Lee Child – Andrew Child

AZ ŐRSZEM

Lee Child – Andrew Child

AZ ŐRSZEM

A mű eredeti címe

The Sentinel

Copyright © Lee Child and Andrew Child 2020

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 466 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Karának és Sarah-nak, köszönettel

1. fejezet

Rusty Rutherford hétfő reggel kilépett a lakásából, pontosan egy héttel azután, hogy kirúgták az állásából. Miután lesújtott a bárd, az első néhány napot lehúzott redőnyök mögött töltötte, átrágta magát a felhalmozott fagyasztott pizzákon, és várta, hogy megcsörrenjen a telefonja. Feltűnő gyengeségeket mutatott – ez állt az elbocsátó levélben. Teljes kudarcot vallott mint vezető. Alapvető, lényegi hibákat követett el. Hihetetlen az egész. Hogy lehet így eltorzítani a tényeket? És micsoda igazságtalanság! Valójában csak rá akarják kenni a város utóbbi időben felmerült problémáit. Ez az elbocsátás hiba volt. Ilyen egyszerű. Ami azt jelenti, hogy minden bizonnyal helyre fogják hozni a tévedést, méghozzá hamarosan.

Teltek-múltak az órák. A telefon néma maradt. Az e-mail-fiókjába nem érkezett semmi más, csak levélszemét.

Még egy teljes napig kitartott, aztán bekapcsolta a régi laptopját. Pisztolya vagy kése nem volt. Nem tudta, hogyan kell egy helikopterről kötélen leereszkedni, vagy ejtőernyővel kiugrani egy repülőből. De valakinek meg kell fizetnie a történtekért. A valódi ellenségei ez alkalommal talán meg fogják úszni, viszont abban a videójátékban, amit egy szoftverfejlesztő haverja küldött neki, jól elbánik a gonoszokkal. Régebben vonakodott az ilyen játékoktól, túl szélsőségesnek találta a bennük megnyilvánuló erőszakot, ráadásul szükségtelennek is. De már nem így gondolta. Vége azoknak az időknek, amikor még volt benne könyörület. Hacsak nem...

A telefon továbbra is néma maradt.

Huszonnégy órával később ott tartott, hogy rekordmagas pontszámokat ért el a játékban, és enyhe kiszáradás tüneteit mutatta, de ezenkívül más nemigen változott. Lecsukta a laptopot, és hátradőlt a kanapén. Újból itt töltötte majdnem az egész napot, találomra válogatott egy halom Blu-ray lemezből (nem is emlékezett, mikor vette őket), és némán könyörgött magában az univerzumnak, hogy küldje vissza a munkahelyére. Megesküdött rá, hogy megváltozik. Olyan ember lesz, akivel sokkal könnyebb kijönni. Diplomatikus. Sőt, empatikus. Fánkot vesz mindenkinek az irodában. Havonta kétszer. Vagy háromszor, ha ez kell az egyezséghez.

A telefonja továbbra is néma maradt.

Nem gyakran szokott inni, de most mi más maradt neki? Egy újabb film végére ért, a stáblista következett. Nem bírt volna még egyet végignézni, úgyhogy inkább kiment a konyhába. Előkotort egy újabb üveg bontatlan Jim Beam whiskyt a konyhaszekrény hátuljából. Visszament vele a nappaliba, és feltett egy régi, agyonkarcolt Elmore James-lemezt.

Végül aztán elaludt, hason fekve a padlón. Nem tudta, mennyi idő telt el, csak azt, hogy amikor felébredt, a feje olyan volt, mintha ide-oda gördülő, egymáshoz dörzsölődő kövekkel lenne tele, amelyek ki akarnak törni a koponyájából. Úgy érezte, sohasem szabadul meg ettől a fájdalomtól. De amikor végül elmúlt a másnaposság, egy új érzést fedezett fel magában: dacot. Hiszen ő ártatlan! Nem az ő hibája mindaz a rossz, ami történt. Ez halálbiztos. Éppen ő volt az, aki előre látta a bajt. Aki figyelmeztette a főnökét, újra meg újra. Nyilvánosan és négyszemközt is. De nem vettek róla tudomást. Újra meg újra figyelmen kívül hagyták, amit mondott. Végül, miután hét napja nem mozdult ki a lakásból, Rutherford úgy döntött, ideje kidugnia az orrát, hogy elmondja a saját verzióját bárkinek, aki hajlandó meghallgatni.

Lezuhanyozott, aztán előkotort valami ruhát a szekrényből, egy vászonnadrágot meg egy pólót. Vadonatúj holmik, visszafogott színekben, márkajelzésekkel, hogy lássák, komoly ember. Aztán összeszedte a cipőjét az előszoba két végéből, ahová lerúgta. Magához vette az ajtó melletti könyvespolcon heverő napszemüvegét meg a kulcsait. Kilépett a folyosóra. Lement a lifttel, egyedül. Átvágott az előcsarnokon. Kisétált a súlyos forgóajtón keresztül az utcára, és megállt. A kora délelőtti nap úgy ontotta a meleget, mint egy kályha. A hirtelen hőségtől verejtékcseppek kezdtek gyöngyözni a homlokán és a hóna alatt. Kisebbfajta pánik tört rá. A bűnösök szoktak izzadni. Ezt olvasta valahol, és épp azt szerette volna a legkétségbeesettebben elkerülni, hogy bűnösnek látszódjék. Körbenézett. Meg volt róla győződve, hogy mindenki őt bámulja. Aztán rákényszerítette magát, hogy elinduljon. Szaporán szedte a lábát, és úgy érezte, feltűnőbb, mintha meztelenül sétafikálna az utcán. De az igazság az volt, hogy a legtöbb járókelő észre sem vette. Valójában mindössze ketten méltatták figyelemre.

Ugyanabban a pillanatban, amikor Rusty Rutherford kilépett a lakásából, Jack Reacher épp betört egy bárba. A Tennessee állambeli Nashville-ben tartózkodott, százhúsz kilométerrel északkeletre az álmos kisvárostól, ahol Rutherford lakott, és egy problémára keresett megoldást. Alapjában véve gyakorlati kérdésről volt szó. Egy fizikai, illetve biológiai problémával szembesült. A fő kérdés az volt, hogyan lehet lelógatni egy fickót a mennyezetről, anélkül hogy komolyabb, maradandó kárt okozna vele. Mármint a mennyezetnek. A fickó testi épsége kevésbé aggasztotta.

A mennyezet egy bárhoz tartozott, a bárnak pedig ez az ember volt a tulajdonosa. Reacher valamivel több, mint egy nappal korábban lépett be ide először, szombaton. Már majdnem vasárnap volt, mert amikor megérkezett a városba, éjfél felé járt az idő. Az útja nem volt sima. Az első busz, amelyre felszállt, kigyulladt, amit meg helyette küldtek, az fennakadt egy alacsony felüljáró alatt, miután a sofőr harminc kilométer után rossz irányba kanyarodott. Reacher tagjai már egészen elgémberedtek a sok üléstől, amikor végre lekászálódott a távolsági buszról a pályaudvaron. Kicsit odébb sétált, a dohányzóknak kijelölt hely közelébe, és pár percig nyújtózkodott, hogy elmúljon a zsibbadás az izmaiból és az ízületeiből. Elácsorgott ott, félig megbújva az árnyak között, míg a többi utas ide-oda járkált, beszélgettek és a telefonjukkal foglalatoskodtak, kivették a poggyászukat a csomagtartóból, majd lassan szétszéledtek.

Reacher maradt a helyén. Nem sietett sehová. Később érkezett meg a tervezettnél, de ez nem okozott nagy gondot, nem ment időre sehová. Nem volt megbeszélt találkozója. Senki sem várta, nem aggódott miatta, nem haragudott meg rá. Reacher úgy tervezte, keres egy helyet, ahol megszállhat éjszakára. Meg egy bisztrót, ahol bekaphat valamit. És egy bárt, ahol hallgathat valami jó zenét. Még lesz ideje mindezt megtenni. Lehet, hogy fel kellene cserélnie a sorrendet. Esetleg összekötni több tevékenységet. Mindenesetre életben fog maradni, ennyi biztos. Egyes hotelekben, azokban a fajtákban, amelyeket Reacher kedvelt, még jól is jöhet, ha később állít be az ember. Főleg, ha készpénzzel fizet, ahogy ő mindig tette.

Akkor először a zene, döntötte el magában. Tudta, hogy Nashville-ben akad épp elég zenés klub, de ő egy bizonyos fajta helyre vágyott. Valami patinásra, amelynek megvan a múltja. Ahol egykor talán Blind Blake is játszhatott. Vagy talán Howlin’ Wolf is. Semmi esetre sem akart valami felkapott, divatosra kipofozott új klubot. Az egyetlen kérdés csak az volt, hogyan találja meg, amire vágyik. A buszpályaudvaron még égtek a lámpák, és néhányan még dolgoztak is, vagy várakoztak, vagy épp csak itt lézengtek, hogy ne legyenek az utcán. Biztosan akad köztük helybeli is. Talán mind azok. Tőlük kérhet útbaigazítást. De végül inkább mégsem ment be a pályaudvar épületébe. Jobban szeretett az ösztöneire hallgatva navigálni. Ismerte a városokat. Úgy tudta érzékelni a formájukat és a kiterjedésüket, ahogy egy tengerész tud tájékozódni a hullámok irányából. Az ösztönei azt súgták, hogy észak felé kell indulnia, úgyhogy átvágott egy széles, háromszögletű kereszteződésen, és egy üres, törmelékkel teleszórt parkolóba ért. Maga mögött hagyta a benzin- és cigarettafüst súlyos szagfelhőjét. Az árnyéka egyre hosszabbra nyúlt előtte, ahogy továbbhaladt. Egy sor keskeny, párhuzamos utca felé vitt az útja, amelyeket egyforma, koromtól megfeketedett falú épületek szegélyeztek. A környék iparterületnek tűnt, de már teljesen lerobbant és elhagyatott volt. Reacher nem tudta, milyen üzletág virágzott egykor Nashville-ben, de bármit is gyártottak, árultak vagy raktároztak, az errefelé folyhatott. És nyilvánvaló, hogy már nem zajlik ez a tevékenység. Csak az épületek maradtak meg, és Reacher úgy vélte, már ezek sem lesznek itt sokáig. Vagy tőke áramlik ide, és felújítják őket, vagy összeomlanak.

Lelépett a repedezett járdáról, és az úttest közepén ballagott tovább. Úgy gondolta, kitart még két sarokig. Legfeljebb háromig. Ha addig nem talál semmi jót, akkor jobbra fordul, a folyó felé. Elhaladt egy bolt előtt, ahol kopottas, használt gumiabroncsokat árultak. Egy raktár mellett, amelyben egy jótékonysági szervezet adományként kapott bútorokat tárolt. Aztán ahogy átkelt a következő kereszteződésnél, hirtelen egy basszusgitár hangja és dobok dübörgése ütötte meg a fülét.

A zene egy, a háztömb közepénél álló épületből jött. A hely nem tűnt túl ígéretesnek. Ablakai nem voltak. Semmilyen tábla nem hirdette a létezését, csak egy vékony, sárga fénycsík derengett az egyetlen bejárati ajtó alatt. Reacher nem kedvelte az olyan helyeket, ahol kevés a potenciális kijárat, ezért hajlott arra, hogy inkább továbbmegy, de épp amikor odaért, nyílt az ajtó. Két fiatalember bukdácsolt ki, talán a húszas éveik végén járhattak. Ujjatlan trikóban voltak, itt-ott kikandikáltak a halvány tetoválásaik. Reacher továbbment, hogy kikerülje őket, és ugyanebben a pillanatban megszólalt odabent egy gitár. Reacher megtorpant. Nagyon jó volt a riff. Szépen felépült a futam, duzzadt, a magasba szárnyalt, és amikor úgy tűnt, az utolsó hang is elhalt, akkor átvette a dallamot egy női hang. Gyászos volt, kétségbeesett, fájdalmas, mintha a világon elképzelhető legmélyebb bánat fejeződne ki benne. Reacher nem tudott ellenállni neki. Átlépte a küszöböt.

Odabent sör- és izzadságszag terjengett. A helyiség sokkal keskenyebb volt, mint ahogy Reacher képzelte, de hosszabb is. Tulajdonképpen két elkülönülő részből állt, amelyeket összekötött a középen elterülő senki földje. A jobb oldali részt a zenekedvelőknek tartották fenn. Néhány tucat vendég volt ezen az éjszakán, páran ácsorogtak, páran táncoltak, és voltak, akik felváltva űzték mindkettőt. Az alacsony színpad leghátul kapott helyet, a falnál, és teljes széltében elfoglalta a helyiséget. Sörösládákból tákolták össze, amiknek a tetejére fadeszkákat szögeztek. Mindkét oldalon szerény hangfalak álltak, a mennyezetről két fémrúd lógott le, ezekre erősítették a reflektorokat. Az énekesnő legelöl, középen állt. Apró termetű volt, legfeljebb százötven-egynéhány centi, és nádszálvékony. Tökéletes szőke bubifrizurát viselt, és a haja úgy világított, hogy Reacher arra tippelt, paróka lehet. A gitáros a nő balján állt, az ajtóhoz közelebbi oldalon. A basszusgitáros a tükörképeként a jobb oldalon. Mindkettőjüknek göndör haja volt, és magas, kiálló járomcsontja. Annyira hasonlítottak egymáshoz, hogy akár ikrek is lehettek volna. Az biztos, hogy testvérek. A dobos is ott volt, verte a ritmust, de a színpad hátulja már túlságosan is sötétbe burkolózott, Reacher őt nem látta tisztán.

A bal oldali helyiség volt az ivó. Hat kerek asztal állt itt, négy-négy székkel, és négy magas szék a bárpultnál, amely a fal mellett húzódott, szemben a színpaddal, a szokásos kellékekkel felszerelve: sörcsapok, üvegezett ajtajú hűtő az italoknak, röviditalos üvegek. A pult mögött tükör borította a falat, a közepén, félmagasságban cakkos szélű, pókhálós repedés éktelenkedett. Nyilván odavágtak egy üveget, gondolta Reacher. Ez tetszett neki. Illett a hely karakteréhez. De nem volt elég, hogy ellensúlyozza a dekoráció legnagyobb hibáját: a bár előtti terület mennyezetén többtucatnyi melltartó lógott felfüggesztve. Vagy talán több száz is. Mindenféle stílusú, méretű és színű. Reacher inkább tudni sem akarta, honnan származnak. Ízléstelennek találta. Szükségtelennek. És gyakorlati szempontból sem volt túl szerencsés. Ha egy kicsit is magasabb termetű vendég akar eljutni a bárpultig, akkor vagy át kell furakodnia a fejével a melltartók között, vagy lehajolni, és úgy átbújni alattuk. Reacher megvárta, amíg a banda befejezi az utolsó számot, aztán derékból meghajolva átbújt a melltartók között, és a pulthoz ment, hogy letelepedjen egy bárszékre. Ő volt az egyetlen vendég ezen az oldalon, és a pultos üres arckifejezéséből nem tudta megállapítani, hogy ő ennek örül-e, vagy sem.

– Kávét kérek – mondta Reacher, amikor a pultos végre volt olyan szíves tudomást venni róla. – Feketén.

– Nincs kávé – közölte a pultos.

– Oké, akkor sajtburgert sült krumplival. Salátát nem kérek. Savanyúságot se. És egy kólát.

– Nincs sajtburger.

– Mit lehet enni?

– Semmit.

– Hol van itt a közelben olyan hely, ahol lehet enni valamit?

A pultos vállat vont. – Nem erre lakom.

Reacher fogta a kóláját, megfordult, és a színpad felé nézett. Azt remélte, egy újabb banda fog érkezni, de ennek semmi jele sem mutatkozott. A közönség fele átszállingózott a másik oldalra, és letelepedett az asztalokhoz. A többiek a kijárat felé indultak. Mivel zene már nem volt, és ennivalóban sem reménykedhetett, Reacher úgy gondolta, megissza a kóláját, aztán ő is távozik. Az utcán továbbindult abba az irányba, amerre korábban tartott, mielőtt becsábította volna a zene, de amikor elért az épület végében húzódó kis sikátorhoz, majdnem összeütközött a gitárossal a bandából. A férfi egy lépést hátrált, az ijedségtől nagyra tágult a szeme, és védekezően maga elé emelte a gitártokot, mint egy pajzsot. Reacher kifelé fordított tenyérrel felemelte a kezét. Tudatában volt, hogy a külseje időnként riasztó hatást tesz az emberekre. Százkilencvenöt centi. Száztíz kiló. A haja mint egy szénakazal. Rég borotválkozott. Előfordult, hogy a gyerekek visítva elrohantak, ha meglátták.

– Elnézést, fiúk! – Igyekezett megnyugtató mosolyt varázsolni az arcára. – Nem akartam senkit megijeszteni.

A gitáros leengedte a tokot, de nem lépett közelebb.

– Egyébként remek volt a műsor – folytatta Reacher. – Mikor lépnek fel újra?

– Köszönjük! – A gitáros továbbra is tartotta a távolságot. – Hamarosan. Remélhetőleg.

– Itt fognak játszani?

– Az kizárt.

– Miért? Rossz a közönség?

– Rossz a tulaj.

– Várj egy kicsit! – szólt közbe az énekesnő, és felnézett Reacherre. – Maga miért van itt? Neki dolgozik?

– Nem dolgozom senkinek – felelte Reacher. – De miért rossz a tulaj? Mi a baj vele?

Az énekesnő habozott, aztán az ujjain számolva sorolni kezdte:

– Nem hajlandó fizetni nekünk. És lenyúlta egy gitárunkat.

– Az én egyik hangszeremet – szólt közbe gitáros. – A jó tartalékomat.

– Tényleg? – Reacher hátrébb lépett. – Ez nem hangzik túl jó üzletpolitikának. Biztos van itt még más is.

– Mint például? – Az énekesnő a gitárosra pillantott.

– Nincs semmi – mondta a férfi. – Befejeztük a műsorunkat, összepakoltunk, hogy induljunk. Kértük a pénzünket. Ő megtagadta, hogy fizessen.

– Nem értem. – Reacher kicsit hallgatott. – Egy ilyen helyen a zene a fő vonzerő. Nem a dekoráció, annyi szent. Kellenek bandák, hogy legyen zene. És ha nem fizet nekik, akkor hogy veszi rá őket, hogy játsszanak? Nekem ez meglehetősen úgy hangzik, mintha a saját érdekei ellen dolgozna. Valamit csak tettek, amivel felbosszantották.

– Maga nem érti, hogy működik a zeneipar – rázta meg a fejét a gitáros.

– Magyarázza el!

– Minek?

– Minek? Mert megkértem rá. Szeretem az információkat. A tudásvágy erény.

A gitáros a földre támasztotta a tokot.

– Mit kell ezen magyarázni? Állandóan ez történik. Nem tehetünk ellene semmit.

– A bandák nem rendelkeznek semmiféle hatalommal. – Az énekesnő a gitáros vállára tette a kezét. – Minden hatalom a bártulajok kezében van.

– Nincs valaki, aki segítene elrendezni a dolgokat? A menedzserük? Az ügynökük? A zenészeknek nincs ilyen?

A gitáros megrázta a fejét.

– A sikereseknek talán. Nekünk nincs.

– Még nincs – tette hozzá az énekesnő.

– Akkor a rendőrség?

– Nem. – Az énekesnő keze súrolta a kabátja zsebét. – Nem kell a rendőrség.

– Nem vonhatjuk be őket – mondta a gitáros. – Akkor elterjed rólunk, hogy bajkeverők vagyunk, és senki sem fog hívni minket.

– Mi értelme annak, ha hívják fellépni, de aztán nem fizetnek érte?

– Az az értelme, hogy alkalmunk van játszani. Az emberek hallanak minket. – Az énekesnő egy ujjal megkocogtatta a fejét. – Ha nem hallanak, akkor nem tudnak felfedezni.

– Értem. – Reacher kicsit hallgatott. – Bár véleményem szerint meg kéne gondolniuk, hogy ezzel most milyen üzenetet küldenek.

– Miféle üzenetet? – A gitáros egyik vállával a falnak támaszkodott. – Lenyeljük, ami történt. Mást nem tehetünk.

– Így leszünk majd előbb-utóbb sikeresek – tette hozzá az énekesnő.

Reacher hallgatott.

– Mi az? Úgy gondolja, helytelenül cselekszünk?

– Lehet, hogy én a megszokottól kicsit eltérően gondolkozom. – Reacher sorban rápillantott mindegyik zenészre. – De nekem úgy tűnik, hogy ezzel azt közlik a klubtulajdonosokkal, hogy teljesen oké, ha átverik magukat. Hogy egyenesen örülnek neki, ha nem kapnak fizetséget.

– Ez őrültség! – tiltakozott az énekesnő. – Gyűlölöm, ha nem fizetnek. Ez a legrosszabb.

– Ezt egyértelművé tették?

– Hát persze. – A gitáros kihúzta magát. – Én igen. Ragaszkodtam hozzá, hogy fizessen ki minket. Ő úgy tett, mintha hajlandó lenne fizetni, és elvitt az irodájába. Csak egyvalaki várt ott, a kidobóember. Jó nagydarab pasas. Előre kitervelhették az egészet, mert nem kellett neki semmit mondani. Rögtön elkapta a kezemet, a balt. – Felemelte a bal kezét, hogy nyomatékosítsa a mondandóját. – Megragadta, és lenyomta az asztalra, ahol van egy nagy fémtál. Csupa horpadás és folt. Szóval leszorította a kezemet, a tulaj meg odament az íróasztal mögé, és kihúzta a felső fiókot. Elővett egy szöghúzó kalapácsot. A villás részével szétfeszítette az ujjaimat, aztán azt mondta, választhatok. Megkaphatjuk a pénzünket, de akkor eltöri az ujjaimat, egyenként. Vagy távozhatok ép bőrrel, de pénz nélkül.

Reacher pontosan tudatában volt, hogy egy kis hang a fülében azt súgja, álljon tovább. Hogy ez az egész nem az ő gondja. Csakhogy hallotta, hogy sír a gitár ennek a fickónak a kezében. Figyelte az ujjait, amikor a színpadon állt. Teljesen mások voltak, mint az ő ujjai. Villámgyorsak, finomak, csak úgy táncoltak a húrokon. Elképzelte, ahogy a gorilla megragadja a kezét. A tulajt, ahogy a kalapácsot emeli. Így aztán maradt ott, ahol volt.

– Ha akarják, én visszamegyek – ajánlotta fel. – Segítek a tulajnak, hogy más szemszögből lássa a dolgokat. Esetleg rávehetném, hogy fontolja meg újra, kifizeti-e a ma esti honoráriumot.

– Meg tudná tenni? – Úgy tűnt, az énekesnőnek kétségei vannak.

– Azt szokták mondani, hogy eléggé meggyőző tudok lenni.

– Baja eshet.

– Valaki másnak, nem nekem.

– Egy kalapács van nála. – A gitáros egyik lábáról a másikra állt.

– Kétlem, hogy a kalapács előkerülne. És ha igen, az se probléma. Miért ne próbálnám meg? Mi veszítenivalójuk van?

– Nem vagyok benne biztos, hogy én...

– Köszönjük – vágott közbe az énekesnő. – Nagyra értékelnénk, ha tudna segíteni nekünk. Csak kérem, vigyázzon magára!

– Mindig vigyázok – nyugtatta meg Reacher. – Akkor meséljen a gitárról. A jó tartalék hangszeréről. A pasas tényleg ellopta?

– A kidobóember volt – mondta a gitáros. – Követett, miután kimentem az irodából, és kikapta a kezemből. Aztán lehajította a lépcsőn az alagsorba, és furcsán nézett rám, mintha azt mondaná, hogy „menj érte, ha mersz”.

– És maga otthagyta?

A gitáros elfordította a tekintetét.

– Ne legyen rossz érzése emiatt. Ez volt a helyes lépés. – Reacher kicsit hallgatott. – Sokat ért?

– Talán egy ezrest – vonta meg a vállát a gitáros. – Nekem az sok pénz.

– És a tulaj a kalapáccsal... őt hogy hívják?

– Lockhart. Derek Lockhart.

– Mennyi pénzt ígért a fellépésért?

– Kétszáz dolcsit.

– Oké. És Lockharton, a kidobóemberen meg a pultoson kívül ki dolgozik még itt?

– Senki más.

– De, van még valaki – mondta az énekesnő. – Egy pincérsrác. A legtöbbször hátul lóg, füvezik.

– Még valaki?

– Más nincs.

– Láttak fegyvereket a helyszínen?

A zenészek egymásra néztek, és megrázták a fejüket.

– Akkor jó. Hol van Lockhart irodája?

– Az emeleten – mondta a gitáros. – A mosdók után van a lépcső.

Odabent a bárban egy magányos vendég szorongatta az utolsó üveg sörét. A pultos egy ócska seprűvel söprögetett az asztalok és a színpad közötti részen. Reacher senki mást nem látott, úgyhogy elindult a mosdók felé, és felosont a lépcsőn. A szűkös pihenőre érve egyetlen ajtóval találta szemben magát. Csukva volt. Egy hangot hallott odabentről kiszűrődni. Férfihang, ebben biztos volt, de a szavakat nem tudta kivenni. Halkan beszélt, ritmikusan. Mintha számolna. Valószínűleg a heti bevételt ellenőrzi. Akkor az is valószínű, hogy be van zárva az ajtó. Reacher megfogta a gömbkilincset, elfordította, és ugyanabban a pillanatban a vállával nekirontott az ajtónak. Könnyedén betörte, csak úgy röpködtek a levegőben a faszilánkok.

– Elnézést, uraim! – Belépett a helyiségbe, és szépen visszatolta az ajtót a széttöredezett keretbe. – Nem tudtam, hogy be van zárva.

A szoba kicsi volt. Szinte inkább kamra, mint iroda. Két férfi zsúfolódott össze az íróasztal mögött, a válluk is összeért. Reacher úgy gondolta, az átlagos termetű lehet Lockhart, a másik lomha, húsos testalkatú fickó a kidobóember. Mind a ketten kővé dermedve ültek. Az íróasztalt beborították a kupacokban álló, gyűrött, zsíros bankjegyek.

– Maga meg ki a fene? – Lockhartnak kellett pár pillanat, mire megtalálta a hangját.

– Jack Reachernek hívnak. A bandát képviselem, amelyik ma este itt játszott. Azért jöttem, hogy a szerződésükről tárgyaljak.

– Nincs szerződésük.

– Most már van. – Reacher fogta a tonettszéket, amely az íróasztalon kívül az egyetlen másik bútordarab volt az irodában. Kipróbálgatta, mennyit bír, aztán leült rá.

– Ideje lenne, hogy távozzon – förmedt rá Lockhart.

– Csak most jöttem.

– Nem lehet itt a pénzszámolás közben.

– Nem egészen gondolta át ezt a dolgot, ugye?

Lockhart kicsit hallgatott, kereste, mi itt a csapda.

– Mire gondol?

– Azt mondja, nem lehetek itt. De nyilvánvalóan itt vagyok. Tehát téves az érvelése.

– Elmehet magától – mondta Lockhart, túlzott nyomatékossággal ejtve a szavakat. – Vagy ki is dobhatom.

– Maga kidobhat? – Reacher megengedett magának egy mosolyt.

Lockhart asztalon pihenő keze ökölbe szorult. – Kidobathatom.

– Biztos benne? Hol vannak az emberei?

– Itt van minden emberem, akire szükségem van – mutatott Lockhart a társára.

– Ő? Először is, ő egy ember. Egymaga van. Tehát úgy kéne mondani, hogy „az egyetlen ember, akire szükségem van”. De így sem stimmel, nem igaz? Mert ő nyilván nem alkalmas a feladatra. Akkor sem tudna kidobni, ha elaludnék. Végelgyengülésben meghalhatok itt, akkor sem tudja megtenni.

Reacher az egész szóváltás alatt figyelte a kidobóember szemét. Látta, ahogy a tulaj felé villan a tekintete. Lockhart egy alig észrevehető bólintással válaszolt. A kidobóember felállt. Reacher tudta, hogy egyetlen lehetséges lépés van a fickó számára, ami sikerrel kecsegtethet: ha azonnal ráveti magát az íróasztal felett. Ha elég gyors, akkor Reachernek nem lesz ideje felpattanni. De ha sikerül is felállnia, a kidobóembernek akkor is ott lesz a legerősebb fegyvere: a testtömege. Legalább ötven kilóval súlyosabb volt Reachernél. Ha ezt kombinálja az előrelódulás közben nyert sebességgel, akkor ez a súlytöbblet félelmetes lendületté alakul. Reacher semmivel sem tudná ellensúlyozni. Hátrazuhanna, és a súly a földhöz szögezné. Beszorulna a sarokba, és nem tudná használni sem az öklét, sem a lábát, sem a könyökét. És levegőt sem kapna. Aztán a fickónak már nem lenne más dolga, mint várni. A fizika törvényei befejezik helyette a küzdelmet. Elég, ha csak ott fekszik rajta, amíg Reacher el nem ájul. Ez lenne a legkönnyebb győzelem, amit valaha is elkönyvelhetett.

Ám a kidobóember rosszul döntött. Nem átvetette magát az asztalon, hanem megpróbálta megkerülni. Ez komoly hiba volt egy ilyen testalkatú ember részéről. Reacher cukkoló megjegyzései elhomályosították az ítélőképességét. Nem arra koncentrált, hogy győzzön, hanem elképzelte, ahogy dühödten püföli az ellenfelét. Ennek köszönhetően Reachernek maradt ideje, hogy felkapja az asztalról a nagy fémtálat. Az egyik szélét jól megtámasztotta a tenyerében, aztán odavágta a fickó feléje közeledő nyakához, mintha egy fordított guillotine pengéje lenne, és összezúzta vele a gégéjét meg a légcsövét. Aztán keményen az arcába vágott az öklével, mire a férfi visszazuhant oda, ahonnan jött, és fuldokolva, köpködve a földre puffant a sarokban.

– Általában nem tettem volna ilyet – jegyezte meg Reacher, és visszaült a székre. – Legalábbis nem azonnal, kapásból. Adtam volna rá lehetőséget, hogy elsétáljon. De aztán eszembe jutott, hogy ő volt az, aki elvette a srác gitárját, ezért úgy döntöttem, nincs több esélye.

Lockhart a telefonja után nyúlt. – Hívnunk kell a mentőket, gyorsan.

– A barátja rendben lesz – mondta Reacher. – De az is lehet, hogy nem. Ám addig is, amíg ő megoldja a légzési nehézségeit, térjünk vissza a banda szerződésére. Mennyit ígért nekik?

– Nem ígértem semmit.

Reacher végighúzta az ujját a fémtál szélén.

– Szerintem ígért.

Lockhart oldalra vetődött, a fiók felé. Reacher követte a mozdulatot, és elhajította a tálat, megpörgetve, mint egy frizbit. A fémtál az orrnyergénél találta el Lockhartot, olyan erővel, hogy eltörte az orrcsontját, és hátralökte a székébe.

– Kezdem azt gondolni, hogy ez a játékszer veszélyes. – Reacher felvette a tálat, és a földre dobta. – Nem kéne többet játszania vele. Tehát a szerződés. Halljam az összeget.

– Kétszáz dollár.

– Kétszáz dollár volt az eredeti összeg. De amióta megegyeztek benne, kamat is került rá, emberi ujjakban számolva. Mondja csak, hány ujj van egy gitáros bal kezén?

– Öt. – Lockhart hangja fojtottan szólt az eldugult orra miatt.

– Technikai szempontból csak négy, az ötödik a hüvelykujj. De elfogadom a választ. Tehát kétszáz dollár megszorozva öttel az...?

– Ezer.

– Nagyon jó. Ez az új összeg. Elfogadunk készpénzt is.

– Felejtse el!

– Egy csomó pénz van itt. Ha túl nehéz a számolás, esetleg elvihetem az összeset.

– Jól van. – Lockhart szinte nyüszített. Kiválasztott két bankjegyköteget, és odacsúsztatta az asztalon.

– Helyes. Akkor tegyük még hozzá a késedelmi pótlékot. Ez újabb ötszáz dollár.

Lockhart szúrós szemmel nézett, és átadott egy újabb köteget.

– Már majdnem megvagyunk. A következő az odaveszett felszerelés pótlásának a díja. Kerek ezer dollár.

– Mi a...

– A srác gitárjáért. A maga haverja lehajította valami lépcsőn. Hajtsa majd be rajta a pénzt, ha akarja, de arról szó sem lehet, hogy az ügyfelem zsebéből vegyék ki.

Lockhart tekintete folyton az egyre fogyatkozó bankjegyhalomra villant. Reacher szinte látta, ahogy dolgozik az agya, miközben kiszámolja, mennyi maradt még, és vajon javulnak-e az esélyei arra, hogy megtarthassa a maradékot, ha együttműködik.

– Oké. Még ezer. De egy centtel se többet. És mondja meg azoknak a kölyköknek, hogy ha még egyszer idetolják a képüket, többet fogok eltörni, nem csak az ujjaikat. És ha nem is jönnek ide, soha többé nem fognak játszani sehol ebben a városban.

Reacher megrázta a fejét.

– Eddig annyira jól ment minden, és most elrontja! Nem engedte, hogy befejezzem. A fizetségen túl vagyunk. De még nem jutottunk el az ösztönző elemekig. Ez nagyon fontos, úgyhogy figyeljen ide jól! Az általam képviselt banda minden tagjának a telefonján rajta vagyok a gyorshívón. Ha bármi történik bármelyikükkel, akkor visszajövök. Eltöröm mind a két karját. Eltöröm a lábát. És fellógatom az alsógatyáját a bár mennyezetére, de úgy, hogy közben maga is benne lesz. Érthető?

Lockhart bólintott.

– Helyes. Tehát akkor, a második ösztönző elem. Más bandák. Még ha nem is képviselem őket, rájuk is kiterjesztem ennek az egyezségnek az érvényességét. Szívességből. Vegye úgy, hogy én ezzel támogatom a művészeteket. Ez azt jelenti, hogy ha meghallom, hogy átvert egy másik bandát, akkor is visszajövök. Elviszem az összes pénzét, és fellógatom az alsógatyáját a bár mennyezetére. Ugyanúgy, ahogy korábban. Ez is érthető?

Lockhart bólintott.

– Nagyszerű. És jobb, ha tudja, hogy időnként szúrópróbaszerű ellenőrzéseket fogok végezni, hogy betartja-e az egyezséget. Mikor játszik itt a következő banda?

– Holnap.

– Oké. Remélem, lesznek olyan jók, mint a ma estiek. De ha nem, akkor se felejtse el, hogy ki kell fizetni őket.

2. fejezet

Rusty Rutherford általában nem az a típusú ember volt, aki sokat időzik a kedvenc kávézójában. Minden áldott nap ugyanarra a helyre tért be munkába menet, de pusztán csak a koffeinért, nem a társalgás kedvéért. Nem vágyott új ismerősökre. Mindig ugyanaz volt a rutinja: csendben kivárta a sorát, és közben azon gondolkozott, milyen feladatokat kell megoldania aznap. Megrendelte a kávét, amint kész lett, átvette, és már távozott is. Üzleti tranzakció volt, nem társasági esemény. Még a lakásába bezárkózva töltött egy hét után is nehezére esett megtörni ezt a szokást.

Az átmenet folyamatát az sem segítette, ahogyan a többi törzsvendég fogadta. Az emberek többnyire semlegesnek érzékelték a jelenlétét. Nem örültek, hogy látják, de nem is találták kellemetlennek. Nem mutattak iránta kíváncsiságot, de ellenségességet sem. Akár egy kirakati próbababa is lehetett volna, annyi hatással volt a körülötte zajló társadalmi interakciókra. Ezen a hétfőn azonban úgy érezte magát, mintha egy fordítva tartott mágnes lenne. Mindenkit eltaszított magától. A sorban előtte és mögötte állók nagyobb távolságot tartottak tőle, mint általában. Egy-egy ritka pillanatban sikerült szemkontaktust teremtenie, de a másik fél azonnal elfordult, mielőtt Rutherford ki tudott volna találni valami beszélgetésindítót. Mire odaért a pulthoz, még mindig nem váltott egyetlen szót sem senkivel. Látta, hogyan viselkedett a barista a sorban előtte álló két vendéggel, amikor leadták a rendelésüket. A nő rájuk mosolygott. Megkérdezte, a szokásosat kérik-e. Rutherfordra viszont nem mosolygott, és egyetlen szót sem szólt hozzá.

– A szokásosat kérném – mondta Rusty.

– Az mi is? – kérdezte a nő.

Rusty hallotta, hogy valaki elröhögi magát a háta mögött a sorban. A legszívesebben sarkon fordult volna, hogy elrohanjon. De nem lehetett. Ez elvi kérdés. Küzdeni fog a jogaiért. Ha kicsit kinevetik, az nem fogja megtörni az elszántságát.

– Saját keverék, közepesre pörkölve, tele pohár, tej nélkül.

– Két dollár lesz. – A nő megfordult, fogott egy műanyag elviteles poharat, és lecsapta a pultra.

– Nem – rázta meg a fejét Rusty. – Itt szeretném elfogyasztani.

A nő olyan pillantást vetett rá, ami azt fejezte ki: Tényleg? Én jobban örülnék, ha nem itt inná meg.

– Ó, persze! – Hangosan csak ezt mondta. – El is felejtettem. Elvesztette az állását. Nincs hová mennie. – A szemétbe dobta a műanyag poharat, és elővett egy porcelánbögrét. Teletöltötte, közben kilöttyentve a kávét a csészealjra, és ahogy odacsúsztatta a pulton, még többet kilötykölt belőle.

Ugyanabban a pillanatban, amikor Rusty Rutherford belépett a kávézóba, valahol megcsörrent egy telefon. A várostól másfél kilométernyire álló házban egy szobában, ahol két ember tartózkodott, egy férfi meg egy nő. A nő azonnal tudta, mit jelent ez a csengés, amint megszólalt a telefon. Tudta, hogy a főnöke egyedül akar majd maradni, úgyhogy rögtön felállt, meg sem várta, hogy kiküldje. Becsukta a noteszét, a köténye zsebébe csúsztatta, és az ajtó felé indult.

A férfi ellenőrizte, hogy a telefon kijelzőjén zölden világít-e a kis ikon, amely a biztonságos beszélgetést jelzi, aztán felvette a telefont.

– Itt Szperanszki.

A Szperanszki persze nem a valódi neve volt, de akár az is lehetett volna. Több mint öt évtizede használta szakmai álnévként.

A hang a vonal túlsó végén egyetlen szót mondott: – Megtaláltuk.

Szperanszki egy pillanatra lehunyta a szemét, és a szabad kezével beletúrt ősz hajába. Épp itt volt az ideje. Rengeteg tervet szőtt az évek során. Számos akcióban vett részt. Túlélt egy csomó krízist. De sohasem volt még ennyire magas a tét, mint most.

Neki, személyesen. És az egyetlen ember számára, aki érdekelte széles e világon.

Pontosan ugyanakkor, amikor a férfi felvette a telefont, Jack Reacher épp beszállt egy autóba. Miután kielégítő módon sikerült megoldania a fizikai-biológiai feladványt – a bár tulaja számára már kevésbé volt kielégítő a dolog –, elindult vissza a buszpályaudvar felé. Azt tervezte, hogy régi, jól bevált módszerét alkalmazva felszáll a legelső induló buszra, bármi is legyen a végcélja, amikor egyszer csak meghallotta, hogy a háta mögött lassan közeledik egy autó. Gyorsan kidugta a hüvelykujját, próba szerencse alapon, hátha bejön, és nagy meglepetésére a kocsi meg is állt. Vadonatúj volt, teljesen jellegtelen. Bérelt autó, valószínűleg a reptérről. A sofőr egy rendezett külsejű fiatalember volt, a húszas évei elején járhatott. Egyszerű fekete öltönyt viselt, és kapkodó légzéséből meg a sápadt arcából úgy tűnt, nincs mesze egy erőteljes pánikrohamtól. Kezdő üzletember, gondolta Reacher, aki most vág neki egyedül az első útjának. Kétségbe van esve, nehogy elszúrjon valamit, ezért aztán sikerül elszúrnia mindent, amibe csak belefog.

– Elnézést, uram! – A férfi hangja még idegesebb volt, mint a viselkedése. – Meg tudná mondani, merre van az I-40-es? Nyugat felé szeretnék indulni. – Rámutatott a műszerfalra. – A GPS utál engem. Állandóan olyan utcákra küld, amik nem is léteznek.

– Persze, tudom, merre van – felelte Reacher. – De nehéz lenne elmagyarázni. Egyszerűbb lenne, ha megmutatnám.

A fiatalember habozott, és szemügyre vette Reachert, mintha csak a magasságát mérné fel. A mellkasának szélességét. Nem túl tiszta haját. Borotválatlan arcát. A hatalmas öklén húzódó apró hegek hálózatát.

– Hacsak nem akar inkább céltalanul körbe-körbebolyongani... – Reacher megpróbált aggódó arcot vágni.

A fiatalember nyelt egyet. – Maga hová tart?

– Bárhová. Az I-40-es ugyanolyan jó kiindulópont, mint bármely másik.

– Hát jó. – A fiatalember kicsit hallgatott. – Elviszem az autópályáig, de onnan már nem megyek túl messzire. Biztos vagyok benne, hogy nem oda akar menni.

– Milyen messzire megy?

– Olyan százhúsz kilométerre. Egy Pleasantville közelében fekvő kisvárosba. Izgalmasnak hangzik, mi?

– Van kávézó abban a városban?

A fiatalember vállat vont.

– Valószínűleg. Nem tudom biztosan, még sohasem jártam ott.

– Akkor valószínűleg elég jó lesz nekem az a hely – állapította meg Reacher. – Mehetünk.

Rutherford fogta a csészét, és rájött, hogy egy újabb, eddig ismeretlen dilemmával kell szembenéznie. Hová üljön le? Általában nem volt gond ennek az eldöntése, mivel nem szokott itt maradni. És nem szegeződött rá egy tucat dühös szempár, miközben helyet keresett. Visszafojtotta a késztetést, hogy elkullogjon a helyiség leghátsó részébe. Persze az lenne a legkevésbé kényelmetlen megoldás, de nem szolgálná a céljait. Az ablakhoz sem akart ülni – arra még nem állt készen, hogy ilyen feltűnően közszemlére tegye magát –, úgyhogy végül kiválasztott egy kis négyszögletes asztalt középen. Két, piros műbőrrel bevont szék állt mellette. Az asztallap minden négyzetcentimétere tele volt firkálva. A régebbi vendégek csinálhatták, gondolta. Dalszövegek, versidézetek, bölcs mondások. Böngészgette a szavakat, de nem talált semmit, ami bármit is mondott volna neki, végül kényszerítette magát, hogy felemelje a tekintetét. Megpróbált szemkontaktust teremteni az asztaloknál ülő többi vendéggel, de senkivel sem sikerült. Kivéve egy egészen kis gyereket, de a szülei rögtön felálltak és távoztak, amikor észrevették. Rusty a kávéját kortyolgatta. Szerette volna legalább egy óráig kihúzni. Kiitta a kávét az utolsó cseppig. De továbbra sem került senkivel kapcsolatba, kivéve a baristát, aki, ha csak tehette, ellenséges pillantásokat lövellt felé. Rusty újratöltette a bögréjét, és átült egy másik asztalhoz. De ez sem hozott neki szerencsét. Még negyven percig kitartott, aztán a barista odament hozzá, és közölte, hogy rendeljen valami ennivalót, vagy távozzon.

– Nem fogok ennivalót rendelni – mondta Rusty. – Elmegyek. De holnap visszajövök. És holnapután is. Meg azután is, amíg mindenki el nem hiszi, hogy ártatlan vagyok.

A nő megvető pillantással válaszolt, aztán visszament a pult mögé.

Rusty felállt. – Hallgassanak meg!

Senki sem figyelt oda.

– Hallgassanak meg! – emelte meg a hangját. – Ami a várossal történt, óriási szívás. Én ezt megértem. De nem az én hibám volt. Egyáltalán nem. Az igazság az, hogy én próbáltam megakadályozni. Én voltam az egyetlen, aki ezt tette.

Az emberek ügyet sem vetettek rá.

A barista áthajolt a pult fölött, egy elviteles pohárral a kezében.

– Fogja ezt, és menjen el, Mr. Rutherford! Senki sem hisz magának. És soha nem is fog.

Ugyanabban az időpontban, amikor Rusty Rutherford távozott a kávézóból, Jack Reacher megérkezett a kisvárosba. Nem jelentett problémát kijutni Nashville-ből. Reacher könnyen elnavigált az ösztönei és a tereptárgyak alapján, amelyekre emlékezett a szombat éjszakai buszos utazásról, és sikerült megtalálni az autópályát anélkül, hogy eltévedtek volna. Legalábbis nem tévedtek el közben annyira, hogy a sofőrnek feltűnt volna. Miután kiértek a városból, Reacher rávette a fiatalembert, hogy állítsa be a rádión a helyi bluescsatornát, aztán kényelmesen elnyúlt, és lehunyta a szemét. A zene úgy-ahogy elfogadható volt, de a fiatalember közben folyamatosan jártatta a száját. New Yorkról beszélt. A biztosítócégről, ahol dolgozott. Elmesélte, hogy ez az első esete, miután előléptették, és tárgyaló lett. Aznap reggel repülővel érkezett egy találkozóra, amely az itteni kirendeltségükön lesz. De eltévedt, miközben abba a kisvárosba tartott, ahol egy probléma megoldásában kell segítenie. Valami számítógépekkel kapcsolatos ügy. Meg külföldi kormányokkal. Kulcsokról, portálokról és mindenféle egyéb dolgokról fecsegett, amelyek nem érdekelték Reachert. Hagyta, hogy a szavak átáramoljanak rajta, és kellemes szundikálásba merült, csak akkor nyitotta ki a szemét, amikor megérezte, hogy a kocsi lelassít. Ráfordultak az autópályára, amely dél felé vitt. A többszintű kereszteződés után közel egy kilométeren át éttermek, drive-in gyorséttermek, autókereskedések és különféle láncokhoz tartozó olcsó hotelek sorakoztak az út szélén. Ezután már nyíltabb vidék következett szántóföldekkel. A sík területek elnyúltak a messzeségbe, ahol mindenféle szabálytalan formába olvadtak össze a kontúrok. A dombosabb területeken magas, öreg fákból álló kisebb ligetek zöldelltek. Tíz perc után ismét nyugatnak fordultak, és egy meredekebb, kanyargósabb úton haladtak tovább úgy egy órán át, míg végül megérkeztek a kisváros határához. A fiatalember tovább vezetett, amíg rá nem bukkantak egy utcára, amelyről Reacher úgy vélte, a főutca lehet, és itt megálltak.

Kikászálódott és körbenézett, hogy felmérje az új környezetet. Úgy gondolta, nem lehet semmi kifogása a hely ellen. Az épületekből ítélve úgy tűnt, a városközpont a késő tizenkilencedik századból származott, aztán később, az ötvenes években újabb fellendülést hozott a beáradó tőke. Néhány régi épületet leromboltak, az üres telkekre új épületeket húztak fel, amelyeken már meglátszott, hogy azért ezek sem újak. De az egész belváros alapvető elrendezése nem változott. Maradt a megszokott négyzetrácsos utcahálózat. Olyan kicsi volt az egész, hogy csak egyetlen nagyobb kereszteződésnél volt szükség közlekedési lámpákra, de ezek épp nem működtek, ami kisebb kavarodást okozott az arra haladó autósok körében. Ám ettől eltekintve minden rendben volt. Ahhoz elég jó ez a város, hogy átmeneti megállóhelynek használja az ember. Reacher úgy tervezte, eltölt itt félórát. Nem kötötte ide semmi. Nem éltek itt a felmenői. A városkának nem volt vonzóan érdekes neve. Nem volt semmi jelentősége katonai szempontból. Nem voltak érdekes emléktáblák vagy épületek. Nem kötődött Reacher egyetlen zenészhőséhez sem. Így hát Reachernek nem volt semmi oka arra, hogy hosszabban itt időzzön. Legfeljebb addig marad, amíg megiszik egy kávét. A legfőbb prioritásokat mindig szem előtt kell tartani.

Úgy fél háztömbnyire állt attól a kereszteződéstől, ahol az elromlott közlekedési lámpák voltak, a nyugati végében annak az utcának, amelyről azt feltételezte, hogy a főutca lehet. Srégen szemben, a túloldalon volt egy kávézó. Lehet, hogy nem ez az egyetlen a városkában, de Reacher nem látott rá okot, hogy másikat keressen. Nem volt válogatós. Úgyhogy kihasználta a közlekedési káoszt, és átvágott az úttesten.

Ahogy a kávézó felé tartott, Rutherford épp kilépett onnan. Reacher eleinte nem nagyon figyelt fel rá. Csak egy átlagos pasas. Alacsony, jelentéktelen, a kezében műanyag kávéspohár, megy a dolgára, bármi legyen is az. De egy pillanattal később Reachernek nagyon is felkeltette valami az érdeklődését. Hideg borzongást érzett a tarkóján. Jelzett valami ősi figyelmeztető rendszer, amely az agya leghátsó zugához volt bekötve. Ösztönösen felismert bizonyos sémákat és mozgásokat. Cirkáló ragadozókat érzékelt, amint épp becserkészik az áldozatukat. Két férfit meg egy nőt vett észre, akik egymástól távolabb, gondosan elhelyezkedve várakoztak. Összehangoltan, készen arra, hogy rákattintsák a csapdát az áldozatukra.

Hárman egy ellen. Ez az arány Reachert nem aggasztaná. De nem őt szemelték ki célpontnak, ez nyilvánvaló volt.

A két férfi a két legközelebbi saroknál ácsorgott. Egyikük úgy tett, mintha egy kirakatot nézegetne az utca nyugati végében, közvetlenül a kereszteződésnél, ahol nem működtek a lámpák. A másik férfi kelet felé állt, ahol egy sikátorba torkollt az utca, és úgy tett, mintha a telefonját bámulná. Talán negyven méter távolságra voltak egymástól. A nő a sikátor túlsó oldalán ácsorgott, a következő háztömb elejénél, három méterrel odébb. A járda északi oldalán összefüggő épületek sorakoztak. A déli oldalon az úttest húzódott. Volt jó néhány bolt, ahová hirtelen be lehetett menekülni, ha úgy hozza az időzítés. Az úttesten könnyű átszaladni a túloldalra, ha épp nincs forgalom.

Rutherford kelet felé indult. Nem sietett, de nem is andalgott. Csak sodródott a saját kis buborékjában. Reacher azonban úgy látta, a férfi nem céltalanul halad. Inkább mintha nagyon foglalkoztatta volna valami. Ismerős útvonalat követett. Kényelmesen érzi magát a környezetében. Nem is kell odafigyelnie. Nem nézegeti a kirakatokat, nem figyeli a forgalmat.

Az utca nyugati végében álló férfi úgy százhetvenöt centi magas lehetett. Sima fekete pólót viselt, és oldalzsebes vászonnadrágot. A haja egészen rövidre volt nyírva, és olyasfajta kicsi fülhallgató volt a fülében, amilyet Reacher üzletembereknél szokott látni. Az utca keleti végében várakozó férfi ugyanolyan magas volt. Ugyanolyan öltözéket viselt. Ugyanolyan volt a hajviselete. Ugyanolyan a fülhallgatója. A sikátor túloldalán ácsorgó nő szintén feketébe öltözött, csak annyiban különbözött a társaitól, hogy jobban szabott ruhát viselt, és hosszú, vörös haját lófarokba fogta.

Az utca nyugati végében várakozó férfi otthagyta a kirakatot, és elindult kelet felé, úgy négy és fél méterrel Rutherford mögött. Laza könnyedséggel mozgott. Láthatóan le kellett rövidítenie a lépteit, hogy ne előzze meg a célpontját. Előttük egy nő épp megállt a járda szélén, és lehajolt egy babakocsihoz. Mögötte egy pár álldogált, beszélgettek. Sportöltözéket viseltek. Átlagos hétköznapi emberek. Ők nem voltak részesei az akciónak, és nem voltak tudatában, mi zajlik körülöttük.

A két férfi közötti távolság már csak harminc méter volt.

Az utca keleti végében álló férfi megérintette a fülhallgatóját. Egy perc múlva felbukkant egy autó a sikátor torkolatánál. Valahonnan az árnyak közül gördült előbbre egy jellegtelen szedán. Sötétkék Toyota. Reacher csak látta, ahogy mozdul, hallani nem hallott semmiféle zajt. Hibrid lehet, és épp elektromos üzemmódban működik, gondolta. Okos járműválasztás. Nagy kár, hogy annak idején a seregnél a 110-es nyomozóegységnek nem volt ilyene.

A két férfi közötti távolság huszonöt méterre csökkent. Reacher fellépett a járdára.

Rutherford közeledett a babakocsis nőhöz. Ahogy egy vonalba ért vele, a nő felegyenesedett. A kisgyerek a földre dobta a maciját. Rutherford lehajolt, és felvette. Lehet, hogy mégsem az a helyzet, hogy sejtelme sincs arról, mi folyik körülötte? Ez a manőver tökéletes lett volna arra, hogy közben vessen egy pillantást a háta mögé. Talán mégis tudja, hogy követik. De Reacher optimizmusa rögtön elpárolgott. Rutherford csak a gyerekre nézett, és odanyújtotta a játékát. A nő kikapta a kezéből, és dühödt pillantást vetett rá. Rutherford továbbment.

A két férfi közötti távolság alig húsz méterre csökkent. Reacher irányt változtatott. Kelet felé indult, tíz méterrel a nyugaton álló férfi mögött.

A sportos pár elindult a házfal mellől. A testbeszédük hevesebb lett. Úgy tűnt, összevesztek valamin. A férfi nagy lendülettel elindult, és a vállával nekiütközött Rutherfordnak, aki kilöttyintette a kávéját. Közben a nő utolérte, elkapta a karját, és elhúzta onnan. A homlokát ráncolva csóválta a fejét.

– Hé! – kiáltott fel Rutherford, de nem kapott semmi választ.

Fordulj el! – szuggerálta Reacher. – Ne törődj ezekkel a sportőrültekkel. Vedd észre a fickót, aki követ!

Rutherford nem fordult hátra. Továbbment.

A két férfi közötti távolság tizenkét méterre csökkent. Még hat méter volt Reacher és a nyugatról közelítő férfi között.

Teljesen nyilvánvaló volt, mi fog történni. Reacher olyan tisztán látta, mintha valaki az égre írta volna egy repülőgéppel. A kocsi egy kicsit előrébb gördül, hogy a hátsó ajtaja egy vonalba kerüljön a járda szélével. A keleti oldalon álló férfi kinyitja az ajtót. A nyugat felől közeledő belöki az áldozatot, és ő maga is beugrik utána. A nő a másik oldalról száll be. A keleti oldalon álló férfi bepattan az anyósülésre, és szépen elhajtanak. Alig öt másodperc alatt le tud zajlani az egész, ha jól csinálják. És némán. Semmi felhajtás. Észre sem fogja venni senki, mi történt.

A két férfi közötti távolság hat méterre csökkent. Reacher három méterre volt a nyugatról közelítő férfitól. Ideje dönteni.

Most négyen vannak egy ellen. Talán öten vagy hatan, ha van a közelben könnyen mozgósítható erősítés. Reachert még ez az arány sem aggasztaná. De nem ő volt a célpont.

Az autó odahajtott, pontosan végszóra. Rutherford megállt, de továbbra sem tűnt fel neki semmi. Csak egy türelmetlen sofőrt látott, aki átvágott a sikátoron, hogy lerövidítse az utat. Kortyolt a kávéjából, és várta, hogy a kocsi továbbhajtson, de az nem mozdult. A keleti oldalon álló férfi kinyitotta a hátsó ajtót. A társa felgyorsította a lépteit, kinyújtotta a kezét, és a balt Rutherford feje tetejére tette, a jobbal pedig megragadta a könyökét. A hátsó ülés felé kezdte kormányozni, de túl lassú volt – és hirtelen azon kapta magát, hogy már csak az üres levegőt lökdösi.

A távolság nullára csökkent. Reacher odaért a nyugat felől közelítő férfihoz, aki neki jobb kéz felé esett. Megragadta Rutherford gallérját. A jobb karját kinyújtotta a nyugatról érkező férfi mellkasa elé, mintha egy acélkorlát lenne. Az óramutató járásának irányába elfordult a jobb lábán. Rutherfordot a gallérjánál fogva hátrébb lökte, kissé oldalra, és ott is tartotta, ahol nem érhette el senki.

– Maradjunk meg az udvariasság keretei között – szólalt meg Reacher. – Mutassanak valami igazolványt, vagy üljenek be szépen a kocsiba, és húzzanak el!

– Engedje el! – mondta a nyugatról érkező férfi.

– Ha törvényes okuk van arra, hogy elfogják, akkor kell lennie maguknál valami hivatalos igazolványnak. Ha van, mutassák meg! Ha nincs, hajtsanak el! Ez az utolsó lehetőségük.

– Maga meg ki a fene?

– Az adott helyzetben jobb lenne, ha a releváns kérdéseknél maradnánk.

– Ki maga?

– Adtam két lehetőséget. Az irreleváns kérdések feltevése nem szerepelt köztük.

– Eressze el! – A férfi megpróbálta megkerülni Reachert, és nyújtotta a karját, hogy megragadja Rutherfordot. Reacher behúzott egyet a halántékára. A férfi a falnak zuhant, visszapattant róla, aztán a földre rogyott, mint egy marionettbábu, amelynek elvágták a madzagjait.

Reacher a másik férfihoz fordult.

– Megvolt az utolsó esélye. Szedje össze a szemetét, és tűnés! Vagy csatlakozhat hozzá a földön. Választhat. Nekem mindegy.

Reacher valami mozgást vett észre a szeme sarkából. A Toyota ablaka legördült. A sofőr felemelte a karját. A nő egyenesen ránézett. Pisztoly lenne benne? Reacher nem akarta megvárni, hogy ez kiderüljön. Elengedte Rutherfordot, és megpördítette a keletről induló fickót, hogy szembekerüljön a kocsival. Megragadta a gallérjánál meg az övénél fogva, és fejjel előre belökte a nyitott ablakon. Jól begyömöszölte, a karja beszorult, a lába tehetetlenül kapálózott.

Reacher hátrébb lépett, hogy elkerülje a rúgkapáló lábat, és ellenőrizte, hogy Rutherford ott van-e még. A férfi kővé dermedve állt. Aztán Reacher hirtelen inkább megérezte, mint hallotta, hogy egy súlyos tárgy közeledik feléjük. Megragadta Rutherfordot, arrébb lökte, és egy pillanattal később egy fekete Chevy Suburban hajtott fel a járdára, pontosan oda, ahol az imént még Reacher állt. Nyílt a sofőrülés ajtaja, és egy férfi ugrott ki. Alacsonyabb volt a többieknél, és szikárabb. Egy újabb férfi pattant ki a másik oldalról, és csatlakozott hozzá. Egy pillanatig csak álltak egymás mellett, valami fura harcművészpózban, de aztán lazítottak. Összeszokott párosnak tűntek, látszott, hogy nem először csinálják ezt.

– Lépjen odébb, uram! – szólalt meg a sofőr. – Ez nem a maga játszmája. A pasas velünk jön.

Reacher megrázta a fejét.

– Nem viszik sehová. Ez egyértelmű. Szabadon távozhat. A kérdés csak az, hogy maguk is elmennek-e? Vagy ellenállhatatlan vágyat éreznek arra, hogy csatlakozzanak a haverjaikhoz a kórházban?

A sofőr nem válaszolt. Reacher meghallott valami zajt a Suburban túlsó feléről. A férfi, akit benyomott a Toyota ablakán, közben kiszabadította magát, és a nővel együtt épp megpróbálták betuszkolni eszméletlen társukat a hátsó ülésre. Közben kisebb nézőközönség gyűlt össze, először csak a járdán ácsorogtak, aztán már az úttesten is. Reachernek az jutott eszébe, ami annak idején a játszótéren történt minden első tanítási napon, ha új iskolába került a bátyjával. Ott álltak, Joe meg ő, egymásnak vetett háttal, készen arra, hogy megverekedjenek a többiekkel. Rutherfordra pillantott, aki nem próbált meg elfutni, ami szép volt tőle, de Reacher tudta, hogy nem számíthat rá, ha esetleg a tömeg ellene fordulna.

A két férfi pillantásokat váltott. Fontolgatták, mi legyen a következő lépés. Arról szó sem lehetett, hogy észrevétlenül elpárologjanak, úgyhogy vagy szemtől szemben támadnak, vagy a taktikai visszavonulást választják. Egyik lehetőség sem tűnt túl vonzónak. Aztán hirtelen felharsant egy sziréna. A bámészkodók szétszéledtek. A Toyota elhajtott, hallani lehetett, ahogy bekapcsol a benzines motor, amikor a sofőr a gázba taposott. A két szikár férfi visszaugrott a Suburbanbe, rükvercbe kapcsoltak, súrolták a közeledő járőrautó orrát, aztán elszáguldottak. Rutherford mozdulatlanul, tágra nyílt szemmel és tátott szájjal állt.

Két járőrautó fékezett le mellettük, leállították a szirénát, és kikapcsolták a villogót. Négy rendőr pattant ki. Hárman azonnal a járdára tódultak, az egyik viszont ott maradt, hogy megvizsgálja a kocsit ért sérülést. Mindegyikük kezében fegyver volt, de könnyedén lelógatva tartották. Arra számítanak, a túlerő elég előnyt jelent, gondolta Reacher, de azért nem akarnak kockáztatni. Ez meglehetősen észszerű magatartásnak tűnt.

– A földre! – förmedt rájuk a parancsnok. – Arccal lefelé!

– Le akarnak tartóztatni minket? – kérdezte Reacher.

– Miért, mire számított? Nyalókára? Feküdjön a földre!

Reacher nem mozdult.

A rendőr közelebb lépett. – A földre, most!

A zsaruk a világon mindenhol egyformák. Ha egyszer nyilvánosan beleálltak egy helyzetbe, onnan sohasem visszakoznak. Csak időpocsékolás lenne, ha megpróbálná meggyőzni őket, hogy vonják vissza a parancsot. Reacher ezt személyes tapasztalatból tudta. De tartania kellett magát bizonyos sztenderdekhez.

– Jól van – mondta végül. – Hagyni fogom, hogy letartóztassanak bennünket. Öt perc múlva úgyis elengednek. De nem fekszünk le a földre.

3. fejezet

Egy héttel korábban költöztek be a csapat átmeneti főhadiszállására, egy motelbe, a várostól tizenkét kilométerrel nyugatra. Forgalom alig volt, így elméletileg tizenkét perc alatt megtehették volna az utat úgy, hogy nem vonnak magukra semmiféle nemkívánatos figyelmet. De ezen a délutánon mindkét autó utasainak jelentősen hosszabb időbe telt visszaérni.

A Suburban érkezett meg elsőnek. Nekik könnyebben ment, mert egyikük sem sérült meg. Először megtettek tizenhat kilométert északnak. A sofőr, aki Vaszilij névre hallgatott, eleinte jól belehúzott, hogy elmeneküljenek a rendőrök elől, aztán lassított, éppen csak a sebességhatár fölött maradt, míg el nem értek egy ritkásan álló facsoport mögötti kihalt területet. Elég elhagyatott hely volt, de azért okosabbak voltak annál, mint hogy felgyújtsák a sérült autót. Az olyan lenne, mintha sms-ben elküldenék a pontos helyet a zsaruknak: Hé, itt van az autó, amit kerestek! És ha meg tudják menteni, a Suburban továbbra is értékes munkaeszköz lehet. Úgyhogy inkább más megoldást találtak. Vaszilij megállt egy út menti kerítés betonoszlopa előtt, aztán jól nekihajtott. Hátrébb gördült, és megismételte a manővert. Ezután kiszállt, és szemügyre vette a kárt. Úgy döntött, kielégítő. Elég mély lett a horpadás, hogy elrejtse a korábbi sérülést, de nem olyan feltűnő, hogy egy másik rendőrnek szemet szúrjon, és esetleg megállítsa őket. Behajtott a fák mögé, kitakarította a kocsi belsejét, míg a társa, aki az Anatolij nevet használta, kicserélte a rendszámtáblát. Aztán átültek a másik autójukba, és ezzel tették meg a fennmaradó húsz kilométert, átlósan közelítve meg a célpontot.

A Toyotát Natasa vezette. Először déli irányba indult, és tíz kilométert tett meg. Nagyon lassan hajtott, amire jó oka volt, meg egy ráadás oka is. Két társa miatt is aggódott. Petyának, akit Reacher bepréselt az ablakon, megsérült a válla. Natasa nem volt benne biztos, hogy a sérülés akkor keletkezett-e, vagy később, amikor kikászálódott. A férfi akkor néma maradt, de az arca most nagyon sápadt volt, és mindig felnyögött, ahányszor zökkent egyet a kocsi egy bukkanón vagy egy kátyúban. Ilja, akit Reacher kiütött, még mindig eszméletlen volt. Natasa aggódott, hogy nincs-e agyrázkódása, és nem szerette volna, ha tovább romlik az állapota. Azt akarta, hogy mind a ketten újra játékba állhassanak, amilyen hamar csak emberileg lehetséges. Nehéz lett volna bármi másnak beállítani a ma délután történteket, mint kudarcnak. És a kudarcnak az a veszélye, hogy lecserélik őket. A veszély csak nő, ha a csapat embereket veszít. És ezt a veszélyt mindenáron el kell kerülni.

Negyedóra múlva lehúzódtak egy parkolóba, amely egy olcsó kis útszéli étteremhez tartozott. Natasa lecserélte a rendszámtáblákat, míg a társa, Szonja átsegítette Petyát az itt várakozó másik autójukba. A két nő együttes erővel átcipelte az eszméletlen Ilját, aztán alaposan kitakarították a kocsi belsejét. Elindultak a motelhez, a szükségesnél nagyobb kitérőt téve nyugat felé, így az út utolsó szakasza majdnem húsz kilométerre nyúlt.

Natasa nem siette el az út egyik szakaszát sem. Részben az alapos kiképzésének köszönhetően, részben azért, mert büszke volt arra, hogy jól hajtja végre a feladatát. De leginkább azért, mert egyáltalán nem várta a következő lépést. A jelentést. Maga a telefonhívás nem okoz nehézséget. Nem jelent kihívást elmondani, mi történt. Tudta, hogy az összekötője végig fogja hallgatni anélkül, hogy félbeszakítaná. A kérdéseit a legvégére fogja tartogatni. Aztán leteszi a telefont. És ezután következik a várakozás az ítéletre. Folytassák az akciót, vagy vonuljanak vissza? Kapnak esélyt a küzdelemre, vagy beüt a katasztrófa?

Az információk feljebb jutnak a parancsnoki láncon, míg végül meghozzák a döntést. Hogy ebben kik vesznek részt, és ők hol tartózkodnak, azt Natasa nem tudta. Így volt megtervezve a rendszer, a biztonság kedvért. Abban a világban, ahol jelenleg élt, minden a konspiráció szabályai szerint zajlott. Gyanította, hogy kell lennie egy helyi összekötőnek is. Kell valaki, aki állandóan fülel az itteni hírekre, és aki leadta az első riasztást. Aki talán még mindig itt van a városban, talán nincs. Talán van beleszólása a végső döntésbe, talán nincs. Feltételezte, hogy lehetséges lenne kideríteni, ki ez személy. Lehet, hogy szükséges is. Mindenképpen kívánatos. De ez a jövő gondja. Egyelőre amiatt kell aggódnia, hogy a csapata – és ő maga is – játékban maradjon.

A járőrök parancsnoka gondosan megmotozta Reachert. Nagyon alapos volt. Nem kapkodta el a dolgot. Rutherford már bent ült az első autó hátsó ülésén, mire a motozás Reacher derekához ért. Próbálja némileg visszaszerezni a tekintélyét, gondolta Reacher. Megmutatni, ki diktálja itt a tempót. Reacher mozdulatlanul állt, és hagyta, hogy tegye a dolgát. Aztán a rendőr kicsit odébb lépett, és telefonált a mobilján, míg az egyik társa a második járőrautóhoz kísérte Reachert.

Reacher arra számított, hogy a kapitányság a belvárostól távolabb lesz, valami olyan környéken, ahol már alacsonyabbak az ingatlanárak, így aztán meglepetésként érte, amikor az útjuk két utcával odébb véget is ért. A rendőr a villogóját használva száguldott át a kereszteződésen, ahol nem működtek a közlekedési lámpák, a következő saroknál balra fordult, majd ismét balra kanyarodva behajtott egy szélesen terpeszkedő homokkő épület melletti parkolóba. A bejáratot görögös stílusú oszlopok díszítették, a homlokzatot párhuzamos ablaksorok tagolták. A rendőr megállt a másik járőrautó mellett, amelyiknek nekikoccant a Suburban, és kiszállt. Egy nagy tábla jelezte, hogy ebben az épületben található a bíróság, alatta kisebb betűs felirat hirdette, hogy itt kapott helyet a városháza pénzügyi osztálya, a városi jegyző és a rendőrkapitányság is. A tökéletes hatékonysághoz már csak a börtön hiányzott.

A rendőr elhaladt az oszlopos bejárat mellett, amely ezek szerint a nagyközönség számára volt fenntartva, nem a letartóztatottaknak, és továbbment az épület oldala mentén. Megállt egy egyszerű fémajtó előtt. A kártyaleolvasóról nem vett tudomást, egy kulccsal nyitotta ki az ajtót, aztán lekísérte Reachert egy gyengén megvilágított betonlépcsőn. Egy recepcióspult végéhez érkeztek. A pultot a mennyezetig érő üvegfalak vették körbe, mindegyiken lehúzott reluxa. A pult másik végébe rézkorláttal ellátott lépcsősor érkezett, bizonyára itt jöttek le a tiszteletre méltó állampolgárok, ha valami bejelentést akartak tenni, esetleg érdeklődni szerettek volna, vagy bármi más ügyet elintézni, amivel egy rendes átlagpolgárnak dolga lehet.

A rendőr megnyomott egy csengőgombot, és pár pillanat múlva nyílt egy ajtó, amely egy előtérbe vezetett. Egy rendőr várakozott egy nagy faasztal mögött. A háta mögött két íróasztal, rajtuk kopottas, de használható számítógépek álltak, kikapcsolva. Volt még egy sor mély műanyag tálca, a szivárvány minden színében, és egy sápatag, kókadt cserepes növény. A falakat poszterek borították, amelyek a bűnözés veszélyeire figyelmeztették az állampolgárokat, és bátorították őket, hogy gondoskodjanak a saját biztonságukról. A rendőr fogott egy műanyag tálcát, és odadobta az asztalra, amely mellett Reacher ácsorgott.

– Tegye bele minden holmiját! – Unottan csengett a hangja. – Ha kiengedjük, visszakapja.

Reacher elővett a zsebéből egy köteg bankjegyet. A fogkeféjét. A bankkártyáját és az útlevelét.

– Ez minden?

– Mi másra van szükségem? – kérdezett vissza Reacher.

A rendőr vállat vont, és elkezdte számolni a pénzt. Miután végzett, átadott róla egy nyugtát, aztán elvezette Reachert a folyosón egy ajtóhoz, amelyen a 2. kihallgató felirat állt. A helyiség falát hangelnyelő csempék burkolták. Reacher látott már ilyet. Tudta, hogy igazából nem a hangtompítás a céljuk. A pszichológiai trükk része, aminek az a célja, hogy a gyanúsítottaknak az a benyomásuk támadjon, hogy olyan helyen vannak, ahol nyugodtan beköphetik a társaikat. A padló sima beton volt, a fémasztal és a fémszékek hozzá voltak csavarozva. A megfigyelőablak szokás szerint tükörnek volt álcázva, a fal mellett derékmagasságban pánikjelzésre alkalmas biztonsági csík futott végig. Reacher úgy gondolta, azért hozták ide, mert csak egy cella van. Nem akarják, hogy esélye legyen beszélni a férfival, akit megmentett. Túl nagy lenne a kockázat, hogy összeegyeztetik a meséjüket. És azt is tudta, hogy jól meg fogják várakoztatni. Egy órát legalább. Talán kettőt is. Bevett taktika. Az elszigeteltség fokozza az ember beszédes kedvét. És ha beszélni kezd, kedvet kaphat, hogy vallomást tegyen. Régen ő maga is számtalanszor alkalmazta ezt a technikát, és nem ez volt az első eset, hogy vele szemben használták.

Mindkét szék túl közel volt az asztalhoz ahhoz, hogy kényelmes legyen, ezért Reacher inkább leült a sarokban a földre, szemben az ajtóval. A fejében ketyegő óra szerint egy óra és harminchét perc telt el, mire nyílt az ajtó. Kilencvenhét perc. Ez a legnagyobb két számjegyű prímszám. Az egyik kedvence. Ezt jó jelnek tekintette. Az már kevésbé volt jó jel, hogy a férfinak, aki belépett a helyiségbe, önelégült mosoly virított az arcán. Egy nappal sem tűnt idősebbnek harmincnál, rengeteg göndör haja volt, és lágy, kerek vonásai. Leült arra a székre, amelyik háttal állt a megfigyelőablaknak, és továbbra is mosolygott.

– Látom, otthon érzi magát – szólalt meg. – Sajnálom, hogy megvárakoztattuk. Lenne kedve a székre ülni, és csatlakozni hozzám? Lássuk, hogy tisztázni tudjuk-e a dolgokat.

Reacher megvonta a vállát, mintha egyáltalán nem érdekelné az egész, nyújtózkodott egyet, aztán a túlsó oldalon bepréselte magát a szék és az asztal közé.

– John Goodyearnek hívnak – folytatta a férfi még szélesebb mosollyal. – Én vagyok itt a nyomozó.

– Jack Reacher.

– Tudom. De amit nem tudok, az az, hogy mi a helyzet magával. Mit keres a városomban?

– Nincs semmiféle helyzet. A véletlennek köszönhetően vetődtem ide.

– Milyen véletlennek? Elrabolták a földönkívüliek, és véletlenül itt tették ki?

– Stoppoltam. Egy fiatalember vett fel, aki ide tartott. Nem áll szándékomban itt maradni. Épp csak be akartam kapni valamit, inni egy kávét, aztán már itt sem vagyok.

– Vagyis más szavakkal azt tervezte, hogy addig marad itt, amíg kirabol egy boltot?

– Micsoda?

Goodyear elővette a zsebéből Reacher fogkeféjét, és letette az asztalra.

– Látja, nem mondtam igazat. Tudom, mi a helyzet magával. Ezt a zsebében tartva odanyomja, és úgy tesz, mintha pisztoly lenne. Persze nem mindenki fog bedőlni neki, de sokan vannak, akik nem merik vállalni a kockázatot. Igazam van?

– Maga tiszta idióta!

– Tényleg? – Goodyear mosolygott. – Akkor magyarázza meg ezt! – Lerakta az asztalra a bankjegyköteget a fogkefe mellé. – Van bankkártyája, de ezek a bankjegyek nem bankból származnak. Az automaták friss, új bankjegyeket adnak ki. Ezek olyan gyűröttek, hogy beakadnának a gépbe. Szóval, hol szerezte őket?

– Megkerestem.

– Hogyan?

– Egy új vállalkozásommal. Nemrégiben kis kiruccanást tettem a zeneiparba.

Goodyear előrébb hajolt, és lehalkította a hangját.

– Hadd adjak egy jó tanácsot, Reacher! Ez a huszonegyedik század. A rendőrségen van számítógép, és az össze van kötve más számítógépekkel. Már kiadtam a személyleírását egész Tennesseeben és kilenc szomszédos államban. Nemsokára megjönnek az eredmények. Nagyon hamar, talán percek múlva. Az lenne a legokosabb, ha ezt nem várná meg. Mondjon el mindent most, és én segítek megfogalmazni a vallomást. Ha megvárja, amíg egy halom kinyomtatott papír lesz a kezemben, csak rosszabb lesz a helyzete. Sokkal rosszabb. Ki tudja, mi derül még ki, hogy mi van a rovásán? A csavargás például nem lenne nagy meglepetés.

– Nem láttam idefelé jövet egyetlen tavat sem – felelte Reacher. – Azt hiszem, ez lehet a magyarázat.

– Milyen magyarázat?

– Hogy miért itt próbál a zavarosban halászni. Nincs semmi oka arra, hogy bármiféle bűncselekménnyel gyanúsítson. Szeretek kevés holmival utazni. És akkor mi van? Évek óta ezt csinálom, amióta otthagytam a sereget. És tisztázzuk: nem lépett kapcsolatba egyetlen más rendőrkapitánysággal sem.

– Ezt miből gondolja?

– Ha megtette volna, már meglenne a válasz. Mi tagadás, elég jellegzetes a külsőm. Nincs senki Tennesseeben vagy bárhol másutt, akire illene a személyleírásom. De ez nem is olyan fontos, két okból. Először is, mert sehol sem raboltam ki senkit. Másodszor, mert nem tudott kapcsolatba lépni más kapitányságokkal. Nem működnek a számítógépes rendszereik.

Goodyear arcán elhalványult a mosoly.

– Mit tud a számítógépes rendszereinkről? Mit mondott magának Rutherford?

– A másik pasas, akit szintén tévesen tartóztattak le? Semmit. Egyetlen szót sem váltottam vele. Nem volt rá szükség. Megvan a saját módszerem.

– Milyen módszer?

– Úgy hívják, hogy emberi szem. Első szériás. Ugyan már, nyomozó! Teljesen nyilvánvaló a dolog. Az embere a mobilján szólt be, amikor letartóztattak. A kocsiban nem működött a terminál. Az itteni recepción ki voltak kapcsolva a számítógépek. Nem működnek a biztonsági kamerák. És nem csak a kapitányságon. Az egész városban nem működnek a közlekedési lámpák. Valami fura dolog történt. Mi az?

Goodyear fészkelődött a széken, de nem válaszolt.

– Oké, lépjünk túl a kevésbé fontos dolgokon, és térjünk rá a lényegre. Miért akarná bárki elrabolni Rutherfordot? Nekem elég jelentéktelen fickónak tűnt.

– Ki mondja, hogy megpróbálták elrabolni?

– Én.

– Mit tud az emberrablásról?

– Eleget. Észreveszem, ha ilyet látok. Rutherford nem veszi észre. Védelemre van szüksége. Őrizetben kéne tartaniuk, a saját érdekében, és értesíteni az FBI-t. Az emberrablás az ő hatáskörükbe tartozik. Nem jelentene pluszmunkát maguknak.

– Ne szaladjunk ennyire előre! – Goodyear arcára lassan visszatért a mosoly. – Egyelőre semmi szükség rá, hogy bevonjuk a szövetségieket. Jó, lehetséges, hogy azok a fickók, akikkel összeütközésbe került, el akarták kapni Rutherfordot. De mi maga, gondolatolvasó? Nem tudhatja, mit akartak csinálni vele. Ha tényleg el akarták kapni – nem mondom, hogy ezt akarták, mert még nem tudjuk –, valószínűleg csak el akarták vinni valami félreeső helyre, ahol nyugodtan és őszintén beszélhetnek vele. Esetleg ki akartak osztani neki egy kis régimódi seggberugdosást. Magánemberként, a nyomozói pozíciómat félretéve azt kell mondanom, hogy megérdemelné. A fenébe! Ha arról lenne szó, hogy valaki megpróbált megfizetni neki azért, amit tett, akkor az egész város gyanúsított lehetne. Sokkal nagyobb fogda kéne hozzá. És ha igaza is van, és tényleg megpróbálták elrabolni, akkor is azt mondom, hogy végül is nem történt semmi, senkinek sem esett baja. Miért ne hagynánk ennyiben?

– Mi lenne, ha írásba adnám a vallomásomat? Maga meg átadja a szövetségieknek. Végzi a munkáját. Szolgál és véd, vagy mi a jelmondatuk ebben az államban. Ehhez nem kellenek számítógépek.

– Mi lenne, ha megtartaná magának a légből kapott elméleteit?

– Miért akarja ennyire kétségbeesetten a szőnyeg alá söpörni ezt az ügyet? Mit követett el Rutherford?

– Maga miért akarja ilyen kétségbeesetten felhívni rá a figyelmet? Nem a legokosabb lépés a maga részéről, Reacher. Ha így folytatja, lehet, hogy kénytelen leszek közelebbről megvizsgálni a szerepét. Úgy hallom, kiütött egy embert. Egy másikat bepréselt egy kocsi ablakán. Az ilyen testi sértésekért akár börtön is járhat.

– Nem támadtam meg senkit. Csúszós volt a járda. Ez minden. Az első fickó nekiesett a falnak. A másik megbotlott. Szerencséje volt, hogy a kocsi ablakát épp leengedték, különben komolyabb zúzódásokat is szenvedhetett volna.

– Jól van. Lépjünk egyet hátrébb. Azt mondja, ezek az emberek megpróbálták elrabolni Rutherfordot. Miért tettek volna ilyet?

– Honnan tudhatnám? Senki sem árulja el, mit követett el.

– Maga milyen kapcsolatban áll vele?

– Nem állunk semmiféle kapcsolatban.

– Ő adta magának ezt a pénzt? – intett Goodyear az asztalon heverő bankjegyekre.

– Nem.

– Felbérelte testőrnek?

– Nem.

– Hogy lépett kapcsolatba magával?

– Nem lépett kapcsolatba velem.

– Hol találkoztak először?

– Sohasem találkoztunk korábban, csak ma. Megláttam, hogy épp belesétál egy csapdába. Segítettem neki megmenekülni. A pillanat ösztönzésére cselekedtem.

– Maga afféle irgalmas szamaritánus?

– Pontosan.

– Rutherford hol járt a kávézó előtt?

– A Holdon. Titkos szerelmi fészket tart fenn ott. Gondoltam rá, hogy én is kiveszem, de túl kicsik a tükrök a mennyezeten.

– Azt tanácsolnám, vegye komolyabban ezt az ügyet, Mr. Reacher.

– Miért? Maga se veszi komolyan.

Goodyear nem válaszolt.

– Ha azt akarja, hogy legyek komoly, akkor adjon papírt. Megírom a vallomásomat az FBI-nak.

– Nem adok magának papírt.

– Akkor vigyen el az országútig.

– Nyomozó vagyok. Nem szállítok embereket.

– Akkor, hacsak nem vádol meg azzal, hogy kiraboltam egy képzeletbeli boltot, úgy tűnik, végeztünk is. Vagy hívhatok ügyvédet.

– Nincs szükség ügyvédre. – Goodyear kicsit hallgatott, végül azt mondta: – Jól van. Elmehet. De fogadja meg a tanácsomat: ne maradjon itt. Hagyja el a várost, most rögtön. És ami a legfontosabb: soha többé ne avatkozzon Rusty Rutherford dolgaiba.

4. fejezet

Goodyear visszakísérte Reachert az előtérbe, letette az asztalra a pénzét meg a fogkeféjét, aztán bement az irodájába. Egyedül akart telefonálni. A másik rendőr visszaadta Reacher útlevelét meg a bankkártyáját. Úgy tette le, mint amikor egy pókerjátékos kiteríti a lapjait, aztán odatolt egy nyomtatványt meg egy tollat. Reacher aláírta a papírt, és zsebre vágta a holmiját. Amikor a rendőr próbálta a hátsó kijárat felé kormányozni, megrázta a fejét. A másik, nyilvános lépcsőn ment fel. Átsietett a visszhangos, csupa márvány előcsarnokon, ahol bekeretezett portrék lógtak a falakon. Kisétált a három ajtó közül a középsőn, megkerült egy szedett-vedett módon elkerített építkezést, ahol épp egy rámpa készült, és elindult visszafelé, a főutca irányába. Nem akart nekivágni az utazásnak kávé nélkül. A fő prioritásokat mindig szem előtt kell tartani. Átsétált a pázsiton, és amikor a parkolóval egy vonalba ért, hirtelen meghallotta, hogy valaki odakiált neki. Rutherford volt az. Ott várakozott a fémajtónál, és most az egyik karját felemelve feléje sietett.

– Elnézést, sajnálom, de nem tudom a nevét. Kérem, várjon!

Reacher lelassított, és bevárta Rutherfordot.

– Engem Rusty Rutherfordnak hívnak – nyújtott kezet a férfi.

– Jack Reacher.

– Mr. Reacher, beszélhetnénk egy percet?

– Ha menet közben beszélünk. Mennem kell valahová.

– Hogyne. – Rutherford ki volt fulladva, és igencsak izgatottnak tűnt. – Álljon meg, csak egy pillanatra. Rövid leszek.

Reacher megállt.

– Két dolgot szeretnék. Először is, köszönöm. Azt hiszem, megmentette az irhámat az előbb.

– Nagyon szívesen.

– Másodszor, kérdeznem kell valamit. Veszélyben vagyok? A nyomozó folyton arról beszélt, hogy egy autólopásba csöppentem, de nem így volt. Volt időm gondolkodni a fogdában, amíg várakoztattak. Nem véletlenül történt az egész. Előre kitervelték. Ezek az emberek rám vártak. Először azt hittem, magát akarják. Sohasem történt még velem ilyesmi. De aztán eszembe jutott, hogy az egyik férfi már azelőtt megpróbált engem elkapni, hogy maga közbeavatkozott volna. Megpróbált belökni a kocsiba. A nyomozó azt mondta, hogy össze vagyok zavarodva, és tévedek. De nem tévedek, ugye? Csak szeretném tudni, mi ez az egész.

– Fogalmam sincs, mi ez az egész – felelte Reacher. – Ez nem az én városom. Magát sem ismerem. Nem tudom, mit tett, amivel felzaklatta az embereket. Nem tudom, mi van a birtokában, ami értékes lehet. De valami furcsa zajlik itt, annyi szent.

– Akkor most mit tegyek?

– Ez a maga döntése. Az én életfilozófiám az, hogy mindig reméljük a legjobbat, de készüljünk a legrosszabbra. Tehát az adott körülmények között én azt tanácsolnám, hogy az lenne a legokosabb, ha elhagyná a várost. Bármi folyik is, hadd ülepedjen le. Csak akkor jöjjön vissza, ha lecsillapodtak a kedélyek.

– Hagyjam el a várost? – Rutherford nagy szemeket meresztett. – Nem, ezt nem tehetem.

– Miért?

– Akkor úgy nézne ki, mintha bűnös lennék.

– Miben?

– Ez egy hosszú történet.

Reacher egy pillanatig elgondolkodott. Már késő délutánra járt. Éhes volt. Ennie kell, akár itt, akár máshol. Sötétben nehezebb lesz stoppolni. Kevésbé lehet látni az autókból, ha áll valaki az út szélén. És furdalta az oldalát a kíváncsiság, miért gondolja egy egérszürke külsejű, kávéfoltos ingű kis fickó, hogy a saját biztonságánál fontosabb az, hogy az emberek ne higgyék bűnösnek valamiben.

– Van a környéken olyan hely, ahol jó hamburgert adnak? Bekaphatnánk valamit, és közben mesélhet.

– Azt mondta, mennie kell valahová.

– Igen, de az még várhat egy darabig. Nem jó rugalmatlannak lenni. Úgy hallottam, az árt az ember egészségének.

Ugyanekkor, amikor Reacher Rutherforddal beszélt, két ember is épp próbálta felhívni Szperanszkit. Egyikük egy olcsó, feltöltőkártyás telefonon. A másik a biztonságos vonalon, amelyet korábban is használt. De egyikük sem járt sikerrel, a hívások nem értek célba, mert Szperanszki épp lement a generátorszobába. Csak pár percre. Látni akarta a helyet még egyszer, utoljára, mielőtt a házvezetőnő kitakarítja. Tudta, hogy nem lehet sokáig halogatni. A vérfoltok egy része már több mint kéthetes volt. Az alany sokáig kitartott. A nő végül kiadott pár kritikus fontosságú információt. Beszélt neki Rutherfordról és arról, hogy mi van a birtokában. Ez szakmai szempontból aranyat ért. Személyes szempontból pedig a nő segített neki, hogy egy kicsit újból fiatalnak érezze magát. Manapság nincs túl sok olyan feladata, ahol bepiszkíthatja a kezét. Hiányzott neki. A padlón sötétlő foltokra nézett. A falakra fröccsent vércseppekre. A bilincsekre. A rozsdamentesacél kocsin felsorakoztatott műszerekre. A tisztább részekre, ahol a bőröndök álltak. Újraélte magában a kedvenc pillanatait. Elmosolyodott. Többnyire nem tudta, mikor várható a következő alkalom, vagy hogy ki lesz az áldozat. Most azonban mind a kettőt tudta.

Nagyon hamar sor fog kerülni rá.

És az áruló lesz az. Amint már nem lesz rá szükségük.

Az első telefon akkor csörrent meg, amikor visszaért a földszintre. A feltöltőkártyás. Rövid hívás valakitől, aki nem volt túl messze. Az illető jelentést tett. Először a tényeket közölte, aztán a véleményét. Röviden és tömören, ahogy Szperanszki szerette. Így aztán amikor percekkel később megcsörrent a másik, biztonságos telefon, már tudta, hogy a férfi mit fog mondani:

– Rutherford meglógott.

– Oké – felelte Szperanszki. – Akkor megpróbáljuk újra.

– Lehet, hogy nem lesz több lehetőségünk. A Központban aggódnak. A félresikerült kísérlet elég nagy figyelmet keltett. És Rutherfordnak volt segítsége. Nem tudjuk, ki ez az illető, vagy hogy milyen erők állnak mögötte. Ha újból megpróbálkoznánk, az valószínűleg még nagyobb figyelmet keltene. Lehet, hogy kontraproduktív lenne.

– Akkor a Központ mit javasol, mit tegyünk? Semmit?

– Még nem hozták meg a végső döntést. Várunk és figyelünk, jelenleg ez az álláspont. Hátha magától felbukkan, amit keresünk. És ha igen, meglátjuk, tényleg veszélyes-e.

Szperanszki eltartotta a fülétől a telefont, és alig tudta megállni, hogy ne vágja oda, és ne törje ripityára. Ez a terepmunka legrosszabb része, hogy együtt kell dolgoznia ilyen gerinctelen kreténekkel, akik egész nap az íróasztal mögött rostokolnak, és sohasem teszik kockára a saját életüket, csak hazardíroznak azokéval, akik megteszik. És akik túl félénkek, hogy kihasználjanak egy, az életben egyszer adódó, tálcán kínálkozó esélyt, hogy ráborítsák az asztalt az ellenfélre.

Ismét a füléhez emelte a telefont.

– Vissza kell mennie hozzájuk, most rögtön. Győzze meg őket, hogy „várni és figyelni” most nem egy opció. Lehet, hogy az a valami sohasem kerül elő, ez igaz. És ha előkerül, veszélyes lehet. Ez is igaz. De egyik sem számít. Ha az FBI nem találja meg itt, akkor mit fognak tenni? Feladják? Nem. Tovább fognak vadászni a forrásnál, amíg sikerrel nem járnak. És lehet, hogy ez megtörténik még azelőtt, hogy elvégeztük volna a küldetésünket. Ami katasztrófa lenne. És még ha utána történik is meg, az a végét jelentené... a szóban forgó ügynöknek. Ezt nyilván sohasem fogom megengedni.

– Megértem. És egyetértek. De a Központban aggódnak, hogy lebukunk, és kiderül, mi a szándékunk.

– Mondja meg nekik, hogy ennek a veszélye nem áll fenn. Ez a beavatkozás egyszeri eset volt. Szerencsétlen véletlen. Csak egy csavargó, valami volt katonai rendőr, aki felismerte a helyzetet, és közbelépett. Nem fogja újból megtenni. Közölték vele, hogy el kell hagynia a várost.

– Honnan tudja?

– Több mint ötven éve dolgozom ebben a városban. Vannak összeköttetéseim.

– Megbízhatóak?

– Ez az információ közvetlenül a rendőrkapitányságról származik.

– Oké, ez jó. De mi van, ha az a csavargó mégsem hagyja el a várost?

– Akkor elintézem itt helyben.

– Ahogy az újságírónőt?

– Pontosan úgy.

– Jól van. Beszélek velük. Megpróbálom legalább arra rávenni őket, hogy a megfigyelést kezdjük el újra.

– Az nem elég. El kell kapnunk Rutherfordot, méghozzá gyorsan. A Központban nem értik, mi kellett ahhoz, hogy kellő mértékű hisztériát tudjunk felkorbácsolni a városban. Mindent bevetettem, a helyi sajtót, egy hadseregnyi botot a közösségi médiában, egész pletykahadjáratot indítottam. Egyelőre még kitart ez a helyzet, de nem örökké. A buborék előbb-utóbb ki fog pukkadni. Történik majd valami más, és arra terelődik az emberek érdeklődése. Rutherfordnak addig kell eltűnnie, amíg mindenki gyűlöli a városban.

Rutherford a kedvenc bisztrójába vitte Reachert. Egy nagy irodaház földszintjén volt, a főutcán, háromsaroknyira a kávézótól. Reacher az utcáról nézve nem találta túl bizalomgerjesztőnek, de be kellett ismernie, hogy a benti berendezéssel jó munkát végzett a tervező. Az ötvenes éveket idéző színek, sok krómmal, a helyiség két oldalán bokszok sorakoztak, és mindegyikhez tartozott egy minizenegép. A hátsó falon régimódi telefonkészülék, középen egy sor műanyag asztal. A falakat lenyitható tetejű sportkocsikat ábrázoló, hatalmas festmények díszítették. A türkizkékben és pinkben pompázó Cadillacek és Chevyk festői szépségű tájakon átvezető országutakon suhantak, vagy havas hegycsúcsok és csillogó tükrű tavak előtt álltak, miközben boldog kis családok szálltak ki belőlük piknikkosarakkal és focilabdákkal felszerelkezve.

Más vendég nem volt rajtuk kívül, úgyhogy elfoglaltak egy bokszot a jobb oldali falnál, középen, egy türkizkék Chevrolet képe alatt. Reacher innen jól szemmel tudta tartani a kijáratot és a konyhába vezető ajtót is. Pár pillanat múlva meg is jelent a pincérnő. Ahogy közeledett az asztalhoz, Reacherre mosolygott, de az arckifejezése rögtön hűvösebb lett, amikor meglátta, kinek a társaságában van. Reacher két sajtburgert és kávét rendelt. Rutherford hamburgert kért, aztán némán ültek, míg pincérnő oda nem hozta a kávésbögréket.

– Látta, hogy nézett rám? – jegyezte meg Rutherford, és eltolta maga elől a bögrét.

– Időről időre velem is előfordult, hogy nem voltam túl közkedvelt bizonyos körökben – mondta Reacher. – De egy egész várost magára haragítani? Ez elég szép eredmény. Mit követett el?

– Semmit.

– Oké. – Reacher belekortyolt a kávéjába. – Akkor mit nem követett el?

– Azt hiszem, annyi a nagy bűnöm, hogy nem próbáltam meg eléggé elkerülni, hogy rám kenjék, hogy a város ebbe a zűrös helyzetbe került, amiben most van.

Reacher a közlekedési lámpákra meg a rendőrség számítógépeire gondolt.

– Maga a város pénzügyi osztályának a vezetője? Valami könyvelőféle az önkormányzatnál?

– Nem. – Rutherford hátradőlt a padon. – Miből gondolja, hogy az vagyok?

– Semmi sem működik a városban. Ez többnyire azért szokott előfordulni, mert nem fizették be a számlákat.

Rutherford elmosolyodott, most először, amióta Reacher találkozott vele.

– Bárcsak ez lenne a probléma! Ezen könnyű lenne segíteni. A város helyzete ennél sokkal súlyosabb. De részben összefügg a pénzzel. Egy zsarolóvírus áldozatául estünk.

– Fogalmam sincs, hogy az mi.

– A zsarolóvírus? Egy rosszindulatú program, ami lebénítja a teljes számítógép-hálózatot. Blokkolja a számítógépeket is, meg az adatokat is, amiket tárolnak, minden feljegyzést és információt a különféle osztályokról. Ráadásul lebénít minden okostelefont, asztali számítógépet és tabletet is, ami a hálózatra van kötve.

– Oké. És hogy lehet megszabadulni tőle, és újból működésbe hozni a rendszert?

– Meg kell venni hozzá a kulcsot.

– Kitől?

– Attól, aki a támadást intézte.

– Tényleg?

– Ó, igen! Egyre több és több város esik ilyesfajta támadás áldozatául. Néha többet is érint egyszerre, ha közösen használnak bizonyos szolgáltatásokat.

– És ez város mit használ közösen másokkal?

– Semmit. Mi mindent magunk intézünk.

– Tehát specifikusan ez a város volt a célpont. És miért?

– Nincs semmi különösebb oka. Csak túlságosan megkönnyítettük a helyzetüket. Az infrastruktúránk egy hekker legszebb álma. Régi, elavult rendszerekből van összeeszkábálva az egész. Tele sérülékeny pontokkal. Nincs igazán működő védelem. Meg kell értenie, hogy ez egyre gyakoribb jelenség. Városokat támadnak meg. Kórházakat. Rendőrkapitányságokat. Nagyvállalatokat is. De ők többnyire próbálják eltitkolni, és szép csendben fizetnek.

– A vállalatok fizetnek?

– Néha. Vagy többnyire? Nem igazán tudom.

– Ha fizetnek, azzal nem bátorítják az újabb támadásokat?

– De, valószínűleg. – Rutherford vállat vont. – De mi más választásuk van?

– A város nem fog fizetni, ugye?

Rutherford erre nem válaszolt.

– Nekem úgy tűnik, hogy az ilyesmit gyökerestül ki kéne irtani – vélekedett Reacher. – Nem pedig bátorítani. Egy dolog elhitetni velük, hogy fizetni fognak. Egyezzenek bele, hogy készpénzt adnak a kulcsért. De ezeknek a seggfejeknek nem lenne szabad megengedni, hogy egy centtel is távozzanak. Ellenőrizni kell, hogy a kulcs működik-e. Aztán megkeresni a főhadiszállásukat, és porig égetni. Beazonosítani mindenkit, aki részt vett benne, és felgyújtani a házukat. Erős üzenetet küldeni, hogy ne próbálják meg még egyszer.

– Én is azt kívánom, bárcsak ezt tehetnénk – mondta Rutherford. – De ez nem így működik.

– Miért nem?

– Itt nem arról van szó, hogy bankjegyekkel teletömött bőröndöket kell átadni. Nem cserél gazdát készpénz. Ezek az emberek mindig virtuális valutát akarnak. Általában bitcoint. És a kulcs sem egy kézzelfogható dolog. Ez csak egy számítógépes kód. Az interneten küldik meg valami olyan címről, ami annyira titkosítva van, hogy lehetetlen kideríteni, ki küldte és honnan. Néha valami Amerikán belüli helyről jön. De általában inkább Oroszországból, Iránból vagy hasonló helyekről.

– A kódot fel lehet törni?

– Elméletileg. Vannak erre specializálódó cégek, amiket meg lehet bízni. Nekem van is egy barátom, aki alapított egy ilyet. Régebben FBI-ügynök volt. A kiberbűnözés szakértője. Az ilyen cégek azonban nagyon drágán dolgoznak. És nincs rá garancia, hogy sikerrel járnak. De még ha sikerül is, ott van az időtényező. Mennyi ideig engedhetjük meg magunknak, hogy meglegyünk a kritikus fontosságú infrastruktúránk nélkül? Vannak olyan zsarolóvírusok, amik beépített határidővel működnek. Ha nem fizet X napon vagy héten belül, az adatait véglegesen törlik.

A pincérnő odament a kávéskannával, és újratöltötte Reacher bögréjét. Ez most egy másik nő volt, fiatalabb, kicsit magasabb, és sokkal barátságosabb, mint az előző. Ő mosolygott Rutherfordra, nem szúrósan nézett rá. Aztán Reacherre pillantott, és félrebillentette a fejét.

– Nem ismerem magát valahonnan?

– Nem valószínű. Ma érkeztem a városba.

– Hát persze, tudtam, hogy ismerős! Láttam, amikor kiszállt egy kocsiból, az utca túloldalán. Egy Impalából, igaz? Egy elegáns pasas vezette. Talán valami bankár?

– Egy biztosítótársaságnál dolgozik.

– Látja? Majdnem eltaláltam. Érdekes a biztosítási szakma?

– Miért tőlem kérdezi?

– Az az ember nem a főnöke?

– Nekem nincs főnököm.

– Szóval független?

– Nagyjából igen.

– Az jó lehet. A hamburgerek rögtön elkészülnek. Szóljanak, ha addig kérnek valamit.

Rutherford megvárta, amíg a pincérnő visszamegy a konyhába.

– Szóval a zsarolóvírus. Ha nem fizet a kulcsért, akkor két választása van: vagy elölről kezd mindent a nulláról, ami nagyon lassú és rendkívül drága megoldás. – Rutherford kicsit habozott, majd folytatta: – Vagy mindent letöröl a számítógépeiről, és feltölt egy tiszta példányt a biztonsági mentésből.

– A B változat jól hangzik. A város miért nem ezt csinálta?

– Ehhez két dolog kellene. Biztonsági mentés, ahol megvan minden adat másolata. És egy IT-szakember, aki installálja.

– És a városnak nincs IT-se?

– Már nincs. Én voltam az. Kirúgtak.

– Mert nem készített biztonsági másolatot?

– Olyasmi. De ennél kicsit bonyolultabb a helyzet. Én újra meg újra, többször is szóltam a főnökeimnek, hogy szükségünk lenne az ilyen támadások elleni védelmi rendszerre és biztonsági mentésre, biztos, ami biztos. A város nagyon könnyű célpont volt. De ennek a beszerzése drága lett volna. Nem akarták megcsinálni. Már rég le kellett volna lépnem innen. Sokszor. De szeretem ezt a várost. Vagy legalábbis régebben szerettem.

– Szóval hagyta a védelmi rendszer és a biztonsági mentés ügyét, és most a maga fejére dőlt minden?

– Nem. – Rutherford egy pillanatra lehunyta a szemét. – Még ennél is nagyobb ostobaságot csináltam.

Eltelt huszonöt perc, és Natasa telefonja még mindig nem csörrent meg. A motel egyetlen, hosszan elnyúló, barna faburkolattal borított, alacsony épületből állt. Tizenkilenc helyiségre volt felosztva. A keleti végében volt az iroda, kis védőtetővel ellátott bejárattal, egy beugróban jégkrém- és üdítőautomata. Aztán következett a tizennyolc szoba, mindegyikhez tartozott egy ablak meg egy ajtó. Az iroda melletti volt az egyes szoba, és innen haladt a számozás nyugat felé. Natasa csapata a tizenöttől tizennyolcasig tartó szobákat foglalta el. A tizenötöset üresen hagyták, amolyan pufferzónának, a vékony falak és az esetleges szomszédok miatt. Vaszilij és Anatolij, akik a Suburbannel voltak, a tizenhatosban aludt. Ilja és Petya a tizenhetesben, Natasa és Szonja pedig a tizennyolcasban. Amikor visszaértek, miután lecserélték az autókat, a két nő becipelte az eszméletlen Ilját a saját szobájukba, és lefektették a kanapéra. Petya követte őket, sérült karját szorongatva. Egy perc múlva a másik két férfi is csatlakozott hozzájuk, hogy együtt várakozzanak.

Eltelt harminc perc. Natasa telefonja nem szólalt meg.

Háromszor is ellenőrizte, van-e térerő. Mindháromszor rendben volt. Van erre a helyzetre valami közmondás, gondolta. Ha figyeled a fazekat, sohasem fog felforrni a víz, valami ilyesmi. De lehet, hogy létezik egy modernebb változat is. Félresöpörte a gondolatot, és próbált a gyakorlati dolgokra koncentrálni. Például Petya vállára. A férfi először nem akarta engedni, hogy megvizsgálják, de végül megadta magát. Natasa azt találta, hogy kificamodott a válla, és visszarakta a helyére. Aztán megnézte Ilját: a légzése és a pulzusa is kezdett normalizálódni.

Eltelt harmincöt perc. A telefonja nem csörrent meg.

– Nem kéne csinálnunk valamit? – kérdezte Vaszilij.

– De igen – felelte Natasa. – Várni.

– Mennyi ideig?

– Ameddig kell.

– De miért tart ilyen sokáig? Valami gáz lehet.

– Nincs semmi gáz.

– Hogy lehetsz ilyen biztos ebben? Mi más magyarázat lehet? – Vaszilij lehalkította a hangját. – Elszúrtuk. Mind tudjuk, mi történik, ha valaki elszúr valamit. Hallottuk a pletykákat.

– Ezt azonnal hagyd abba! Nem kéne a pletykákra hallgatnod.

– Akkor miért tart ilyen sokáig, hogy eldöntsék, mit akarnak velünk?

– Mi van, ha már eldöntötték? – nézett fel Szonja, aki az asztalnál ült. – Eldöntötték, de nekünk nem szóltak?

– Miért ne mondanák el? – kérdezte Vaszilij. – Hogy tudnánk követni a parancsot, ha nem tudjuk, mi az?

– És mi van, ha nem nekünk adnak parancsokat? Mi van, ha behoztak egy másik csapatot? És nem akarnak elvarratlan szálakat hagyni?

– Hagyjátok abba! – torkolta le őket Natasa. – Paranoiásak vagytok.

– Valóban? – felelte Szonja. – Gondolj csak bele! Tudják, hol vagyunk. Tudják, hogy mind együtt vagyunk. Megkönnyítjük a dolgukat.

Ilja felnyögött a kanapén, és kinyitotta a szemét.

Vaszilij az ablakhoz lépett. – Tiszta a levegő. Egyelőre.

Eltelt negyven perc. Natasa telefonja végre-valahára megcsörrent.

Reacher beleharapott a hamburgerbe.

– És milyen ostobaságot követett el?

Rutherford megrázta a fejét.

– Próbáltam én magam megoldani a helyzetet. Kidolgoztam egy olyan rendszert, amely észreveszi és semlegesíti a kibertámadásokat. Őrkutyának neveztem el. Tudja, a barátom, akit említettem, a volt FBI-ügynök, ő segített nekem. Ő azt akarta, hogy nevezzük Cerberusnak. És ha beválik, akkor együtt beindítunk egy vállalkozást. Piacra dobjuk, és egy vagyont keresünk vele.

– Gondolom, a rendszer nem vált be.

– Nem. És a biztonsági mentés feltételeit is hiába próbáltam kiépíteni. Mindennek ellenére engem hibáztatnak, ami szörnyen igazságtalan. A tökfejeknek, akik most nekem estek, fogalmuk sincs, mivel álltam szemben. Sok ilyen kibertámadást idegen államok szponzorálnak. Rengeteg ember üldögél egy óriási teremben, akiknek ez az egyetlen munkájuk. Végtelen források állnak a rendelkezésükre. És itt vagyok én, egymagam, és régi cuccokból kiszerelt, újrahasznosított ócskavasakból próbálok összebarkácsolni valamit.

– Mint Dávid és Góliát. Csak most Góliát győzött.

– Pontosan. Mindig ez volt a valószínűbb végkifejlet, ha jól belegondolunk.

– Bármelyik is volt a valószínűbb, most nincs munkája, és mindenki gyűlöli. Nem mondom, szép ez a város, de ezen kívül ott van az egész világ. Miért nem utazik el egy időre?

– Megtehetném. De majd a végén. Előbb tisztára kell mosnom a nevemet.

– Hogyan?

– Vannak olyan dokumentumok a régi laptopomon, amikkel be tudom bizonyítani, hogy ártatlan vagyok. Megbíztam egy ügyvédet, aki bírósági idézést nyújtott be a város ellen, hogy megszerezzük. Be tudom bizonyítani, hogy én figyelmeztettem a főnökömet, ő meg nem vett róla tudomást. És van még valami. Az a seggfej azt terjeszti, hogy én fertőztem meg a vírussal a hálózatot. Azt mondja, elmulasztottam frissíteni a vírusirtót, mert elutaztam valahová, aztán megnyitottam egy fertőzött e-mailt. – Rutherford égnek emelte a tekintetét. – El tudja ezt hinni? Eleve én vezettem be a rendszeres frissítéseket. Fogadni mernék, hogy ő volt az, aki elmulasztotta megtenni a saját gépén. Ha visszakapom a laptopomat, be tudom bizonyítani.

– Rusty, én csodálom a bátorságát, de biztos benne, hogy ez a legjobb út? Értelmetlen győzelem lenne, ha nem tudja kiélvezni, mert közben huligánok belökdösik egy másik autó hátsó ülésére.

– A nyomozó egyértelműen azt mondta, nem hiszi, hogy komoly emberrablási kísérlet volt. Hogy is lehetne az? Mi lenne az értelme? Nem vagyok gazdag. Nincsenek híres rokonaim. Nem tudok semmiféle titkokat. Nem feküdtem le senkinek a feleségével.

– Hát, valaki magára küldte azokat az embereket. És ez a valaki nem arra akarta meginvitálni, hogy igyanak meg együtt egy pohár tejet pár szem keksszel.

– Én is gondolkodtam ezen. Nem ismertem egyiküket sem. Tehát ők sem ismernek engem. Az is lehet, hogy összetévesztettek valakivel.

– Tudja, létezik egy ilyen új dolog, úgy hívják, hogy fénykép. Úgy hallottam, hogy manapság már mobiltelefonnal is lehet ilyet készíteni.

– Jó, értem. De felbérelni egy csapat huligánt, hogy elhurcoljanak valahová, és seggbe rugdossanak? Miért tennének ilyet? Ez sok gonddal jár. Valószínűleg nagy költséggel is. És ha a városban mindenki azt is hiszi, hogy a vírustámadás az én hibám, kinek esett baja emiatt úgy igazán? Ez az egész csak hisztéria. Az újságok, a közösségi média és az emberek is ostobaságokat beszélnek. Azt mondják, be fogják zárni a városban az iskolákat. Nem lesznek új hinták a parkban. A rendőrség autóinak a felét elveszik. Kétszeresére nő a gáz ára. Lezuhannak az ingatlanárak. De ez mind nagy baromság. Persze a városháza egy-két munkatársának többet kell majd dolgoznia, és a saját telefonjukat kell használniuk. De manapság már mindenkinek olyan díjcsomagja van, amivel korlátlan ideig beszélhet, nem? Az online történelmi archívum indulása késlekedni fog, ez jelent némi tekintélyveszteséget a városnak, de ezzel nem vagyunk egyedül. Sok város működésében történt zavar az utóbbi időben. Mindez nem éri meg, hogy emiatt bűncselekményt kövessenek el. Ha a rendszer újra működőképes lesz a hónap végére, amikor sor kerül a fizetések utalására, akkor nem nagy ügy az egész, annak ellenére, hogy mekkora felhajtást csaptak körülötte.

– Mennyi ideje álltak le a számítógépek?

– Két hete.

– Akkor a hó végéig még egy hét van hátra. A városnak nincs biztonsági mentése. Azt mondta, időbe telik, hogy mindent újrakezdjenek a nulláról, és nincs IT-sük. Nekem elég nagy ügynek tűnik.

– De a városnak nem nulláról kell kezdenie. Fizetünk a zsarolónak. Ezt még nem mondtam? Már majdnem megköthették az egyezséget.

– Ha valaki fizet, annak a valakinek nagy lyuk keletkezik a bankszámláján. Lehet, hogy nem örülnek ennek.

Rutherford megrázta a fejét.

– A biztosító fog fizetni. Idejött egy emberük tárgyalni, próbálja lealkudni az összeget. Lehet, hogy az az illető, akinek az autójával maga is érkezett. Még ha nem is tudja rávenni őket, hogy engedjenek, és ki kell fizetniük a teljes összeget, valahogy nem tudom elképzelni, hogy egy nagy biztosítótársaság bosszúból egy font húst akarna a testemből.

A barátságos pincérnő odajött, és elvitte az üres tányérokat.

Reacher kortyolt egyet a kávéjából.

– Azt mondta, valami új rendszeren dolgozott, ami észleli a támadásokat, és le is tudja állítani őket. A rendszer nem vált be, ezt értem. De nem lenne rá valami mód, hogy azért hasznát vegyék? Tegyük fel például, hogy valaki golyóálló mellényt visel. Elméletileg áthatolhatatlan, de eltalálják valami újfajta golyóval, ami átüti. Neki ez nagy baj, mert belehal, de utána a helyszínelők még mindig sokat tanulhatnak az esetből. Megvizsgálhatják a golyó kaliberét, hogy volt-e köpenye, milyen anyagból készült, és a többi. És akkor ebből levonhatnak bizonyos következtetéseket.

– Igen, erre én is gondoltam. Pontosan ebben reménykedtem. Ellenőriztem, többször is. Nem volt szerencsém. Elküldtem egy példányt a védelmi rendszerből az FBI-os barátomnak, ő is dolgozik rajta. Neki jobb eszközök állnak a rendelkezésére. De nem tűnik túl reménykeltőnek a helyzet.

Reacher letett pár bankjegyet az asztalra, és felállt. A barátságos pincérnő a köténye zsebébe csúsztatta a mobilját, és odament hozzájuk. Megkérdezte, beszélhetne-e egy percet Rutherforddal. Segítséget szeretne kérni valamiben. A hangjából úgy tűnt, valami számítógépes problémáról lehet szó. A testbeszéde viszont arra utalt, valami másról. Reacher elmosolyodott. Úgy találta, az emberek kétféleképpen szoktak reagálni a krízisekre. Van, aki nekilát, hogy rendbe hozza a problémát. Mások bizonygatják, hogy a probléma nem az ő hibájuk. Rutherford az előbbi csoportba tartozónak tűnt. Jó volt látni, hogy valaki a változatosság kedvéért nem őt okolja.

Reacher kiment az utcára. Megállt a bisztró kirakata előtt, hogy Rutherford nyugodtan beszélhessen. Egy férfi lépett elő az árnyékok közül. Úgy száznyolcvan centi lehetett, beesett szeme volt, az arca sápadt, borotválatlan. Kopottas melósbakancsot viselt, a lábbeli orra már úgy le volt rúgva, hogy kilátszott a bőr alól a fémerősítés. A fickón koszos farmer volt, szűk fekete póló, olajzöld dzseki. A hadsereg felesleges készletéből származhat, gondolta Reacher. Valószínűleg olasz lehet, a zöld árnyalatából ítélve.

A férfi a zsebén keresztül Reacher mellkasához szegezett valamit, ami kemény volt, és cső alakú.

– Gyerünk! – szólalt meg. – Befelé a sikátorba!

5. fejezet

Szperanszki visszatért a nappaliba, és épp az újságot olvasgatta, amikor megcsörrent a biztonságos telefon.

– Jó hír – szólalt meg a hang. – A Központban beleegyeztek. A csapatot újból kiküldtük, és azonnal sikerült is megtalálniuk a célszemélyt.

– Nagyszerű – mondta Szperanszki. – Hol?

– Egy bisztróba ment be, azzal a házzal szemben, ahol lakik.

– El tudják kapni ott? Mi a terv?

– Odabent nem. Várnak. Amikor kijönnek, akkor kapják el őket.

– Őket?

– Igen. Rutherfordot meg azt a csavargót.

Szperanszki egy pillanatig hallgatott. Vajon az informátora a rendőrségről hazudott? Vagy nem sikerült megfelelő módon lefolytatni a kihallgatást?

– Együtt bukkantak fel – folytatta a hang. – A bíróság irányából érkeztek. A jelentésből úgy tűnik, kezdenek összeismerkedni. Valószínűleg egyszerre engedték ki őket a rendőrségről, és szóba elegyedtek.

Ez csak feltételezés, gondolta Szperanszki. Nem szerette a feltételezéseket. Lehet, hogy ideje lenne próbára tenni az összekötője lojalitását. Vagy a kompetenciáját. Vagy mindkettőt. Igen, határozottan ezt kell tennie. De előbb meg kell oldania a jelenlegi helyzetet. Ha nem teszi meg, akkor úgysem fog számítani semmi.

– Akkor az utcán kapcsolják le őket? – kérdezte.

– Egy sikátorban – felelte a hang. – Azt mondják, csak egy van a bisztró közelében. Valószínűleg ismeri. Oda fogják becsalogatni őket. Elállják a sikátor torkolatát a Suburbannel, hogy ne lehessen belátni. Aztán elintézik őket sokkolóval.

Szperanszki nem ismerte ezt a sikátort. De elképzelte a jelenetet, és úgy döntött, megfelelő lesz a helyszín. A terv egyszerű, de néha az egyszerű megoldás a legjobb. És ha a csavargót is elkapják, az előnyös is lehet. Rutherfordhoz nem nyúlhat hozzá. Nem engedheti meg, hogy nyomok maradjanak rajta. Semmi olyasmi, ami gyanút kelthet a boncolásnál. De a csavargóval bármit megtehet. Ami nyilván segíteni fog, hogy megeredjen Rutherford nyelve.

És jó szórakozás is lenne.

Hívatnia kell a házvezetőnőt, és szólni neki, hogy készítse elő a generátorszobát. Legalább a szerszámokat tisztítsa meg. A falak és a padló talán még várhatnak.

Reacher a vele szemben álló férfira nézett, akinek kidagadt a dzsekije zsebe. Nem szólt semmit.

– A sikátorba – intett a férfi a szabad kezével. – Gyerünk! Hátrálva. Most. Majd szólok, ha megfordulhat.

– Minek ez a nagy sietség? – felelte Reacher. – Ez komoly döntés. Több információra lesz szükségem. Kezdjük azzal, hogy elmagyarázza, miért akarnék bemenni a sikátorba.

– Mert én azt mondom.

Reacher megrázta a fejét.

– Hát ez nem túl meggyőző érv. Sőt, épp ellenkezőleg. Egy pillanattal korábban, mielőtt kinyitotta a száját, még volt egy halvány eshetőség, hogy a sikátorban fogok kilyukadni. A puszta véletlenre alapozva. De nem lett volna túl valószínű. Ha esetleg épp erre jár egy matematikuszseni, kiszámolhatta volna a valószínűségét, bármilyen aprócska legyen is a szám. Most viszont, még ha egy teljesen új matematikai ágazatot találna ki, akkor sem tudna olyan számot produkálni, ami elég kicsi.

A férfi egyik lábáról a másikra állt.

– Oké, számolja ki, ha akarja. De most nyomás be a sikátorba, vagy lelövöm.

– Ez megint nem túl meggyőző. Ha azt akarja, hogy a sikátorban legyek, annak bizonyára van valami oka, éppen ezért nem puffanthat le a nyílt utcán, mert akkor már megtette volna. Ráadásul ahhoz, hogy lelőjön, kéne fegyver is.

– Van fegyverem. – A férfi meglengette a dzsekijét. – Épp magára szegezem.

– Az egy pisztoly a zsebében? Ó, értem! Nem tudtam. Milyen fajta?

A férfi nyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang.

– Pisztoly vagy revolver?

A férfi nem válaszolt.

– Harmincnyolcas vagy negyvenötös?

A férfi néma maradt.

– Vegye elő, és mutassa meg! Talán maga is tanulhat valamit.

A férfi nem mozdult.

– Nincs is fegyvere. Semmi baj, beismerheti. De tudja, hogy a játszmának ezzel vége? Megmondom, mi a valódi probléma. Tudja, hogy nem kényszeríthet rá semmire, ezért úgy tesz, mintha fegyvere lenne. Csak éppen nincs. Tehát megmondom, mi a döntésem: nem fogadom el az invitálását. Helyette adok egy választási lehetőséget: megmondja, ki küldte, meg hogy miért akartak bevinni a sikátorba, és akkor engedem elmenni. Egyébként van mobilja?

A férfi nem válaszolt.

– Ha van, és úgy dönt, hogy nem árulja el nekem, amit tudni akarok, akkor jobb, ha most rögtön előveszi a telefont, és hívja a mentőket, mert át fogom hajítani ezen a kirakaton. Ugye nem akarja kockáztatni, hogy itt vérzik el a földön?

– Senki sem fogja hívni a mentőket – szólalt meg hirtelen egy férfihang Reacher háta mögött.

– És ha valakit áthajítanak a kirakaton, az maga lesz – jelentette ki egy másik hang.

Reacher megfordult, és két férfit pillantott meg, akik a sikátorból léptek elő. Ők is nagyjából száznyolcvan centi magasak voltak. Mind a kettő kopasz volt, de hosszú, bozontos szakállt viseltek. Olajfoltos overall volt rajtuk, a válluk széles, majomszerűen hosszú karjukat kissé begörbítve lógatták maguk előtt. Reacher szinte látta őket, ahogy egy teherautó-javító műhelyben hatalmas gumiabroncsokat cipelnek egész nap.

– Látják, ezért nem szeretem a sikátorokat – jegyezte meg. – Odavonzzák a patkányokat. Vajon több is van? Ha igen, jobb lenne, ha most előbújnának. Nem tudom, mit terveznek, de bármi is az, két ilyen hájpacni nem lesz elég hozzá.

– Hárman vagyunk. – Az első fickó közben kivette a kezét a zsebéből, és ökölbe szorította.

Reacher hirtelen elkapta a férfi fülét, annál fogva megpördítette, és jól előrelökte, így az nekizuhant a másik kettő hasának, és a lábuknál a földre huppant.

– Nincs ugyan ugyanabban a súlycsoportban, de jobb lesz, ha ott marad, ahol látom magát. – Reacher megvárta, amíg két nagydarab társa felsegíti a férfit. Talpra rángatták, aztán megálltak, és szorosan közrefogták kétfelől. Öntudatlan késztetésből, hogy védjék a csoportban a leggyengébbet? Vagy csak ostobaságból? Reacher nem tudta eldönteni. De bármi volt is az oka, elég gyenge pozíció volt. Inkább szét kellett volna húzódniuk, és háromszöget alkotni. Úgy megsokszoroznák a fenyegetést. A termetesebb fickókat kellene a külső sarkokra állítani, aztán egyszerre támadni. Még ha Reacher sikeresen vissza is veri mind a kettőt, átmenetileg le lenne foglalva, a cingárabb fickó pedig addig szabad, és szemből, középről támadhat. Itt az esélye, hogy hős legyen.

– Feltételezem, valamiféle üzenetet akarnak átadni – mondta Reacher. – Elárulnák, mi az?

A két széles vállú férfi egymásra nézett, aztán az, amelyik elsőnek bukkant ki a sikátorból, előrébb lépett.

– Tudjuk, mit csinál – mondta. – Hagyja abba! Menjen szépen haza. És vigye magával a főnökét is.

– Ki lenne a főnököm?

– Akivel ideérkezett.

– Oké. Akkor tényleg van itt egy probléma. Tudják, miért? Ha azt hiszik, hogy az a pasas a főnököm, akkor azt gondolhatják, munkaügyben vagyok itt. És ha munkaügyben vagyok itt, akkor fizetnek érte. Ha abbahagyom a munkát, és elmegyek, nem fizetnek meg. Veszítek rajta. Tehát valószínűleg pénzt vesznek ki a zsebemből. Tudják, mi történik azokkal, akik ilyesmivel próbálkoznak?

A férfi a társára pillantott, de nem válaszolt semmit.

– A részletek változhatnak, de a végeredmény mindig ugyanaz: hosszú kórházi tartózkodás. De ma szerencsés napjuk van. Adok egy esélyt, hogy megússzák a szokásos büntetést. Mondják meg, ki küldte magukat, és akkor úgy veszem, döntetlen a játszma.

– Ezt nem tehetjük meg.

– Fel akar bosszantani? Nem kedvelem az ilyen pontatlan megfogalmazást. Úgy érti, nem akarják elmondani. Mert nyilván el tudnák mondani. Sőt, el is fogják. Csak kellő bátorítás kell hozzá.

Reacher megragadta a vékony fickót, és előrerántotta. Ezzel megváltoztatta a geometriai felállást. Csökkentette a lehetőségeiket.

– Akkor próbáljuk újra. Mondják el, ki küldte magukat.

Egyikük sem válaszolt.

Reacher megcsavarta a fickó karját úgy, hogy az alkarja belső fele felülre került, aztán megszorította a csuklóját.

– Tudja, hogy amikor egy gyerek eltöri a karját, tulajdonképpen nincs is egészen eltörve a csont? Ezt zöldág-törésnek hívják. Csak meghajlik a csont, mert a fiataloknál még rugalmas, de ahogy öregszik az ember, a csontjai egyre törékenyebbek lesznek. Már nem hajlanak, hanem törnek. Ez a fickó nem gyerek. Még nem is öreg. Vajon meddig bírják a csontjai, mielőtt eltörnének?

Reacher elkezdte hajlítani a férfi karját, aki felüvöltött. Reacher úgy gondolta, inkább csak a fájdalom előérzete miatt, nem igazán a valódi fájdalomból, mivel egyelőre csak nagyon visszafogott erőt alkalmazott. Közben a két széles vállú fickón tartotta a szemét. Kezdtek kifutni az időből. A legjobb opciójuk most az lenne, ha a cingár lerogyna a földre, a másik kettő meg egyszerre nekirontana Reachernek, a falhoz nyomnák, és leszorítanák a két karját. És ha szerencsések, sikerülhet elkerülniük a rúgásait.

Ám egyikük sem mozdult.

Reacher tovább hajlította a férfi karját, aki most már hangosabban üvöltött, és lábujjhegyre emelkedett. Ha már nem is tud lerogyni a földre, a másik kettő még mindig támadhatna. Így ugyan eléggé egymás hegyén-hátán lennének, és összenyomnák a társukat, de még mindig ez a legjobb lehetőségük.

De nem mozdultak.

Reacher tovább hajlította a fickó karját, aki még hangosabban üvöltött, és még jobban felágaskodott. A Reacher jobbján álló férfi előrébb lépett. Lassan, egyedül. Reacher a jobb kezét áthelyezte a vékony fickó nyakára, és elfordította, hogy a fejével kövesse a nagydarab fickó mozgását. Megvárta, amíg a két férfi feje tíz centire volt egymástól, és a halántékuk egymással szembekerült. Aztán az öklével jó keményen megütötte a vékony fickó fejét, mintha biliárdgolyónak használná, és eltalálta vele a nagydarab pasas fejét. Elengedte a vékonyabbikat, mire mindketten a földre roskadtak, egy kupacba, összegabalyodott végtagokkal. Reacher gyorsan visszafordult, és felemelte a könyökét arra az esetre, ha a másik széles vállú férfi közben támadna. De ő nem mozdult. Egy helyben állt, tátott szájjal, hosszú, görbe majomkarját haszontalanul lógatta maga előtt.

– Most már csak ketten vagyunk – mondta Reacher. – Miről beszélgessünk?

A férfi nem válaszolt.

– Mit szólna ehhez? Válaszoljon a kérdésre, hogy ki küldte, és elviheti a barátait a kórházba. Vagy pedig maga is csatlakozik hozzájuk. Ezek közül választhat.

A férfi hátrébb lépett, mintha vissza akarna vonulni, de közben a hátsó lábát feltűnően szilárdan megvetette. Megállt, aztán a karját szélesen széttárva előrelódult, és megpróbálta medveölelésbe szorítani Reachert. Ez észszerű lépés lett volna, ha kicsit jobban leplezi, mire készül. Így azonban Reacher erős ütést mért két oldalról a nyakára, aztán megmarkolta az overallja elejét, megpördítette, és nekivágta a falnak. A férfi szeme üveges lett, és a lélegzete is elakadt. Reacher behúzott egyet a gyomorszájába, de csak finoman. Azt akarta, hogy a földre kerüljön, de nem akarta teljesen kiütni. Legalábbis addig, amíg el nem árulja a megbízója nevét. A férfi előregörnyedt, a térde megroggyant, és leroskadt a földre Reacher lábához. De mielőtt megszólalhatott volna, Reacher meghallott egy szirénát, és pillanatokkal később elárasztották az utcát a villogó piros-kék fények.

– Megállni! Tartsa úgy a kezét, hogy lássam! – A hang torzan recsegett egy megafonból, de Reacher rögtön felismerte. – És most le fog feküdni a földre.

6. fejezet

Ugyanakkor, amikor a bíróság épületében épp felvették Reacher adatait, Szperanszki megint lent volt a generátorszobában. Részben azért, hogy ellenőrizze, miként halad a takarítás, de azért is, mert izgatott volt a kilátások miatt. Lehet, hogy elfoglalt éjszaka várja. Talán több elfoglalt éjszaka is, ha a csavargóról kiderül, hogy ugyanolyan kitartó és ellenálló, mint az újságírónő volt. Amíg odalent tartózkodott, két hívása is érkezett. Ugyanaz a két személy hívta, akik korábban. Az egyik az olcsó feltöltőkártyás telefonról, a másik a biztonságosról. De most, amikor felment a földszintre, a biztonságos telefon csörrent meg először.

– Megvan? – kérdezte Szperanszki.

– Nincs – felelte a hang. – A csapat kénytelen volt lefújni az akciót.

Szperanszki alig bírta megállni, hogy ne vágja a falhoz a telefont.

– Miért? Most mit sikerült elszúrniuk?

– Nem szúrtak el semmit. Helyes döntést hoztak. A csavargó Rutherford előtt jött ki a bisztróból, egyedül. Úgy tűnt, kint fog várakozni, úgyhogy a csapat maradt a helyén, és várták, hogy Rutherford kijöjjön, vagy a csavargó elinduljon. De aztán valami váratlan dolog történt. A csavargó verekedésbe keveredett. A semmiből támadt az egész, ott az utcán. Senki sem számíthatott erre előre.

– Oké. És kivel verekedett?

– Három pasassal. Kettő nagydarab, egy véznább, feltehetően helybeliek. Nem láttuk őket korábban.

– Mennyire sérült meg? Kórházban van?

– Nem, nem sérült meg. Ő győzött. Könnyedén. Mindhárom fickót elintézte. Ám ahogy épp véget ért a verekedés, megjelent egy járőr. Ott helyben letartóztatták.

– És Rutherford? Ő megsérült?

– Nem, ő nem keveredett bele a csetepatéba. A bisztróban maradt, aztán meg nyilván a hátsó kijáraton át kisurrant a sikátorba. Később látták, ahogy átvág az úttesten, és beszalad a házba, ahol lakik.

– Látták? És miért nem cselekedtek?

– A rendőrség még ott volt. A csapat kénytelen volt futni hagyni. Nem volt más választásuk.

– Akkor hol van most Rutherford?

– Még mindig a házban. Nem hinném, hogy egyhamar ki fogja dugni az orrát.

Szperanszki egy pillanatig gondolkodott.

– Szóval csak a csavargó és a rendőrség vett részt az egész történésben, a mi embereink nem keveredtek bele?

– Úgy van.

– Nem vonták magukra a figyelmet? Nem vették észre őket? Nem történt semmi olyan, ami miatt a Központban idegesek lennének?

– Nem, semmi.

– Helyes. Most hol van a csapat?

– Figyelik a házat, ahol Rutherford lakik.

– Nagyszerű. Ez tulajdonképpen a hasznunkra is válhat. Könnyebb lesz külön-külön elkapni őket. Tudjuk, hogy pontosan hol vannak, és a csavargó legalább reggelig biztos helyen lesz. Oké. Akkor megmondom, mit javaslok: hagyjanak ott két embert megfigyelőnek Rutherford házánál. Ha reggel hatig nem bukkan elő, akkor átmennek egy másik helyre, amit kellő időben megadok. Ott bújjanak meg, és várjanak. A csavargót oda fogják szállítani hozzájuk. Ezt én intézem. Fogják el, akármilyen eszközzel, és hozzák ide hozzám. Aztán az egész csapat koncentrálhat Rutherfordra. Ha a csavargót eltávolítjuk az útból, nem lesz több problémájuk.

A következő hívás a másik telefonról jött. Nem tartott sokáig. A hívó fél nem volt messze. Jelentést tett. Először a tényeket közölte, aztán a véleményét. Röviden és tömören, ahogy Szperanszki szerette. Szperanszki azonban ez alkalommal egy sor instrukciót is adott, miután meghallgatta az információkat. Így aztán, amikor pár perccel később újból megcsörrent a telefon, Szperanszki már tudta, mit fog mondani a hívó:

– Marty vagyok. Van valami, ami érdekelheti.

Négy cella volt a bíróság alagsorában, és ezen az estén Reacher volt az egyetlen lakójuk. Nem tudta, mennyire számít normálisnak ez az arány. Lehet, hogy a városban nagyon alacsony a bűnözés mértéke. Az is lehet, hogy a rendőrség nem túl sikeres a bűnözők elkapásában. Lehetséges, hogy a jelenlegi helyzetben a zsaruk inkább el akarják kerülni, hogy kézzel írogatva kelljen kitölteni mindenféle nyomtatványokat és megírni a jelentéseket. Akármi is volt az ok, Reacher örült a helyzetnek. Úgyis kellett egy hely, ahol aludhat, és ez a megoldás neki egy fillérjébe sem került. Levette a dzsekijét, és összegöngyölte párnának. Leheveredett a fémpriccsre. Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy Howlin’ Wolf szóljon a fejében. A következő szám Magic Slimtől volt. Mindegyiküktől lejátszott fejben pár dalt, aztán háromig számolt, és lassan elaludt.

Reggel hétkor ébredt, ahogy elhatározta. Már egy órája csak hevert, és azon gondolkozott, milyen lehetőségei vannak aznapra, amikor lépteket hallott közeledni. Gyors és könnyű léptek voltak. Reacher kinyitotta a szemét, és egy ismeretlen, egyenruhás rendőrnőt pillantott meg. Nagyjából százhetven centi magas volt, és úgy festett, mint aki simán le tud futni egy maratont még reggeli előtt. Sűrű, fényes fekete haját copfba fogta, és melegen, barátságosan mosolygott. Reacher el tudta képzelni, mennyi ugratásban lehetett része a rendőr-akadémián.

– Szép jó reggelt! – Rule közrendőr kinyitotta a cellát, és intett Reachernek, hogy kijöhet. – Egy nyomozó beszélni akar magával.

– Goodyear? – Reacher nem mozdult.

– Nem, valaki új. – A nő vállat vont. – Nem tudom, kicsoda. Most ért ide. Egy másik körzetből lehet.

– Tegyük fel, hogy odamegyek, és beszélek vele. Utána mi lesz?

– Az tőle függ. És Goodyear nyomozótól.

– Van valami hír azokról az idiótákról, akik rám támadtak?

– Ők most... Az új nyomozó el tudja látni a legfrissebb információkkal.

– Van valami sejtelmük, hogy miért csinálták?

– Maga már megmondta – mosolyodott el Rule. – Mert idióták.

– Kik ezek?

– Csak pár helyi huligán. Nem olyanok, akik miatt aggódnia kellene. – A nő elhallgatott, és alaposabban szemügyre vette Reachert. – Bár gondolom, nincs túl sok olyan ember, aki miatt maga aggódna.

– Ez nem igaz. – Reacher fogta a dzsekijét, és kilépett a cellából. – Épp a minap vitába keveredtem egy feltörekvő zenészbanda jólléte miatt.

– Én nem erre gondoltam. – Rule megfogta Reacher könyökét, és a folyosó felé kormányozta. – Szerintem maga is tudja.

Az új nyomozó pontosan fél óráig váratta Reachert. Ha egy perccel több telik el, akkor prímszám lett volna. Ha egy perccel kevesebb, akkor is. Reacher csalódott volt.

A nyomozó fekete öltönyt viselt, meg fehér inget, keskeny, sötétbordó nyakkendővel. Egyértelműen idősebb volt, mint Goodyear, de nehéz lett volna megállapítani, hogy mennyivel. Reacher úgy tippelt, minimum tíz évvel, de a férfinak az a fajta húsos arca volt, amely nem könnyen ráncosodik, és nem ereszkedik meg. Kopasz feje frissen volt borotválva, semmi jele, hogy hol húzódhat a hajvonala. Vékony testalkatú volt, és fittnek látszott, nem feltűnően, csak amolyan átlagos módon.

A férfi leült az asztalhoz. Elővett a zakója zsebéből egy fekete noteszt, és intett Reachernek, hogy álljon fel a padlóról, ahol üldögélt, és csatlakozzon hozzá.

– A nevem Wallwork. Elég korán van, és én nem vagyok a legjobb formámban reggelente, úgyhogy térjünk rögtön a lényegre. Miért támadta meg tegnap este azokat az embereket?

– Hol van Goodyear nyomozó? – érdeklődött Reacher.

– Valahol itt van – felelte Wallwork. – De ezt az ügyet én intézem. Tehát meséljen! A verekedés a bisztrónál. Ki kezdte?

– Azok a kretének. – Reacher összefonta maga előtt a karját. – Rám támadtak. Én megadtam nekik a lehetőséget, hogy szépen odébbálljanak. Nem az én hibám, hogy túl ostobák voltak, és nem ragadták meg.

– És miért támadták meg?

– Maga a nyomozó. Derítse ki!

– Nem tud semmilyen okot elképzelni?

– Az ostobaságukon kívül?

– Oké. Akkor feljegyezhetem, hogy spontán, kiprovokálatlan támadás történt?

– Igen, kiprovokálatlan volt. De nem spontán. Azt hitték rólam, hogy valami biztosítási ügynöknek dolgozom. Megpróbáltak elriasztani.

– Miért tennének ilyet?

– Maga a nyomozó.

– Rendben. Ne segítsen nekem. De magának tenne jót vele, ha segítene. Ide figyeljen! Most voltam a kórházban. Elég alaposan ellátta a bajukat. Jó ideig nem tudnak majd dolgozni. Nem nagyon tudnak semmit sem csinálni. Ennek nem örülnek. Keresik, hogyan állhatnának bosszút. Azt mondták, hogy fel fogják jelenteni.

– Hadd csinálják! Semmit sem tudnak rám kenni.

Wallwork vállat vont.

– Talán nem, talán igen. De bírósági ügy lenne belőle. Ezt lehetetlen elkerülni. És a bíróság eléggé le van terhelve errefelé. Beletelhet egy kis időbe, mire sor kerül magára. Addig bezárva kell tartanunk. És ott van az esküdtszék kérdése is. Csupa helybeliből fog állni. Gondolja, hogy tetszeni fog nekik, hogy egy huligán beállít ide, és összevissza veri a városuk lakóit? És van itt még valami. A három fickó már csináltatott fotót is a sérüléseikről. Profi felvételeket, többet is. Tele vannak mindenféle duzzanattal, kék foltokkal, sebekkel. Elég rosszul festenek.

– Már eleve nem festettek valami jól.

– Ezt nem vitatom. De mondjuk, hogy lesz az esküdtek között néhány anya, akik arra fognak gondolni, hogy ugyanezt tehetné a fiaikkal is. Ez nagy kockázat lenne.

Reacher hallgatott.

– Persze lehetséges egy másik út is. Ezek nem a legnagyobb észkombájnok. Valószínűleg rá tudnám venni őket, hogy gondolják meg magukat, és ejtsék azt az ötletet, hogy feljelentik. De ha ezt megteszem magának, akkor várok valamit cserébe.

– Például mit?

– Az előző incidens, ami Rusty Rutherforddal történt... Goodyear nyomozónak az volt a benyomása, hogy maga nem mondott el róla mindent. Mesélje el nekem, amit tud, és akkor elintézem, hogy kiengedjék innen.

– Meséljek el mindent? Pár ember megpróbálta elrabolni Rutherfordot. Én megakadályoztam. Más mondanivalóm nincs.

– Egy darabig követte Rutherfordot az utcán. Így volt?

Reacher bólintott.

– Látta esetleg, hogy valahol ott hagyott valamit? Mondjuk egy szemetesben vagy egy csatornában?

– Nem.

– Miután maga közbeavatkozott, és még mielőtt megérkeztek a rendőrök, akkor sem próbált semmit elrejteni?

– Nem.

– Lehet, hogy nagyon apró tárgyról van szó. Egy kulcs vagy egy pendrive.

– Nem rejtett el semmit.

– Nem dobott be egy levelet vagy egy csomagot a postaládába?

– Nem.

– A bisztróban nyilván beszélgettek. Mondott valamit egy általa bérelt raktárról? Vagy egy bérelt széfről?

– Nem.

– Említette, hogy járt valahol mostanában?

– Nem. De azt mondta, hogy pár nap múlva el akar utazni a kis faházába, Nova Scotiába. Aztán amikor előhúzta a tárcáját a bisztróban, hogy fizessen, láttam, hogy van nála egy mexikói útlevél meg egy repülőjegy és egy nagy köteg peso.

Wallwork becsukta a noteszét, és felállt.

– Szórakozik velem, Mr. Reacher?

– Miért ne? Maga is szórakozik velem, nyomozó. Vagy mondjam inkább, hogy ügynök?

Wallwork nem válaszolt.

– Egy kicsit az öltönye árulta el – folytatta Reacher. – Meg egy kicsit a kérdései is... De leginkább a cipője.

Wallwork önkéntelenül lenézett a lábára.

– Fogadni mernék, hogy háromszor annyiba került, mint Goodyear nyomozó egyévi fizetése. És fogadni mernék ezer dollárban, hogy ő nem cserélné ki erre a sajátját. Még ha az ő mérete lenne, és vadonatúj, akkor sem. Nézze csak meg! Nincs kipárnázva a sarkánál. Szűk az orra, nincs elég hely a lábujjaknak. A bőr nem elég vastag. Nincs az a zsaru a világon, aki felvenne egy ilyet.

Wallwork mélyet sóhajtott.

– Tudtam, hogy ez hiba lesz. Olvastam az aktáját, tudok a múltjáról a seregben. Én egyenesen akartam beszélni magával a legelejétől fogva, de a főnököm nem ment bele. Ragaszkodott hozzá, hogy álcázzam magam. Tudom, hogy ezek után eléggé meredek, ha azt kérem, hogy bízzon bennem, de nézze így a dolgot: megtehetném, hogy egyszerűen elmegyek. Mindent letagadok. Azt mondom, ez a beszélgetés meg sem történt. De nem ezt fogom tenni. Elmondom az igazságot.

Wallwork előhalászta a tárcáját, kivett belőle egy laminált igazolványt, és letette az asztalra a notesz mellé. A közepén egy kék-fehér sas díszelgett, egyik karmában tizenhárom nyílvesszővel, a másikban egy olajág tizenhárom levéllel és bogyókkal. Volt egy pajzs, rajta a bal oldalon hegyek, a jobb oldalon víz. Az embléma körül felirat: Amerikai Belbiztonsági Minisztérium. Alatta ez állt: Jefferson Wallwork különleges ügynök, Kiber- és Infrastruktúra-biztonsági Ügynökség.

– Igazából ez vagyok.

– És mit akar igazából tudni? – kérdezte Reacher.

– Hallott a város elleni zsarolóvírus-támadásról?

Reacher bólintott.

– Két módja van, hogy egy zsarolóvírus bejusson egy számítógépes hálózatba. Az interneten keresztül vagy a géphez csatlakoztatott külső eszközről. Pendrive, külső lemezmeghajtó, ilyesmi.

– Nem Rutherford tette.

– Ezt egészen biztosan tudja?

– Látta az aktámat. Nyomozó voltam. És egy nyomozóban kialakul az emberismeret. Beszélgettem Rutherforddal. Töltöttem vele némi időt. Nem ő tette.

– Talán igaza van. Tulajdonképpen remélem, hogy igen. De bizonyítékok nélkül ez csak egy lehetőség. Be kell bizonyítanom, hogy így van. Vagy kizárni.

– Akkor beszéljen Rutherforddal. Kérdezze meg tőle! Kapja rajta, ha hazudik, vagy engedje meg neki, hogy tisztázza a nevét!

– Bár megtehetném!

– Miért ne tehetné?

– Mi van, ha mégis benne van a keze? Behozzuk, ő meg szól a haverjainak, és megakadályozzák a tárgyalásokat a biztosítóval. Örökre elzárják a város adatait, és szépen visszabújnak a trágyakupacba, ahonnan előmásztak. Esélyünk sincs elkapni őket. Vagy ha a haverjai figyelnek, és észreveszik, hogy behozzuk Rutherfordot, akkor is ez történhet.

– Akkor mit fog tenni?

– A másik lehetőség az, hogy online került ide a vírus. Ezt is próbáljuk lenyomozni. Drukkolunk, hogy találjunk valamit. Addig is meg kell kérnem, hogy ne említse ezt Rutherfordnak vagy bárki másnak. Rendkívül komoly következményei lehetnek.

– Rutherford elveszítette az állását. A városban mindenki gyűlöli. Majdnem elrabolták. Nem fogom még mással is megterhelni.

– Helyes. Köszönöm. Akkor mielőtt távozna, még van egy üzenetem Goodyear nyomozótól. Az ő ötlete volt, hogy ajánljunk valamit valamiért, és vegyük rá azokat az embereket, hogy ne jelentsék fel magát. Én inkább csak csatlakoztam hozzá. És ő szeretné megkérni magát valamire.

– Mire?

– Hagyja el a várost! Még ma reggel. Sőt, most rögtön. Egy kocsi várja odakint, elviszi az országútig. És azt kéri, hogy adja a szavát, hogy soha többé nem tér vissza.

– És mi van, ha nem hagyom el a várost?

– Ugyan már, Reacher! Legyen együttműködőbb. Tegnap azt kérte tőle, hogy vigye el az országútig.

– Az tegnap volt. Azóta megkedveltem a várost.

– A nyomozó nagyon fair ajánlatot tett, Reacher. Alig huszonnégy órája van a városban, és már két nagyobb verekedésbe keveredett.

Reacher egy pillanatig fontolóra vette Goodyear ajánlatát. Gondolnia kellett Rutherford biztonságára. Egy ideális világban elintézné azokat, akik odaküldték a huligánokat a bisztróhoz. Nem igazságos, hogy az egyszerű közkatonák vigyék el a balhét egymaguk. Másrészt viszont a városban nincs távolságibusz-pályaudvar. És átmenő kamionos forgalom se nagyon, pedig az a legjobb, ha az ember stoppolni akar. Az autósok egyre óvatosabbak, manapság már nem szívesen vesznek fel idegeneket az autójukba. Főleg egy olyan idegent, aki úgy fest, mint ő.

– Oké – bólintott végül Reacher. – Elmegyek. Még ma reggel. De van két feltételem.

– Magának ebből nem származhat semmi anyagi haszna, ezt szögezzük le.

– Nem pénzről beszélek. Valami másról van szó. Azok az idióták azért támadtak rám, mert azt hitték, hogy egy biztosítási ügynöknek dolgozom. Az a fickó lehet, aki tegnap behozott a városba. Valahol egy hotelben szállhatott meg. New York-i a pasas, fiatal, a húszas éveiben jár. Nem lesz nehéz megtalálni. Gondoskodjanak róla, hogy ha én elmentem, őt ne zaklassák. Figyelmeztessék őket, hogy hagyják békén. Olyan nyelvezeten, amit ők is megértenek. Érti, mire gondolok?

Wallwork elmosolyodott. – Azt hiszem, igen.

– És figyelmeztessék az illetőt, hogy vigyázzon magára. Hátha az, aki azokat a pojácákat küldte, valaki mást is küldeni fog. Valaki jobbat.

Wallwork bólintott. – Ezt megtehetem.

– Aztán ott van Rutherford. Ha nyomozniuk kell utána, legyen. De a biztonságáról is gondoskodniuk kell. Az biztos, hogy ő nem képes megvédeni magát.

A kocsi, amelyet Goodyear küldött, a bíróság parkolójában várta, amikor Reacher kilépett a fémajtón. Fekete volt, hosszú, karcsú, német gyártmány, és úgy csillogott-villogott a reggeli napfényben, mintha épp most tisztogatták volna meg kívül-belül. Átlagos négyajtós szedán volt, de Reachernek úgy tűnt, furcsán túl alacsony a fara. Mintha leguggolna az aszfaltra, és nem a kerekeken ülne. Mintha jól lenyomták volna hátul, mielőtt kigördült a gyárból.

A sofőr észrevette Reachert. Megnyomott egy gombot, amivel kinyitotta a csomagtartó tetejét, aztán kiszállt, és merev léptekkel hátrasétált. Reacher úgy tippelt, ötvenöt és hatvan között járhat. Ezüstös haja rövidre volt nyírva, barna, napcserzett arcán látszott, hogy sok időt tölt a szabadban. Nem volt magas, talán százhetvenöt centi, halvány színű vászonnadrágot és fehér inget viselt. Az ing megfeszült a vállán és a pocakján is. Úgy tűnt, valamikor jó formában lehetett, és nagy küzdelmet folytat, hogy megőrizze az alakját, de még nem áll készen rá, hogy beismerje, talán nem fog sikerülni. Reacherre nézett, és barátságtalanul elvigyorodott, nem titkolva, hogy nem örül neki, hogy egy ilyen rendezetlen külsejű személy fog beülni a ragyogóan tiszta autójába.

– Marty a nevem. Maga ugye Jack Reacher?

Reacher bólintott.

– Becsukhatja a csomagtartót, Marty. Nincs csomagom. Csak a ruha, ami rajtam van.

Ettől a megjegyzéstől Marty nem lett lelkesebb. Megcsóválta a fejét, lenyomott egy gombot a csomagtartó oldalánál, amitől annak lassan lecsukódott a teteje, aztán az anyósülés oldala felőli hátsó ajtó mellé sétált. Kinyitotta, és hátrébb lépett, amíg Reacher bepréselődött a szűk helyre. Marty átment a kocsi túlsó felére, és beült a volán mögé. Becsatolta az övet, beindította a motort, és kihajtott a parkolóból. Megfordult, elhaladt az épület előtt, majd jobbra-balra kanyargott néhány kis utcában, ahol családi házak sorakoztak. A házak egyre nagyobbak lettek, és egyre távolabb álltak egymástól, míg végül kibukkantak egy egyenes, széles országútra, amelynek mindkét oldalán alacsony, sötétzöld növényekkel teli mezők terültek el. A nap helyzetéből Reacher úgy ítélte, dél felé tartanak.

– Hová megyünk, Marty? – Reacher kicsit odébb csúszott az ülésen, középre.

– Az országúthoz. – Marty vetett egy pillantást Reacherre a tükörből, aztán megint az útra szegezte a tekintetét. – Oda akar menni, nem?

– Az országúton érkeztem a városba. – Reacher még jobban becsúszott középre. – Az a várostól északra húzódik.

– Egy másik országúthoz megyünk.

– Milyen másik országúthoz? És miért?

– Ide hallgasson! Goodyear nyomozó a barátom. Megkért, hogy vigyek el valakit az országúthoz. Nem határozta meg, melyikhez. Errefelé nekem jobban útba esik. Valami dolgom van a környéken délután. Mit számít magának, hogy észak vagy dél? A koldus nem válogathat. Inkább kiszállna, és gyalog menne? Ebben a hőségben?

– Ami azt illeti, igen – felelte Reacher. – Szeretek gyalogolni. A hőség nem zavar. Tegyen ki itt!

Marty tovább vezetett.

– Goodyear biztos akart lenni benne, hogy elhagyom a várost? – kérdezte Reacher. – Ezt egyértelművé tette?

– Igen.

– És mit mondott, mit követtem el, ami miatt ilyen nemkívánatos személy lettem?

– Verekedésekbe keveredett. Úgy általában nagy bajkeverő. Nemkívánatos elemekkel barátkozik. Ilyesmi.

– És azt szeretné, hogy ha a jövőben bajt keverek, azt máshol tegyem?

– Igen.

– Arra nem gondolt, hogy bajt keverhetek itt, a maga kocsijában is?

– De, gondolt rá. Én azonban húsz éve vagyok a rendőrségnél. Goodyear tudja, hogy ha maga olyan ostoba lenne, hogy bármivel is próbálkozik, meg tudok birkózni vele. – Marty megmozdította a jobb combját, és előbukkant az ülés széle mellé bedugott kis pisztoly meg egy kopottas bilincs.

Reacher rögtön látta, hogy a pisztoly semmire sem jó kellék. Kizárt, hogy Marty használni tudná. Kellene még egy ember, hogy erre esélye legyen. Valaki, aki hátul ül. Képtelen lenne úgy Reacherre szegezni a pisztolyt, és kényszeríteni, hogy maradjon a helyén, hogy közben vezet is. Nem tudta volna az utat figyelni, miközben a háta mögé céloz. Ehhez hátra kellene fordulnia. Kikerülni a fejtámlát. Nagyjából találomra lőni. Reacher meg egyszerűen elvenné tőle a pisztolyt.

– Gondoljon bele! – folytatta Marty. – A zsaruknak megvan a jó okuk, hogy kipenderítsék a városból. Gondolja, hogy bárkit is érdekelne, ha megtalálnák egy útszéli árokban, tele golyókkal, amik egy olyan fickó fegyveréből származnak, aki akkoriban halt meg, amikor még Reagan volt az elnök?

– Én biztos nem lennék túl boldog.

– És kit érdekel a maga boldogsága?

Reacher még egy kicsit balra csúszott az ülésen.

– Az az érzésem, rosszul indult az ismeretségünk, Marty. Kezdjük elölről! Kössünk fegyverszünetet! Mit szólna mondjuk ehhez? Nem csinálok balhét a kocsijában, maga meg nyíltan megmondja, hová visz. És ne mondja, hogy az autópályához, mert tudom, hogy ez nem igaz.

– Oké. Nem az országúthoz viszem. Igaza van.

– Akkor hová?

– Majd megtudja, ha odaérünk.

– Maga nem ismer engem túl jól, Marty, úgyhogy nem veszem zokon a viselkedését, de nem vagyok az a fajta fickó, aki szereti a homályos válaszokat. Nekem nagyon fontos a pontosság. Tehát adok még egy esélyt. Hová visz?

Marty ismét odébb húzta a combját, és a jobb kezével megkocogtatta a pisztolyt.

– Miből gondolja, hogy olyan helyzetben van, hogy maga adhat esélyeket nekem?

– A húsz év során, amit állítólag a rendőrségnél töltött, feltűnt magának, hogy a járőrautókban plexifal választja el a hátsó ülést az elsőktől?

– Persze hogy feltűnt. És nem kedveltem. Azok a panelek golyóállóak. Megakadályozták, hogy lepuffantsam az okoskodó seggfejeket, akiket furikáznom kellett.

– Érthető, ha bizonyos helyzetekben ezt érezte. – Reacher még odébb csúszott az ülésen. – De most esetleg újra megfontolhatná ezt az álláspontját.

Hirtelen kikapcsolta Marty biztonsági övét, a bal kezével megragadta a laza végét, hátrahúzta, és a bal térdével odaszorította a végét az ajtóhoz. A bal tenyerét rászorította Marty homlokára, hátrahúzta a fejét, és belepréselte a fejtámlába. Aztán odanyomta a jobb öklét a férfi nyakához. A kocsi megrándult. Marty pár pillanatig küzdött a kerekekkel, aztán felkapta a pisztolyt, és hadonászni kezdett vele hátrafelé. Próbált Reacherre célozni, aki szorosan odatapadt a sofőrülés hátuljához.

Reacher egyre erősebb nyomást gyakorolt Marty nyakára, amíg meg nem érezte, hogy kezd összeroppanni a légcsöve.

– Dobja el a pisztolyt!

Marty egy pillanatig még kapálózott, aztán belátta, mi a valóság, és elengedte a fegyvert. Az lepattant az ülésről, és nagyot koppant a padlón.

Reacher kicsit engedett a szorításon.

– Jól van. Most állítsa meg a kocsit!

Marty a gázba taposott.

– Ez nem volt okos húzás, Marty. Ha nem állítja meg a kocsit, a következők fognak történni. Először is megszorítom a nyakát. Mindenféle erek és artériák vannak az ember nyakában. Ha összelapulnak a nyomástól, az elvágja az agy oxigénellátását. Hamarosan elveszti az eszméletét. Ha a kocsi még mozgásban van, nekimegyünk egy fának. Nekem ez nem nagy gond, engem meg fog védeni az üléstámla. Magának viszont problémái adódnak majd. Elég komolyak. Nem tudom, mennyire ért a fizikához, de főleg egy bizonyos törvény lép majd működésbe. A tehetetlenség törvénye. Tudja, mi az?

Reacher érezte, hogy Marty enyhén megrázza a fejét.

– A tehetetlenség törvénye azt mondja ki, hogy minden test fenntartja a pillanatnyi állapotát. Ha valami egy helyben áll, az egy helyben fog maradni, hacsak valami meg nem löki. Ha valami mozog, az mozgásban marad, ha valami meg nem állítja. Ugyanez vonatkozik az emberi testre is. Ezért van az autókban biztonsági öv. Nélküle az utasok tovább mozognak előrefelé, ha a kocsi nekiütközik valaminek, és hirtelen megáll. Áttörik a szélvédőt. Átszúrhatják őket hegyes tárgyak. Mindenféle fájdalmas dolog történhet velük, ami talán halálos is lehet. És maga ugye pillanatnyilag nincs bekötve, igaz, Marty? Már nincs.

A kocsi lelassult, de nem állt meg.

– És van egy további problémája is. A tehetetlenség egy másik módon is maga ellen dolgozik. Érzi, milyen szorosan tartom a fejét? Az nem fog mozdulni, ha a kocsi nekiütközik valaminek, egy helyben marad. A teste viszont nem. Semmi sem akadályozza, hogy a teste előrelóduljon. Az egyetlen, ami visszatartja, az a nyaka. Nem csak erek és artériák vannak az ember nyakában, idegek is.

Marty levette a lábát a gázpedálról, az út szélére kormányozta a kocsit, és végre megállt. Reacher érezte, hogy a férfi egész teste elernyed.

– Azt az utasítást kaptam, hogy vigyem magát a benzinkúthoz – mondta. – Egy elhagyatott benzinkúthoz.

– És?

– Nem tudom, mást nem mondtak, én pedig nem kérdeztem. Láthatja, nem akarok meghalni.

– Hol van ez a benzinkút?

– Úgy nyolcszáz méterre innen. Az út jobb oldalán, egy elhagyott autószalon mellett. Régen Studebakereket árultak ott. Ha meglátja a táblájukat, abból tudni lehet, hogy már közel van a benzinkút.

– Mennyit fizet magának Goodyear?

Marty próbálta megráznia a fejét.

– Ha nem pénzt kap, akkor mivel tartja a kezében? Remélem, valami nagy dologról van szó.

– Ez nem John utasítása – mondta Marty. – Ő rendes fiú. Azt mondta, azért akarja elküldeni a városból, mert bajkeverő, és én ezt teljes mértékben el is hittem neki. Megkért, hogy vigyem ki az országútra. Beleegyeztem, hogy szívességet teszek egy barátomnak. A benzinkutas dolog egészen más ügy. Ő erről semmit sem tud.

– Goodyear rendes fiú? Olyan rendes, hogy ha szitává lőne egy illegális fegyverből származó golyókkal, és egy árokba hajítana, akkor ő szemet hunyna fölötte?

Marty megint próbálta a fejét rázni.

– Nem. Ez az én saram. És különben is, blöff volt. Csak azért mondtam, hogy kontroll alatt tartsam. A pisztoly meg sincs töltve. A munkám során megtanultam, hogy elég, ha elhitetem a rosszfiúkkal, hogy hajlandó vagyok bármit megtenni velük, és akkor nem kell megtennem.

– Oké, tegyük félre egy percre Goodyeart. Kivel van ez a másik megállapodása?

– Ez már nehéz ügy. Nem mondhatom el. Nem azért, mert nem akarom. Hanem mert nem tudom. Csak egy hang a telefonban.

– Ugye férfi az illető, nem nő?

– Igen.

– Tehát egy ismeretlen férfi felhívja csak úgy a semmiből, és megkéri, hogy legyen a cinkosa, miben is? Emberrablásban? Gyilkosságban? Maga meg azt feleli, hogy ó, hogyne, persze?

– Azért nem ilyen egyszerű a dolog. Még akkoriban kezdődött, amikor zsaru voltam. Egyszer próbáltam szívességet tenni valakinek, mert úgy gondoltam, igazságtalanul bántak vele. Félrenéztem egy ügyben, ami hiba volt, mert ahogy az illető kiszabadult, újabb és újabb szívességeket kezdett követelni tőlem, hogy ne árulja el, mit tettem. Ez éveken át így ment. Végül ezért hagytam ott a rendőrséget. Gondoltam, így többet nem veszi hasznomat, és békén hagy. De tévedtem. Olyasmikre kényszerített, hogy szállítsak el neki csomagokat, vagy vegyek át pénzeket. Az volt az érzésem, sohasem lesz vége. Aztán egy nap a fickó meghalt. Elgázolta egy részeg sofőr. Tudom, hogy nem szép dolog örülni egy ember halálának, de nem tehettem róla. A fellegekben jártam. Azt hittem, végre szabad vagyok. Hogy visszakaptam az életemet. Ez egy hétig tartott. Aztán egy este megcsörrent a telefon. Egy teljesen ismeretlen hang közölte, hogy örökölt bizonyos aktákat a halott fickótól, és hacsak nem akarom, hogy átadja őket a rendőrségnek, akkor továbbra is folytatódik a korábbi gyakorlat. Azt mondta, nem lesz semmi komolyabb feladatom, csak hébe-hóba fog kérni apró szívességeket.

– És maga hitt neki?

– Őszintén szólva nem is tudom... Elég komolynak hangzott. De nagyon fáradt voltam, és kétségbeesett, ezért úgy döntöttem, kockáztatok. Megmondtam neki, hogy nincs egyezség. Hagyjon békén, vagy tegye meg, amivel fenyegetőzik. Gondolom, meg is tette. Másnap reggel kopogtak az ajtón. Mire kiértem ajtót nyitni, nem volt ott senki, csak két dobozt találtam a küszöbön. Ugyanakkorák, ugyanolyan formájúak, egyes és kettes számmal ellátva. Felnyitottam az elsőt, és egy férfi nemi szervei voltak benne. Az összes, ha érti, mire gondolok. A következő két órát a fürdőszobában töltöttem. Aztán kinyitottam a második dobozt. Üres volt, csak egy papírt találtam benne, kézzel írott szöveggel. Régimódi kézírással. Az állt rajta, hogy ha nem akarom, hogy az én férfiasságom is így végezze, akkor ne tegyek semmit. Csak vegyem fel a telefont este kilenckor, és kövessem pontosan a kapott utasításokat.

– És felvette a telefont?

– A fenébe, persze! Maga nem ezt tette volna?

– És mire vették rá?

– Meg kellett szabadulni valamitől. Négy bőröndtől.

– A holttest többi része lehetett?

– Gondolom, igen. De nem néztem meg.

– Oké. Térjünk vissza a jelenhez. Honnan tudta ez a rejtélyes fickó, hogy Goodyear megkérte magát, hogy vigyen el engem az országútig? Goodyear is a zsebében lehet.

– Nem, én voltam. Utasított, hogy jelentsem, ha látni lehet valahol Rutherfordot, vagy ha bármi hír van róla. Goodyeartől hallottam, hogy Rutherford belekeveredett ezekbe a verekedésekbe, amikben maga is benne volt. Gondoltam, valamiféle kapcsolatban áll vele. Jobb óvatosnak lenni, nem igaz? Úgyhogy jelentettem.

– Más embereket is megbízott az az illető, hogy figyeljék Rutherfordot?

– Biztosan nem tudom. De ez a fickó nem kispályás. Fogadni mernék, hogy egy egész hálózat dolgozik neki.

– Mit akar Rutherfordtól?

– Gondolja, hogy felteszek neki ilyen kérdéseket? Olyan embernek tűnik, mint akivel jó ötlet szembeszállni?

– Igen, pontosan olyannak tűnik.

– Akkor valószínűleg ezért van, hogy maga az, akit kidobnak a városból, és én vagyok az, aki az autót vezeti.

– Ezt bóknak veszem.

– Vegye, ahogy akarja. Akkor most mi lesz? Gondolom, a kocsit akarja. Rendben, vigye. Csak egyvalamit tegyen meg nekem. Úgy kellene feltüntetni, mintha megszökött volna. Ha az illető azt gondolja, hogy én engedtem el, halott ember vagyok. Még annál is rosszabb. Azt kérném, hogy okozzon valami sérülést. És legyen tényleg meggyőző. Tudom, hogy tegnap este három embert a kórházba juttatott. Ne fogja vissza magát!

– Nem fogok sérülést okozni. És nem viszem el a kocsiját. Egyelőre legalábbis. Előbb gyalog elsétálok egy kis felderítésre, aztán kitalálok valami tervet.

– Mit akar felderíteni? Az országút észak felé van, ahogy mondta. Lépjen le innen, amilyen gyorsan lehet. Hagyja el az államot, mielőtt engem megtalálnának.

– Nekem nem célom, hogy eljussak az országútig. Ez Goodyear ötlete volt. Még van itt befejezetlen dolgom, és nyilván ennek egy része a benzinkúton vár. Ezek az emberek sokat fáradoztak, hogy elkapjanak engem. Udvariatlanság lenne, ha nem mutatkoznék előttük.

– Rossz ötlet itt maradni. Emlékszik az egyes számú dobozra? Ezek ilyesmire is képesek. És a bőröndök... Nem szeretném, ha az lenne a következő feladatom, hogy a maga maradványait tartalmazó bőröndöket kell szétszórnom a megye területén. És azt sem akarom, hogy az én maradványaimat szórja szét valaki. Úgyhogy az lenne a legjobb, ha...

– Adja ide a pisztolyt.

– Nincs megtöltve, mondtam.

– Azért adja csak ide.

Marty előhúzta a pisztolyt az ülés mellől, és hátranyújtotta. Szép kis .22-es volt, Smith & Wesson 2213-as. Reacher ellenőrizte. Ráfért volna az olajozás. A tárba meg nem ártott volna pár golyó. Marty igazat mondott.

– A telefonját is kérem – mondta Reacher.

Marty elvette a telefont a műszerfalon lévő tartóból.

– Most a másik telefonját.

– Nincs másik.

– Ne pocsékolja az időmet! Kizárt, hogy egy rendes, lenyomozható telefonon kommunikálna egy olyan fickóval, aki gyilkosságokat intéz.

Marty előhúzott a zsebéből egy kicsi, összecsukható mobilt.

– És a kulcsait is.

Marty sóhajtott, és átadott Reachernek egy gyufásdoboz nagyságú távirányítót, amelyen négy gomb volt, és valami logó díszítette. Egy csomó kulcs lógott rajta. A legtöbbről úgy tűnt, rendes zárakhoz tartoznak, de az egyik sokkal kisebb volt a többinél. Reacher felmutatta.

– Ez a bilincs kulcsa?

Marty bólintott.

– Bilincselje oda magát a volánhoz! Az egyik kezét is elég.

Marty bólintott.

– Oké. – Reacher kinyitotta a kocsi ajtaját. – Maradjon itt, és pihenjen. Nemsokára visszajövök.

7. fejezet

Reacher elindult, és úgy húsz méter után kilyukadt egy mezőre, amely az út jobb oldalán terült el. Meglehetősen kopár volt. Úgy sejtette, valamikor dohányt termeszthettek errefelé, de ez inkább csak a világ távoli tájain átélt régi iskolai földrajzórák halvány emléke miatt derengett neki, és nem azért, mintha ismerősek lettek volna a zömök, barnás levelű növények, amelyek itt-ott kinőttek a göröngyös, vöröses földből. Átvágott a mező túlsó felére, ahol vékony törzsű fák álltak sorfalat, átbújt köztük, és az úttal párhuzamosan tovább gyalogolt.

Úgy négyszáz méter után két épület hátsó homlokzatát pillantotta meg. A hozzá közelebb eső szélesebb volt, és magasabb is. A lyukacsos betonfalakon csak itt-ott maradt meg néhány tenyérnyi helyen a rég lepergett fehér festék. Az épület távolabbi végében egy nagyjából egy négyzetméteres alapzatú oszlop emelkedett, amely majdnem kétszer olyan magasra nyúlt, mint a tető. Még mindig látszott rajta egy sor nagy, piros betű: S, T, U, D és E, de a felirat többi részét eltakarta a fal. A második épület kisebb volt, inkább csak egy bódé. Mellette egy védőtetővel ellátott apró udvar terült el. A benzinkutak már nem voltak meg. Reacher azt gyanította, hogy leszerelték, elszállították, kicsit kipofozták, majd eladták őket jómódú városok régiségboltjaiban. Egyszer látott egy ilyet egy galéria kirakatában. Többet kértek érte, mint egy kocsiért. Az idők jele, gondolta. Ahogy maga a tönkrement benzinkút is. Valamikor nyilván virágzott, fellendítette az üzletet az autókereskedő szomszéd. Aztán magányosan küzdött tovább, próbált talpon maradni, miközben az autóforgalom egyre csökkent, míg végül teljesen elapadt. Ezen az országúton ma már reménytelen lenne benzinkutat fenntartani, az biztos. Amióta Reacher nekivágott a mezőnek, egyetlen autó sem haladt el errefelé. Közel-távol nem látott egyetlen járművet sem, csak azt a kettőt, amelyek itt parkoltak: a nagyobbik épület mögé behúzódva egy Suburban és egy Toyota állt. Fekete, illetve sötétkék. Ugyanaz a két autó, amelyeket előző nap is látott. A kérdés csak az, vajon ugyanannyi ember is jött-e velük?

Reacher úgy tippelt, egy embert valószínűleg a tetőre állítottak őrködni, hogy észrevegye, ha Marty kocsija közeledik, és jelezhessen a többieknek. Ha Reacher irányította volna ezt az akciót, ő úgy intézte volna, hogy az udvarba beérkező autó hajtson tovább az épületek között, és csak a túlsó oldalon álljon meg. Ekkor egy ember odarontana, felrántaná a hátsó ajtót a sofőr oldalán, aztán hátrébb húzódna. Egy másik követné egy nyugtatólövedékes fegyverrel, és rálőne a célpontra, mielőtt esélye lenne kikászálódni a szűk helyről. Tehát minimum három embernek kell itt lennie. Ez elég, hogy könnyedén végrehajtsák a feladatot. De ha nagyon óvatosak, akkor lehet, hogy két embert használnak mindkét oldalon: ketten kinyitják a két hátsó ajtót, és kettőnél van fegyver. Ehhez a végrehajtási módhoz már magasabb szintű képzettség és ügyesség szükséges, nehogy a kocsi túloldalán álló társaikat találják el, viszont így akkor sem lennének problémáik, ha a célpont esetleg kockáztat, és ráveti magát a nyíló ajtóra, vagy sikerül megragadnia az egyik fegyvert, mielőtt lőni tudnának. Tehát valószínűbb, hogy öten vannak. És ha még ennél is óvatosabbak, akkor van még egy személy, aki mindent eltakarít utánuk, ha valami rosszul sülne el. Hat ember. Két pár, és két ember külön-külön. Vagyis ugyanaz a felállás, mint tegnap.

Reacher úgy döntött, hogy a tetőn őrködőt hagyja utoljára. Túl messze van ahhoz, hogy közvetlen fenyegetést jelentsen, és ha fel is van fegyverkezve, nem fogja megkockáztatni, hogy lőjön, mert eltalálhatja a társait. A két pár valószínűleg valahol az épületek hátsó sarkánál bújt meg. A hatodik személy az ismeretlen tényező. Akár férfi, akár nő, ő lesz az, aki elsőnek lelép.

Már ha létezik ez a hatodik személy.

Reacher megfigyelőpozícióba helyezkedett. Ha kell, egész nap tud várni. Közben az ellenfelei csak egyre feszültebbek lesznek. Nyilván tájékoztatták őket, hogy Marty már elindult a bíróságról. Mostanra mind idegesebbek. Aggódnak, hogy valami rosszul sült el. Minél nagyobb a késlekedés, annál nagyobb lesz rajtuk a nyomás. Minél nagyobb a nyomás, annál nagyobb az esélye, hogy hibát követnek el.

Eltelt tizenkét perc. Sehol semmi mozgás. Semmi zaj. Aztán Reacher meghallotta egy jármű berregését. Észak felől közeledett. Hirtelen észrevett valami mozgást a tetőn, a betűkkel ellátott oszlop mellett. Egy fej bukkant elő, nagyon lassan, óvatosan. Egy nő volt az, fekete öltözékben. A vörös hajú, akit Reacher előző nap is látott a sikátor túlsó felén, aki aztán besegítette az eszméletlen társát a Toyota hátsó ülésére. Öt-hat másodpercig látszott csak a feje, aztán lehúzta, és közben a füléhez emelte a kezét. Felbukkant egy nagy sebességgel közeledő autó. Egy tintakék Mustang, lehúzott tetővel. Egy férfi vezette, az anyósülésen egy nő ült mosolyogva. Villámgyorsan, hangosan bőgő motorral elsuhantak, az apró kavicsok szerteszét szóródtak a kerekek alól.

A következő jármű ellenkező irányba haladt, úgyhogy Reacher mozdulatlan maradt, a földre lapulva, láthatatlanul. A motor hangja nagyon hasonlónak tűnt, ezért úgy sejtette, hogy ugyanaz a Mustang jön visszafelé. A férfi dicsekszik vele a nő előtt, azt remélve, hogy összejön valami aznap éjszaka. Vagy épp hazafelé siet az előző éjszakai kaland után. Eltelt öt perc. Tíz. Aztán meghallott egy autót közeledni a megfelelő irányból. Ez lassabban haladt, a motor lágyabban berregett. Reacher felguggolt, készen arra, hogy nekilóduljon.

A tetőn megmoccant valami. Ismét felbukkant a nő feje, most gyorsabban. Aztán teljesen felegyenesedett, a füléhez nyúlt, és futni kezdett az épület közepe felé. Ha nem koncentrál annyira arra, hogy a lába elé nézzen, egyenesen ráláthatott volna Reacherre. Amikor a déli irányba tartó autó odagördült, a fejét sem fordította el. Aztán egyszer csak eltűnt. Reacher úgy sejtette, egy csapóajtón keresztül mászott le. Ő maga lehúzódott, és a földhöz lapult. Másfél perccel később a nő kifurakodott egy nyíláson egy hosszú palánk végében, a hátsó fal közepénél. Utána előbukkant az a férfi, akit Reacher előző nap kiütött, és együtt a Toyotához rohantak. A két alacsonyabb férfi, akikkel Reacher előző nap beszélt, kijött a bódéból, és a Suburbanhez futottak. Aztán mindkét autó elindult, a kerekek felpörögtek a kavicsos talajon, és a várostól távolodva elszáguldottak.

8. fejezet

Szperanszki az ebédlőben volt, épp reggelizett, amikor ismét megcsörrent a biztonságos telefon.

– Van egy problémánk – szólalt meg hang a vonal túlsó végén. – Elvesztettük Rutherfordot.

– Ez meg hogy a fenébe történhetett meg? – Szperanszki dühösen elhajította az újságját. – Két embernek kellett figyelnie az épületet. Nem voltak egyértelműek az utasításaim?

– De egyértelműek voltak. Ketten figyelték is. Az egyik egy magas rangú ügynök volt. Kapott egy sms-t Rutherford házának a portásától. Rutherford arra kérte, hogy hívjon egy taxit.

– És ezek után mégis hogyan tűnhetett el Rutherford?

– Az ügynök azt mondta a portásnak, hogy rendben, hívja a taxit, de hívjon egy másikat is, ugyanarra az időpontra, hogy követhessék. A két autójuk épp használatban volt a benzinkútnál. Az ügynök úgy gondolta, hogy ha nem a portás hívja a taxit, akkor Rutherford maga intene le egyet az utcán, vagy a saját kocsijával menne, de akárhogy is, az nekünk rossz lenne. Sőt, még annál is rosszabb.

– És mi sikerült félre?

– Nem tudom. Vagy a portás szúrt el valamit, vagy a taxitársaság... Csak egy kocsi érkezett, és Rutherford azzal távozott.

– Mondja, hogy legalább a sorszámát megjegyezték!

– Igen. Megvan a kocsi sorszáma, a leírása, és fotó is van róla.

– Rutherford mondta, hová akar menni?

– Igen. Nem fog tetszeni. A nashville-i reptérre.

– Ne! – Szperanszki felállt. – Nem engedhetjük, hogy Rutherford felszálljon egy gépre. Az teljes katasztrófa lenne. Hol vannak most az ügynökök, akik a megfigyelésével voltak megbízva?

– Úton vannak a reptér felé, ahogy a csapat többi tagja is. Mivel a helyzet sürgető, visszahívtam őket a benzinkúttól.

– Helyes. Értesítsen a fejleményekről. Azonnal tudni akarom, ha Rutherfordot elcsípték. – Szperanszki kicsit hallgatott. – Várjunk csak! És mi van azzal a csavargóval? Ő hol van most?

– Ez nem világos. Valami késlekedés történhetett, miután elhozták a bíróságról. Még nem szállították le, amikor a csapatnak el kellett jönni a benzinkúttól. Úgy gondoltam, Rutherford megtalálása prioritást élvez.

– Akkor hol lehet most?

A vonal másik végén egy pillanatra csend lett.

– Sajnos, ezt sem tudjuk.

Reacher továbbra is maradt a helyén, némán, mozdulatlanul meglapult. Nem akart előbújni, nehogy az legyen a vége, hogy szemben találja magát fél tucat újabb emberrel, akik eddig elbújva várakoztak valahol, úgyhogy várt még egy negyedórát, mielőtt megkockáztatta, hogy távozzon. Aztán visszakúszott ugyanazon az útvonalon, amerről jött, amíg el nem érte az úttal párhuzamos fasort. Ott felállt, és szaporábban igyekezett tovább. Megtett úgy négyszáz métert, amikor megérezte, hogy valami rezeg a zsebében. Elővette Marty két telefonját. Az olcsó feltöltőkártyás jelzett. Szétnyitotta, és a füléhez emelte.

– Igen? – szólt bele.

– Hol a pokolban van? – A férfihang torzan, akadozva szólt.

Nagyon gyenge lehet a térerő, gondolta Reacher, talán azért, mert egy ilyen isten háta mögötti helyen vannak. Valószínűleg nem tesz jót a vétel tisztaságának. De a biztonság kedvéért azért felhúzta az ingét, duplára hajtotta, és eltakarta vele a kis mikrofont, úgy beszélt bele.

– Még két percre vagyok.

– Mi tart ilyen sokáig? – A férfi szavait szinte teljesen elnyomta a kattogás és a recsegés.

– Ez a fickó, akit el kell szállítanom, nehéz eset. Ki kellett ütnöm.

– Eszméletlen?

– Nagyjából.

– Az jó. Közben változott a terv. A csapatot, amelyikkel találkoznia kellett volna, átmenetileg átirányították máshová. Egy sürgetőbb vészhelyzet adódott. De ez az én dolgom. Van magánál valami kötél vagy műanyag bilincs?

– Van rendes bilincsem. Rendőrségi.

– Az jó lesz. Megmondom, mit csináljon. Amikor odaért a benzinkúthoz, vigye be a pasast az épületbe, és bilincselje oda valamihez. Ügyeljen, hogy biztonságos legyen, és ha elmegy, ne maradjon semmi nyoma, hogy ott járt. A telefonja mindig legyen bekapcsolva. Lehet, hogy később lesz még egy megbízásom a maga számára.

Marty egyenes háttal ült, amikor Reacher visszaért a kocsihoz. Mereven kihúzta magát, mintha jelezni akarná, hogy ki itt a tulajdonos. Próbált menteni valamennyit a méltóságából. Reacher beült az anyósülés oldaláról, és visszaadta neki a kulcsait, a telefonjait meg a pisztolyát.

– Megtalálta a helyet? – kérdezte Marty, és levette a bilincset.

– Igen – felelte Reacher. – Most indítson!

– Hová? – Marty beindította a motort. – Kérem, mondja azt, hogy az országút felé!

– A benzinkúthoz. Nyolcszáz méter innen, ahogy mondta.

Marty feszült lett. – Biztonságos ez?

– Teljesen. Nincs ott senki.

– Akkor minek megyünk oda?

– Mert úgy döntöttem, segítek magának megúszni.

– Hogyan? Mit akar tenni?

– Odabilincselem valami szilárd tárgyhoz, aztán kölcsönveszem a kocsiját. A kulcsokat majd ott hagyom a bíróságon.

– A rendőrséget akarja értem küldeni?

– Nem. A fickó, aki telefonált, odaküld valakit. Azt hiszi, engem fognak ott találni.

– Nem tudom követni.

– Egy perccel ezelőtt telefonált egy pasas az egyik mobilján. Valami gikszer történt, ami késlekedést okozott. Mondja majd azt nekik, hogy megpróbált engem odabilincselni, de nem voltam annyira eszméletlen, mint gondolta, magára támadtam, és végül én bilincseltem meg magát.

– Sohasem fognak hinni nekem.

– Kiüthetem, ha ez segít.

Marty hallgatott egy kicsit, mintha komolyan fontolóra venné az ajánlatot.

– És mit szólna ehhez? – folytatta Reacher. – Jó magasra bilincselem oda, hátul összefogott kézzel, így kizárt, hogy saját magát bilincselte volna meg. Kényelmetlen lesz, de megmenti a bőrét.

Marty nem válaszolt. Csak behajtott a régi benzinkút elé, aztán némán a bódéhoz ballagott. Reacher követte.

– Miért segít nekem? – Marty arca kicsit megrándult, amikor Reacher jó szorosan rákattintotta a bilincset. – Én egyszer próbáltam segíteni valakinek, és látja, mekkora pácba kerültem miatta.

– Én is voltam már bajban – felelte Reacher. – Túléltem. És most fontosabb dolgom is van annál, mint hogy ezzel törődjek.

Reacher általában úgy volt az autóvezetéssel, hogy próbált inkább találni valakit, aki megcsinálta helyette. Technikai értelemben tudta, hogyan kell működtetni egy autót. A seregnél alapos kiképzésben részesült. Még sohasem gázolt el senkit. Legalábbis véletlenül nem. Sohasem karambolozott. Legfeljebb szándékosan. Leginkább a temperamentumával volt gond. A jó vezetéshez az szükséges, hogy egyensúlyban legyen az akció és a reakció, tudni kell, mikor taposson a gázba az ember, és mikor fogja vissza a sebességet. Kimértség kell hozzá, és kontroll. Mindig középen kell maradni, stabilan, egyenletesen. Reacher viszont a végletek embere volt. Az ő alapbeállítottsága az volt, hogy vagy feltűnően lassan működött, vagy szélsebesen. Az egyik pillanatban még lazának és lustának tűnt, szinte mintha kómában lenne. A következő pillanatban kirobbant, dühödten, könyörtelenül, ameddig szükséges volt, majd ismét visszazökkent a nyugodt mozdulatlanságba, egészen addig, amíg elő nem állt a következő vészhelyzet. De ezen a reggelen, miután az egyetlen élő embert, aki a közelében volt, épp odabilincselte egy vízvezetékcsőhöz, nem maradt más választása, neki kellett vezetnie. Buszok nem jártak errefelé. Autók sem, hogy stoppolhatott volna. De egyébként is sietnie kellett, nem volt ideje várni.

„Egy sürgetőbb vészhelyzet adódott” – mondta a hang a telefonban.

Ugyanaz a fickó, aki utasította az embereit, hogy jelentsék, ha bárhol látják Rutherfordot.

Ugyanaz a fickó, akinek az áldozatai feldarabolva kerülnek elő, bőröndökbe rejtve.

Reacher visszarohant a kocsihoz, kinyitotta az ajtaját, és bepréselődött a volán mögé. Beindította a motort, egyesbe kapcsolt, és rátaposott a gázpedálra. Fél kézzel becsatolta a biztonsági övet, a másikkal egy erőteljes mozdulattal eltekerte a kormányt. A kocsi éles kis kanyarral elfordult, és kigördült a murvával felszórt parkolóból az útra. Észak felé indult, vissza a városba. Olyan gyorsan hajtott, ahogy csak mert. Az egyenes útszakaszokon elég simán is ment a dolog, de a kanyarokat kissé nehezebben vette be. Az egyik oldalon ilyen-olyan növényzettel benőtt mezők és sötétzöld lomb suhantak el elmosódva, míg végül az út elkeskenyedett, és megjelentek az első házak. Reacher jobbra-balra kanyargott a kis utcácskákon. Elhajtott a bíróság épülete előtt. Összemérte az erejét egy vérvörös Camaróval a kereszteződésnél, ahol nem működött a lámpa. Ő került ki győztesen. Aztán csikorgó kerekekkel lefékezett a kávézó előtt. Az emberek megbámulták. Tilos helyen parkolt, de nem aggódott emiatt. Úgysem marad sokáig.

Felrántotta a kávézó ajtaját, és gyorsan körbenézett odabent. A barista épp kényelmesen kiszolgált két öltönyös férfit. Négyen vártak mögöttük a sorban, két férfi és két nő. Két tinédzser ült a hátul lévő egyetlen bokszban, összebújva sutyorogtak. A többi asztalból három volt foglalt. Az egyiknél egy ősz hajú, ráncos arcú férfi üldögélt a kávéja fölé görnyedve. A másiknál egy húszas éveiben járó nő kopogtatta egy karcsú, ezüstszínű laptop billentyűzetét. A harmadiknál egy hosszú, egyenes hajú férfi ült, aki a falat bámulta, és úgy mozgatta a kezét, mintha képzeletben dobolna.

Rutherfordnak semmi nyoma.

Reacher beljebb lépett a helyiségbe.

– Elnézést! – szólalt meg jó hangosan.

Csend lett. Mindenki feléje fordult.

– Rusty Rutherfordot keresem. Mindenki ismeri?

Bólintások. Elmotyogott igenlő válaszok.

– Járt itt ma? Esetleg látta valaki valahol másutt?

Fejrázások. Elmotyogott nemleges válaszok.

– Tudja valaki, hol lakik?

Fejrázások.

– Oké. Azt kérném, hogy ha látják Rutherfordot, adjanak át neki egy üzenetet. Mondják meg, hogy Jack Reacher azt üzeni, menjen azonnal haza. Vagy a rendőrségre, amelyik közelebb van. Késlekedés nélkül. És várja meg, amíg kapcsolatba lépek vele. Meg tudnák ezt tenni?

Az emberek nem épp lelkes fejbólintásokkal válaszoltak.

Reacher elhajtott háromsaroknyira, és megállt Marty kocsijával a bisztró előtt. Csak egy boksz volt foglalt odabent, egy rózsaszín Cadillac képe alatt. Egy nyugdíjas pár ült egymás mellett, olyan korúak, hogy annak idején talán nekik is lehetett egy ilyen autójuk. Épp kényelmesen reggeliztek. Szték és rántotta a férfinak, a nő a tányérján pedig egy nagy halom palacsinta, gyümölcsökkel a tetején. És kávé mindkettőjüknek, bőségesen. A pincérnő otthagyta az egész kannát.

A középen álló asztaloknál nem ült senki. Senki sem használta a nyilvános telefonkészüléket a hátsó falnál. A konyhában sem lehetett látni senkit.

Rutherfordnak semmi nyoma.

Reacher közelebb lépett a bokszhoz, ahol az idős pár ült.

– Elnézést, hogy megzavarom a kellemes reggelüket – szólította meg őket. – Ismerik esetleg Rusty Rutherfordot?

– Ismerjük – felelte pillanatnyi hallgatás után a férfi.

A nő a könyökével oldalba bökte.

– Mármint tudjuk, hogy kicsoda – folytatta a férfi. – Nem mintha barátok lennénk vagy ilyesmi. Most, hogy így belegondolok, sohasem váltottam vele egy szót sem.

– Az egy nagy hülye – mondta a nő. – Miért kérdezősködik utána?

– Meg kéne találnom – felelte Reacher.

– Hogy seggbe rúgja?

– Nem, ez nem szerepel a teendőim listájának az elején.

– Pedig nem ártana. – A nő letette a villáját a tányérra. – Nagyon is seggbe kéne rúgni. Jó alaposan. Megérdemli. Idióta!

– Talán megérdemli – felelte Reacher. – Talán nem. Mindegy, mindenképp meg kell találnom. Méghozzá gyorsan. Ha esetleg látnák, átadnának neki egy üzenetet?

A férfi végül bólintott, úgyhogy Reacher elmondta neki, hogy mit üzen Rutherfordnak, aztán megfordult, mert valami mozgást vett észre a szeme sarkából. Egy pincérnő lépett ki a konyhából. Az első, akivel előző este találkozott.

– Ugye nem azért van itt, hogy megint bajt csináljon?

– Megint? – kérdezte Reacher. – Tudtommal nem csináltam semmiféle bajt.

A pincérnő szúrós pillantást vetett rá, aztán elvette a kávéskannát az idős pár asztaláról.

– Akkor jó. Asztalt kér egy személyre? Üljön le bárhová, rögtön hozok egy bögrét.

– Nem maradok – mondta Reacher. – Rutherfordot keresem. A pasast, akivel tegnap este itt voltam.

– Tudom, ki Rutherford. Mindenki tudja a városban.

– Járt itt ma?

– Nem, nem láttam. Reggelente sohasem szokott jönni. Szigorúan csak vacsorára.

– Tudja, hol lakik?

– Pontosan nem. Gondolom, valahol a belvárosban. Nem túl messze innen, mert mindig gyalog jön. Még sohasem láttam, hogy autóból szállt volna ki.

– Köszönöm – bólintott Reacher, és elindult a helyiség hátsó része felé.

– Hová megy? – kérdezte a pincérnő.

– A telefonhoz.

– Az nincs bekötve. Kit akar felhívni?

– Senkit. Meg akarom nézni a telefonkönyvet, hátha benne van Rutherford címe.

– Telefonkönyv sincs. Az a készülék csak dísznek van. A dekoratőr azt mondta, autentikus hangulatot kölcsönöz a helynek.

– Tényleg? Oké, akkor, gondolom, megpróbálok valami mást. – Reacher bólintott, és az ajtó felé indult.

– Miért nem nézi meg a mobilján? – kérdezte a pincérnő. – Ki használ ma már telefonkönyvet?

Reacher megállt. Ő azt használta. Ahogy a katonai rádiót, a hagyományos vezetékes telefont és az állami postát. Ezeket a dolgokat értette. Régebben küldött és kapott telexeket meg faxokat. De mobiltelefonokkal sohasem volt dolga. Legalábbis nem túl sok. Sohasem volt rá szüksége. Még akkoriban sem, amikor nem lehetett mást csinálni velük, mint hívásokat indítani és fogadni.

– Meg tudná tenni nekem, hogy megnézi? – Elővett egy köteg bankjegyet. – Megkeresné nekem Rutherford címét a telefonján? Mennyibe kerül az ilyesmi?

A pincérnő csak legyintett, és elővette a mobilját a köténye zsebéből.

– Korlátlan adatforgalmam van. Ez még a volt férjem céges előfizetése, megtartottam. Ez az egyetlen jó, ami a házasságomból származott. – Pár másodpercig nyomogatta a telefonját, aztán megrázta a fejét. – Sajnálom. Nem nyilvános a címe. Bár ha belegondol, ez valószínűleg jó dolog, amilyen népszerűtlen jelenleg.

Reacher visszapréselte magát Marty kocsijába, indított, és egy U kanyarral visszafordult. Átszáguldott a kereszteződésen, ahol hajszál híján összeütközött egy régi Chevy pickuppal. Balra fordult, majd ismét balra. Megállt a bíróság parkolójának a végében elkerített részen, aztán odasietett a főbejárathoz.

Épp Rule volt az ügyeletes az alagsori recepcióspultnál. Reacher a tisztes állampolgárok számára fenntartott lépcsőn ment le. A nő nem kifogásolta. És nem is tűnt meglepettnek, hogy látja. Reacher örült ennek.

– Miben segíthetek, Mr. Reacher?

– Információra lenne szükségem.

– Mivel kapcsolatban?

– Rusty Rutherfordról. Kaptak róla bármiféle bejelentést tegnap este óta? Arról, hogy eltűnt, vagy hogy megint be akarták rángatni valami autóba?

– Mr. Reacher, viselkedjen rendesen! Úgy hallottam, katonai rendőr volt. Ez azt jelenti, hogy tudnia kell: még ha kaptunk is bejelentést... – Rule egy pillanatig hallgatott. – Nem mondhatnék róla semmit.

– Köszönöm. Akkor esetleg megadná a címét? Tudja, hol lakik?

– Igen. De tudja, hogy nem adhatok ki ilyen jellegű információkat.

– Kérem! Nagyon fontos lenne. Aggódom miatta.

– Miért aggódik?

– Eltűnt. Meg kell találnom.

– Biztos vagyok benne, hogy semmi oka az aggodalomra. Ha Rutherford nincs sehol, akkor valószínűleg elhagyta a várost. Lehet, hogy megijedt a tegnapi eset után. Nem épp egy izompacsirta, és egy nap alatt majdnem két verekedésbe keveredni valószínűleg túl sok volt neki. Ez lett volna az okos lépés a részéről.

– Én próbáltam rávenni, hogy hagyja el a várost. Nem volt rá hajlandó. Ragaszkodott hozzá, hogy maradni akar.

– Akkor valószínűleg megint meghúzta magát. Miután kirúgták, hazament, és egy hétig elő sem dugta az orrát.

– Ezért szeretném megtudni a címét, hogy ellenőrizhessem, jól van-e.

– Miért ne lenne? Van valami, amit nem mond el nekem?

– Az a pasas itt van még, akivel ma reggel beszéltem, mielőtt elvitt volna kocsival Goodyear barátja?

– Nem, elment rögtön maga után. Miért?

– Nem hagyott utasításokat, hogy figyeljék Rutherfordot?

– Én nem tudok róla. Kellett volna?

– Szükségem van arra a címre. – Reacher kicsit hallgatott. – Mi lenne, ha mondjuk kaptam volna egy névtelen tippet?

– Egyértelműen erőszakos fenyegetés Rutherford ellen?

– Nem igazán. Mondjuk inkább úgy, hogy nyomozói megérzés.

– Ennél többre van szükségem. És nekem kéne odamenni ellenőrizni. Hivatalosan. Akarná ezt Rutherford, azok után, hogy az utóbbi időben mennyi nemkívánatos figyelemben részesült?

– Legalább egy kis iránymutatást adjon. Tudja, hogy nem ártani akarok neki. Tegnap is én mentettem meg az irháját.

– Igen, úgy tűnt. De az is lehet, hogy két csoport is el akarja kapni Rutherfordot, és maga csak a riválisait akarta elijeszteni, amíg meg nem jön az erősítés.

– Mondjuk, hogy el akarok kapni egy ilyen nyikhajt, mint Rutherford. Úgy nézek ki, mint akinek ehhez erősítés kell?

– Hát, nem. De lehet, hogy utasításokat követett.

– Régen utasításokat követtem. Többnyire. Úgy nézek ki, mint aki mostanában utasításokat követ?

Rule nem válaszolt.

– Oké, értem! Ne adja meg Rutherford címét. Csak ennyit áruljon el: ha egy régi barátja lennék, aki váratlanul meg akarná látogatni, milyen helyet kellene keresnem? Kis házikó vidéken? Loftlakás a belváros szívében? Családi ház a régi munkahelye közelében?

– Ez nem lenne hihető. Rusty Rutherford nem igazán az az ember, akinek egy rakás barátja van, akik váratlanul felbukkannak, hogy meglátogassák.

– Azért válaszoljon a kedvemért.

Rule egy pillanatig hallgatott.

– Egyvalamit nem értek. Miért vállal érte ennyi bajt? Miért törődik ennyire Rusty Rutherforddal? Senki más nem törődik vele. Ki ő magának?

Reacher megvonta a vállát.

– Nekem úgy tűnik, mindent elkövetett, hogy a legjobbat tegye, és cserben hagyták azok, akik körülötte voltak. Egyszer velem is történt hasonló. Nem jó érzés. És most a nyakában liheg egy csomó seggfej valami okból, amit ő nem is ért, a rendőrség meg nem töri magát, hogy segítsen neki. Valakinek csak kell.

– És ez a valaki maga?

– Azt hiszem.

– De miért?

Reacher megint vállat vont. – Mert én vagyok itt.

– Hát jó. Figyeljen! Hivatalosan nem mondhatok semmit, de magánszemélyként azt mondanám, Rutherford olyasfajta pasas, aki társasházban lakik. És ha egy régi barátja esetleg abban a bisztróban enne, ahol maga is járt tegnap, és átnézne onnan az utca túloldalára, akkor nem keresgélne nagyon rossz helyen.

9. fejezet

Reacher tudta, hogy a mobiltelefonokon térképeket is meg lehet nézni. Látott már ilyet. Úgy gondolta, alapvető navigációs célokra megfelel az ilyen térképek részletessége. Hallotta, hogy le lehet hívni valós idejű közlekedési információkat és időjárási híreket is, ami hasznos lehet, ha az ember kocsival indul nagyobb útra. Vagy túrázni. Tudta, hogy a mobilon műholdas képeket is meg lehet nézni, ha mondjuk fölülről akar rálátni a házak tetejére vagy a fák lombozatára. De ha választhatott, mindig inkább a hagyományos papírtérképet választotta, aminek a használatát megtanulta a West Point Katonai Akadémián. Az ilyen térképek elég részletesek, hogy a talaj milyenségét is jelezzék. Ez kritikus fontosságú tényező egy katona számára. A győzelem és megsemmisülés közti különbséget jelentheti. Vagy aközött, hogy ő állít csapdát az ellenfélnek, vagy neki állítanak csapdát, és belesétál.

Kritikus fontosságú tényező egy katonának. De néha egy civilnek is legalább ennyire fontos.

Reacher tisztán maga elé tudta képzelni a terepet. A bisztró. A társasház. A kávézó. Egy hegyesszögű háromszöget alkotnak. Ez Rutherford teljes mozgási területe, attól eltekintve, hogy rövid kirándulást tett a rendőrségre. Nagyon megkönnyítette azoknak a dolgát, akik el akarják rabolni. El sem tudta képzelni, hogy ha Rutherford megint kimerészkedik, ne vegyék észre azonnal. És ez alkalommal nem lesz senki, aki megmentse.

Ha Rutherford meghúzta magát a lakásában, akkor lehet, hogy rendben van, legalábbis egyelőre. Az utcáról elrabolni valakit, az egy dolog. Az ilyen akció a természeténél fogva képlékeny. Gyors lefolyású. Könnyű leplezni. Könnyű félbeszakítani és lelépni, ha valami esetleg félresikerülne. De kirángani valakit egy épületből, az már egészen más tészta. Főleg, ha titokban akarják csinálni. Nem lehet csak úgy rátörni valakire a lakása ajtaját. Túl zajos. Valaki meghallaná. Egy szomszéd, vagy valaki, aki az épületben dolgozik. Tehát valami cselhez kell folyamodni. Ehhez további tervezgetés szükséges. Több forrás. Esetleg eszközök és álruhák. És még ha sikerül is bejutni a lakásba, ott van az a probléma, hogy miként cipelik ki az utcára az áldozatot.

Már ha Rutherford tényleg a lakásában kuksol.

Reacher megköszönte Rule-nak a segítséget, aztán felsietett a lépcsőn, hármasával véve a fokokat, és majdnem összeütközött egy férfival, aki épp befelé igyekezett a főbejáraton. Vékony testalkatú volt, vászonnadrágot és galléros, logóval ellátott pólót viselt. Hogy lássák, komoly ember.

Rusty Rutherford, teljes életnagyságban. Nem a lakásában bujkál. Nem rabolták el. Egyelőre.

Reacher megragadta a vállát, gyorsan megfordította, és kifelé tuszkolta.

– Engedjen el! – Rutherford megpróbálta kitépni magát a kezéből. – Mi a fenét művel, Reacher?

– Jobb lenne, ha egy ideig távol maradna a rendőrségtől – felelte Reacher, és elengedte. – Épp most szóltam nekik, hogy bajban van. Lehet, hogy eltűnt. Esetleg faggatózni kezdenének.

– Majdnem bajba kerültem. – Rutherford megigazította a pólóját.

– Mi történt?

– Ma reggel lementem a földszintre. A kávézóba indultam. Eljutottam a kapuig, de az egyik szomszédom épp jött befelé, egy idősebb úriember, úgyhogy hátrébb húzódtam, hogy beengedjem, és akkor megláttam egy ismerős arcot az utca túloldalán. Az a nő volt, aki a kocsit vezette, amibe tegnap megpróbáltak belökdösni azok a seggfejek.

– És mit csinált?

– Megijedtem. Teljesen pánikba estem. A portáshoz rohantam, és ráordítottam, hogy hívjon nekem egy taxit a reptérre. Aztán felmentem, hogy összepakoljak egy-két holmit, de képtelen voltam gondolkozni. Nem tudtam eldönteni, mit vigyek magammal. Azt tudtam, hogy nálam van a tárcám a személyimmel meg a hitelkártyáimmal, úgyhogy gondoltam, elmegyek bárhová, és majd ott megveszem, ami kell. Lesiettem, és beugrottam a taxiba, amikor végre megérkezett. Egy örökkévalóságba telt. Nekem legalábbis úgy tűnt.

– Akkor most mit keres itt?

– Félúton jártam Nashville felé, amikor azt gondoltam magamban, mégis mi a fenét művelek? Fogalmam sincs, hogy kell szökésben lenni. Nem is akarok szökésben lenni, itt akarok maradni. Tisztázni a nevemet. Aztán eszembe jutott maga.

– Én? Miért?

– Maga a fogdába került, amiért megmentett engem. Másodszor. Nem hagyhattam a rácsok mögött. Úgy gondoltam, az a legkevesebb, amit tehetek, hogy leteszem az óvadékot.

– Ezt nagyra értékelem, Rusty, de a bisztró előtti verekedés nem maga miatt történt.

– De igen. Azok a fickók engem akartak. Holly, a pincérnő biztos volt benne. Ezért segített nekem kimenekülni a hátsó kijáraton át a sikátorba.

Reacher megrázta a fejét.

– Azok az idióták engem pécéztek ki. Azt gondolták, hogy a biztosítótársaság emberének dolgozom, aki idejött tárgyalni, hogy újból be tudják indítani a város számítógépeit. Holly hívta ide őket. Emlékszik, miket kérdezgetett arról, hogy kivel érkeztem a városba?

– Nem értem. Azt hiszik, gyorsabban fognak dolgozni a biztosítási ügynökök, ha összeverik őket?

– Nem azt akarták, hogy gyorsabban dolgozzak – magyarázta Reacher. – Hanem azt, hogy tűnjek el.

– Ennek még kevésbé van értelme. A városban mindenki azt akarja, hogy a lehető leggyorsabban visszatérjen a normális élet.

– Valaki nem akarja. És bármilyen okból is, azt hiszem, ez valami külön ügy, nem függ össze azzal a páccal, amiben maga van. Szerintem nem ártana erről megbizonyosodnunk. Legelőször is azzal kéne kezdeni, hogy eszünk valamit.

– Ez mennyiben segítene?

– Mindig egyél, ha lehet. Akkor nem leszel éhes, amikor nem lehet enni. És így két legyet is üthetünk egy csapásra. Már ha Holly ott van a bisztróban. Ideje lenne, hogy elcsicseregjen nekünk egyet-mást.

Reacher megkerülte a bíróság épületét, és amikor odaértek a parkolóba, odadobta Marty kocsijának a kulcsait Rutherfordnak.

– Maga vezet.

Rutherford megtorpant.

– Várjunk csak! Ez kinek a kocsija? Ellopta?

– Egy fickóé, akivel ma reggel ismerkedtem meg. Kölcsönadta. Neki egy darabig nem lesz rá szüksége.

– Nem is tudom... – Rutherford nem mozdult. – Van saját kocsim. Miért nem azt használjuk?

– Ez itt van. A magáé nincs.

Rutherford olyan óvatosan nyúlt a kilincshez, mintha attól félne, hogy áramütés éri, de aztán kinyitotta, és beült a volánhoz.

– Azt hittem, a bisztróba megyünk. – Keresgélte a gombot, amivel előrébb lehet állítani az ülést. – Nincs messze, gyalog is mehetnénk.

Reacher megrázta a fejét.

– Nem hagyhatjuk itt a kocsit. Később szükségünk lehet rá. És nem rögtön a bisztróba megyünk. Szeretném, ha előbb kocsikáznánk kicsit.

– Merrefelé?

– Akármerre. Mutassa meg, hová járt iskolába. Hol lakott az első barátnője.

– Minek?

– Mert abban reménykedem, hogy valaki követni fog minket.

Rutherford jobbra kanyarodott ki a parkolóból, és pár percig ügyetlenül, zötyögősen vezetett, mint egy ideges tinédzser, aki túl korán próbálja megszerezni a jogosítványt. Többet nézegetett a visszapillantó tükörbe, mint előre a szélvédőn át. Kétszer feldöccent a járdaszegélyre. De egy idő után belejött. Elhajtottak a szülőháza előtt, aztán az általános iskolája előtt. A ház előtt, ahol egy Siobhan nevű ír kislány lakott, akit hatéves korában Rutherford feleségül akart venni, de a lány ejtette, mert ő nem volt hajlandó lemondani arról az álmáról, hogy autóversenyző lesz. Ezután megkeresték a házat, ahová tízéves korában költöztek a családjával. A középiskoláját. Aztán tovább kanyarogtak, egyik környékről a másikra. Voltak rendezettek és jómódúak, lerobbantak és nyomasztóak. Mindegyik kötődött valahogy Rusty múltjához. Mintha az életének téglából és habarcsból álló enciklopédiáját lapozták volna át. Minden új hely láthatóan megnyugtatta vagy fellelkesítette. Reacher mindegyiktől csak egyre klausztrofóbiásabb lett. Megjelent előtte a maga kézzelfogható valóságában, hogy milyen az, ha valaki az egész életét egyetlen városban tölti.

Az útvonal, amelyen haladtak, tökéletesen megfelelt Reacher céljainak. Túlságosan kanyargós volt ahhoz, hogy valaki úgy tudja követni őket, hogy ne legyen feltűnő. Túlságosan találomra választották ki a célpontokat, hogy bárki előre kitalálhassa, hová mennek. Csak az okozott csalódást, hogy senki meg sem próbálta. Reacher alapjában véve nem volt türelmetlen. Nem unta Rutherford társaságát, nem irritálták a megjegyzései. De nem is szerette volna a kelleténél hosszabbra nyújtani a városban való tartózkodását, úgyhogy végül szólt Rutherfordnak, hogy vessenek véget a nosztalgiakörútnak, és induljanak a bisztró melletti sikátorba.

– Abban a szemben lévő házban lakik? – kérdezte, amikor kiszálltak a kocsiból.

Rutherford bólintott.

– Az a nő, aki figyelte, és akit felismert tegnapról, hol állt?

– Kicsit hülyén érzem magam. – Rutherford habozni látszott. – Az is lehet, hogy csak képzeltem, hogy ő volt az. Lehet, hogy túlreagáltam a dolgot. Nem aludtam valami jól tegnap éjjel, és...

– Nem. – Reacher szembefordult vele. – Ha az ösztönei azt súgják, hogy valami nincs rendben, akkor valami nincs rendben. Mindig hallgasson a zsigeri megérzéseire! Ez fogja megmenteni attól, hogy belökdössék valami gazfickó kocsijának a hátsó ülésére.

– A nő úgy tett, mintha egy kirakatot nézegetne. Kicsit srégen állt a házunk bejáratához képest. Az ott alapjában véve egy illatszerbolt, de árulnak mindenféle csecsebecsét. Tele van a kirakat gyertyákkal, plüssállatokkal meg lakberendezési dísztárgyakkal. Hetente változtatják a kirakatot. Múlt héten tengerparti téma volt. Előző héten zsiráfokkal volt tele.

Reacher a sarkon állva körbenézett, és megkereste a boltot, amelyről Rutherford beszélt. Épp senki sem volt a közelében. Végignézett a járdán, mindkét irányba. Senki sem volt ott azok közül, akiket a benzinkútnál látott. Senki, aki részt vett a félresikerült emberrablási kísérletben.

– Most nincs itt – állapította meg. – Senkit sem látok a tegnapiak közül. Nézzen körül maga is. Szóljon, ha észrevesz valakit, akit korábban is látott. Vagy valaki olyat, akivel az utóbbi időben találkozott valahol, és feltűnő figyelmet szentelt magának. A kávézóban. Az élelmiszerboltban. Az utcán sétálva. Akkor is mondja, ha nem száz százalékig biztos benne. Ha csak egy megérzés.

Rutherford a ház sarka mögött maradva kilesett a sikátorból, amennyire lehetett, épp csak a nyakát nyújtotta ki, mint egy teknősbéka a páncéljából. Aztán visszahúzódott, és megrázta a fejét.

– Senki.

Reacher tett egy lépést a bisztró bejárata felé, amikor szintetizátoros csengőhang harsant fel Rutherford telefonján.

– Ezt fel kell vennem – pillantott a kijelzőre. – Az ügyvédem az.

Három méterrel odébb sétált, és alig egy percig beszélt a telefonon.

– Seggfejek! – jelentette ki, amikor visszament. – Emlékszik, mondtam, hogy próbáljuk bírósági úton megszerezni a munkahelyi laptopomat. A főnököm nyilván tisztában van vele, hogy neki annyi, ha megszerzem, mert azt mondták, hogy persze, megkaphatom, de csak nyolc hét múlva. És csak ha fizetek tizennégyezer dollárt, mert ezek bizalmas információk, és már nem vagyok a város alkalmazottja.

– Megtehetik ezt? – kérdezte Reacher.

– Az ügyvédem szerint igen. Azt mondja, ebben a helyzetben ők diktálnak.

– Nem lehetne valahogy másképp megszerezni azt a laptopot? Nem tudna az ügyvéd kitalálni valami jogi trükköt?

– Nem, nincs más módja, azon kívül, hogy betörünk és ellopjuk.

– Akkor most mit fog tenni?

– Gondolom, beleegyezem a feltételeikbe. Szükségem van arra a laptopra. Pénzem van. Tudok várni. És ugyebár azt szokták mondani, hogy a bosszú hidegen tálalva a legjobb, nem igaz?

A nyugdíjas pár már nem volt ott, amikor Reacher és Rutherford beléptek a bisztróba. A hely teljesen üres volt. Leültek ugyanabba a bokszba, ahová előző este, a türkizkék Chevy alá, ahonnan rá lehetett látni mindkét kijáratra. Pár perccel később megjelent a konyhából a pincérnő, két bögrével és egy kanna kávéval. Az a nő volt, aki segített Reachernek az online telefonkönyvvel.

– Szóval megtalálta – jegyezte meg Rutherford felé biccentve, miközben kávét töltött Reachernek.

– Igen. Most valaki mást keresek.

– És ez alkalommal ki lenne az?

– Holly, a kolléganője. Ma bent lesz?

– Ez a mostani az ő műszakja. – A pincérnő a homlokát ráncolta. – Vagyis az lenne. De nem jött be. Beteget jelentett. Már megint. Őt helyettesítem. Már megint. Ahelyett, hogy Nashville-ben vásárolgatnék a lányommal, ahogy terveztem.

– Holly gyakran jelent beteget?

– Sokszor nem jön be dolgozni. És ilyenkor azt állítja, beteg.

– De maga nem hisz neki?

– Ezt nem mondtam. Gondolom, attól függ, kinek mit jelent az, hogy „beteg”. Azt hiszem, sokszor nincs abban a helyzetben, hogy dolgozni tudjon. Szegény lány! Vagy az az ostoba lány! Lehet választani.

– Úgy gondolja, valami más van a háttérben? Talán iszik?

– Nem iszik. Inkább a szeme alatti monoklikkal van baj.

– Bántalmazza a férje? Vagy a barátja?

– Ő azt állítja, nem. Azt mondja, egyedül él, és én nem akarom azt mondani, hogy hazudik. De az a sok vastag alapozó a szeme körül meghazudtolja. Egyes napokon olyan, mintha egy lapáttal kente volna magára. És hosszú ujjú blúzok harmincnyolc fokban? Ezek nem támasztják alá, amit mond. Nem, nem. Vagy összeállt valami vadbarommal, vagy olyan ügyetlenül csetlik-botlik, hogy annál csak egy cirkuszi bohóc lehet rosszabb. Mit hozhatok?

Reacher dupla adag palacsintát rendelt, és extra adag sült szalonnát, aztán még két szelet almás pitét, míg Rutherford vacillált, hogy waffelt kérjen, vagy palacsintát. Végül a waffel mellett döntött, és miközben a pincérnő felfirkantotta a rendelést, Reacher megkérdezte, vannak-e újságok. Látta, hogy Rutherford elvigyorodik.

– Mi az? – kérdezte, miután a pincérnő hallótávolságon kívül került. – Maga nem szereti követni a híreket?

– A híreket szeretem. – Rutherford elővette a telefonját. – Épp ez a lényeg. A hírek érdekelnek, nem a történelem.

A pincérnő visszasétált, és ledobott az asztalra egy halom helyi és országos napilapot.

– Ez mind mehetne a szelektív hulladékgyűjtőbe – jelentette ki Rutherford. – Nincs bennük semmi olyan, amit már ne olvashatott volna a neten. – Felmutatta a telefonját. – Sokkal részletesebben. Ó, várjunk csak! – Felemelt egy helyi lapot a kupac tetejéről. – Ezt a kis részletet észre sem vettem. Fura.

– Micsoda?

– Egy újságírónőt meggyilkoltak. A címek között olvastam online is, de akkor nem tűnt fel a nő neve. Itt van, nézze! – Letette az asztalra az újságot, és rábökött a hajtás fölötti cikkre. – Megakadt rajta a szemem, mert ez a nő keresett engem pár alkalommal. Fura érzés, ha az ember egyik ismerőse lesz gyilkosság áldozata. Még ha nem is ismerte közelről. – Rutherford tovább olvasta a cikket, és hirtelen falfehérre sápadt. – Ó, te jó ég! Ez borzalmas. Azt írják, elrabolták, és utána talán még napokig életben volt. Megkínozták. Aztán feldarabolták a holttestét, és három különböző helyen hagyták a maradványokat.

– Hadd nézzem! – Reacher elvette az újságot, és átolvasta a cikket.

Rutherford közben fogta a mobilját, nyomogatta és az ujjával simítgatta a kijelzőt.

– Nem találok róla sokkal többet. Van róla egy fotó az eltűnése előttről.

– Azt mondja, kapcsolatba lépett magával? – Reacher letette az újságot. – Milyen ügyben?

Rutherford megvonta a vállát.

– Először pár héttel ezelőtt keresett. E-mailt küldött. Egy sztori után nyomozott. Azt hiszem, valamilyen ingatlan tulajdoni lapjával kapcsolatban. Ez akkoriban történt, amikor leégett az a raktárépület, ahol a városi irattár is volt. Minden feljegyzés és dokumentum odaveszett, egészen a polgárháborúig visszamenőleg. A nő tudni akarta, van-e digitális archívum. Gondolom, azért fordult hozzám, mert én voltam az IT-s.

– És tudott neki segíteni?

– Emlékszem, arra gondoltam, hogy talán szerencséje lesz. A város épp akkor zárt le egy nagy projektet, aminek a során digitalizálták az összes nyilvános dokumentumot, hogy feltegyék az internetre. Már majdnem be is indult a dolog, és én megadtam az újságírónőnek annak az e-mail-címét, aki a projektet irányította, hátha megengedi neki, hogy belepillantson. Aztán pár nappal a zsarolóvírus-támadás után az újságírónő hagyott nekem egy hangüzenetet. Azt akarta tudni, lenne-e valami más mód, hogy belenézhessen a feljegyzésekbe most, hogy az adatbázis hozzáférhetetlenné vált. Nyilván nem volt rá semmi mód, és nekem akkor kisebb gondom is nagyobb volt ennél, úgyhogy nem is válaszoltam.

A pincérnő kihozta az ételeket, de Reacher nem látott neki azonnal. Törte a fejét. Egy nőt, aki kapcsolatban állt Rutherforddal, elraboltak és meggyilkoltak. Egy csapat megpróbálta elrabolni Rutherfordot. Olyan emberek, akikről tudni lehet, hogy megkínozzák és feldarabolják az áldozataikat, és bőröndökben megszabadulnak tőlük, már ha hinni lehet ennek a Marty nevű fickónak. Reachernek egyre kevésbé tetszett a helyzet.

– Rusty, nagyra értékelem, hogy visszajött ma reggel, hogy letegye értem az óvadékot – szólalt meg, miután mind a ketten végeztek az evéssel. – Akkor is, ha egyébként már kiengedtek. Épp készültem elhagyni a várost, amikor pár ember megpróbált tőrbe csalni. Négyen a tegnapiak közül. Én azt hiszem, ezek ugyanazok az emberek, akik megölték az újságírónőt. Komolyan kell vennie ezt az ügyet. Nagyon is komolyan. Különben a következő cikk az újságban arról fog szólni, hogy a maga testrészeit találták meg különböző helyeken. El kéne hagynia a várost, most rögtön. A lakásába se menjen vissza.

– Elhagyni a várost? És hová menjek? Mikor jöhetek vissza? És közben mit csinálok? – Rutherford megtörölgette a száját a szalvétával. – Ha igaz, hogy azok az emberek ölték meg az újságírónőt, akik el akartak rabolni, akkor elég nehézsúlyú figurák lehetnek egy ilyen kisvároshoz képest. Valahonnan máshonnan jöhettek ide. És ha itt el tudnak érni, akkor ugyanúgy el tudnak érni máshol is. Mi van, ha elmegyek valami olyan helyre, ahol nem vagyok ismerős, és ott csak még könnyebben elkapnak? Nem. Itt maradok. És harcolni fogok.

– És tudja, hogyan kell harcolni? – érdeklődött Reacher.

– Nem. De maga tudja. Eddig elég jól megállta a helyét velük szemben.

– Rusty, nagyon szívesen segítettem. De nem leszek itt örökké.

– Még ne menjen! Kérem! Maradjon egy darabig! Fizetek magának. Van megtakarításom.

– Nincs szükségem pénzre. És amúgy sem venném el a megtakarítását.

– Oké, akkor felejtse el a pénzt. Fizetek azzal, hogy megtanítom a számítógépek használatára. Segítek, hogy átlépjen a huszonegyedik századba. Vagy legalább a huszadikba. Legalább arra megtanítom, hogyan kell használni a mobiltelefont.

Volt némi igazság abban, amit Rutherford arról mondott, hogy ha elmenekül, az egyáltalán nem garantálja a biztonságát. De az sem biztonságos, ha itt marad. Legalábbis ha egyedül marad itt. Amikor a szövetségi ügynök, aki megígérte, hogy védelmet nyújt neki, csak úgy lelépett. És ha olyan emberek figyelik, mint Marty, akiknek folyamatosan jelenteniük kell a hollétét.

– És mi lenne, ha mondjuk maradnék még egy-két napra? – vetette fel Reacher. – És cserébe nem tanít meg semmit a számítógépekről?

– Megegyeztünk. – Rutherford kezet nyújtott. – És most mit csinálunk? Meghúzzuk magunkat? Reménykedünk, hogy nem fognak újból próbálkozni?

– Nem – felelte Reacher. – Támadásba lendülünk. Mondja, mikor végez a házában a portás?

– Azt mondta, ma dupla műszakja van. Ma este tízig ott lesz.

– Helyes. Meg kell tennünk néhány előkészületet. De előbb meg akarok látogatni valakit. Keresse meg a mobilján a telefonkönyvet! Szükségem lenne egy címre.

10. fejezet

Reacher többször hallott olyan történeteket az évek során, hogy emberek néha részegen vagy beszívott állapotban támolyognak haza, és véletlenül rossz házba tévednek be. Néha előfordul, hogy később ott találják őket egy ágyban fekve, vagy a földön elnyúlva. Az is megesik, hogy a lakás jogos tulajdonosa lepuffantja őket. Néha meg ők lövöldöznek, mert azt hiszik, hogy otthon vannak, és a valódi tulajdonost betörőnek nézik. Reacher sokféle kifogást hallott a pályafutása során, de azt, hogy valaki tévedésből ment be egy házba, mindig nehéznek találta elhinni. Ám amikor megérkeztek arra a környékre, ahol Holly lakott, megváltozott a véleménye.

Jól el tudta képzelni, milyen lehetett új korában a város határától három kilométerre nyugatra elterülő telep. Egymás után sorakoztak a négyzet alakú házak. Négyzet alakú telkek, négyzetrácsos utcahálózat. A környező mezőkből faragták le a telkeket, amikor a háború utáni időszakban áradni kezdett a pénz a fejlesztésekre. Annak idején, amikor a házak még vadonatújak voltak, tényleg könnyű lehetett összetéveszteni őket. És még ma is könnyen elkövethető lenne az a hiba, hogy valaki rossz épületbe téved be, annak ellenére, hogy az idők során történtek kisebb változtatások. Az egyik házon újabb volt a tető, kevésbé szívta ki a cserepek színét a könyörtelen tennesseei nap. Egy másik házhoz hozzáépítettek egy kis toldalékot, így kivált a szomszédos épületek egyforma kontúrjai közül. Némelyik ház frissebben volt festve, mint a többi. Egyik-másik előtt pázsit zöldellt, de voltak olyanok is, ahol a tulajdonosok teljesen elhanyagolták a karbantartást vagy a kertrendezést.

Reacher végigsétált a kis ösvényen, amely a Hollyéval szomszédos házhoz vezetett, de nem tévedésből. Szándékosan. Azért, mert Holly házának a bejárati ajtaja a lehető legrosszabb fajta volt, már egy rendőr szemszögéből nézve. Nem volt rajta kisablak, így nem lehetett belátni. Viszont volt kukucskálónyílás, tehát bentről ki lehetett látni. Vékony faajtó volt, biztonsági szempontból haszontalan. Egy szempillantás alatt be lehet rúgni. Enyhén szólva nem nyújt olyan védelmet, mint egy barlang elé gördített szikla. Viszont az ilyesfajta ajtónak van egy nagy előnye védelmi szempontból: könnyű ugyan kinyitni, de erre nincs szükség. Keresztül lehet lőni rajta. Egy vadászfegyver a legjobb erre a célra. Nem mintha Reacher arra számított volna, hogy a pincérnő ott ólálkodik az előszobában egy megtöltött duplacsövű puskával. De abba a legkönnyebb belehalni, amire nem számítunk.

A szomszédban hiába csöngetett, nem nyitottak ajtót. Reacher újból csöngetett, és várt. Hagyott annyi időt, ami akkor is elég, ha idős az itt lakó, és nehézkesen jár, vagy ha egy elfoglalt kisgyerekes anya. Aztán amikor már meglehetősen biztos volt benne, hogy a ház üres, elindult a garázs mellett. Keresett egy olyan részt a kerítésen, ahová senki sem láthat oda, és ahol a legerősebbnek tűnt a fapalánk, majd átmászott Holly hátsó udvarába.

Úgy tűnt, hogy egykor valaki nagy reményeket fűzött ehhez a kerthez. Ez már jó régen lehetett. A területnek nagyjából a felét pázsit foglalta el. Girbegurba széle egy szinuszgörbére emlékeztetett, rusztikus téglákból alakítottak ki díszes szegélyt. A habarcs már megrepedezett a téglák között, a fű elsárgult és kiszáradt. A kert távolabbi sarkában egy lugas faváza árválkodott. Reacher úgy vélte, annak idején pihenőhelyet akartak itt kialakítani. Talán egy üveg bort képzeltek el, meg egy kis romantikát. De a futónövény indái rég elszáradtak, a faváz több helyen összetört, az egykori hintaágy lánca pedig féloldalasan lógott.

Az udvarnak azt a részét, amelyet nem borított fű borított, nagy méretű kőlapokkal rakták ki. Egyértelmű volt, hogy hónapok óta nem láttak söprűt. Egy zöldre festett, kerek fémasztalka állt ott, rajta csikkekkel teli hamutartó, mellette két szék. Egy eltolható üvegajtó nyílt a kis teraszra. Ez már sokkal jobb, állapította meg magában Reacher.

A fal közelében maradt, és addig osont tovább, amíg be nem tudott lesni az üvegajtón. Egyvalakit látott odabent, egy nőt. Rózsaszín köntösben üldögélt egy kis asztalnál, előtte érintetlen kávésbögre. Az arcát a kezébe temetve előrehajolt, a haja lógott. Reacher megkocogtatta az üveget. A nő felemelte a fejét, és az ajtó felé fordult. Reacher tisztán láthatta. Holly volt. Megviselt arcára sokk ült ki. És félelem. A bal szeme alatt hatalmas kék folt éktelenkedett. Félrebillentette a fejét, hogy a haja eltakarja az arcát, aztán intett Reachernek, hogy menjen el.

Reacher megrázta a fejét.

Holly megint intett, hogy menjen.

Reacher mutatta, hogy újból kopogtatni fog. Jó messzire elhúzta a karját, jelezve, hogy ha újból kopog, az nagyon hangos lesz.

Holly felpattant, az ajtóhoz sietett, és elhúzta. Hátrébb tolta Reachert, és kilépett a kertbe. Behúzta maga után az ajtót, halkan és óvatosan, de azért odafigyelt, hogy csukva legyen.

– Maga meg mit keres itt? – suttogta éles, sziszegő hangon. – Bajba fogok kerülni maga miatt.

– Nekem úgy tűnik, ez már az én közreműködésem nélkül is sikerült – felelte Reacher. – Ki tette ezt az arcával?

Holly a haját igazgatta.

– Senki. Tegnap nagyon siettem, amikor munkába akartam indulni, és nyitva hagytam a szekrényajtót. Este későn értem haza, elfelejtettem, hogy nyitva maradt, és jól nekimentem. Egyébként az ügyetlenségem nem tartozik magára. Mit akar? Mit keres az udvaromban?

– A Ludditák Nemzetközi Szervezetének a képviseletében vagyok itt. Új tagokat toborzunk, és a tegnapi este után eszembe jutott, hogy maga ideális jelölt lenne.

Holly ép szeme összeszűkült, és fél lépést hátrált.

– Mi a frász az a luddita?

– Olyasvalaki, aki ellenzi a haladást. Főleg, ha új technológia formájában érkezik. Egy angol pasas után nevezték el őket. Összetört egy csomó gépet még a tizennyolcadik században.

– Maga teljesen megőrült? Nem érdekel semmiféle ősrégi angol. És nem vagyok ellene a haladásnak.

– Akkor miért nem akarja, hogy újra beinduljanak a város számítógépei? Mi más oka lehetett arra, hogy azt akarja, továbbra is működésképtelenek legyenek?

Holly megrázta a fejét.

– Ez valami tévedés. Én a bisztróban dolgozom. A mi számítógépeink működnek. Miért érdekelnének a városháza számítógépei?

– Azokat a huligánokat, akiket rám uszított tegnap este, mindenesetre érdekli. Feltételeztem, hogy maga is osztja a nézeteiket.

– Milyen huligánok? Semmi közöm azokhoz a fickókhoz.

– Dehogynincs. A barátai. Vagy a barátjának a barátai.

– Nekem nincs barátom.

– Akkor a maga barátai.

– Nem azok.

– Jó, rendben. Akkor hadd kérdezzem meg ezt: tudja, hogy tegnap este előtt hányszor fordult elő, hogy biztosítási ügynöknek néztek?

Holly nem válaszolt.

– Egyetlenegyszer sem – folytatta Reacher. – Soha életemben. Most pedig félórán belül kétszer is. Előbb maga, aztán ők. Magának volt erre valami oka. Látott engem a biztosítási ügynökkel együtt megérkezni.

Holly hallgatott.

– Azoknak a huligánoknak is volt okuk – folytatta Reacher. – Méghozzá valami más okuk.

Holly erre sem mondott semmit.

– Azért gondolták, hogy biztosítási ügynök vagyok, mert maga azt mondta nekik. Ők nem látták, ahogy kiszállok a valódi biztosítási ügynök kocsijából, és lássuk be, nincs hozzá elég eszük, hogy maguktól bármiféle következtetésre jussanak. Akár téves következtetésre is. Ebben legalább egyetértünk?

– Azt hiszem... – felelte Holly.

– A városban mindenki tudja, hogy a biztosítótársaság fizetni fog a zsarolónak, hogy újból működjenek a számítógépek. Azok a huligánok azt akarták, hogy a biztosítótársaság kihátráljon. Ami azt jelenti, hogy maga is azt akarja, hogy a biztosító hátráljon ki. Ez viszont arra utal, hogy azt akarja: a számítógépek ne működjenek újra. Miért?

Holly nem felelt.

– Oké. Akkor közelítsük meg a dolgot más irányból. Mikor tartóztatták le utoljára a barátját?

Holly ép szeme nagyra kerekedett.

– Mondtam már, nincs barátom.

– De igen, van.

A nő megrázta a fejét, és a földre szegezte a tekintetét.

– Maga dohányzik, Holly?

A nő az asztalon álló hamutartóra pillantott.

– Néha. Munka után. Ha nehéz napom volt.

– Sminkeli magát a munkahelyére?

Holly bólintott.

– Akkor hogy lehet, hogy egyik csikk sem rúzsos?

Holly egy pillanatra az alsó ajkába harapott.

– Mert nem rögtön szívom el őket. Hazajövök, lemosom a sminket, pizsamába bújok, meg köntösbe, és kijövök egy cigire lefekvés előtt. Megnyugtat. Segít elaludni.

– Nem hiszek magának. Szerintem ezeket a barátja szívta el. Szerintem szépen kiül ide a friss levegőre, és cigizik, amíg maga agyondolgozza magát a bisztróban, hogy fizesse a cigarettáját.

– Nem. Nem dohányzik. – A nő megint megrázta a fejét. – Mondtam már. Nekem nincs...

Az ajtó kinyílt, egy férfi lépett ki, és félrelökte Hollyt. Úgy száznyolcvanöt centi lehetett. Vékony volt, sápadt arcbőrén foltokban vöröses borosta ütközött ki. Zsíros haját copfba kötötte, amely lelógott a lapockájáig. Kitérdelt, formátlan melegítőnadrágot viselt, amit szuperhősök képei díszítettek, meg egy valamikor fehér pólót.

– Hagyja abba a kérdezősködést! – A férfi közelebb bukdácsolt. Alig volt nyitva szeme, hunyorogva próbált hozzászokni a napfényhez. Tett még egy lépést, felkapta az egyik fémszéket, és maga elé emelte, mintha egy oroszlán ellen védekezne. – Fogja be a száját, és tűnjön el!

– Magát hogy hívják? – kérdezte Reacher.

A férfi nem válaszolt.

– Egyszerű kérdés. A legtöbb embernek sikerül megtanulni a saját nevét még az óvoda előtt. Vannak, akik le is tudják írni. De ha időre van szüksége, addig Holly meg én bemegyünk. Csinálhat nekem egy kávét. Elcseveghetünk.

– Bobnak hívnak.

– Remek – bólintott Reacher. – Feltételezem, hazudik, de nem baj, a Bob ugyanolyan jó, mint bármely más név. Tehát Bob. Itt kint akarja ezt csinálni? Gondoltam, felmehetnénk az emeletre. Megnézhetjük, nem maradt-e nyitva még egy-két szekrényajtó.

A férfi Hollyra meredt.

– Bár úgy tűnik, nem ártana magának egy kis napsütés, úgyhogy kössünk egyezséget. Válaszol egy kérdésemre, és én nem nyomom fel annak a széknek a lábát egyetlen testnyílásába sem.

A férfi nem válaszolt.

– Mikor tartóztatták le legutóbb? – kérdezte Reacher.

Semmi válasz.

– Nem olyan nehéz ez – folytatta Reacher. – Kezdje a hét napjaival. Csak hétből kell választani.

Semmi válasz.

– Nem kezd még fáradni a karja? Tegye le nyugodtan azt a széket.

A szék nem volt a legjobb fegyverválasztás. Túl könnyű volt ahhoz, hogy bunkósbotként lehessen használni, főleg egy ilyen nagydarab ellenféllel szemben, mint Reacher. És túl esetlen, hogy az ember döfni tudjon vele. Bob legjobb esélye az volt, hogy elhajítja, lehetőleg kicsit megpörgetve, és megpróbálja kihasználni, hogy Reacher ösztönösen félre akarja ütni. Ha csak egy pillanatra is, de le lenne foglalva a karja. Elterelődne a figyelme, ha csak egészen kicsit is. A férfinak addig lenne esélye bevinni egy ütést. Ha elég gyors.

De nem hajította el a széket. Fél lépést tett előre, és mellkason bökte vele Reachert. Tett még fél lépést, és megint megbökte. Aztán magasabbra emelte a széket, és az arcára támadt. Reacher a bal kezével elkapta a hozzá legközelebb eső széklábat, és félretolta a széket. A férfi csak kapaszkodott belé. Húzni kezdte teljes erejéből, kétségbeesetten próbálta visszaszerezni. Ez volt a dárdája és a pajzsa. A tulajdona, amit nem akart feladni. Mindkét kézzel rángatta, így a feje és a teste teljesen védtelen maradt. Reacher egész délután tudta volna játszani ezt a kötélhúzást, de ha verekedésről volt szó, volt egy fő szabálya, amit mindig betartott: Végezz vele minél gyorsabban! Úgyhogy jobb kézzel, egy hatalmas kaszáló mozdulattal bevitt egy ütést. Az ökle úgy sújtott le a férfi halántékára, mint egy kőtörő kalapács. Bob lába felemelkedett a talajról, ő maga pedig oldalra röpült, aztán egy kupacban a földre rogyott azon a részen, ahol fűnek kellett volna nőnie. Egész kis porfelhőt vert fel.

Holly odarohant hozzá, leguggolt, és kitapintotta a nyakánál a pulzusát.

– Jól van? – kérdezte. – Él még?

– Valószínűleg. – Reacher visszatette a széket az asztal mellé. – Fizikailag legalábbis. Most menjen be, és öltözzön fel! Hozza a táskáját!

– Miért? Hová akar vinni?

– Sehová. Egyedül megy. Pár órára el kell hagynia a házat. A rendőrség nemsokára itt lesz. Utána visszajöhet. Vagy nem. A maga döntése.

Hollynak tíz percbe telt, amíg olyan állapotba hozta magát, hogy szembe tudjon nézni a külvilággal. Reacher arra használta fel az időt, hogy az ájult fickót odacipelte az udvar kövezett részére, és odakötözte a székhez, amivel az előbb hadonászott. Holly előbukkant a konyhából, rózsaszín virágos nyári ruhában, fehér tornacipőben és farmeranyagból készült baseballsapkában. Reacherre meredt, aztán szó nélkül elfordult. Reacher megkerülte a garázst, és onnan figyelte, ahogy a nő elhajt egy régi, ezüstszínű Mazda sportkocsival, aminek fel volt húzva a teteje. Ezután bement a konyhába, és kiszolgálta magát a kannában maradt kávéval. Várt még tíz percet, hátha a nő visszajön. Aztán visszament Marty kocsijához, és azt mondta Rutherfordnak, hogy menjenek a kapitányságra.

– Ideje lenne kiteríteni a kártyáit, Rusty – szólalt meg Reacher az első kanyar után. – Mi az, amit nem mondott el nekem?

– Nincs semmi – pillantott rá Rutherford. – Mire gondol?

– Ki kell derítenünk, hogy mit akarnak magától azok az emberek, akik megtámadták. Nem megölni akarják, legalábbis egyelőre, különben már megtették volna. Nem bosszút akarnak állni, különben olyan olcsó bohócokat küldtek volna magára, mint akikkel tegnap este találkoztam. Az akció túl kifinomult volt ehhez. És túl költséges. Tehát akarnak magától valamit. Valami értékeset.

– Nincs semmim, ami értékes lenne.

– Na és valami információ? Valami, amit csak maga tud.

– Nem tudok semmit. Mármint semmi fontosat.

– Lehet, hogy tud valamit. Talán olyasmi, ami triviálisnak tűnt, amikor értesült róla. Amivel a munkája közben találkozott, csak akkor nem döbbent rá a jelentőségére. Maga volt a város IT-se, nem igaz? Tehát hozzáférhetett a város összes számítógépéhez. Minden adathoz. Sohasem böngészett unalmában bizalmas feljegyzéseket? Nem olvasgatta el az e-maileket?

– De, persze. Mindenki ezt csinálja.

– És milyen titkokra bukkant?

– Semmi érdekesre.

– Valaki titkos viszonyt folytat?

– Nem.

– Valakire nyomást gyakoroltak, hogy egy bizonyos irányba szavazzon?

– Nem volt semmi a szavazásokról.

– Valakit megvesztegettek?

– Nem.

– Eltűntek pénzek?

– Nem, semmi ilyesmi. – Rutherford a gázra taposott, és megelőzött egy kukásautót.

– Lehet, hogy ráakadt valami információra, csak nem tud róla, hogy érdekes. Ott van például az e-mail a meggyilkolt újságírónőtől. Nem lehet, hogy abban volt valami rejtett üzenet?

– Nem. – Rutherford lassított, és maga elé engedett egy kocsibehajtóról lekanyarodó minifurgont. – Nem csatolt hozzá semmit. Az üzenetei csak egyszerű kérdések voltak, ingatlan-nyilvántartásokról. Azt hiszem, a negyvenes vagy ötvenes évekből érdekelte valami. Semmi olyasmi, amiről én tudtam volna bármit is.

– És a rendes posta? Nem kapott valami szokatlan küldeményt otthon vagy a munkahelyén?

– Nem. Szinte sohasem kapok levelet. Csak számlákat és reklámanyagokat.

– Nem vásárolt valamit mostanában? Egy régi könyvet? Festményt? Bútort? Kocsit? Régi ruhákat? Bármit, amiben el lehet rejtve egy irat vagy flopilemez?

– Vettem pár új Blu-ray lemezt, de még meg sem néztem őket. Még mindig be vannak fóliázva.

– Nem történt valami furcsa véletlen? Mint az, hogy az újságírónő megkereste, aztán meggyilkolták?

– Nem jut eszembe semmi ilyesmi. Az életem nem túl izgalmas. Nem csináltam semmit, csak dolgoztam a városházán.

– Jól van, hiszek magának, Rusty. De ha megtudom, hogy közben mellékállásban dolgozott a NASA-nak vagy CIA-nek, akkor nagyon pipa leszek.

– Bár úgy lenne! De el tudja képzelni, ahogy rakétákkal foglalkozó tudósok vagy kémek kopogtatnak az ajtómon, és a segítségemet kérik? Meséltem az egyetlen mellékes projektemről, amin a barátommal dolgoztam. De értéktelen az egész. Nem vált be. Senkinek sem kell. Még nekem se.

11. fejezet

Reacher a kocsiban hagyta Rutherfordot, mint egy gyereket. Vagy mint egy kutyát.

Nem volt egyértelműen elégedett ezzel a döntésével. Tudta, hogy vannak kockázatai. Hallotta, hogy törvény tiltja, hogy gyereket a kocsiban hagyjanak. A kutyában nem volt biztos. De egyébként másféle kockázatok miatt aggódott, nem amiatt, hogy Rutherford esetleg hőgutát kap vagy kiszárad, vagy ellopják a kocsit úgy, hogy ő ott ül benne. Inkább az aggasztotta, mekkora az esélye, hogy arrafelé sétál egy olyan ember, mint mondjuk Marty, és észreveszi. Aztán szépen előveszi a mobilját, és hívja a megbízóit. Vagy mondjuk Goodyear nyomozó felismeri a barátja kocsiját, és elkezd kérdéseket feltenni, amikre Reacher nem szívesen válaszolna. Egyelőre legalábbis. Éppen azért jött most ide, hogy felmérje a kockázatokat és az esetleges jutalmakat. Ez most egy lehetőség, hogy letesztelje egy elméletét. Hogy összekösse a fontos pontokat, és kirajzolódjon a kép. Vagy hogy kiderüljön, ha téved.

Akármelyikre is jut, mind a kettő fontos eredmény lesz.

Akármi is a helyzet, nem árt sietni.

Amikor Reacher leért az alagsorba, Rule még mindig a recepcióspult mögött ült. Felnézett egy nyomtatványból, amelyet épp kitöltögetett. Reacher esküdni mert volna, hogy a nő szeme felcsillant, amikor meglátta. De talán csak reménykedett ebben.

– Mr. Reacher, sikerült megtalálnia Rusty Rutherfordot?

– Téves riasztás volt – felelte Reacher. – Mint kiderült, jól van. De jól jönne a segítsége valami más ügyben.

Rule összefonta a karját. – Most ki tűnt el?

– Senki. Egy nemrégiben történt esetről lenne szó. Egy gyilkosságról. Egy újságírónőről, akinek a holttestét feldarabolva találták meg. Olvastam róla az újságban. Egy dolgot szeretnék tudni: bőröndökben találták meg a testrészeit?

A nő arcáról eltűnt minden jókedv.

– Az egy borzalmas ügy volt. Nem beszélhetek róla, ezt maga is tudja. Goodyear nyomozó dolgozik az ügyön. Tőle megkérdezheti, de ő sem fog mondani semmit.

– Bent van?

– Most nincs.

– Csak egy kérdésem van. Egy igen vagy nem is megteszi válasznak. Kérem...

– Tudja, hogy nem válaszolhatok.

– De ha tehetné, megtenné?

– Talán.

– Akkor mi lenne, ha üzletet kötnénk? Kéz kezet mos.

Rule kicsit hallgatott. – Mit tud felajánlani?

– Van egy nő, aki a Rutherford házával szemben lévő bisztróban dolgozik. Hollynak hívják. Van egy barátja...

– Az a léhűtő, akit a nő annyira szégyell, hogy a létezését sem ismeri be a kollégái előtt? – Rule megrázta a fejét. – Persze úgyis tudnak róla. A smink nem tud minden kék foltot elfedni. De ha ezzel az üggyel akar elcsábítani, felejtse el. Már próbálkoztam Hollyval. Nem jutottunk semmire. Nem hajlandó együttműködni.

– És mi lenne, ha véget tudna vetni neki úgy, hogy nem kéne hozzá Holly közreműködése? Ugyanakkor szerezhetne magának egy jó pontot.

– Ezt hogyan tudnám megtenni?

– Mióta van jelen Holly életében a barátja?

– Legalább egy-két éve – Rule összevonta a szemöldökét. – Nem tudom pontosan, mikor bukkant fel. Csak annak alapján tippelek, amikor először észrevettem a kék foltokat, és elkezdtem faggatni.

– Ellenőrizték a pasas nevét a számítógépes nyilvántartásokban?

– Persze, tiszta volt.

– Biztos benne, hogy a valódi nevét használja?

Rule megvonta a vállát.

– Az ujjlenyomatait ellenőrizték? – kérdezte Reacher.

– Nem. Nem tudtam letartóztatni. Holly nem volt hajlandó feljelentést tenni, és nem volt semmi bizonyíték, hogy ő ütötte meg.

– Nem tartóztatták le valami más miatt az elmúlt pár hétben? Amióta leálltak a számítógépek?

– Nem tudom. A számítógép nélkül nem könnyű úgy lépést tartani a dolgokkal, mint általában. Miért kérdezi?

– Szerintem utána kéne néznie. Az az érzésem, azt fogja találni, hogy nemrégiben letartóztatták. És szerintem van még egy oka, hogy Holly miért rejtegeti.

– Micsoda?

– Nem tudna kicsit utánajárni, hogy a valódi nevét adta-e meg? Hogy nem használ-e álneveket?

– Talán. Ha lenne rá jó okom.

– Nincsenek barátai más kapitányságokon, akiket fel tudna hívni? Akiknél működik a számítógép, és ellenőrizni tudnák a neveket?

– Talán. Ha megmondja, miért.

– A pasas, aki behozott tegnap a városba, egy biztosítási ügynök. Azért jött, hogy tárgyaljon az összegről, amit ki kell fizetni a zsarolóknak, hogy újból működjenek a számítógépek. Holly látta, amikor kiszálltam a kocsijából. Aztán meghallotta, amikor a bisztróban Rutherforddal beszélgettem, és téves következtetésekre jutott. Azt hitte, én is a biztosítótársaság embere vagyok, ezért uszította rám azokat a huligánokat, hogy elijesszenek. A kérdés az, hogy miért tett ilyet? Kinek származna haszna abból, ha a számítógépek továbbra is offline maradnak?

Rule a homlokát ráncolta. Aztán pislogott. Végül minden eddiginél ragyogóbb mosoly ült ki az arcára.

– Valaki, akit köröznek egy másik körzetben.

– Még tovább mennék – mondta Reacher. – Azt mondanám, hogy valaki, akit valami komoly dologért köröznek egy másik körzetben. Valami olyasmiért, aminek hamarosan lejár az elévülési ideje.

– Ezért lapított ennyi ideje, és élt szegény Holly nyakán. Aztán megbotlott, de az ő szempontjából épp a legjobbkor, amikor nem lehetett elvégezni egy rutin számítógépes ellenőrzést. Miért van az, hogy az ilyen barmoknak mindig szerencséjük van?

– Lehet, hogy most cserben hagyja a szerencséje.

– Én boldogan közreműködnék ebben az ügyben, ha a telefonhívásokból kiderül valami. És ha meg tudom találni a fickót.

– Esetleg, pusztán egy megérzés alapján, körülnézhetne Holly hátsó kertjében. Mondjuk, valamikor az elkövetkező másfél órában.

– Tényleg?

Reacher bólintott.

– Jó, talán körbenézek a hátsó kertben. És talán az is lehet, hogy jól gondolta, amit a bőröndökről mondott. De nem tőlem hallotta. Nem mondtuk el a sajtónak, nehogy valaki kedvet kapjon lemásolni az elkövető módszerét. És így az esetleges tanúkat is tesztelni tudjuk, hogy tényleg igazat mondanak-e.

– Köszönöm. És sok szerencsét a telefonhívásokhoz.

– Reacher, várjon! Lenne egy kérdésem. Honnan tudott a dologról?

– Holly barátjáról?

– Nem. A bőröndökről.

– Része egy ügynek, amin épp dolgozom. Talán. Egyelőre próbálom összekötni a pontokat.

– Legyen nagyon óvatos! Vigyázzon, hová lép! Ez egy folyamban lévő ügy. A közelébe se lenne szabad mennie. Ha megtud valamit, azonnal szólnia kell nekem.

– Ne aggódjon, szólni fogok. Ha biztos leszek benne.

Rutherford aludt, amikor Reacher visszaért a kocsihoz. Mint egy gyerek. Vagy mint egy kutya.

– Kiderítette, amit akart? – kérdezte a szemét dörzsölgetve, amikor Reacher beült mellé.

– Megszereztem a kirakós egy újabb darabkáját – felelte Reacher. – Talán.

– Akkor mi a következő teendőnk?

– Szállást keresni.

– Lakhat nálam.

– Köszönöm, de nem. És maga sem maradhat ott. Látta, hogy a tegnapi nő figyelte az épületet. Keresnünk kell valami mást. Egy diszkrét és névtelen helyet, ahol nyugodtan jöhetünk-mehetünk úgy, hogy senki sem figyel fel ránk. És ami kényelmesen megközelíthető helyen van. Esetleg egy motel a város határán kívül? Vagy az országút közelében?

Rutherford indítani akart, de aztán visszahúzta a kezét, és elővette a mobilját.

– Megnézem a neten. Itt éltem egész életemben, úgyhogy sohasem kellett hotelben megszállnom. – Pár percig nyomkodta a telefonját, aztán leengedte az ölébe. – Van még egy probléma. Nem akarom megsérteni, Reacher, de gondolja, hogy maga tényleg az a fajta pasas, aki feltűnés nélkül tudna jönni-menni? Akármilyen diszkrét és névtelen is az a motel?

Reacher nem felelt semmit.

– Mit szólna ehhez a lehetőséghez? – folytatta Rutherford. – Van kulcsom a szomszédom lakásához. Az enyémmel szemben lévő lakás. A tulajdonosa elutazott egy hosszabb hajóútra. Utálja a hőséget, úgyhogy az év nagy részét távol tölti, csak télen tartózkodik itthon. Én felügyelek a lakására. Öntözöm a növényeit. Ott meghúzhatjuk magunkat mind a ketten. A barátom nem bánná, és senki sem tud róla. Még segíthetne is nekünk, mert ha valaki látja, hogy bemegyünk az épületbe, azt fogja feltételezni, hogy a lakásomba mentünk, és nem keresnének. De valójában mégsem tudnák, hol vagyunk. És ha valaki be akarna jönni, a portás figyelmeztet telefonon. Figyelhetjük őket, ahogy ők figyelnek minket.

– Ez működhet. – Reacher kicsit hallgatott. – Van garázs a házban?

– Igen, az alagsorban. A hátsó utcáról van a bejárat.

– Ott tartja a kocsiját?

Rutherford bólintott.

– Minden lakáshoz tartozik egy parkolóhely. Lehet többet is bérelni, ha valaki akar. És van hely a látogatóknak is, ha be akar állni ezzel a kocsival.

– Ez a kocsi maradhat az utcán – mondta Reacher. – Van otthon szigetelőszalagja?

– Miért lenne?

– Éles kés?

– Van pár késem a konyhában, de nem különösebben élesek. Nem vagyok valami nagy szakács.

– Hol van a legközelebbi barkácsbolt?

– Nem tudom, de az országút közelében van egy kamionos pihenő, ott van egy bolt, ahol árulnak ilyesmit.

Ha nem is ez volt a legnagyobb autós pihenő, ahol Reacher eddig járt, de megközelítette. Inkább hasonlított egy kisebb faluhoz, mint egy nagy benzinkúthoz. Voltak pizzázók, hamburgeresek, grillcsirkés. Két motel. Egy kávézó. Még egy szuvenírbolt is. Maga a benzinkút akkora volt, mint egy futballpálya, de még így is kicsinek tűnt az egész helyhez képest. A kutak két csoportban álltak, volt négy átlagos méretű a személygépkocsik számára, hat pedig egymástól nagyobb távolságra a kamionoknak.

A kocsit ott hagyták az egyik átlagos benzinkút mellett, és bementek a főépületbe. Rutherford kicsit tájékozódott, aztán odavezette Reachert egy polchoz, amelyen a kések voltak. Reacher kiválasztott kettőt, egy nagyot meg egy kicsit. A nagyobbik nem igazán tetszett neki, mert olcsó acélból készült, de azért elvitte, mert úgy gondolta, elég megfélemlítően fest, ami jól jöhet. A kisebbik már jóval kielégítőbbnek tűnt. Összecsukható volt, úgyhogy könnyen zsebre lehetett vágni. Jó éles, olyan mechanizmusa, hogy az ember egy könnyed csuklómozdulattal ki tudta nyitni. Reacher készpénzzel fizetett, aztán beletett még a kosarába két tekercs szigetelőszalagot meg egy paprikasprét Rutherfordnak. Visszaindult a pénztárhoz, amikor észrevette, hogy van ruházatiosztály-féle is. Keresgélt, amíg nem talált egy keki színű nadrágot meg egy halványzöld pólót, amelyekről úgy tűnt, jó lesz a méret. Vett még egy farmeringet is, úgy gondolta, az vékonyabb dzsekinek is elmegy. Aztán mindent kifizetett, és előre fizetett a tankolásért is. Átadta a szatyrot Rutherfordnak a megvásárolt áruval, a ruhákat kivéve, és kiment a mosdóba átöltözni. Átrakosgatta a zsebeibe a fogkeféjét, az útlevelét, a bankkártyáját meg a pénzét, a régi ruhákat pedig a szemetesbe dobta. Amikor kilépett, Rutherford ott ácsorgott két automata mellett, amelyekből meleg virslit lehetett venni, és a vevő saját kezűleg állíthatta össze a hot dogját.

– Ezt magának vettem – nyújtott oda Rutherford egy szatyrot.

Reacher átvette, és belenézett. Két élénk színű dobozt látott benne. Az egyikben egy mobiltelefon volt. A másikban egy Bluetooth fülhallgató. Visszaadta a szatyrot Rutherfordnak.

– Köszönöm, Rusty, nagyra értékelem a kedvességét. De nem vagyok az a mobilos fajta.

– Kérem, fogadja el! – erősködött Rutherford. – Igazából magamnak vettem. Nem lehet mellettem a nap huszonnégy órájában, és én jobban érezném magam, ha tudnám, hogy bármikor felhívhatom, ha szükségem van magára. Már attól is ideges lettem, hogy itt kellett várnom, majdnem maga után mentem a mosdóba. Nézze...– Rutherford belenyúlt a szatyorba, és kivette a telefont. – A legrégebbi modellt vettem, ami csak kapható. Ez volt az utolsó darab. Netezni se lehet rajta, csak telefonálni és sms-t küldeni, ez minden. Aktiválom magának, és állandóan fel lesz töltve. És ha ennek az egésznek vége, és nem akarja megtartani, visszaadja. Biztos vagyok benne, hogy valahol egy múzeumban örülni fognak neki.

Reacher nem felelt semmit.

Hagyta, hogy Rutherford a kezébe nyomja a szatyrot.

Pontosan ugyanakkor, amikor Reacher épp átöltözött, Szperanszki olcsó telefonja megcsörrent. Azonnal felvette. Nagyon rövid hívás volt. Nem volt messze, aki hívta. Jelentést tett. Először a tényeket közölte, aztán a véleményét. Röviden és tömören. Szperanszki óriási megkönnyebbülést érzett a hírek hallatán. Belekortyolt a jegesteájába, aztán hívott egy számot a másik, biztonságos telefonján.

– Visszarendelheti a csapatot – adta ki az utasítást, amikor felvették a telefont. – Rutherford és a csavargó visszajöttek a városba.

– Látta őket? – kérdezte a hang.

– Nem. A rendőrségi kapcsolatom jelentette.

– Nem tartóztatta le őket?

– Ő nem találkozott velük személyesen. Csak egy másik rendőr. Megemlítette anélkül, hogy tisztában lett volna a jelentőségével.

– Miért jöttek vissza?

– Nem tudom. Talán Rutherford berezelt a repüléstől. Talán a csavargó lépett vele kapcsolatba, és visszahívta. Majd kiderítjük.

– Lehet tudni, hogy hová mennek?

– Nem, semmi konkrétumot.

– Oké. Akkor figyeljük Rutherford házát, a kávézót és a bisztrót. Ezektől távolabb nem nagyon szokott elkalandozni.

– Rendben. Még valami. A csapat nézzen körül a benzinkútnál, úton a város felé. Vagy legalábbis egy-két ember közülük. Az emberemnek oda kellett volna szállítania a csavargót, de nyilván történhetett vele valami.

– Majd odaküldök valakit, hogy ellenőrizze. Elintézhetünk egy takarítást is, ha szükséges. És ha nem szükséges...?

– Akkor gondoskodjon róla, hogy szükséges legyen. Az az ember kudarcot vallott. Vagy elárult minket. Akárhogy is, nem vesszük többet hasznát.

Reacher teletöltötte a tankot, aztán azt mondta Rutherfordnak, hogy hajtson a háza mögötti utcába, és álljon meg húsz méterre a garázs bejáratától.

– Van idekint biztonsági kamera? – kérdezte, amikor megérkeztek.

– Igen. – Rutherford odamutatott. – Van egy közvetlenül a bejárat fölött. Néha, ha az ember késő éjszaka ér haza, és épp esik, és egy kedves portás van szolgálatban, akkor csak villog egyet, és a portás kinyitja a kaput távirányítással, hogy ne kelljen kiszállni.

– Általában hogy nyitja ki?

– A kulcstartómon lévő távirányítóval. Oda kell érinteni egy szenzorhoz. És van egy nyomógombos panel is.

– Gyakran változtatják a kódot?

– Nem. – Rutherford égnek emelte a tekintetét. – 1, 2, 3, 4, amióta beköltöztem.

– A garázsnak milyen az alaprajza?

– Egy rámpán lehet lehajtani, ami balra kanyarodik. Itt dudálni kéne, de senki sem szokott. Maga a garázs egy nagyjából négyzet alakú terület. Minden harmadik parkolóhely után oszlopok állnak. Végig a falak mentén vannak helyek, és középen is meg lehet állni két sorban.

– Kamerák vannak?

Rutherford egy pillanatig gondolkozott.

– Igen. Olyan kis félgömb alakú kamerák vannak körben a mennyezeten. Nem tudom megmondani, hány.

– Át lehet menni innen gyalogosan az épületbe?

– Igen, van egy átjáró a garázs túlsó végében. Egy lépcső felvezet az előcsarnokba. Ezt is a távirányítóval lehet kinyitni, vagy a számkódos panellal.

– Helyes. Akkor először megkockáztatjuk, hogy elhajtunk a garázs bejárata előtt, aztán kerüljön előre az épület főbejáratához, és álljon meg valami olyan helyen, ahonnan tisztán rálátunk a kapura.

Rutherford lassan elhajtott a garázs bejárata előtt, majd bekanyarodott egy sikátorba. Elnavigált a szűkös helyen néhány szemeteskonténer mellett, aztán megállt a járdaszegély mellett, srégen szemben a bisztróval. A motort nem állította le, hátha azonnal indulniuk kell. Reacher szisztematikusan végigfürkészte az utcát, mintha egy négyzetrácsos hálót terített volna képzeletben a járda egyes szakaszaira. Senki sem lézengett arra. Senki sem várakozott egyik parkoló autóban sem. Egy autó sem hajtott el mellettük egynél többször. Egy árva lélek sem járt az utcán. Rutherford kivette a dobozból az új mobiltelefont. Reacher tovább vizsgálgatta az utcát, most a hátuk mögötti szakaszt. Rutherford valamit piszkálgatott egy hitelkártya méretű kartonlapon, míg végül leválasztott róla egy kis aranyszínű csipet. Bedugta egy nyílásba a telefon hátulján. A helyére csúsztatta az akkumulátort, és bekapcsolta a telefont. Reacher újból átvizsgálta az utca előttük elterülő szakaszát. Nem látott senkit. A telefon kijelzője kivilágosodott, és felcsendült egy fémes hangú elektronikus dallamocska. Reacher újból körbenézett a hátuk mögött. Sehol senki.

– Nem nagyon van feltöltve az aksija – mondta Rutherford, és átadta a mobilt. – Itt leszünk még egy darabig a kocsiban? Addig feltölthetem teljesen.

– Nem. Tiszta a levegő. Ideje lépni. Megmondom, mit kell tennie. Menjen be a házba, és szóljon a portásnak, hogy visszafordult a reptérről, mert itthon felejtett valamit. Mondhatja azt, hogy átíratta a repülőjegyét ma délutánra, és a saját autójával fog kimenni a reptérre, de tanácsot akar kérni tőle, hogy mikor kell elindulnia, ha negyed ötre ki akar érni. Bármit is felel a portás, csak köszönje meg neki, és mondja azt, hogy pár hét múlva találkoznak, amikor visszajön. Aztán menjen fel az emeletre, csak ne a saját a lakásába, hanem a szomszédjához, és várjon meg ott. Rendben?

– Rendben. – Rutherford átadta a kocsikulcsot Reachernek, és kinyitotta az ajtót. – Majd küldök egy sms-t, ha a lakásban vagyok. Ha már van mobilja, akár használhatja is.

12. fejezet

Rutherford sms-e öt perc múlva érkezett meg, három szóból állt: Bent vagyok, biztonságban. Reacher elolvasta, várt még öt percet, aztán elvette a szatyrot a hátsó ülésről, kikászálódott a kocsiból, és elindult a ház előcsarnokába.

A portáspult oldalt állt, a liftekkel szemben, egyforma távolságban a főbejárattól és egy ajtótól, amelyről Reacher azt feltételezte, az vezethet a garázsba. Az oldala mahagóniból készült, ami illett a falakat borító panelekhez, a pult zöld erezett márványlapja pedig a padló mintázatával állt összhangban, már amennyire Reacher meg tudta állapítani, mert a pult felületének legalább nyolcvan százaléka tele volt pakolva. Vaskos gyűrűs mappák hevertek rajta, tele telefonszámlistákkal és házirendszabályokkal. Volt egy számítógép-monitor. Egy telefonkészülék, mindenféle gombokkal. Egy nagy kijelzőjű mobiltelefon. A pult mögötti rész valószínűleg átlagos méretűnek számított, de a portás teljes egészében kitöltötte. A húszas évei végén járhatott. Kopaszra borotvált feje volt, tésztás arca, apró szeme, súlyos testalkata. Nagyon súlyos. Az a fajta fickó, aki jól szerepelhetett a középiskolai futballcsapatban, gondolta Reacher, de azóta csak lefelé lejtett az életpályája.

– Segíthetek? – kérdezte a portás.

A katonai rendőrségnél eltöltött évek alatt Reacher megtanulta, hogy a legtöbb nyomozást a statisztikák alapján lehet megoldani. Ha egy feleséget holtan találnak, általában a férj a gyilkos. Ha eltűnik valami egy raktárból, akkor általában a raktáros őrmester lopta el. Ha valaki titkokat kotyog ki, általában pénzért teszi. Hacsak nem zsarolják, de ez kevésbé gyakori. Vagy valamivel átverik. Vagy az elvei miatt teszi, de ez a legeslegritkább.

– Mondjon egy árat! – szólalt meg Reacher.

A portás üres tekintettel meredt rá. – Milyen árat?

– Az előbb telefonált valakinek. Vagy sms-t küldött. Vagy e-mailt. Nevezze meg az árat, hogy mennyiért tenné meg, hogy ezentúl nekem küldjön információkat.

A portás kinyújtotta a kezét, és letakarta a mobilját. Teljesen eltűnt a hatalmas tenyere alatt.

– Nem küldtem sms-t. Fogalmam sincs, miről beszél.

– Dehogynem. Az előbb beszélgetett Mr. Rutherforddal. Aztán elmondta valakinek, hogy mikor indul a reptérre. Ahogy azt is elmondta nekik, hogy ma reggel taxit hívott.

A portás hirtelen felpattant. Ugyanolyan magas volt, mint Reacher. Ugyanolyan széles. És talán gyorsabb nála.

– Ártani akar Mr. Rutherfordnak? Csak próbálja meg, majd meglátja, mi történik!

Reacher hallgatott. A nyomozások általában a statisztikai valószínűséget követve hoznak eredményt. Ha a portást nem a pénz motiválja, akkor mi? Statisztikailag a zsarolás volt a következő ok, de Reacher ezt nem tartotta valószínűnek. Az pedig, hogy az elvei miatt cselekedjen valaki, a lehető legritkábban fordul elő.

– Nagyszerű. – Reacher kezet nyújtott a portásnak. – Tudtam, hogy át fog menni a teszten. De nem lehetünk eléggé óvatosak, amikor Mr. Rutherford biztonságáról van szó. Örülök, hogy maga is a csapatunk tagja.

– Egy csapatban vagyunk?

– Hogyne. Mind a ketten gondoskodni akarunk Mr. Rutherford biztonságáról. Ugye hallotta, hogy tegnap megtámadták az utcán?

A portás bólintott.

– Én mentettem meg – mondta Reacher.

– Az maga volt? – A portás megrázta Reacher kezét. – Köszönöm. Kedvelem Mr. Rutherfordot. Mindig nagyon kedves az épület személyzetéhez. Nem olyan, mint egyik-másik baromarc, aki itt lakik. Tudnék történeteket mesélni...

– Azt elhiszem – bólintott Reacher. – De a tegnapi eset után különösen óvatosnak kell lennünk. Lehet, hogy valaki kiszivárogtat dolgokat. Ezért küldtek ide engem, hogy ellenőrizzem, nem állt-e át valaki a másik oldalra.

– Én nem.

– Nyilván. És a többi portás? Bennük megbízhatunk?

– Azt hiszem, igen. A nappalosokban mindenképp. A többieket nem ismerem olyan jól. De Mr. Rutherford éjszakánként nem nagyon jár ki. Hacsak nem dolgozik. Akkor néha egész éjszaka távol van, ha valami rendszer fejlesztésén dolgozik, vagy ki tudja, mivel foglalkoznak az ilyen számítógépes szakemberek.

– Oké, jól van. – Reacher közelebb hajolt, és intett a portásnak, hogy ő is húzódjon közelebb. – Akkor megmondom, mi a helyzet. Őszinte leszek magával. Azt gondoljuk, hogy aki tegnap bántani akarta Mr. Rutherfordot, ma újból meg fogja próbálni. Azért vagyok itt, hogy megakadályozzam őket, de szükségem lenne a segítségére. Két dologra szeretném megkérni. Benne van?

– Milyen két dologra?

– Először is mutassa meg, hogyan nézhetem meg a garázsban lévő biztonsági kamerák felvételeit. Aztán egy időre szeretném átvenni a helyét.

– Itt lehet látni a kamerák képeit. – A portás lenyomta a szóköz billentyűt, és a monitor kivilágosodott. Kilenc kis négyszögre volt osztva a kép. A legfelső bal sarokban az utca látszott, a garázs bejárata előtti rész. A többi képkocka a garázs belsejét mutatta különböző szögekből, tisztán, éles színekkel. – Felvétel is készül, úgyhogy nem kell folyamatosan figyelni, de ha unatkozom, figyelni szoktam.

– Ez jó – mondta Reacher. – Akkor, van valahol egy takarítószeres szekrény?

– Persze. – A portás egy ajtóra mutatott, amely a falipanelek között bújt meg, közvetlenül a portáspult mellett. – Itt van. Miért?

– Ez az a része a dolognak, amikor igazán meg kell bíznia bennem. – Reacher letette a szatyrot a pultra. – Úgy kell feltüntetni a helyzetet, mintha kényszerítettem volna. Fedeznünk kell magát arra az esetre, ha valami rosszul sülne el. Azt szeretném, ha meghúzná magát egy ideig a szekrényben. De figyelmeztetnem kell, lehet, hogy pár óra is lesz. Nem tudom pontosan, milyen időbeosztás szerint működnek ezek az emberek. És úgy kell csinálnunk, hogy meggyőző legyen. Ezek vadállatok. Kell majd használnom egy kis szigetelőszalagot, csak a csuklóján meg a bokáján. És nem ártana, ha a száját is beragasztanám. Sajnálom, tudom, hogy nem lesz kellemes, de ez az egyetlen módja, hogy megóvjuk Mr. Rutherford biztonságát.

Szperanszki egy nagy méretarányú térképet tanulmányozott, és a következő projektjéhez szükséges parkolási és áramellátási problémákon töprengett, amikor megcsörrent a biztonságos telefonja.

– Két hírem van – szólalt meg a hang a vonal túlsó végén. – Először is, a csapat megtalálta az emberét. A saját bilincsével volt odabilincselve azon a helyen, ahová le kellett volna szállítania a csavargót. Elintéztük, már nincs az embereink között, ahogy kérte.

Szperanszki nem válaszolt.

– Másodszor, megtalálták Rutherfordot.

– Hol?

– A házban, ahol lakik.

– A francba! Ha megint bevackolja magát, akkor lehet, hogy hetekig ki sem mozdul.

– Nem, ma délután el fog menni. Vissza a reptérre. A saját kocsijával. Valamit magával visz.

– Ezt a portástól tudják?

– Igen. Szegény ördög azt hiszi, segít vigyázni Rutherford biztonságára.

– És hol van a csavargó?

– Ismeretlen a tartózkodási helye.

– Hol van Rutherford kocsija?

– Az épület garázsában. Tudjuk, milyen márka és modell, meg azt is, hogy mi a rendszáma.

– Ismerem annak a háznak a garázsát. Az alagsorban van. Zárt. Nem tetszik nekem.

– Csapda lehet?

– Erre gondolok.

– Nekem is úgy tűnik.

– Mondja meg a csapatnak, hogy legyenek különösen óvatosak. Nem engedhetjük meg, hogy megint nyilvános botrány legyen az akcióból.

Reacher negyven perce üldögélt a portás székén, amikor valami a monitorra vonzotta a tekintetét, a bal felső sarokban lévő képkockára, ahová a garázsajtó fölötti kamera képei érkeztek be. A kép enyhén torzított a szélein. Nem túl széles látótért fogott be, de felismerhető volt a fekete Suburban. Megállt az utcában, tíz méterre a bejárattól, elég közel ahhoz, hogy Reacher ki tudja venni a sofőrt és mellette ülő utas szőke fejét. A kék Toyota elhaladt mellettük, és megállt a garázs előtt. Ez egy rossz pont nekik, gondolta Reacher. Nyilván sürgeti őket az idő, de azért megtehették volna, hogy lecserélik az autókat.

Reacher figyelte, ahogy egy nő kiszáll a Toyota hátsó üléséről. A tegnapi vörös hajú nő volt a sikátorból. Reacher látta, hogy benyom néhány gombot a számkódos panelen. 1, 2, 3, 4. Ugyanaz a kód, amióta Rutherford beköltözött. A kocsi előbbre gördült, a nő visszaült. Az autó egy pillanatra eltűnt a képről, aztán megjelent a következő képkockán, ahogy kibukkant a lehajtórámpa végében, és bekanyarodott középre. A három üres helyből a középsőt vette célba. A sofőr kiszállt. Az a nő volt, aki előző nap is vezetett. A másik nő csatlakozott hozzá. Aztán kiszállt a férfi, akit Reacher kiütött. Végül az, akit begyömöszölt a kocsi ablakán.

Mind a négyen megálltak, legyezőszerűen széthúzódva. Ellenőrizték a két bejáratot, és meggyőződtek róla, nincs-e más ki- és bejárat. Aztán megkeresték Rutherford kocsiját. Törtfehér 1970-es bogárhátú Volkswagen. A bal oldali falnál parkolt, nagyjából középtájon. Mindkét oldalán üres hely. Majd balra egy Jeep Grand Cherokee következett. Jobbra egy Ford F150-es állt. Jó elhelyezkedés egy támadó szempontjából, aki itt akar lesben állni. Mindkét jármű jó magas volt, kényelmesen el lehet rejtőzni mögöttük. Az a férfi, akit Reacher kiütött, a két társára mutatott, aztán egy másik üres parkolóhelyre, amely merőlegesen húzódott a távolabbi falnál. Reacher tudta, mire gondolhat. A terv szinte magától adódott. A sofőr beállhat a Toyotával a távolabbi falnál lévő üres helyre. Egy férfi elrejtőzik a Jeep mögött. A másik a Ford mögött. A másik nő elbújik a lépcsőhöz vezető ajtó mellett, arra az esetre, ha Rutherford megijedne valamitől, és megpróbálna visszafutni az épületbe. Aztán szépen megvárják, amíg odaér a kocsijához. A Toyota előbbre gördül, elektromos meghajtással, ahogy tegnap, zajtalanul. Semmi figyelmeztetés. Aztán előbukkan a két férfi. Az egyik kinyitja a kocsi ajtaját, a másik megragadja Rutherfordot és belöki. Sima ügy. Menni fog, mint a karikacsapás.

A garázs tágabb értelemben véve is jó helyszín volt. Olyan hely, amit már ismertek. Nem volt bizonytalanság abban, hogy Rutherford melyik útvonalon fog haladni, ha követniük kell a repülőtérig. Nem kellett aggódni a forgalom vagy a parkolási lehetőségek miatt. Nem volt akkora esélye, hogy kívülállók is belekeverednek az eseményekbe, mint ha az utcán kellett volna végrehajtani az akciót. És nem kellett aggódni a biztonsági kamerák miatt sem, mivel a portás a szövetségesük volt. Vagy legalábbis ők úgy hitték.

A garázs tehát jó helyszín, de nem tökéletes. Annak az esélye, hogy valaki épp arra jár, minimális, de nem teljesen nulla. Tehát elképzelhető, hogy esetleg lesznek szemtanúk. És egy kívülálló személy áldozatul is eshet az akció közben. Reacher úgy ítélte meg, hogy ennek túlságosan is magas az esélye. De nem ő tervezte az akciót. A csapat tagjai egy percre összegyűltek, mutogattak, integettek, vitatkoztak.

Reacher örült volna, ha kicsit nagyobb a kép, de abból, amit ki tudott venni, úgy tűnt, hogy a férfi, akit kiütött, nem ért egyet a sofőrrel. A másik kettő kicsit hátrébb húzódott, mintha kimaradnának a vitából. Végül a sofőr megrázta a fejét, és Rutherford Volkswagenje felé mutatott. Csípőre tette a kezét, és megvárta, amíg a kiütött fickó visszatért a Toyotához. Kinyitotta a csomagtartót, kivett belőle valamit, és odavitte a Volkswagen hátuljához. Letérdelt, és egyik kezével benyúlt a kocsi alá. Reacher első gondolata az volt: pokolgép. Aztán jobban megfontolta a dolgot. A dobozka túl kicsi volt ahhoz, hogy sok robbanóanyag elférjen benne. Valami más lesz. A férfi egy darabig tapogatózott a kocsi alatt, aztán inkább a Volkswagen vaskos hátsó ütközőjének közepére csúsztatta a kezét.

A sofőr elővette a telefonját. Ellenőrzött valamit a kijelzőn, aztán bólintott. Reacher rájött, mi az: nyomkövető. Okos taktika. Egy piros pont nekik.

Nézte, ahogy a Toyota kigördül a garázsból, aztán a Suburbant kezdte figyelni. Úgy gondolta, ugyanakkora az esélye, hogy csak háttértámogatásnak van itt, ez esetben most távozni fog, mint annak, hogy vár, és a biztonság kedvéért követi Rutherfordot, hátha valami baj lenne a nyomkövetővel. Eltelt tíz perc. Mozgásnak semmi jele. Reacher úgy fogta fel a dolgot, hogy most megfigyelheti az ellenségeit akció közben. Felmérheti, mennyire értik a dolgukat, és hogyan tudnak döntéseket hozni. Az óvatosságuknak köszönhetően most nyílt számára még egy lehetőség. Egy esély, hogy egy kicsit felpörgesse az eseményeket.

A monitor mellett heverő tárgyak kupacából kikandikált egy tábla, Öt perc múlva visszajövök felirattal. Reacher előhalászta, és kirakta a pultra, aztán fogta a szatyrát, és a kapu felé indult. Kilépett az utcára, elhaladt Marty kocsija mellett, befordult a sikátorba, amerről Rutherforddal jöttek, és elindult szemben a Suburbannel. Harminc méterre volt, amikor a benne ülők észrevették. Először a sofőr. Oldalba bökte a társát. Reacher látta, hogy mind a ketten megdermednek. Továbbsétált. Lassan, könnyedén. A karját lazán lelógatta, és jól eltartotta az oldalától. Nem akarta, hogy valami félreértés legyen. Odaért az anyósülés ablakához, megállt, és igyekezett barátságos, nem fenyegető mosolyt ölteni az arcára. Az utas egy hosszú pillanatig kinézett, aztán leengedte az ablakot.

– Mit akar? – kérdezte.

– Először is szeretnék elnézést kérni a tegnapiért – mondta Reacher. – Belebotlottam egy helyzetbe, amit nem értettem. Fogalmam sem volt, mi folyik, és ösztönösen cselekedtem. Remélem, a társai rendben vannak. Azóta egyébként folytattam egy hosszú beszélgetést egy nagyon érdekes fickóval. Eligazított pár dologban. Például, hogy mit kell tennem, ha egy darabban óhajtok távozni ebből a városból. Úgyhogy ajánlok egy üzletet. Tudom, hol van Rutherford, és hajlandó vagyok tálcán átnyújtani maguknak. De gyorsan kell lépniük. Nincs sok idejük. Rávette a portást, hogy hitessen el egy mesét arról, hogy a repülőtérre megy, de igazából beszervezett valakit, aki kicsempészi az országból. Magángéppel. Hamis iratokkal, álruhában, minden megvan, ami kell. Találkozzunk a kávézóban öt perc múlva, és mindent elmagyarázok. Ne késsen! Ez egyszeri alkalom. Ha sokat vacakolnak, örökre kicsúszik a kezükből. De az már nem az én hibám lesz.

Reacher elsétált a következő kereszteződésig, és ahogy eltűnt a Suburbanben ülők szeme elől, futásnak eredt. Megkerülte a háztömböt, Rutherford házának bejárata felé, aztán behúzódott a kis sikátorba. Széttolt két szemeteskonténert, és elbújt közöttük. Úgy gondolta, a Suburbanben ülők nem fogják rögtön továbbítani a feletteseiknek, amit hallottak. Túl nagy őrültségnek hangzott. Előbb meg akarják vitatni egymás között. Ehhez kell legalább egy perc. Valószínűleg nem fogják elhinni, amit mondott, de vajon megengedhetik-e maguknak, hogy teljesen figyelmen kívül hagyják? Valószínűleg nem. Úgy döntenek majd, hogy utána kell járni. Előbb azonban jelenteniük kell annak, aki irányítja őket. Ha Reachernek sikerült beadni nekik a mesét, akkor otthagyják a garázst. Elhajtanak, és a kávézó közelében leparkolnak. De azt remélte, hogy ennyire mégsem volt meggyőző. Sokkal racionálisabb reakció lenne a részükről, ha szétválnának. Egyikük marad a Suburbanben, arra alapozva, hogy Reacher meséje valószínűleg csak félrevezetés. A másik elsétál a kávézóba, arra az esetre, ha Reacher mégis igazat mondana. Ha túl sokat fontolgatják, mit tegyenek, kevés idejük marad. Nehéz lesz odaérni időre. Tehát a második fickó igyekszik majd a lehető leggyorsabb, vagyis a legrövidebb útvonalon haladni. A sikátoron át.

A Reacher fejében ketyegő óra azt mutatta, hogy négy perc telt el, amióta otthagyta a Suburbant. Senki sem bukkant fel a sikátorban. Eltelt négy és fél perc. Sehol senki. Négy és háromnegyed perc. Aztán léptek koppanását hallotta meg. Valaki futva érkezett. Könnyedén, hatékonyan, céltudatosan. Feléje közeledett. Reacher várt egy pillanatig, aztán kilépett a konténerek közül. A Suburban utasa volt az, még három méterre járt tőle. Tett még egy lépést, aztán megtorpant, és ugyanabba a furcsa harci pozícióba helyezkedett, mint előző nap. Aztán meggondolta magát. Talán a méretkülönbség miatt. Talán Reacher arckifejezése miatt. Talán annak az emléke miatt, hogy mi történt a két bajtársával. Bármi volt is az oka, kiegyenesedett, a háta mögé nyúlt, és előhúzott egy pisztolyt. Beretta M9-es volt.

– Nem fogja feladni Rutherfordot, igaz? – kérdezte.

– De, lehetséges – felelte Reacher. – Egy feltétellel.

– Mi lenne az?

– Mondja meg, mit akarnak tőle!

A férfi egy kicsit hallgatott. – Van valamije, ami kell nekünk.

– Csak nem? Ehhez nem kell Sherlock Holmesnak lenni – felelte Reacher. – Mondjon valami konkrétabbat.

– Nem hinném, hogy bármit is mondanék. És nem is kell. Mert hamarosan könyörögni fog, hogy elmondhassa nekünk, hol van Rutherford.

– Nekünk? Ki az a „nekünk”?

– Mindent meg fog tudni a maga idejében. – A férfi köröző mozdulatot tett a pisztoly csövével. – Most forduljon meg szépen. Kezeket a falra, széles terpesz. Bizonyára ismerős az eljárás.

A férfi két méterre állt. Nem érhette el Reachert. Viszont Reacher majdnem harminc centivel magasabb volt nála.

– Maga nyert – mondta, és elkezdett megfordulni, az óramutató járásával megegyező irányba, a jobb lábán fordulva. A bal lábát közben közelebb helyezte a férfihoz, így szinte megfelezte a köztük lévő távolságot. Tovább fordult, amíg a bal válla szembe nem került a férfival. Aztán szilárdan megvetette a lábát, hirtelen kivágódott a karja, és alulról megragadta a pisztoly csövét. Vadul megcsavarta, és ellökte oldalra. Közben eltörte a férfi ujját, amely beleakadt a sátorvasba, és a csuklójában is jól megrántotta az inakat. A fickó felordított, és hátrébb húzódott. A Beretta nagy koppanással a földre esett. A férfi lenézett a kezére. Vér folyt a bütykeiből. A sebre tapasztotta a száját. Aztán megint Reacherre pillantott. Fél lépést hátrált, és úgy tett, mintha az elöl lévő lábával feléje rúgna, de nem rúgott, csak arra használta a lendületet, hogy lábujjhegyre emelkedjen, és bevigyen egy jó nagy ütést, az ellenfele halántékára célozva. Reacher hátrahajolt, és az alkarjával elhárította az ütést. Az ütközés erejétől a férfi megpördült, és a bal oldala védtelen maradt. Reacher behúzott egyet a veséjére. Egy rúgásra is készült, de az utolsó pillanatban inkább visszafogta, és csak meglökte a lábával a férfit a csípőjénél, aki hátratántorodott. A két lába összeakadt, megbotlott, és összecsuklott egy kupacba a túlsó fal tövében.

Reacher közelebb lépett, és megvárta, amíg a férfi ránéz.

– Mije van Rutherfordnak, ami kell maguknak?

A férfi négykézlábra tápászkodott, aztán lassan felállt. Egy pillanatig csak állt, meggörnyedve, lógó vállal, mint aki súlyos vereséget szenvedett. Aztán hirtelen előrerontott, és két villámgyors, szúró ütéssel megpróbálta hátrataszítani Reachert. Még kettőt ütött, aztán megpördült, felemelte a jobb lábát, és Reacher fejének oldalsó részére célzott. Némi problémát okozott volna, ha talál a rúgás. Lehet, hogy nem lett volna akkora ereje, hogy kiüsse, de lelassította volna, és kicsit elkábítja. Módot adott volna az ellenfelének, hogy visszatérjen a küzdelembe. De Reacher nem hátrébb húzódott, hanem azt tette, amit mindig: a veszély irányába mozdult. Látta, hogy a férfi teste elfordul, úgyhogy közelebb lépett hozzá, és már akkor összeütközött a rúgásra emelkedő lábával, amikor az még csak derékmagasságban járt. A karja és a teste közé szorította a férfi lábszárát, aztán hátrébb csúsztatta a kezét, hogy meg tudja ragadni a bokáját. Feljebb emelte a férfi lábát, aki erre fél lábon hátrébb ugrándozott, küszködve próbálta megtartani az egyensúlyát, az arcán felbőszült dühvel.

– Az ilyen mozdulatokat a tornaórára kéne tartogatni – mondta Reacher –, ahol vannak szabályok. Itt az utcán csak döntések vannak, és következmények. Vagyis egy döntés, amit meg kell hoznia: hogy elmondja-e, amit tudni akarok. Ha úgy dönt, hogy nem, akkor soha többé nem fog járni, csak sántikálva.

A férfi nem felelt semmit.

– Gondolkozzon egy kicsit! – folytatta Reacher. – Látott már röntgenfelvételt egy térdről? Nem a csontok miatt kell aggódnia, azok könnyen meggyógyulnak. Hanem a többi miatt. Inak, ínszalagok, porcok... De főleg az ínszalagok. Ha azok károsodnak, és mondjuk az illető híres sportoló, akinek rengeteg a pénze, és azonnali kórházi ellátásban részesülhet, akkor van rá esélye, hogy aránylag jól rendbe tudják hozni. Felteszem, magának nincs rengeteg pénze. És ha a teljes súlyommal rátaposok a térdére, akkor az nagyon is komoly lesz, ebben biztos lehet.

A férfi hátradőlt, igyekezett kiszabadítania a lábát. A bal kezével hadonászott, próbált ütni vagy Reacher szemébe kapni, de a saját lába megakadályozta. Végül feladta.

– Oké – mondta zihálva. – Jól van. Tegye, amit tennie kell. Belőlem egy szót sem fog kiszedni.

Reacher nem mozdult.

– Gyerünk, mire vár? Csinálja!

– Ez az utolsó esélye – mondta Reacher. – Mi van Rutherford birtokában, ami kell maguknak?

– Nem számít, mit tesz velem. Sohasem fogok elárulni semmit.

– Ha ezt akarja! – Reacher felemelte a férfi jobb lábát, mozdulatlanul a levegőben tartotta, és a szemébe nézett. Aztán kőkeményen a térde felé rúgott. A férfi hátravetette a fejét, becsukta a szemét, és felnyüszített, de egy szót sem szólt. Reacher bakancsa súlyos volt, és masszív. Megállította a lábát, pár centire a férfi térdétől, aztán letette a talpát a földre. Elengedte a férfi lábát, és ugyanabban a pillanatban behúzott egyet a füle tövére. A férfi oldalra eldőlt, a jobb lába kinyújtva maradt, mintha épp elrúgott volna egy labdát. Nem mozdult többet.

Reacher ellenőrizte, hogy lélegzik-e, aztán felvette a földről a pisztolyt. Jól karban volt tartva, és a Martyétól eltérően ez meg is volt töltve. Reacher átkutatta a férfi ruháját. Volt nála egy tárca némi készpénzzel, Reacher ezt hadizsákmánynak tekintette, és eltette, de hitelkártyát vagy személyi igazolványt nem talált, sem semmi mást, amiből kiderült volna a férfi neve és lakcíme, vagy az átmeneti szálláshelyének a címe. Tartalék lőszer nem volt nála. Semmi egyebet nem talált a zsebeiben, csak egy mobilt. Reacher megnyomta a kijelző alatti gombot, mire az az üzenet jelent meg, hogy a készülék nem ismerte fel az ujjlenyomatát, próbálkozzon újra, vagy adja meg az azonosító kódot. Odanyomta a gombot az eszméletlen férfi hüvelykujjához, mire a kijelző kivilágosodott. Reacher megérintett egy kis telefonikont, mire megjelent a hívások listája. Tegnap óta nem érkezett semmi. Nem volt se hangpostaüzenet, se szöveges üzenet. A névjegyzékben csak öt szám szerepelt, nevek nélkül. Reacher zsebre vágta a telefont, a pisztolyt a nadrágja derekába dugta, aztán kivette a szatyrát a szemetesek közül. Előhalászta a szigetelőszalagot. Összekötözte a férfi bokáját és a két kezét a háta mögött. A száját is leragasztotta. Aztán a vállára emelte az eszméletlen testet, és beledobta az egyik konténerbe.

13. fejezet

A Suburban még mindig ott parkolt ugyanazon a helyen, amikor Reacher kilépett a sikátorból. Mindkét karjával hevesen integetni kezdett, hogy felhívja magára a sofőr figyelmét. A sofőr megrázta a fejét, és jelezte, hogy ő menjen oda. Reacher bosszúsan magasba lendítette a karját, aztán odasietett, amíg egy vonalba nem került az anyósülés melletti ajtóval. Az ablak legördült, és Reacher észrevette, hogy a sofőr egy pisztolyt tart a kezében. Ez is Beretta volt, feltehetően szintén jól karbantartva, és feltehetően meg is volt töltve. A férfi az ölében tartotta a fegyvert, a bal kezében, oldalra fordítva. Nem a legideálisabb pozíció a tüzeléshez. De ezt a hátrányt ellensúlyozta az, hogy mekkora méretű a célpont, vagyis Reacher mellkasa.

– Jöjjön gyorsan a sikátorba! – mondta Reacher, ügyet sem vetve a pisztolyra. – A barátjának segítségre van szüksége. A kocsival jöjjön!

– Miről beszél? – kérdezte a sofőr.

– Vártam magukat a kávézóban, és amikor senki sem jelent meg, visszajöttem megnézni, mi a helyzet. Úgy gondoltam, átvágok a sikátoron, úgy rövidebb, és ott találtam a barátját. A földön feküdt, nagyon rossz bőrben, vérzett. Egy nagy vágás van a homlokán. Eszméletlen. Lélegzik, de csak alig. Szerintem kirabolták. A tárcája nincs meg, és a telefonja sem.

– Hívta a mentőket?

– Nem tudtam, nekem nincs mobilom. Ezért jöttem ide magának szólni. Gondoltam, a jelenlegi helyzetben, hogy nem működnek a számítógépek, még mindig gyorsabb, ha maga viszi be a kórházba.

A sofőr kicsit hallgatott, aztán letette a pisztolyt.

– Jól van. Vezessen oda.

– Jöjjön utánam! Hajtson be a sikátorba, ott már meglátja. – Reacher gyors, kocogó léptekkel elindult, és egy másodperc múlva hallotta, hogy felberreg a háta mögött a motor. Megcsikordultak a kerekek, és egy pillanattal később elhajtott mellette a Suburban. Még jobban felgyorsított, aztán jelzés nélkül befordult a sikátorba. Reacher utolérte, és odafurakodott az anyósülés oldalára. A sofőr kiszállt, kezében pisztollyal, és a kocsi orránál találkoztak.

– Hol van? – kérdezte a sofőr. – Nem látom.

– Elfelejtettem mondani, beraktam a szemetesbe – közölte Reacher. – A távolabbiba. Hogy biztonságban legyen. Nem tudhattam, hogy maga itt várakozik-e még, vagy hogy meddig fog tartani, amíg megtalálom.

A sofőr Reacher mellkasának szegezte a pisztolyt.

– Elfelejtette?

– Miért, maga sohasem szokott elfelejteni semmit?

– Jól van. – A sofőr Reacher fejéhez emelte a pisztolyt. – Hátráljon a falhoz. Tartsa úgy a kezét, hogy lássam. – Megvárta, amíg Reacher engedelmeskedik, aztán odalépett a szemeteshez. – Ne mozduljon! – A szabad kezével felemelte a konténer tetejét, és belenézett. Reacher várt egy pillanatig, amíg a férfi felméri, milyen állapotban van a társa, aztán egy nagyot lépett előre, és kirántotta a nadrágja derekából a pisztolyt. Megfordította, a csövénél fogva, széles ívben nagyot lendített rajta, és a markolatával belevágott a férfi könyökébe.

A sofőr elejtette a saját fegyverét, meg a konténer tetejét is, és fél térdre roskadt. Reacher átvette a pisztolyt a bal kezébe, a jobb kezével oldalról megfogta a férfi fejét, és odavágta a konténerhez. Aztán megragadta az inge elejét, félig felemelte, majd leejtette a földre, a hátát a fémkonténernek támasztva. A teste olyan petyhüdt volt, mint egy rongybabáé. Reacher várt egy pillanatig, hogy biztosan eszméleténél van-e, aztán a szájába nyomta a pisztoly csövét.

– Felteszek egy kérdést. Adok öt másodperc gondolkodási időt, aztán elveszem a pisztolyt. Ha helyesen válaszol, hagyom, hogy kihalássza a haverját a szemetesből, és elhajtsanak. Ha bármi mást mond, nem a helyes választ, akkor visszadugom a pisztoly csövét a szájába, és szétloccsantom a fejét. Érthető?

A sofőr szeme nagyra kerekedett, és amennyire tudott, bólintott.

– Mi van Rutherford birtokában, amit meg akarnak szerezni? – Reacher egy másodperces szüneteket tartva, egyenként meglazította az ujjait a jobb kezén, és elhúzta a pisztolyt.

– Csinálja csak! – A sofőr felszegte az állát. – Lőjön le! Ne pazarolja az idejét. Nem mondhat vagy csinálhat semmi olyat, amivel rávehetne, hogy eláruljam.

– Inkább lemond az életéről, mint hogy kiadjon egy kis információt? – kérdezte Reacher. – Ez elég rossz döntésnek tűnik.

– Nem csak az én életemről van szó. Feleségem van. Egy bátyám. Tudom, mi történne velük. Csinálja! – Kitátotta a száját, előrehajolt, és ráharapott a pisztoly csövére. – Lőjön!

Reacher elhúzta a pisztoly csövét, és halántékon ütötte vele a férfit, aki eszméletét vesztette. Fogta a földre esett pisztolyt, ellenőrizte, aztán mindkét fegyvert a nadrágja derekába dugta. Átkutatta a férfi zsebeit. Ezeknek a tartalma sem bizonyult sokkal kielégítőbbnek, mint a másik fickóéi. Nem voltak nála hitelkártyák, semmi, amin név vagy cím szerepelt volna. Nem volt tartalék lőszer. A telefonját nem olyan rég használta ugyan, de neveket vagy bármilyen más személyes információt nem talált rajta. Reacher tőle is elvette a pénzét, aztán a szigetelőszalaggal összekötözte a csuklóját meg a bokáját, leragasztotta a száját, és beledobta az eszméletlen férfit a másik konténerbe. Ezt követően a Suburbanhez ment. Megnézte a kesztyűtartót. A napellenzőket. Az ajtók oldalzsebeit. Benézett az ülések alá. A lábtörlő alá. Bekukkantott a csomagtartóba, ahol csak pótkerekekre, egy emelőre és egy kis szerszámoskészletre bukkant. Körülnézett a motorháztető alatt. A kerekeknél. Nem talált semmit. Egyetlen elpottyantott érmét vagy egy eldobott csokipapírt sem. Bárkik is ezek, nagyon alaposak, annyi szent.

Reacher lecsapta a motorháztetőt és a csomagtartó tetejét, aztán becsukta az összes ajtót, kivéve a sofőrülés mellettit. Nagy kísértést érzett, hogy beüljön, és elvigye a kocsit, részben mert hasznát vehetik, részben azért, hogy megfossza az ellenséget egy értékes eszköztől. De látta, hogy az egyik emberük nyomkövetőt tett Rutherford Volkswagenjére. Ez azt jelenti, hogy talán a saját autóikat is követik. Úgyhogy csak megnézte, hogy a slusszkulcs biztosan a gyújtásban van-e, aztán a sorsára hagyta a Suburbant.

Valaki ott hagyott a recepcióspulton egy csomó pizza-házhozszállítást hirdető szórólapot, de ettől eltekintve semmi más nem változott Rutherford házának az előcsarnokában. Reacher kezdett újból megéhezni, úgyhogy elvett egy szórólapot, és a farzsebébe dugta, aztán a szekrényajtóhoz ment. Jól felkészült arra az esetre is, ha a portás közben arra használta fel az időt, hogy gondolkozzon, és átlásson a cselen. Kinyitotta az ajtót. A férfit ott találta a földön kuporogva, a válláig felhúzott térddel. Pislogott apró szemével a hirtelen támadt világosságban, aztán felismerte Reachert, és próbált megszólalni, de nem lehetett érteni, mit motyog a szigetelőszalagon keresztül.

– Jó hírem van! – közölte Reacher. Megfogta a portás kezét, és talpra segítette. Elővette a kisebbik kést, és elkezdte megszabadítani a szigetelőszalagtól. – Téves riasztás volt. Semmi sem fenyegeti Mr. Rutherfordot. Legalábbis ma. Tökéletesen biztonságban van. Egyelőre. Habár nem érzi túlságosan jól magát. Az előbb telefonált, hogy megint elhalasztja az utazást. A lakásában marad pár napig, amíg jobban nem lesz. Nem akar látogatókat fogadni, és kéri, hogy senki ne zavarja. Én most felmegyek, és megkérdezem, nincs-e szüksége valamire, aztán visszamegyek Nashville-be. Igazán örülök, hogy megismerhettem. Nagyon jól végzi a munkáját, csak így tovább!

Reacher úgy vélte, hogy ha Rutherford szomszédja megengedheti magának, hogy fél évet távol töltsön hajókázással, akkor nyilván idősebb ember lehet, aki már nyugalomba vonult, és rengeteg ideje van. És nyilván egy csomó felhalmozott holmi tölti meg a lakását. Elképzelte, milyen lehet: virágmintás bútorhuzatok, virágos függönyök, fotók a gyerekeiről, talán az unokákról. Ám amikor Rutherford ajtót nyitott, és hátrébb lépett, hogy beengedje, Reacher egy hatalmas, szinte üres térben találta magát. Minden közfalat eltávolítottak. A falak hófehérre voltak festve, a padló fényesre csiszolt szürke beton, a konyhapult ugyanolyan. Az ablakokat félig leengedett alumíniumreluxák védték, beáradt rajtuk keresztül a ragyogó délutáni napfény. A dohányzóasztal egy rombusz alakú üveglap volt, de átlagos lábak helyett ívelt formájú faragott fadarab tartotta. A többi bútor csupa króm és fekete bőr. Reacher egy magazinban látott egyszer fotókat ilyen lakásokról, a huszadik század közepének divatos lakberendezőiről szóló cikkben. A helyiség távolabbi egyharmadában kis fülkéket alakítottak ki, kifényesített diófából készült válaszfalakkal. Egy fekete fából készült háromlábú állványon egy szegecselt lemezekből összeillesztett, hatalmas fémtojásra emlékeztető tárgy állt. Volt egy sor világos fa könyvespolc, ránézésre találomra megválasztott hosszúságúak, de Reacher sejtette, hogy gondosan kiszámították az összhatást. A polcok mintha lebegtek volna a falon, nem látszott, hogy oda lennének erősítve konzolokkal, és olyasfajta műtárgyak álltak rajtuk, amelyek nyilvánvalóan galériákból származtak.

– Na, mit gondol? – kérdezte Rutherford.

– Nem is tudom – felelte Reacher. – Ez egy lakás? Vagy bemutatóterem?

– Lakás. Évek óta Mitché. Bár van neki néhány másik is. És nem festett mindig így, tavaly teljesen felújította. Van pár tényleg menő cucca. Látja ezt? – mutatott Rutherford a fémtojásra. – Ez egy németországi villanykörtegyárból származik. Ebben tesztelték a villanykörtékben lévő vákuumot. Most Mitch arra használja, hogy whiskyt tároljon benne. – Rutherford odasétált, és kinyitotta a tojás elején lévő kis ajtót. Négy kristálypalack állt benne, tele aranyszínű folyadékkal, valamint nyolc zömök whiskyspohár. – Azért jól gondolja meg, mielőtt kiszolgálja magát. A legolcsóbbnak is húszezer dolcsi palackja.

– Maradok a kávénál – mondta Reacher. – Feltéve, hogy a barátja tart itthon ilyen pórias dolgot.

– Én is inkább kávézom – felelte Rutherford. A konyhába sétált, és kinyitott egy szekrényt. Előbukkant egy hatalmas, fényes gépezet, tele gombokkal, tárcsákkal és karokkal. – Már ha rá tudok jönni, hogyan működik ez az izé.

Reacher a szoba közepére sétált.

– Mintha azt mondta volna, azért kapta a kulcsot, hogy öntözze a barátja növényeit.

– Igen – bólintott Rutherford.

– És mi történt? Elfeledkezett róluk? Elszáradtak?

– Nem, dehogy. Mitch ki is nyírna. Ott vannak a polcon, tökéletes állapotban. – Rutherford három egymás mellett álló miniatűr cserépre mutatott, a nappali ablakától balra lévő polcon. Mindegyikben egy összeaszottnak tűnő kis csonk barnállott, mintha egy aprócska, korhadóban lévő fatörzs lenne.

– Ezek az izék élnek? – érdeklődött Reacher.

– A két szélső több mint százéves. A harmadik fiatalabb. Azt hiszem, Mitch azt mondta, hatvanéves. Japánból származnak, a Fudzsi lábánál lévő erdőből. A világon csak ott nőnek. Generációk óta ugyanaz a család gondozza őket.

– A barátjának érdekes ízlése van. Mivel foglalkozik?

– IT-s, mint én. – Rutherford kicsit hallgatott, és őszinte szomorúság ült ki az arcára. – Csak az ő egymillió dolláros ötlete tényleg bevált. Nem úgy, mint az a vacak, amit én kitaláltam, és amibe minden reményemet fektettem.

Reacher letelepedett az egyik kanapéra, és várta, hogy Rutherford megvívja a csatát a kávéfőzővel.

– Rusty, beszélnünk kéne valami komoly dologról. Az emberek, akik el akarják kapni, bevették a csalit, és elhitték, hogy a repülőtérre megy. Megjelentek a garázsban. De nem használták ki a lehetőséget, hogy elkapják. Az adott körülmények között ez volt a jó döntés. Inkább elhelyeztek a kocsiján egy nyomkövetőt.

– De nem megyek a reptérre. – Rutherford letette az asztalra a két bögrét, és leült a kanapéra. – Mit fognak csinálni, ha a kocsim nem mozdul innen?

– Fogalmam sincs. Az attól függ, mennyire türelmesek, és hogy mennyire sürgető a probléma, bármi legyen is az, amit meg akarnak oldani. Én arra tippelnék, hogy nem várnak sokat, amíg megpróbálják megint elkapni. De ezt elkerülhetjük, ha ki tudjuk találni, mit akarnak. Szeretném, ha minden figyelmét arra összpontosítaná, hogy megpróbáljuk megválaszolni ezt a kérdést.

Rutherford megrázta a fejét.

– Már mondtam magának. Nincs a világon semmim, ami kellhet nekik.

– Két lehetséges forgatókönyv van – mondta Reacher. – Magánál van ez a valami, csak nem tud róla. Vagy pedig ők azt hiszik, hogy magánál van, de valójában nincs. Az első lehetőséggel tudunk mit kezdeni. A második már nagyobb kihívást jelent. Megmondom, mit kell tennie. Most igya meg a kávéját, aztán szépen dőljön hátra, és hunyja le a szemét. Válasszon ki egy napot, mondjuk a hétfőt egy héttel azelőtt, hogy elkezdődött ez az egész ügy a zsarolóvírussal. Meséljen el mindent, hogy mit csinált aznap, attól kezdve, hogy reggel kinyitotta a szemét, addig, amíg aznap este elaludt. Minden kis részlet érdekes lehet, akármilyen triviális is. Sohasem tudhatjuk, miről ugrik be valami.

– Oké. – Rutherford nagyot kortyolt a kávéból, aztán lerúgta a cipőjét, és feltette a lábát a kanapéra. – Megpróbálhatom. De nem vagyok benne biztos, hogy ez segít.

– Koncentrálnia kell – mondta Reacher. – Semmi sem zavarhatja meg. Kapcsolja ki a telefonját!

Rutherford mobilja épp ebben pillanatban megcsörrent.

– Ne vegye fel! – mondta Reacher.

Rutherford már kihúzta a zsebéből a telefont, megnézte a kijelzőt, aztán felmutatta Reachernek. Portás – állt rajta.

– Megmondtam neki, hogy ne zavarja. Ne vegye fel!

– Azt nem tehetem. Mi van, ha azok az emberek épp feljönnek értem? Azt mondta, meg fogják próbálni. Mi van, ha a portás figyelmeztetni akar? Meg kell tudnom.

Rutherford kihangosította a telefont, és letette az asztalra.

– Mr. Rutherford? Elnézést, hogy zavarom, csak figyelmeztetni szeretném, hogy érkezett egy látogatója. Megmondtam a hölgynek, hogy nem mehet fel, de ő csak elmasírozott mellettem, és most úton van felfelé. Nagyon begurult, amikor megpróbáltam megállítani.

Rutherford letette a telefont, aztán az ajtóhoz ment, és a kukucskálónyíláshoz szorította a szemét.

– Nincs itt senki. Még nem ért ide. A tegnapi nők közül az egyik lehet. Kideríthette, melyik a lakásom, és értem jön. Most mit csinálunk?

– Nem kell csinálnunk semmit – felelte Reacher. – Senki sem tudja, hogy itt vagyunk.

– Ez igaz. – Rutherford vett egy mély lélegzetet. – Lapíthatunk, és megvárhatjuk, amíg elmegy.

– Megtehetjük. Jobb elkerülni a konfrontációt egy ilyen nyilvános és szűk helyen. És adagolunk nekik némi téves információt, ami befolyásolja a döntéshozatalukat. Két jó eredményt érünk el úgy, hogy nem kíván tőlünk semmi erőfeszítést.

– Oké, csináljuk ezt. – Rutherford elfordult az ajtótól, és egy pillanattal később ijedség ült ki az arcára. – Várjunk! Mi van, ha betör? Feltörheti az ajtót.

– Az is jó. Akkor csatlakozunk hozzá, és felteszünk pár kérdést. És meglesz a tökéletes ürügyünk is hozzá. Mondhatjuk azt, hogy maga csak kivitte a szemetet, és amikor visszaért a lakásába, egy betolakodót talált ott. A nő megpróbált elmenekülni, elcsúszott, és beverte a fejét. Tragikus, de az ilyesmi megtörténik, ha valaki a bűnözés útjára lép.

– Azt nem tehetjük... Pssszt! Valaki jön. – Rutherford megint a kukucskálónyílásra tapasztotta a szemét. – Ez... Ó, te jó ég!

Rutherford kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra, zokniban. Reacher egy nőt pillantott meg odakint. Háttal állt, épp be akart csöngetni Rutherfordhoz. Ugyanolyan színű volt a haja, mint a Toyota sofőrjéé. Ugyanolyan hosszú. Ugyanolyan magas volt, mint a másik nő, de másféle ruhát viselt, halványszürke nadrágkosztümöt. És az arca sem volt ismerős, amikor megfordult.

– Sarah! – kiáltott fel Rutherford, és széttárta a karját. – De jó, hogy látlak! Te meg mit keresel itt?

– Aggódtam miattad. – A nő olyan szorosan ölelte meg Rutherfordot, mintha el akarná roppantani a gerincét. – Nem hívtál, nem vetted fel a telefont. Egy csomó üzenetet hagytam. Aztán hallottam, mi történt a munkahelyeden.

– Nem kaptam meg az üzeneteket. Biztos a munkahelyi telefonomon kerestél. Azt elvették azok a seggfejek, amikor kirúgtak. Sajnálom. Szólnom kellett volna neked. Fel kellett volna hívnom.

– Jól vagy?

– Jól. Egy ideig a padlón voltam, de most már sokkal jobb.

– Nagyszerű. Mert van valami, amiről beszélnünk kellene. Lehet, hogy óriási dolog. – A nő hatalmas táskája lecsúszott a válláról. Ahogy visszarángatta a helyére, elfordította a fejét, és csak ekkor vette észre Reachert, aki ott álldogált a szemben lévő ajtóban. – Ó, helló! Maga bizonyára Mitch. Már sokat hallottam magáról.

– Ami azt illeti, ő nem Mitch – javította ki Rutherford. – Mitch elutazott. Ő Jack Reacher. Reacher, bemutatom a barátomat, Sarah Sandset. Ő az, akiről meséltem. Sarah-val dolgoztam együtt a Cerberuson.

Rutherford főzött egy újabb adag kávét, miközben Sands bekapcsolta a laptopját, és közben meghallgatta Reacher összefoglalóját a városba érkezése óta történt eseményekről.

– Nem tetszik ez nekem. – Sands megfogta Rutherford kezét, amikor az letette a bögréjét az asztalra, és felnézett rá. – Egy kicsit sem tetszik. Valaki próbál elrabolni? Ez nincs rendben. Az FBI-nak közbe kéne lépnie. Ügyelnünk kell a biztonságodra.

– Reacher is ezt mondta tegnap a zsaruknak, de nem igazán erőltetik meg magukat. – Rutherford leült Sarah mellé. – Még mindig persona non gratának számítok errefelé.

– És mi a helyzet magával, Sarah? Vannak még kapcsolatai az FBI-nál a régi időkből? – érdeklődött Reacher. – Nincs valaki, aki lendületbe hozhatná a dolgokat?

– Talán – felelte Sands. – Ismerek még ott egy-két embert. Telefonálhatok párat. Van valami ötlete, hogy mi lehet Rustynál, ami annyira kell ezeknek, bárkik legyenek is?

– Még mindig próbáljuk kideríteni.

– Talán én tudok segíteni. Fogadni mernék, hogy ugyanazt akarják, amiért én is idejöttem. A rendszert, amit együtt kifejlesztettünk. Vagy legalábbis egy részét.

– Miért akarná bárki azt a szemetet? – dőlt hátra Rutherford. – Hiszen nem működött.

– Nem úgy működött, ahogy reméltük. Ez igaz. De ez nem jelenti azt, hogy teljes kudarc lenne. Rusty, mondtál valamit még akkor, amikor a vírustámadás megtörtént, ami nem állt össze nekem. Folyton zavart. Úgyhogy lefuttattam egy sor szimulációt, és azt hiszem, rábukkantam valamire.

– Hogy az egész egy óriás időpocsékolás volt? – kérdezte Rutherford. – Hogy jobban tettük volna, ha egy keresztrejtvény-alkalmazást fejlesztünk szuahéli nyelvet tanulók számára?

– Nem tudom elhinni, hogy te nem vetted észre – mondta Sands. – Van egy óriási nyom a biztonsági mentésben.

– Nem, nincs semmi a biztonsági mentésben. Semmit sem sikerült felülírni, ami azokon az ócska, vacak szervereken volt, amiket használtam.

– Éppen erről van szó.

– Ó, te jó ég! – Rutherford hirtelen felállt, és a homlokára szorította a kezét. – Sarah, imádlak!

– Szóval a rendszerük mégis működött? – Reacher belekortyolt a kávéba. – Azt mondta, nem működött.

– Úgy van, nem működött – felelte Rutherford.

– Akkor miért kéne bárkinek is? – kérdezte Reacher.

– A lényeg abban rejlik, ahogy a zsarolóvírus működik – magyarázta Sands. – A támadások nem egy menetben történnek. Úgy kell elképzelni egy számítógépes hálózatot, mint egy ellenséges erődöt. Ha el akarja foglalni, nem csak áthajít egy gránátot a falon, és reméli, hogy minden katonát megölt. Azzal kezdi, hogy megpróbálja csellel bejuttatni a legjobb emberét. Átcsempészi a védelmi vonalon, és hagyja, hogy egy darabig odabent szaglásszon. Kikémlelje, milyen az erőd belülről. Térképet rajzoljon, amit majd a fő haderő használhat. Megtalálja, hol rejtegetik az értékes kincseket. Kiderítse, vannak-e esetleges csapdák, amiket el kell kerülni. A mi esetünkben a csapdát a biztonsági mentés jelenti. Az a zsarolóvírus kriptonitja. Nincs értelme zárolni egy csomó adatot, ha a kiszemelt áldozat rendelkezik egy tiszta mentéssel. Akkor csak a zsaroló arcába nevetne. És ez nagy probléma, mert némelyik ilyen csoport legalább annyira a saját presztízse kedvéért űzi ezt a játékot, mint a pénzért. Tehát ha rátalálnak a biztonsági mentésre – amit általában csak nagyon rövid időre kapcsolnak be, hogy egy pillanatfelvételt készítsenek az utóbbi időben történt változásokról, aztán az egész elmentett anyag offline lesz, sőt akár az is lehet, hogy egy másik helyen tárolják –, akkor azonnal beindítanak egy speciális programot. Egy különösképpen sunyi programot. Ezt „háromágú szigony”-nak nevezzük, mert egyszerre három dolgot csinál. Először is elpusztítja az összes biztonsági másolatot. Vagy teljesen letörli őket, vagy pornót, gúnyos üzeneteket vagy valami ilyesmit tesz a helyükre. Másodszor, megakadályozza, hogy újabb biztonsági mentések készüljenek. És harmadszor, félrevezető jeleket küld a rendszergazdának, aminek a segítségével elhiteti, hogy minden rendben van. Így elkerülik, hogy bárki észrevegye, mi folyik, és annál nagyobb lesz a csapás, amikor a központi rendszer leáll, és megjelenik a zsarolókövetelés.

– De a maguk biztonsági mentéseit nem törölték le – mondta Reacher. – És nem írták át pornóval. Vagy igen?

– Nem – mondta Rutherford. – Valami megakadályozta, hogy ez megtörténjen. De az új adatok közül semmi sem menekült meg. És a hamis biztonsági jelentések is beérkeztek. Ezért gondoltam azt, hogy rendben leszünk a támadás után. És ezért volt olyan sokkoló, amikor kiderült, hogy tévedtem.

– A Cerberus közbeavatkozott – mondta Sands. – Letörte a háromágú szigony egyik ágát. Ez az egyetlen magyarázat. Lefuttattam a szimulációkat a legújabb zsarolóvírust felhasználva, amivel mostanában találkoztunk, és itt kezdhetnek érdekessé válni a dolgok azoknak a számára, akik Rustyt üldözőbe vették. A kilenc tesztből nyolcszor nemcsak hogy érintetlenek maradtak a meglévő adatok, de a rosszindulatú kód egy töredéke is fennakadt a biztonsági rendszeren. A Cerberus valahogy elkapta, amikor megakadályozta, hogy letöröljék a lemezt.

– És ez a töredék elég ahhoz, hogy feloldják a város számítógépeit? – kérdezte Reacher.

– Nem – felelte Sands. – Ez nem így működik. De felfedheti, hogy ki a felelős támadásért. Olyan ez, mint amikor egy bankrabló maszkot visel ugyan, de a biztonsági kamerák felvételein látszanak a tetoválásai, amiknek az alapján azonosítani lehet, hogy melyik bandához tartozik.

– Talán ezért próbálják megszerezni ezek az emberek – mondta Rutherford. – Nyilván kielemezték a rendszertérképet, amit a zsarolóvírus visszaküldött nekik, és láttak rajta valamit, amit nem ismertek. A Cerberust. És rájöttek, mire képes. Ezt összerakhatták a sajtóban megjelent hírekkel, amik arról szóltak, hogy csak a régebbi adatok őrződtek meg. Látnia kellett volna, milyen szalagcímek jelentek meg. Rutherford rozsdás védelmi rendszere csődöt mondott és hasonlók. De nekünk más okból kell a Cerberus. Talán több millió más okból. Igaz, Sarah?

– Ezért vagyok itt – bólintott Sands. – Van még élet az Őrkutyánkban. Nem az a termék lesz belőle, aminek szántuk. Nyilván nem alkalmas arra, hogy megakadályozza a zsarolóvírus-támadásokat. Viszont ha golyóbiztos módon megvédi az adatokat, amikről már van biztonsági mentés, akkor ez a második legjobb megoldás. Sok szervezet rengeteg pénzt fizetne ezért. Nincs másra szükségünk, mint azokra a szerverekre, amiket Rusty használt. Az eddigi tesztek ígéretesek, de meg kell győződnünk róla, hogy tényleg a mi rendszerünk volt az, ami megvédte a régi adatokat, és nem valami véletlenszerű működési hiba. Úgyhogy menjünk, kerítsük elő őket!

– Nem tudjuk megszerezni őket. – Rutherford ismét hátradőlt a kanapén. – Amikor azt hittem, hogy a rendszer nem vált be, mindent kivágtam a szemétbe.

14. fejezet

Szperanszki a dolgozószobájában volt, épp egy elektronikai cikkeket forgalmazó nagykereskedés katalógusait nézegette, és próbált valami olyan reflektort találni, amely a lehető legjobban hasonlít a második világháború idején használt légvédelmi keresőfényekhez, amikor megcsörrent a biztonságos telefonja.

– Jól gondoltuk – szólalt meg a hang. – Csapda volt.

– Mennyire rossz a helyzet? – kérdezte Szperanszki.

– Lehetett volna rosszabb is. A fő csapat, vagyis négy ember bement a garázsba. Felmérték a helyzetet, aztán nyomkövetőt tettek Rutherford kocsijára, és ép bőrrel távoztak. A csavargó viszont elkapta azt a két embert, akik odakint őrködtek.

– Meghaltak?

– Nem, de egy időre kivonta őket a forgalomból. Elég rendesen elagyabugyálta őket. Ráadásul az egyiket megharapta egy patkány, mielőtt rátaláltak. Két szemeteskonténerben hagyta őket.

– A Központban tudják?

– Igen, de ne aggódjon! A rendőrség nem értesült az ügyről. A járókelők sem láttak semmit. Nem keltett semmiféle feltűnést a dolog. Nem fogják lefújni az akciót, de változtatnak.

– Mit változtatnak?

– Behívnak egy új embert, Gyenyiszovot. A csapat többi tagja átáll megfigyelésre, amíg ő meg nem érkezik.

Szperanszki hallgatott. Sohasem dolgozott még együtt Gyenyiszovval, de hallott róla. Kihallgatóként kezdte. Két lábon járó hazugságvizsgálónak nevezték. A megjelenésének és a vérmérsékletének köszönhetően megvolt rá a képessége, hogy megoldja az emberek nyelvét. Meg a beleit.

– Azt hittem, Gyenyiszovot már nem használják terepmunkára – mondta Szperanszki. – Túl sokszor végződött nem kívánatos eredménnyel a tevékenysége.

– De, használják – mondta a hang. – Csecsenföldön volt az utóbbi öt évben. Kiszélesítette a repertoárját. Dolgozott az önfegyelmén. Rehabilitálták. Megint kedvező véleménnyel vannak róla azok, akik számítanak.

– És rá akarják szabadítani Rutherfordra? Nem túlzás ez?

– Vagy a csavargóra. A csapat többi tagja meg foglalkozhat Rutherforddal, ahogy eddig.

– Várjunk egy percet! – Sands az ablakhoz ment, aztán visszafordult, és Rutherfordra nézett. – Hogy dobhattál ki egy egész szervert a szemétbe? Hányat használtatok?

– Nyolcat. – Rutherford a padlót bámulta. – Jó, nem szó szerint dobtam a szemétbe. De tulajdonképpen kidobtam.

– Mit csináltál velük?

– Hát először is betört a szekrényük üvegajtaja, ahogy becsaptam, amikor rájöttem, hogy a biztonsági rendszer nem működött. Aztán kitéptem az összes kábelt. Szerettem volna az egész mindenséget a kinti szemetesbe hajítani, de amikor megpróbáltam az ajtóhoz vonszolni, egy helyen, ahol egyenetlen a padló, megakadt a szekrény lába, úgyhogy ott hagytam. Aztán ráragasztottam egy Post-it cédulát azzal a felirattal, hogy dobják ki.

– Ez még azelőtt volt, hogy kirúgtak?

– Igen. A vírustámadás napján.

– Aznap, amikor otthagytad a munkahelyedet, még ott volt a szekrény?

Rutherford megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. Már nem mentem vissza a szerverterembe. Nem lett volna értelme. Semmi sem működött. Ami azt illeti, eszembe jutott, hogy az utolsó napomon még ellenőrzöm, de csak tíz perce voltam ott, amikor átadták az elbocsátó levelet.

– És nem vettek fel helyetted senkit?

– Még nem. – Rutherford lehajtotta a fejét. – Nem valami vonzó ez az állás. Semmi sem működik. Osztályvezető lenne a hivatalos pozíció, de hát szinte alig létezik az osztály. Csak két másik ember van még ott, de az egyikük részmunkaidős. És mind a kettőt szabadságra küldték, amíg a hálózat rendbe nem jön.

– És mekkora az esélye, hogy valaki látta a ráragasztott cédulát, és tényleg ki is dobta?

– Valószínűleg nem túl sok.

– Szóval lehet, hogy még mindig ott van?

– Lehetséges.

– Akkor gyerünk, mire várunk még? Nézzük meg!

– Nincs értelme. Nem tudunk bejutni. A kulcsomat is elvették.

– Rusty, most komolyan! Gondolkozz egy kicsit! Mivel töltöttem az elmúlt egy évtizedet? Egy FBI-ügynöknek nincs olyan, hogy bezárt ajtó. És úgysem lesz ott senki. A biztonsági intézkedések nyilván nem túl komolyak. Az is lehet, hogy az a szerverszekrény ott rostokol az épület előtt a járdaszélen, és csak ránk vár.

– És hogy hozzuk el?

– Így együtt meg tudjuk csinálni. Nyilván van gurulós kocsi a postázóban. Különben hogy vitték be, amikor leszállították?

– Úgy értem, hogy fogjuk onnan elhozni? Nem fér be a kocsimba.

– Ezért béreltem minifurgont. De nem ide hozzuk, ahol emberek figyelik a házat, és a portás minden lépésedet jelentheti. Kibérelünk egy raktárt ma estére, ott elrejtjük, aztán holnap bérelünk valami irodát. Vagy akár egy motelszobát. Áramra lesz szükségünk, meg egy helyre, ahol dolgozhatunk és elrejtőzhetünk.

A terv egyszerű volt. Sands indul először, és megáll lent az előcsarnokban. Elnézést kér a portástól, amiért korábban úgy berontott, és megemlíti, hogy a barátja már sokkal jobban érzi magát. Annyival jobban, hogy épp készül elmenni valahová kocsival. Reacher és Rutherford hagy elég időt a portásnak, hogy sms-t küldjön, aztán elindulnak a garázsba. Rutherford Volkswagenjével mennek. Reacher vezet. Behajt a sikátorba, ahol a szemetesek vannak, ott lelassít, hogy Rutherford kiugorhasson és elrejtőzhessen. Ott megvárja, amíg Sand érte megy. Aztán Reacher továbbhajt a Volkswagennel, a Toyota meg nyilván követni fogja, mintha egy láthatatlan kötéllel lennének összekötve. Így Rutherford és Sands szép nyugodtan elhajthatnak a városháza IT-épületéhez.

Egyetlen terv sem éli túl az első találkozást az ellenséggel.

Vagyis ebben az esetben inkább az volt a helyzet, hogy Reacher vágyott rá, hogy találkozzon az ellenséggel.

Úgy vágott neki, hogy céltalanul, ide-oda kanyarogva járta a város utcáit, ahogy egy olyan ember tenné, akinek sejtelme sincs róla, hogy nyomkövető van a lökhárítójára erősítve, és ki akarja deríteni, nem követik-e. Kényelmetlen volt a kocsi még így is, hogy a legnagyobb távolságra állította az ülést. Merevek és nehezen kezelhetőek voltak a pedálok. Nem volt elég hely a lábának. A sok kanyarodás miatt állandóan sebességet kellett váltania, és a kézi sebváltó akadozott. De Reacher leginkább annak nem örült, hogy csak feltételezhette, hogy követik. Jobban szerette, ha ténylegesen érzékelte azt, aki követi. Ha a fejében látta, mint egy mozgó pontot egy térképen. Most úgy érezte, csak sodródik. Nem olyan volt, mintha láthatatlan lenne a kötél, hanem mintha nem is létezne.

Megnézte, mennyi benzin van a tankban. Majdnem üres volt. Mindig meglepte, hogy a civilek milyen sokszor elfelejtik feltölteni a tankot, miután használták a kocsit. Mi értelme van egy járműnek, ha nincs állandóan készenléti állapotban tartva? Megcsóválta a fejét, és irányt változtatott, a kamionos pihenő felé indult, ahol korábban jártak Rutherforddal. Kiválasztotta a főépülethez legközelebb eső kutat, és jobb oldalról közelítette meg, hogy ha valaki az út felől figyelné, ne lásson rá az anyósülésre. Aztán bezárta a kocsit, és bement az épületbe.

A ruházati osztályon kezdte. Általában nem volt szokása naponta kétszer átöltözni, de most nagyon változékony volt a helyzet. Előfordulhat, hogy sötétben kell majd végrehajtani az akciót, ezért fontos prioritás, hogy észrevétlen maradhasson. Kiválasztott egy fekete nadrágot meg egy fekete kapucnis felsőt, fizetett, aztán kiment a mosdóba átöltözni. Ezután visszatért a ruházati osztályra, és levett a polcról egy csomagot, amelyben három darab póló volt. Vett egy térképet, egy zseblámpát és az autófelszerelés-részlegen egy kanna benzint. Az élelmiszerrészlegen vett egy karton ásványvizet, amiben tizenkét palack volt. Megtöltött egy nagy poharat az extra erős kávéval, amit a kamionosok isznak, ha egész éjszaka vezetniük kell. A pénztárnál kiválasztott még két öngyújtót, és előre kifizette a bőséges tankolást is.

Odakint elpakolta az újonnan beszerzett holmikat. A kávé és a benzineskanna kivételével minden az anyósülés elé került a földre, odakészítette a nagyobbik kést és a szigetelőszalagot is, amiket nem sokkal korábban szerzett be. A kisebb kést meg az öngyújtókat zsebre vágta, a zsákmányolt pisztolyokat a nadrágja derekába dugta. Teletöltötte a Volkswagen tankját, a benzineskannát betette a csomagtartóba. Megnézte a térképen, hogy elérheti-e azt az utat, amerre aznap reggel Martyval mentek, úgy, hogy nem kell újból áthajtania a városon. Talált egy utat, amely nyugat felé tett egy nagy, hurok alakú kanyart. Bepréselte magát a kis autóba, és kihajtott az autópályára.

A térképen egy vékony fekete vonal jelölte az utat. Ennek alapján úgy tűnt, széles és jelentős lehet, nagyjából olyan, mint amelyiken a kamionos pihenő felé jött. Ám az derült ki, hogy a térkép sajnálatosan rossz példája a kartográfia művészetének. A valóságban az út alig volt több egy kis leágazásnál. Reacher úgy gondolta, a mezőgazdasági munkások kezdhették annak idején kivájni a nyomvonalat lovas szekerekkel, aztán még jobban kitaposták a traktorok meg az utánfutók, míg végre a megye hivatalosan is elfogadta, hogy ez egy út. Kicsit kiszélesítették, itt-ott kiegyenesítették. Ellátták egy vékonyka aszfaltréteggel. Talán néha-néha kiküldték a karbantartókat, hogy hozzák rendbe a durva felületű, kátyús utat, amely időnként hirtelen kanyarokat vett, úgy kígyózott át a szántóföldek és a néha-néha felbukkanó facsoportok között. Reacher aránylag lassan hajtott. Szerette volna a minimálisra csökkenteni a sebességváltásokat. És nem akarta az éjszakát egy útszéli árokban tölteni.

Végül eljutott arra a várostól délre húzódó útra, amelyen Marty is haladt. Egyre jobban leereszkedett a szürkület, és a korábban ritkás forgalom mostanra gyakorlatilag teljesen meg is szűnt. Reacher pár másodpercenként belenézett a visszapillantó tükörbe. Semmi jele, hogy jönne mögötte valaki. Nem csillant meg a lemenő nap fénye egy szélvédőn. Sehol egy reflektor. Reacher kiért egy hosszú, egyenes útszakaszra, úgyhogy tövig nyomta a gázpedált. A motor hangosan zörgött és berregett. A kormánykerék kicsit rángatózott a kezében. Ameddig csak merte, fenntartotta ezt a sebességet, aztán a következő kanyar előtt a fékre taposott. De egy másodpercnyit elkésett. A kocsi megrándult, és kicsit kifarolt, a keskeny kerekek megcsikordultak. A kanyar után áttért az út másik oldalára, de Reacher korrigált, és egészen lelassított. Belenézett a visszapillantó tükörbe. Továbbra sem jött mögötte senki. Elhajtott a hely mellett, ahol Marty megállt. Megint belenézett a tükörbe. Autók sehol. Feltűnt a mező, amelyen reggel átvágott. Autók sehol. Felgyorsítva áthajtott egy akvadukt alatt, ahol valamikor régen a vízvezeték öntözővizet szállított a földekre. Autók sehol. Aztán a Volkswagen gyengécske reflektorainak fénye ráesett a Studebaker felirattal ellátott magas oszlopra. Reacher lassított. Azt akarta, hogy az üldözői számára egyértelmű legyen, hogy mit csinál. Feltéve, hogy egyáltalán üldözi valaki.

Áthajtott a régi bemutatóterem és az elhagyatott benzinkutas bódé között. Találomra kiválasztott egy helyet, ferdén leparkolt, és kiszállt a kocsiból. Az ajtaját nyitva hagyta. Megnézte a bódéban, hogy Marty esetleg nincs-e még mindig ott, odabilincselve a vízvezetékhez, aztán kivette a csomagtartóból a benzineskannát, a vizespalackokat, a pólókat meg a zseblámpát az anyósülés előtti padlóról. A kocsi ajtaját újfent nyitva hagyta, és a bemutatóterem hátsó részéhez sétált, a palánkhoz, amely mögül korábban előbukkant a nő meg az egyik férfi, mielőtt elsiettek volna. Megrángatta a furnérlemezt. Az egyik oldalánál ki volt lazulva. Kicsit tágított a résen, és bebújt. Egy tágas helyiségbe jutott, amelynek az egyik fala csupa üvegből készült, de most teljesen be volt deszkázva. A másik oldalon magas, üvegezett szekrények sorakoztak. Az üvegük betört, a polcok többsége leszakadt. Reacher lassan körbesöpört a zseblámpa fénypászmájával, és egy sor lábnyomot vett észre a földön a porban. Követte a nyomokat a bemutatóterem túlsó végében nyíló ajtóhoz. Egy falépcső indult innen felfelé; meglehetősen rozoga állapotban volt. Szebb napokat is látott már, az biztos. A festés rég lekopott róla. Tele volt repedésekkel. A korlát félig leszakadt, amikor Reacher megfogta. Jól megfontolta, hogy felmenjen-e. Amit tervezett, azt a földszinten is végre lehet hajtani, ha megfelelően fedezékbe húzódik, de neki most inkább valami színpadias akcióhoz lett volna kedve, nem akarta beérni a pusztán funkcionális megoldással.

A közelebbi fal mellett maradt, ahol a lépcsőfokok feltehetően a legerősebbek voltak, és lassan, óvatosan lépkedett felfelé. Minden fokot gondosan kipróbált, mielőtt ráhelyezte a testsúlyát. Felkapaszkodott a lépcsősor tetejére, ahonnan el lehetett érni a tetőre vezető csapóajtót. Először felrakta a tetőre az ásványvizes palackokat, aztán a benzineskannát, majd utánuk mászott. A tető lapos volt, egykor valamilyen ezüstös bevonat fedte, ami biztosította, hogy vízálló legyen, és a tűző naptól is megvédelmezte az épületet. A felület már kopottas volt, és málladozott, a tető tele volt száraz levelekkel, faágakkal és mindenféle szeméttel, amit a szél valahogy idesodort, főleg a tetőt körbeölelő kis falszegély tövébe. Olyan egy méter magas lehetett a szegély. Mintha mellvéd lenne egy miniatűr váron, gondolta Reacher. És pontosan úgy is akarta használni.

Odasétált a tető hátsó sarkához, amely a bódé felé esett, és kivett a csomagból hat üveg ásványvizet. Kiürítette a palackokat, aztán félig megtöltötte őket benzinnel. Csíkokra vagdosott két pólót, és a rongydarabokat beledugdosta a palackokba úgy, hogy egy jó hosszú darab kilógjon a nyakuknál. Aztán felsorakoztatta a palackokat a fal tövében, és elővette a zsebéből az egyik öngyújtót.

Reacher tervének már csak egyetlen összetevője hiányzott: a célpont. Leült és várt, de egyetlen autó sem jelent meg odalent a két épület között. Kezdett aggódni, hogy tévedett. Átsétált a tető másik részére, oda, ahol a felirattal ellátott oszlop állt, és onnan figyelte, nem lát-e valami mozgást az úton. Sehol semmi. Aztán felvillant valami fény, úgy négyszáz méter távolságra. Vagy legalábbis úgy tűnt, mintha látta volna, de nem volt benne biztos. Tovább figyelt, szuggerálta a fénypontot, hogy villanjon fel újra. Ekkor megütötte a fülét egy autó berregése, de a másik irányból jött. Egy furgon. Zötyögve és kicsit imbolyogva közeledett az úton, jó nagy sebességgel. Talán egy vízvezeték-szerelő, aki alig várja, hogy hazaérhessen a hosszú munkanap után. Vagy egy villanyszerelő. Vagy egy részeg sofőr.

A furgon kicsit lassított, és a reflektorainak fényében kirajzolódott egy ismerős forma, amely az akvadukt alatt bújt meg: a sötétkék Toyota. Követték. De nem akarnak kapcsolatba lépni vele, csak megfigyelik, hogy hová megy. Elég közel maradnak, hogy láthassák, ha esetleg átül egy másik autóba, vagy valaki mással folytatja az útját. Ahhoz viszont túl messze volt, hogy innen eltalálja őket a Molotov-koktéllal. Tovább figyelt, próbálta rávenni őket, hogy változtassanak taktikát, és jöjjenek közelebb. Eltelt öt perc. Semmi mozgás. Aztán jelzett Reacher mobilja. Újabb sms érkezett Rutherfordtól. Ugyanaz a szöveg, mint az első alkalommal. Bent vagyok, biztonságban. Ez azt jelentette, hogy Reacher is visszaindulhat. Nyugodtan hagyhatta, hogy a Toyota kövesse, és tovább lopakodjon mögötte az elektronikus pórázon. A benne ülők leadhatnak egy ártalmatlan jelentést. Tájékoztathatják a főnökeiket Reacher estéjének minden részletéről. De neki nem nagyon tetszett ez a megoldás. Ha üzenetet küldött valakinek, szerette, ha az világos és egyértelmű. Valaki ráuszított hat embert. Nem lenne helyénvaló hagyni, hogy úgy végződjön a nap, hogy csak ketten vannak közülük kórházban.

Reacher visszadugta a zsebébe az öngyújtót, és kiöntötte a benzint a palackokból. Visszaóvakodott a lépcsőn a bemutatóterembe, és odasétált a középső falon nyíló ajtóhoz. Ez egy folyosóra vezetett, amelynek a végében szintén egy ajtó nyílt, egy másik bal felől, jobb oldalon pedig egyenlő távolságban két további ajtó. A bal oldali ajtó két egymásba nyíló irodába vezetett. Az épület kora alapján Reacher arra tippelt, a külső iroda a titkárnőé lehetett, a belső, nagyobbik iroda a menedzseré. Vagy a franchise tulajdonosáé. Mindkét helyiség üres volt. Az első ajtó jobbra egy kis konyhába nyílt. Nem volt benne semmiféle felszerelés vagy konyhai kellék. Épp csak egy konyhapult, amely arra elég, hogy italokat vagy kisebb rágcsálnivalókat készítsenek elő rajta.

Ezután két mosdó következett, köztük egy kis takarítószeres fülke. Egy seprű volt benne, egy felmosó, vödör, egy tekercs papírtörlő, egy üveg fehérítő, padlófényező. Reacher továbbment a folyosó legvégében nyíló ajtóhoz. Ez az épület leghátsó részébe vezetett. Akkora hely volt itt, ahol elfér egy autó. Oldalt felgördülő garázsajtó, a padlón lefolyó, de autóemelő lift nem volt, sem komolyabb szerszámok. Reacher úgy vélte, itt készíthették elő az autókat, mielőtt kiállították őket, vagy itt tárolták, amit eladtak, amíg el nem vitte a vevő. A távolabbi fal mellett egy fémszekrény állt. Reacher kifeszegette az ajtaját. A polcokon egy rég beszáradt kéztisztítót talált. Egy doboz autófényező viaszt. Valami pasztát, amivel a fehér falú gumiabroncsokat szokták kifehéríteni. Ezenkívül még egy flakon mosószert, egy tubus kátrányeltávolítót meg egy üveg ablaktisztítót. Reacher kinyitotta és beleszagolt. Bólintott. Aztán visszament a takarítószekrényhez a fehérítőért. Úgy gondolta, itt a legjobb alkalom kipróbálni, milyen jól emlékszik arra, amit gimnazista korában tanult a kémiaórán.

Átbújt a furnérlemez résén, és visszasétált a Volkswagenhez. A kocsi farához ment, és tapogatózva megkereste az ütköző alá erősített nyomkövetőt. Leszedte, és a földre rakta, közvetlenül a kocsi alá. Megitta az utolsó korty kávét. Kiöntötte a pohár aljából a zaccot. Az arca elé kötözte a megmaradt harmadik pólót, hogy eltakarja a száját meg az orrát. Aztán kinyújtott karral jó messzire eltartotta magától a kávéspoharat – az ő esetében ez nagyobb távolságot jelentett, mint a legtöbb embernél –, és félig teletöltötte hipóval. Aztán következett az ablaktisztító. Rátette a műanyag pohárra a tetejét. Becsukta a kocsi anyósülés melletti ajtaját. Leengedte a sofőrülés melletti ablakot, beült a kocsiba, és beindította a motort. A poharat a bal kezében tartotta, hogy tudjon sebességet váltani, és lassan elindult vissza, az út felé. A reflektorokat nem kapcsolta fel, és amilyen simán csak tudott, úgy hajtott a város felé.

A Toyota még mindig az akvadukt alatt parkolt. Úgy állt meg, hogy az anyósülés felőli oldala szorosan odasimult a kőpillérhez, amely vagy száz éve támasztotta a hidat. Reacher egészen közel húzódott a Volkswagennel a sofőr felőli oldalhoz, így az autó beszorult, mintha felvágott lenne egy szendvicsben. Elhúzta a pólót az arca elől. A Toyota sofőrje rámeredt. A nő egy pillanatra meglepettnek tűnt, aztán gyanakvás ült ki az arcára. Reacher intett neki, hogy engedje le az ablakot.

– Helló! Hogy vannak? – Reacher igyekezett barátságos mosolyt varázsolni az arcára. – Az ilyen megfigyelés elég unalmas tud lenni, nem? Ezért hoztam maguknak valamit, hogy kicsit felpezsdítse a hangulatot.

Levette a műanyag pohár tetejét, kinyújtotta a karját, és a sofőr öle fölött átnyúlva kilöttyintette a tartalmát a Toyota műszerfalára. Aztán feltekerte a saját ablakát, csak ült, és nézte, ahogy vékonyka, kacskaringós, zöldes füstnyelvek kezdenek terjengeni a Toyota belsejében. Középiskolás kémia. Elég jól emlékezett a tanultakra. A kocsiban ülő négy ember a szemét dörzsölte és a kocsiajtó kilincse felé kapkodott. A túloldalon nyíló ajtók nekicsapódtak a pilléreknek, túl szűk volt a hely, nem lehetett kiszállni. A kocsi másik oldala szinte nekisimult a Volkswagennek. Reacher még pár pillanatig ott maradt, aztán elhajtott. A visszapillantó tükörben látta, ahogy ketten kikászálódnak a kocsiból, majd később a másik kettő is. Maguk előtt kinyújtott karral botladoztak körbe-körbe, mint a zombik egy horrorfilmben.

Amikor visszaért Mitch lakására, Reachernek olyan érzése támadt, mintha egy pillanatra belelátott volna a jövőbe. Rutherford válla meggörnyedt. Lógatta a fejét. A tekintete megtörtnek tűnt, és mintha ötven évet öregedett volna az este folyamán.

– Maga ivott? – érdeklődött Reacher.

Rutherford nem válaszolt.

– Hol van Sarah? – kérdezte Reacher.

– A fürdőszobában. – Rutherford elvonszolta magát a kanapéig, és leroskadt rá.

– Hogy mentek a dolgok?

– Vannak jó híreink – felelte Rutherford. – Van olyan, ami tűrhető. És van, ami teljes mértékben katasztrofális. Melyiket akarja először hallani?

– Kezdje a jóval.

Rutherford a konyha felé intett. A konyhapulton egy nagy szürke laptop állt, összetekeredett, kopottas vezetékkel bedugva a konnektorba.

– Megszereztük ezt.

– Egy laptopot?

– Ez nem akármilyen laptop. – Rutherford hangjában dac csengett. – Ez az a laptop, amiért a város szarházi ügyvédei tizennégyezer dollárt akartak legombolni rólam. És ehhez kapcsolódik az a hír, amit tűrhetőnek nevezhetünk: elmondhatjuk, hogy legalább megélek majd besurranó tolvajként, ha nem kapom vissza az állásomat. Bejutottunk. Ki is. Senkinek fogalma sem lesz, hogy ott jártunk.

– És a szerverek?

– Ez a rossz hír. Eltűntek. Mindenhol kerestük őket. De még az üvegezett szekrényajtó cserepeit sem találtuk meg.

– De nem adjuk fel, nem igaz, Rusty? – Sarah felbukkant a konyha mellett nyíló ajtóban. A haját törülközőturbánba csavarta, és a kelleténél több mérettel nagyobb fekete selyemköntös volt rajta. – Meg fogjuk találni azokat az átkozott szervereket. Holnap elkezdjük a keresést. Átkutatjuk az egész államot. Az egész országot, ha kell. Valahol csak kell lenniük!

– Hogy néz ki egy ilyen? – kérdezte Reacher. – Le tudnák írni nekem?

– Tudok mutatni képeket, ha akarja – mondta Rutherford. – Tudom a modellszámát, a szériaszámot. Miért kérdezi?

– Hagyniuk kéne, hogy én keressem meg. Jobb lenne, ha maga és Sarah elhagynák a várost.

– Arról szó sem lehet! – Rutherford összefonta a karját. – Ezt már megbeszéltük.

– Meg kell találnunk a szervereket, és utána elmenni a városból. – Sands leült a kanapéra Rutherford mellé. – Hordozhatóak, bárhol dolgozhatunk velük. Semmit sem nyernénk azzal, ha a kelleténél tovább itt maradnánk, ahol veszélynek vagyunk kitéve.

– Most kéne elmenniük – mondta Reacher. – Valaki annyira meg akarja szerezni ezeket, hogy hat embert küldött maguk után. Ez a hat kudarcot vallott. Gondolják, hogy ezek után fel fogják adni? Küldeni fognak tizenkettőt, tizennyolcat, ki tudja, hányat? És ha elkapják magukat, mit gondolnak, mennyire fogják elfogadni válasznak, ha azt mondják, hogy „nem tudom, hol vannak a szerverek”?

Sands megigazította a fejére csavart törülközőt. Rutherford hallgatott.

– El kéne menniük – folytatta Reacher. – Ha megtalálom a szervereket, eljuttatom az FBI-nak. Ők el tudják intézni, amit kell azzal a bizonyos digitális ujjlenyomattal, ami maguk szerint rajta van. Aztán, ha már biztonságos a helyzet, és úgy dönt, visszatérhet.

– Nem – Rutherford megrázta a fejét. – Nem érdekel, hány embert küldenek rám. Nem fognak elüldözni az otthonomból. És nem adom át a szervereket senkinek. Egyelőre. Amíg van rá esély, hogy sikerülhet a Cerberust valami olyanná fejleszteni, amivel nagy pénzt lehet kaszálni. Nem akarok sekélyesnek vagy kapzsinak tűnni, de nézze meg ezt a lakást. Mitch tíz évvel fiatalabb nálam. Egyszer volt egy jó ötlete. Én meg csak güriztem egész életemben. Megérdemlem, hogy nekem is szerencsém legyen.

– Szerintem ez így fair. – Sands visszadugdosta a kilógó hajszálakat a törülköző alá. – Megérdemled, hogy szerencséd legyen. Ha a Cerberus nagy siker lesz, hasznot kell húznod belőle. Mindkettőnknek. De ha halott vagy, akkor nem élvezheted ki a hasznát. Úgyhogy ne úgy fogd fel, hogy elüldöznek, fogd fel inkább alkotói szabadságnak. Ha Reacher megtalálja a szervereket, akkor átadhatunk egy másolatot az FBI-nak. Aláíratunk velük valamit, hogy nem fejlesztenek ki semmiféle terméket abból, amit a szerveren találnak. Egyébként se foglalkoznak ilyesmivel. És közben mi dolgozhatunk tovább az eredeti szerverekkel, az én lakásomban. Ott biztonságban leszünk. És gondolj bele, milyen lenne úgy visszatérni ide, hogy egy vadonatúj Rolls-Royce-szal jössz! A volt főnököd könyörögni fog, hogy menj vissza dolgozni. Te meg megmondhatod neki, hová dugja fel az állását.

Valahol a konyhában elektronikus hang csilingelt, mire Rutherford felállt.

– Ez a laptopom. Végzett a frissítésekkel. Végre! Lássuk, hogy... – Megcsörrent a mobilja, megnézte. – Egy helyi szám. Nem ismerős. Felvegyem?

– A maga telefonja – felelte Reacher.

Rutherford lenyomott egy gombot, és a füléhez emelte a telefont.

– Tessék! – Egy pillanatig hallgatott, aztán átadta a telefont Reachernek. – Rule a rendőrségtől. Magával akar beszélni.

– Itt Reacher. – A férfi felállt, és az ablakhoz sétált.

– Beszélnünk kell – mondta Rule. – Megadok egy címet. Egyedül jöjjön! A garázs nyitva lesz. Hajtson be, és maradjon a kocsijában!

Reacher minden gond nélkül megtalálta a címet, amelyet Rule megadott. Egy kis, különálló családi ház volt, szépen rendben tartott, de egyszerű kerttel, egy szépen rendben tartott, de egyszerű utcában, álmos környéken, úgy nyolcszáz méterre a bíróság épületétől. Az útburkolat színéből és a nagyobb repedések hiányából ítélve egy éve sem lehetett, hogy aszfaltoztak, de Reacher azt furának találta, hogy nem volt járda. Az út széle közvetlenül a telkek előtt végződött, a pázsitnál, a kocsibehajtónál vagy a közepes méretű bokrokkal beültetett virágágyásoknál. Reacher eltűnődött, vajon a hőség vagy a nagy páratartalom miatt van-e, hogy az emberek itt egyáltalán nem szeretnek gyalogolni. Vagy ennek a városnak a lakói különös módon kerülnek minden olyan testmozgást, amit a saját udvarukon kívül kell végezni.

A házat, amelyet keresett, könnyű volt kiszúrni, mivel egy járőrautó parkolt előtte, egy újabb modell Honda Civic társaságában. Reacher úgy tippelt, ez Rule saját autója lehet. Lassított, ahogy közeledett, még egyszer belenézett a visszapillantó tükörbe, hogy biztosan nem követik-e, aztán bekanyarodott a kocsibehajtóra. A garázsajtó azonnal emelkedni kezdett, és amikor teljesen felgördült, Reacher behajtott. Leállította a motort, és az ajtó elkezdett leereszkedni. Egyik oldalon egy alumíniumlétra volt a falhoz rögzítve, a másikon egy bicikli, az első kerekénél fogva. Reacher látott még egy zömök polcot műtrágyával, gyomirtóval és különféle szerszámokkal. Fogalma sem volt, mire valók.

Miután a garázsajtó teljesen legördült, nyílt egy kis oldalajtó, és belépett Rule közrendőr. Sötétkék melegítőnadrágot viselt, hozzáillő pólóval. A haját aranyszínű csat fogta össze. Egy vékony, nagy méretű borítékot tartott a kezében. Reacher kinyitotta a kocsi ajtaját, és ki akart szállni, de a nő megrázta a fejét, és intett, hogy maradjon.

– Sietnünk kell. A szomszédom bármikor hazajöhet, és nem akarom, hogy meglássa, amikor elhajt.

– Gondolja, hogy leskelődik maga után?

– Maga sohasem élt kisvárosban, igaz? – Futó mosoly suhant át a nő arcán. – Hát persze hogy leskelődik. Mindenki ezt csinálja. Talán nem úgy kémkedik utánam, ahogy maga gondolja, de akkor sem akarom, hogy bármit meglásson. Tessék! – Átadta a borítékot Reachernek. – Ez a magáé.

– Mi ez? – Nem volt rajta semmi, se kézírással, se nyomtatással, se ráragasztott címke.

– Egy akta. Vagyis egy másolat róla. Az újságírónőről, aki után érdeklődött.

– Miért adja ide nekem?

– Mert nagyon elegem van az egész ügyből. Borzalmas, ami azzal a nővel történt, és a rendőrségen senki sem csinál semmit. Maga katonai rendőr volt. Bebizonyította, hogy jól működnek az ösztönei Holly vadbarom barátjával kapcsolatban. Talán sikerül találnia valamit, ami segít, hogy igazságot szolgáltathassunk ennek a nőnek. Toni Garzának hívták. Sohasem hallottam, hogy Goodyear nyomozó akár csak a nevét is kiejtette volna.

A halott újságírónőről készült fotókat Reacher becsúsztatta a borítékba, a borítékot pedig jól eldugta az anyósülés előtti lábtörlő alá. Bármikor előfordulhat, hogy váratlanul megállítja egy közlekedési rendőr, és nem szerette volna, ha meggyűlik a baja egy kíváncsiskodó zsaruval. Annak ellenére, hogy a fotók el voltak rejtve, a képek állandóan ott pörögtek Reacher agyában, miközben vezetett. Az, hogy látta őket, Toni Garzának már nem számít. Ő halott. De Reachernek számított. Fel kellett tételeznie, hogy bárki is ölte meg a nőt, ugyanaz a személy üldözi Rutherfordot is. Vagy legalábbis ugyanahhoz a szervezethez tartozik. És most, hogy a saját szemével látta, milyen szintű brutalitásra képesek ezek az emberek, már semmiképp sem hagyhatta magára Rutherfordot.

Sands nyitott ajtót, amikor Reacher bekopogott Mitch lakásának az ajtaján. Már megszárította és megfésülte a haját, és fel is öltözött. Jóganadrág volt rajta, laza szabású halványkék selyemblúzzal.

– Minden rendben? – kérdezte. – Mit akart magától ez a Rule nevű rendőr?

– Volt valami információja számomra, amit titokban akart átadni. Amolyan „rendőrök egymás közt” dolog. Egy üggyel kapcsolatban, amiről korábban kérdeztem, amikor a kapitányságon találkoztunk.

– És segített ez az információ?

– Én nem ezt a szót használnám. De adott némi perspektívát.

Rutherford a konyhában volt, a laptopjához láncolva. Látszott rajta, hogy régi darab, úgy tűnt, csak akkor hajlandó működni, ha bedugják a konnektorba.

– Használható az az izé? – kérdezte Reacher. – Szeretném, ha megkeresné azt az e-mailt, amit Toni Garza küldött magának. Az az újságírónő.

Rutherford kopogtatta a billentyűket, és egy perc múlva intett Reachernek, hogy menjen közelebb.

– Itt van – mutatott a képernyőre. – Ahogy mondtam, valami földhivatali tulajdonlap iránt érdeklődött. Egy bizonyos címről. A tulajdonos nevét nem említette.

– És a második levele?

Rutherford megrázta a fejét.

– Az egy hangüzenet volt. Letöröltem, rögtön, miután meghallgattam.

– Megvan az a cím? – kérdezte Reacher. – Áll még a ház? Ha lakik ott valaki, szeretném meglátogatni az illetőt. Holnap reggel ez lenne az első dolgom.

– Reggel el kell kezdenünk keresni a szervereket – szólt közbe Sands.

– Lássuk, megtalálom-e a címet... – mondta Rutherford. – Adjon nekem két percet! – Billentyűket nyomogatott, térképeket és adatbázisokat böngészgetett, végül bólintott. – Igen, még áll a ház. Sőt, híres. Vagy inkább hírhedt. Sohasem hallottam még erről az utcáról, csak a nevén hallottam emlegetni a házat. Úgy hívják, a „Kémek Háza”. Valamikor, még az ötvenes években két szovjet titkos ügynök élt itt. Most egy üzletember tulajdonában van, Henry Klostermann-nak hívják.

15. fejezet

Két hálószoba volt Mitch lakásában, és Reacheren kívül két embert kellett elszállásolni éjszakára. Bár ő úgy érezte, hogy enyhe túlzás hálószobának nevezni a két kis fülkét. Ajtajuk nem is volt. Ablakuk sem. Igazából falaik sem. Nem különítette el őket más a lakás többi részétől, csak a fa elválasztófalak, amelyek Reacher álláig értek. Meg se kellett néznie, tudta, hogy az ágyak neki túl rövidek lennének, ezért úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha átengedi őket Sandsnek és Rutherfordnak, ő meg elalszik a kanapén. Le kell mondani a szokásos módszeréről, hogy a matrac alá tegye a ruháit, és így simítsa ki őket. De biztonsági szempontból is jobb lesz, ha ő kint alszik a nappaliban. Ez azt jelenti, hogy ha valaki rájön, hol húzták meg magukat, ő lesz az első, akivel szemben találják magukat, ha bejutnak a lakásba.

Reacher beállította a fejében az ébresztőórát reggel hétre. Amikor felébredt, lassú, békés szuszogást és néha egy-egy nyögést vagy horkantást hallott az elválasztófalak túloldaláról, úgyhogy még félóráig csendben feküdt, és lejátszotta fejben néhány kedvenc gitárfutamát. Aztán felkelt, működésre bírta Mitch bonyolult kávéfőző masináját, és amíg az sziszegő, bugyborékoló hangokat adott, ő lezuhanyozott. Tizennégy perccel később bukkant elő a fürdőszobából, még borotválatlanul, nedves hajjal, és ott találta Sandset. A konyhapult mellett üldögélt egy magas széken, ugyanabban a köntösben, amelyet tegnap is viselt. Kávét kortyolgatott egy sima fehér bögréből. Amikor meglátta Reachert, felállt, és neki is töltött egy bögrébe, majd egy másikba is, amikor Rutherford is kibotladozott a válaszfal mögül, a szemét dörzsölgetve.

Sands arra szavazott, hogy szóljanak oda előre telefonon, mielőtt felkeresik a Kémek Házát. Úgy érezte, így udvariasabb lenne. És gyakorlati szempontból is jobb. Így megbizonyosodhatnak róla, hogy valaki van otthon. Nem mennek oda feleslegesen. És annak a kockázatát is elkerülik, hogy ha Reacher bejelentés nélkül beállít, a pánikba esett háztulajdonos még kihívja a rendőrséget. Reacher nem értett egyet vele. Neki az volt a tapasztalata, hogy a meglepetés mindig az ő oldalán áll. Ő jobban szeretett hajnali négykor bekopogtatni ajtókon, ahogy a KGB csinálta annak idején. És ha senki sincs otthon, akkor se lesz hiábavaló az út. Könnyebb átkutatni egy házat, ha a tulajdonos nem tartózkodik odahaza.

Rutherford még mindig kicsit kába volt, nem tudott koherens érveket felhozni egyik álláspont mellett sem, így végül úgy döntöttek, hogy Reacher odamegy bejelentés nélkül, Sands pedig a lakásban marad, és megpróbálja kideríteni, mit csináltak a városházán a leselejtezett számítógépes felszerelésekkel. Abba a reménybe kapaszkodott, hogy megtalálják a szervereket, amiket Rutherford kidobott, és próbálta életben tartani az álmukat, hogy meggazdagszanak. Reacher megivott még egy bögre kávét, aztán felállt, hogy induljon.

– Várjon! – Rutherford lecsúszott a magas székről. – Magával megyek. Adjon nekem két percet, amíg felöltözöm.

– Nem akarna inkább itt maradni, és Sarah-nak segíteni? – kérdezte Reacher.

Rutherford megrázta a fejét.

– Nincs értelme. Velem senki sem állna szóba. Sarah különben is meggyőzőbb tud lenni. És mindig is szerettem volna látni, milyen belülről a Kémek Háza.

– Miért? Nem lesz tele kémekkel, akik épp álruhában gyakorolják, hogyan kell titkos kódokat feljegyezni láthatatlan tintával. Csak egy átlagos ház.

– Tudom, de akkor is szeretném látni.

Reacher leült, és megivott még egy bögre kávét, amíg Rutherford zörögve tett-vett az elválasztófal mögött. Amikor megjelent, ugyanaz a nadrág volt rajta, mint előző nap, és egy ugyanolyan galléros póló, csak más színű. Reacher felállt, és fogta Marty kocsijának a kulcsait.

– Tudja mit? Mi lenne, ha az én kocsimmal mennénk? – vetette fel Rutherford.

Reacher magában elmosolyodott.

– Már értem. Nem is akarja látni a Kémek Házát. Csak ellenőrizni szeretné, hogy egy darabban hoztam-e vissza a bogárhátúját.

– És ezt felrója nekem? Imádom azt a kocsit. Pótolhatatlan.

A garázsban Reacher megvárta, amíg Rutherford körbejárja a Volkswagent, és minden négyzetcentiméteren megvizsgálja a fényezést. Aztán Reacher letérdelt az anyósülés oldalán, és belesett alá.

– Mit csinál? – kérdezte Rutherford. – Elütött valamit? Nehogy az mondja, hogy elgázolt egy őzet!

– Nyomkövetőt keresek – felelte Reacher. – Nézze meg a maga oldalán! A kocsi alján, az alváz alatt. Az ütközők belsejénél. Bárhol lehet, ahol megtapad egy mágnes.

– De tegnap ellenőrizte. Meg is találta. Azt mondta, eldobta.

– Tizenhárom évig szolgáltam a seregben, Rusty. Megszoktam, hogy mindig mindent ellenőrzünk. Aztán újra ellenőrizzük. Így szokás.

Rutherford vállat vont, aztán a kocsi orrától hátrafelé haladva végigtapogatott mindent. Üres kézzel végzett.

– Ezen az oldalon nincs semmi. Maga talált valamit?

Reacher áthajolt a motorháztető fölött, és odanyújtotta a tenyerét.

– Egy újabb nyomkövető. Ugyanaz a fajta. Ugyanazon a helyen volt. És ott volt ez is. – Egy darab papírt mutatott Rutherfordnak. – A mágnes alá becsúsztatva.

Rutherford átvette a cédulát, és hangosan felolvasta, ami rajta állt: – Romeo, Juliet. Egy sor szám. Nyolc kis harang. Ez meg mit jelent?

– A Romeo és Juliet az R és a J betűt jelenti a NATO-nál használt fonetikus ábécében. Ez az én monogramom, katonai stílusban. Reacher, Jack.

– Értem. És a számok? Azok egy hely koordinátái lehetnek. És a nyolc harang?

– Az a delet jelenti a haditengerészet időmeghatározása szerint. Régen a hajókon haranggal jelezték az időt, és a nyolc kongatás a delet jelentette.

– Talán valaki azt akarja, hogy menjen oda erre a helyre délben? De miért így írják?

– Hogy így közöljék, tudnak a múltamról? Hogy elnyerjék a bizalmamat? Vagy talán csak hogy felkeltsék a kíváncsiságomat.

– És mi van, ha csapda? Nem kéne odamennie.

– Magánál van a mobilja? Meg tudja nézni, hol van ez a hely?

Rutherford többször is megérintette a telefonja kijelzőjét, húzogató és csipkedő mozdulatokat tett.

– Reacher, ne menjen oda!

– Miért ne?

– Ismerem azt a helyet. Egy régi gyárépület a város határában. Hosszú évek óta elhagyatottan áll. Gyerekkoromban mindenféle mendemondát hallottam róla. Aki oda bement, azt nem látták élve kijönni. Én sohasem merészkedtem oda.

A Kémek Háza egy két és fél méter magas kőkerítés mögött bújt meg, amelynek a tetejét törött üvegcserepekkel rakták ki. A behajtót vaskapu zárta el. Ez is két és fél méter magas volt, és egy sínen gördülve lehetett oldalra eltolni, nem két kapuszárny találkozott össze középen. A kapunak nem voltak gyenge pontjai. Nagyon egyszerű volt, semmi díszítés, csak függőleges vasrácsok. Reachert a hatalmas csatornalefolyókat vagy szennyvízelvezetőket fedő rácsokra emlékeztette. Csak egy tankkal lehetne áttörni. A rácsok túl szorosan álltak, legfeljebb egy gyerek furakodhatott volna át köztük. Nem épp hívogató fogadtatás. És az összhatáshoz hozzájárult a szemmagasságban felszerelt tábla is: Fényképezni tilos! Tilos az átjárás! Látogatókat csak megbeszélt időpontban fogadunk.

Rutherford a táblára mutatott.

– Lehet, hogy Sarah-nak volt igaza. Ide kellett volna telefonálnunk. – Aztán leengedte az ablakot, és megnyomta a póznára szerelt kaputelefon gombját.

– Igen? – Egy női hang szólalt meg úgy fél perc után. Halk volt, és hideg, mint egy sírboltból jövő suttogás.

– Jó reggelt! Rusty Rutherford vagyok. Mr. Klostermann ráérne most?

– Tud olvasni, Mr. Rutherford?

– Igen.

– Van megbeszélt időpontja?

– Nincs.

– Akkor tudnia kéne, hogy Mr. Klostermann nem elérhető.

Reacher odahajolt az ablakhoz.

– Ami azt illeti, ezt nem tudjuk. A táblán csak az áll, hogy megbeszélt időpont kell a látogatáshoz. De mi nem látogatóba jöttünk, úgyhogy nem kell időpont.

Kis szünet.

– Akkor minek jöttek? Mára nem várunk karbantartókat.

– Egy olyan dolog után nyomozunk, ami Mr. Klostermannt is érdekelni fogja. Sőt, igencsak érdekelheti. Egy újságírónő levelezésével kapcsolatban. Ennek a háznak a tulajdoni lapjáról lenne szó.

– Kérem, várjanak! – Halk elektromos zúgás jelezte, hogy nem tették le a kaputelefont. Három perc múlva újból megszólalt a női hang: – Mr. Klostermann fogadja önöket. Ha kinyílt a kapu, hajtsanak egyenesen a ház elé.

A kapun túl feltáruló területet öreg ciprusok és szikamorfák alkotta fasor osztotta ketté. A tőlük balra eső terület rendezetlen és befejezetlen volt. Nem álltak ott épületek, és nem nőtt egyetlen nagyobbfajta növény sem, csak kiszáradt fű. A ház a jobb oldalon emelkedett, mellette két autónak alkalmas garázs. Volt egy kisebb, kőalapzatra épült, fedett tornác, egyszerű fehér oszlopokkal. Az épület többi részét kívülről hosszú, vízszintesen felrakott, olajzöldre festett deszkákból álló borítás fedte. A földszinten és az emeleten is négy ablak nyílt, mindegyiken nyitott spaletta, ezeket sötétebb zöldre festették. A tetőt krémszínű zsindely borította. A kémény majdnem két méterre magaslott a tető gerince fölé, az épület bal szélén.

Rutherford végiggördült a kocsibehajtón a garázs felé, aztán megállt a ház előtti parkolórészen, és leállította a motort. Reacher kiszállt. Rutherford követte, majd együtt fellépkedtek a három lépcsőn, és átvágtak a kis tornácon. Reacher bekopogott. Egy nő nyitott ajtót. A húszas éveinek a végén járhatott, térdig érő fekete ruhát és fehér szobalánykötényt viselt. Szőke haja kontyba fogva. Vékony volt, szinte alultápláltnak tűnt, de könnyed kecsességgel mozgott, mint egy balerina.

– Tessék, fáradjanak be! – mondta. Ezt a hangot hallották a kaputelefonban is. Halk volt, és egyértelműen hideg. – Megkínálhatom az urakat valamivel? Esetleg jegesteával?

Nem kértek semmit. A nő végigvezette őket egy keskeny folyosón. A padlót kőlapok borították. A falakon családi portrék függtek. Négy ajtó volt, kettő-kettő mindkét oldalon. Keskeny keretek, az ajtók egyszerű, sima, világos színű fából készültek. A nő megállt a jobb oldalon a második ajtó előtt, bekopogott, aztán benyitott, és félreállt, hogy beengedje a látogatókat. Ő nem ment be velük.

A szobában egyetlen embert találtak, egy vékony, nyurga férfit, hatalmas ősz sörénnyel. Így festett volna Einstein, ha banktisztviselőként dolgozik, gondolta Reacher. A férfi hetven körül járhatott, valószínűleg akkoriban születhetett, amikor a ház épült. Az is lehet, hogy itt született, ebben a házban. Letette az újságot a kezéből, feltápászkodott a karosszékből, és kezet nyújtott.

– Mr. Rutherford, én Henry Klostermann vagyok. Nagyon örülök, hogy megismerhetem. Természetesen már hallottam magáról. És nem irigylem a helyzetét. Régen én is dolgoztam a városházának. Nagyjából már nyugalomba vonultam, de odafigyelek rá, hogy a cégem sohase jelentkezzen a város által kiírt munkákra. Folyton garasoskodnak, mindenért másokat okolnak... A falra másztam tőlük. Lehetetlen volt rendesen elvégezni a munkát. El tudom képzelni, milyen lehetett állandóan ott dolgozni. És kit tisztelhetek a barátjában?

– Reacher a nevem. – Reacher nem nyújtott kezet. – Jack. Mr. Rutherford életvezetési tanácsadója vagyok.

– Tényleg? Milyen érdekes! Kérem, uraim, foglaljanak helyet!

Klostermann visszaült a fotelbe. Rutherford a vékony tweedhuzattal ellátott, karcsú, favázas kanapé szélére telepedett le. Reacher csatlakozott hozzá. Remélte, elbírja a súlyát a törékeny bútordarab.

– Akkor elmondanák, miben tudunk egymásnak segíteni? – szólalt meg Klostermann.

– Nos, gondolhatja, hogy jelenleg eléggé sok szabadidővel rendelkezem – kezdte Rutherford. – Igyekszem jól felhasználni, és a végére járni azoknak az ügyeknek, amiket félre kellett tennem, amikor megtámadták a számítógépes rendszerünket, és megállás nélkül kellett dolgoznom. Az egyik ilyen ügy egy e-mail. Illetve egy e-mail meg egy hangüzenet, amit egy újságírónőtől kaptam. Az ön házának tulajdoni lapja iránt érdeklődött.

Klostermann sátorként összeillesztette az ujjait.

– Egy újságírónő? Feltételezem, Toni Garzáról van szó. Hallotta, hogy meggyilkolták? Tragikus eset.

– Igen, hallottuk. – Rutherford kis szünetet tartott. – Borzalmas, ami vele történt.

– Igen, az. Toni annyira kedves nő volt! Olyan tehetséges. Olyan becsületes.

– Maga ismerte?

– Persze, ismertem. Nekem dolgozott. Ami azt illeti, én javasoltam neki, hogy keresse meg magát. Azt reméltem, maga segíthet a kutatásban, amit végzett.

– Az ön házával kapcsolatban? – szólt közbe Reacher. – A ház szokatlan múltjáról?

– Te jó ég, dehogy! – Klostermann a homlokát ráncolta. – Erre nincs semmi szükség. Ami keveset ki lehet hozni abból az ostoba történetből, azt már megtették mások.

– Ha valaki egy olyan házban él, amely régen hidegháborús kémek fészke volt, ez elég nagy sztorinak hangzik. Ha az a gond, hogy már unja elmesélni, miért ne írna róla valaki egy könyvet? Nyilván egy újságíró lenne rá a legalkalmasabb. Főleg egy olyasvalaki, aki tehetséges és becsületes.

– Amit erről írni lehetne, az nem könyv lenne, inkább csak egy haiku. Nincs elég anyag. És ez a hely aligha nevezhető kémek fészkének. Csak ketten voltak, két fivér. Mindössze másfél évig volt az övék a ház. És nem is kémkedtek, amíg itt éltek. Egy matematikai tankönyvet írtak. Jobban örülnék, ha inkább a történet ezen aspektusa iránt érdeklődne a nagyközönség. Gondoljon bele, úgy is ismerhetnék ezt a házat, hogy a „Matematika Háza”. Akkor nem rohannának le a látogatók, ahányszor bemutatnak egy új James Bond-filmet.

– Ha Toni Garza nem a háza története után kutatott, akkor mégis mi után?

– A családom történetének egy szakasza után. Az apám a harmincas években menekült az Államokba Németországból. Látta, miként alakul a politikai helyzet, és valahogy a világ minden lehetséges helye közül éppen itt kötött ki, Tennesseeben. Belefogott egy vállalkozásba. Családot alapított. Mindenféle dolgot csinált. De az itt töltött első éveinek történetéről csak néhány részletet tudok. Úgy éreztem, ideje lenne felderíteni, amennyit csak lehet, és feljegyezni ezeket a dolgokat, mielőtt túl késő lenne. Hol lakott, mielőtt ideköltözött volna. Pontosan mikor vette meg ezt a házat. Szerintem a kémek után volt még egy tulajdonosa, mielőtt az apám megvette volna, de szeretnék biztos lenni benne. Annyi részletet akarok kideríteni, amennyit csak lehet. A történet emberi oldalát is, ugye értik? Amikor apám meg akarta venni az első házát, egyáltalán nem volt pénze. Akkoriban nehéz volt hitelhez jutni, úgyhogy egy festmény eladásából fedezte, amit Németországból hozott magával. Ezek a kis részletek azok, amik könnyen feledésbe merülnek. Én mindet tudni akarom. És szeretném, ha a fiam is tudná. És az ő fia, ha egyszer lesz neki.

– Ez roppant érdekes családi vállalkozásnak hangzik – jegyezte meg Reacher. – De nem olyasmi, ami miatt megölnek valakit. Biztos benne, hogy nem rejlik itt még valami? Elásott kincs? Noé bárkájának a helyszíne?

Klostermann üres arckifejezéssel nézett rá.

– Valakit az én nyomozásom miatt öltek meg? Kit?

– Toni Garzát.

– Nem, ez őrültség. Mi köze lenne az ő halálának az én projektemhez? Toni kőkeményen dolgozott. Megszállott volt. És nem csak nekem dolgozott, tucatnyi ügye volt folyamatban. Volt, amiért fizettek neki, ahogy én is. Másokat a saját szakállára csinált. Beleásta magát mindenféle gyanús ügybe. Arról álmodott, hogy oknyomozó riporter lesz egy nagy újságnál, bár ez elég irreális volt. Olyan kevés ilyen újság van már!

– És milyen gyanús ügyekkel foglalkozott? Mesélt róluk magának?

– Részletesen nem, de azért elárult egy-két dolgot. A bűnözés és a korrupció kiirtásáért küzdött. Azt hiszem, engem amolyan apafigurának tartott. Időnként kért tőlem tanácsokat. Én figyelmeztettem, hogy legyen óvatos. Nem is egyszer.

– Kellemesnek tűnik ez a város. Nagy probléma errefelé a bűnözés és a korrupció?

– Nem. De ő Nashville-ben élt, leginkább ott dolgozott.

– Hogyan talált rá, ha nem helybeli?

– Az interneten akadtam a nevére. Valaki ajánlotta egy családfakutatással foglalkozó fórumon.

– És keresni fog helyette valaki mást, aki átveszi a munkáját? Vagy már végzett vele?

– Azt hiszem, keresnem kell majd valaki mást, de egyelőre nem volt hozzá lelkierőm. Toni nagyjából felvázolta a körvonalakat, de még sok tennivaló van. Ezért akart hozzáférést a városi archívumokhoz, és ezért lépett kapcsolatba önnel, Mr. Rutherford.

– Azt értem, miért akart hozzáférést – mondta Rutherford. – De azt nem, hogy Toni miért engem keresett meg. Miből gondolta, hogy én meg tudom szerezni az iratokat, amikre szüksége volt? Én csak az IT-s voltam, nem irattáros.

– Amennyire én tudom, úgy történt, hogy Toni kapcsolatba lépett az irattárossal. Épp folyt egy projekt, aminek a során minden feljegyzést digitalizáltak. Az irattáros azt mesélte Toninak, hogy rosszul fogtak neki a feladatnak. A számítógépes memória, vagy mi, amit használni akartak, túl kicsinek bizonyult. A munka felénél tartottak, mikor sikerült még pénzt szerezniük, hogy beszerezhessenek komolyabb számítógépeket. Mindent átmásoltak ezekre, aztán maga mint IT-s elvitte a régi gépeket valami raktárba, hogy majd később felhasználja őket valami más célra. Tehát lehetséges, hogy a feljegyzések, amiket keresek, még rajta vannak azokon.

Rutherford egy pillanatig gondolkodott.

– Igen, tudom, melyik gépekről beszél. Én vittem el őket. Úgy gondoltam, hasznosak lehetnek még... valami másra.

– És tudja, hol vannak most?

– Pontosan nem, de próbálom előkeríteni őket. Szükségem lenne rájuk... valamiért.

– Ha megtalálja, megengedné, hogy megnézzem, rajta vannak-e az apám ügyeivel kapcsolatos dokumentumok?

– Nem vagyok benne biztos, hogy ezt megtehetem – felelte Rutherford. – Ez a város tulajdona. Nem vagyok benne biztos, hogy...

– Hetvenéves iratokról beszélünk – vágott közbe Klostermann. – Vagy talán még régebbiekről. Ugyan kinek ártanánk ezzel? Elméletileg amúgy is nyilvánosak. A tűzeset előtt az irattárban voltak. Ne legyen ilyen szigorú... Na, mit mond?

Rutherford nem válaszolt.

– Szívesen meghálálom a fáradozását, ha ez a gond. Nagyon bőkezű lennék, ha én lehetek az első, aki belenéz a dokumentumokba. A türelem nem tartozik a legnagyobb erényeim közé. És már nem leszek fiatalabb.

Rutherford kényelmetlenül fészkelődött a kanapé szélén.

– Nem erről van szó...

– Az idővel van a gond – szólt közbe Reacher. – Rustynak nagyon sok dolga van, hogy felkészüljön az élete következő szakaszára, és mint bizonyára tudja, egy IT-s ideje mindig drága.

– Mennyire drága? – kérdezte Klostermann

– Tízezer dollár megfelelő lenne. Készpénzben.

Klostermann nehézkesen felállt, és kezet nyújtott.

– Azt mondja, maga életvezetési tanácsadó, Mr. Reacher? Kezdem azt hinni, hogy nekem is jól jönne egy ilyen. Mennyi időbe telhet, amíg megtalálják a feljegyzéseket?

– Ezt nehéz megjósolni. Dolgozunk rajta. Majd értesítjük.

Reacher némán ballagott vissza a kocsihoz. Az ösztönei azt súgták, hogy találkozott már korábban is Klostermann-nal. Katonai barakkokban. Bárokban. Fogdákban. Irodákban. Eldugott sikátorokban. Mindenféle helyeken, a világ minden táján. Vagyis pontosabban fogalmazva, olyan emberekkel, mint Klostermann. Akiknek valami rejtegetnivalójuk van, de azt képzelik, elég körmönfontak, hogy ügyesen ki tudják magyarázni a dolgot, és fedezni tudják a nyomaikat. Reacher azt nem gondolta, hogy Klostermann minden szava hazugság volt. Például amit az apjáról mondott, aki Németországból vándorolt be. Vagy az üzleti ügyeiről. Ezekben túl sok olyan tény van, amit nagyon egyszerű lenne leellenőrizni, és csak egy bolond állna elő olyan hazugságokkal, amiket másodpercek alatt meg lehet cáfolni. Valahogy a családtörténet-kutatás része volt az, ahol Reacher valami gyanúsat szimatolt. Hogy a fia számára akarja felderíteni a múltat, és szépen masnival átkötve átadni. Nem, akkor már sokkal valószínűbb, hogy valami csontváz rejlik a szekrényben, a család múltjában. Valami törvénytelenség. Valami kínos dolog. Valami olyan, amit Klostermann el akar temetni jó mélyre. Vagy amit módosítani akar, és más fényben feltüntetni. Valami, ami miatt megéri neki, hogy kifizessen tízezer dollárt csak azért, hogy megnézhesse azokat a feljegyzéseket. Egy zsák pénzt áldozni ilyesmire, az egy dolog. De vajon azt is megéri, hogy feláldozzák érte Toni Garza életét? Vagy Rutherfordét?

16. fejezet

Két ember üldögélt Mitch lakásában a konyhapultnál Reacher mellett, és mind a ketten dühösek voltak rá.

– El sem hiszem, hogy felajánlotta neki, hogy eladjuk a szervert. – Rutherford mindkét kezét ökölbe szorította. – Ehhez nem volt joga. Nem a magáé. Azt sem tudja, hol van. És vacak tíz rongyért? Cerberus százszor ennyit fog érni. Vagy ezerszer.

– Nem hiszem el, hogy egyáltalán eszébe jut odamenni. – Sands ledobta a konyhapultra a cédulát. – Ez csapda. Nyilván. Mi más lehetne?

Reacher kortyolt egyet a kávéból.

– Oké. Akkor először is, Rusty, ne aggódjon! Nem áll szándékomban eladni a számítógépes izéjét. És Sarah: igen, szinte biztos, hogy csapda. De néha csak úgy deríthetjük ki, forró-e a kályha, ha megérintjük.

Sands rámeredt.

– Ezt egy nagyon okos ember mondta nekem egyszer.

– Maga nyilván nem túl okos, ha egyáltalán fontolóra veszi, hogy csak úgy belesétál egy csapdába.

– Sohasem állítottam, hogy okos vagyok. Makacs, talán. Időnként egyenesen önfejű.

– Miért ajánlotta fel, ha nem áll szándékában eladni? – kérdezte Rutherford. – Át akarja verni Klostermannt? Ezt nem tehetjük meg! Nekem itt kell élnem. A hírnevem már amúgy is romokban hever.

– Nem verünk át senkit – nyugtatta meg Reacher. – Csak egy teszt volt. Hogy érzékeljem, mennyire fontosak neki azok a feljegyzések. Vagy mennyire kínosak. Vagy zavarba ejtőek. Megneveztem egy borsos összeget, és neki a szeme se rebbent. Ez azért elárul valamit. És van még egy okom. Tegyük fel, hogy Klostermann nem az, akinek látszik. Mondjuk valamiképpen ő áll Garza meggyilkolása és az emberrablási kísérlet mögött is. Azt akarja, hogy ez az ember azt gondolja, hogy maga nem hajlandó együttműködni vele? Így most neki az az érdeke, hogy mi életben maradjunk.

– Ha ennyire törődik a szabadságával és az egészségével, akkor miért sétál bele tudatosan egy csapdába? – kérdezte Sands. – Maga megőrült?

– Nem, egyáltalán nem – felelte Reacher. – Nem fogok semmibe belesétálni. A legjobb módja egy csapda kivédésének az, ha mi vagyunk ott előbb. Én így fogok tenni. De itt most nem a logisztika a legfontosabb. Rossz helyre összpontosít. Nézze meg a cédulát!

Sands fogta a cédulát. Újra átböngészte, aztán megnézte a másik oldalát is.

– Mit nézzek? Nem látok semmit.

– Az első két szó. Mit jelentenek?

– Romeo, Juliet. R. J. Reacher. Jack. A neve.

– Pontosan. Valaki személyesre vette a dolgot. Már nem csak egy arctalan fickó vagyok, aki az útjukban áll. Személyesen engem támadnak. És meg kell érteniük, hogy ez helytelen.

Reacher leparkolt Marty kocsijával úgy nyolcszáz méterre délre a gyártól, és a hátralévő távolságot gyalog tette meg. Lassan haladt. Gyakran meg-megállt, de sohasem ugyanolyan időközönként. Mindig csak akkor indult tovább, amikor megbizonyosodott róla, hogy senki sem követi, és senki sem figyeli. A fejében az óra háromnegyed tizenegyet mutatott. Még hetvenöt perc a találkozóig. Jobb lett volna, ha több ideje van, de tapasztalatból tudta, hogy tíz esetből kilencszer a hetvenöt perc is elég.

Abban a pillanatban, ahogy felbukkant az elhagyatott gyárépület, Reacher rögtön arra gondolt, hogy ha ő élt volna errefelé gyerekkorában, hát őt semmiféle kísértettörténettel nem lehetett volna elijeszteni innen. A bátyját, Joe-t sem. Túl sok itt a remek vasgerenda, amiket meg lehet mászni. Túl sok az izgalmas zug, ahol el lehetett bújni. Túl sok olyan hely akadt, ahol jól el lehetett volna játszani nagy frontális támadásokat, a végsőkig kitartó, őrült csatákat, és a szinte reménytelen helyzetekből való megmenekülést. Túl sok értékes terület, amiért meg lehetett volna verekedni más fiúkkal.

Plus ça change, plus c’est la même chose... – ahogy az anyja mondogatta régen. Minél többet változik valami, annál inkább ugyanaz marad.

Abban a pillanatban, ahogy Reacher átlépett az üresen tátongó nyíláson, ahol valamikor egy nagy faajtó lehetett, már tudta, hogy most nem volt elég a hetvenöt perc. Beletrafált a tízből egy alkalomba. Az ellenfelei már itt voltak. Látni nem látta őket, egyelőre. Nem is hallotta. A szagukat sem érezte. De azért tudta, hogy itt vannak. Érezte magán a figyelő tekinteteket. Hideg borzongás futott végig a tarkóján. Ősi, ösztönös reakció arra, hogy figyelik. Működésbe lépett a hüllőagyába beleégett figyelmeztető mechanizmus, amely most is ugyanolyan finomra hangoltan működött, mint az őseié több millió évvel ezelőtt. Akkor az őserdőben kellett életben maradni, most egy gyárépületben. Akárhogy is, az a cél, hogy elkerülje a ragadozókat. Hogy ne falják fel. Ne lőjék le. Hogy túlélje ezt a napot.

Plus ça change...

Reacher továbbsétált, ugyanolyan tempóban, ugyanabba az irányba. Nem akarta, hogy bárkik is figyelik, tudják, hogy ő érzékeli a jelenlétüket. Addig, amíg nem jön rá pontosan, hol rejtőznek. És hányan vannak. Hegyezte a fülét. Nem hallott semmit. Fürkészte a törmelékkupacokat, a padlóból kisarjadt gyomokat. Végignézett a betört ablakok hosszú során. A tetőn tátongó lyukakon. Kereste, nem lát-e valahol valami mozgást. Egy árnyékot, egy foltot, valami formát. Nem csillan-e meg valahol valami fény.

De nem látott semmit.

Tett még egy lépést. A háta mögött valami kis neszt hallott. Fém koccant kőhöz. Attól nem kell tartania, hogy valaki le akarja lőni. Azt már megtehette volna. Figyelemelterelés lenne? Körbenézett a földön a lába előtt. A háta mögött. Mindkét oldalon. Aztán nagyobb sugárban kémlelt körbe. Kereste a jeleket, hogy valahol nem mozdítottak-e el valamit. Kereste a búvóhelyeket, ahol elrejtőzhet egy ember. Ahonnan előugorhat, ha ő épp nem figyel oda. Hogy villámgyorsan a közelébe kerüljön, és így megsemmisítse azt az előnyt, amelyet az ő mérete és ereje jelent.

Nem látott semmi gyanúsat.

– Csak ketten vagyunk, őrnagy – csendült fel egy női hang a háta mögül. Nyugodt volt, és magabiztos. – És nincs miért aggódnia. Nem kell semmi olyat tennie, amit bármelyikünk megbánhat holnap reggel. Csak beszélni akarok magával.

Reacher megfordult. A falnak támasztott vas hullámlemez mellett az a nő állt, akit utoljára a Toyota volánjánál látott. A lemez mögül léphetett elő. Feketébe volt öltözve, az egyik vállára akasztva egy kis taktikai hátizsák lógott, a haja lófarokba összefogva. Pisztolyt tartott a kezében. Egy Glock 19-est. Reacher helyeselte a választást. Kompakt, könnyű elrejteni, és megbízható. Szinte nulla az esélye, hogy mellétaláljon vele. A nő keze biztosnak tűnt, Reacher pedig elég méretes célpontot nyújtott. Négy-öt méter távolságra voltak egymástól. Ha megpróbálja letámadni, a nőnek tizenöt esélye lesz eltalálni, feltéve, hogy tele van a tár. Ha már van egy golyó a töltényűrben, akkor tizenhat. Méterenként három lehetőség. Reachernek nem tetszettek ezek a számok.

– Sohasem voltam nagy társalgó – felelte a nőnek.

– Akkor csak hallgasson! Én sokat tudok magáról. Eleget ahhoz, hogy úgy gondoljam, megbízhatok magában. Egyensúlyba kell hoznunk a mérleget, méghozzá gyorsan. Ezért elmondok magának egy történetet a múltamból. Az apám a Stanfordra járt. Azt akarta, én is kövessem a nyomdokait, de nekem más elképzeléseim voltak. Én Angliában akartam tanulni, úgyhogy jelentkeztem egy ottani egyetemre. Az egyik régire, mindegy, melyikre. De mivel külföldi voltam, egy csomó extra kört kellett lefutni. Az egyik feladat az volt, hogy írni kellett egy esszét. A hossza nem volt meghatározva, csak a címe: Mi az, hogy kockázatvállalás? Tudja, mit írtam?

Reacher hallgatott.

– Négy szót: „Az, amit most csinálok.” Bevált. Felvettek. És nem hazudtam, tényleg kockázatot vállaltam. A legnagyobbat az akkori életemben. De most ennél is nagyobbat vállalok. A legnagyobbat, amit valaha is vállaltam.

A nő fogta a kis hátizsákot, és Reacher felé dobta. A lábánál puffant, felkavarva a port, amely aztán a cipőjére telepedett.

– Vegye fel, és nyissa ki.

A hátizsák fekete ballisztikus nejlonból készült. Nem volt valami új. Az egyik vállpántja már foszladozott, az alsó sarka össze volt karcolva. Sokat használt és jól kipróbált felszerelés. A legjobb. A jobb és a bal oldalán is kis zseb volt. Mindkettő üres. Az elején három sorban hálós zsebek, ezek is üresek voltak. Reacher elhúzta a cipzárat, és belenézett a hátizsákba. Volt benne három póttár a Glockhoz. Egy kocsi kulcsai. A Toyotáé, gondolta Reacher. Egy hajkefe, a nyelére tekerve két hajgumi. És egy könyv.

– Megvan a Biblia? – kérdezte a nő. – Vegye ki!

Reacher letette a földre a hátizsákot, és előhalászta a könyvet. Régi kiadás, keményfedelű, sötétbordó borítóval. Az elején aranyozott betűk. A gerincén is. Összekaristolt, kopottas példány, mintha a gazdája mindig magával hordaná. Az oldalak széle megsárgult, és valami folt sötétlett rajtuk, talán valamikor régen leöntötték valamivel. Mondjuk gyümölcslével. Valami ragacsossal, mert a lapok teljesen összeragadtak.

– Próbálkozzon csak! – biztatta a nő. – A körmével válassza szét a lapokat, ki fog nyílni.

– Nem szükséges. – Reacher visszacsúsztatta a könyvet a hátizsákba. – Láttam már ilyet. Az FBI-tól van?

– Fisher különleges ügynök – mutatkozott be a nő. – Margaret. Szólíthat Magnek. Már ha segít nekem.

– Milyen segítségre lenne szüksége? Ugyanolyanra, amilyet Toni Garza nyújtott? Róla is eleget tudott, hogy megbízzon benne? És cserébe ő is bízott magában?

– Ki az a Toni Garza?

Reacher nem felelt.

– Komolyan kérdezem – folytatta Fisher. – Tényleg nem tudom, ki az a Toni Garza. Én teljesen más problémán dolgozom.

– Toni Garza újságírónő volt. Meghalt. Meggyilkolták azok az emberek, akiknek maga most dolgozik. Nagyon brutális módon.

– Ezt el tudom képzelni – felelte Fisher pillanatnyi hallgatás után. – Nagyon brutális embereknek dolgozom. De nem én öltem meg. Nem az én csoportom. Nem tudok róla semmit. De azt tudom, hogy ha nem segít nekem, akkor még több hozzá hasonló embernek eshet baja. Esetleg meg is ölhetik őket. Szintén nagyon brutális módon.

Reacher hallgatott.

– A sejtet, amibe beépültem, azért küldték ide, hogy kapjanak el egy Rusty Rutherford nevű embert. De, gondolom, ezt tudja, mivel belecsöppent az akció közepébe, és sikerült mindent jól eltolnia.

– Nem segítek maguknak elkapni Rusty Rutherfordot. Akkor se, ha meggyőz arról, hogy nem maguk ölték meg Garzát.

Fisher felemelte a kezét.

– Nem erre kérem. Csak információkra van szükségem. Rutherfordot azért akarták elfogni, mert van nála valami, amit egy bizonyos külföldi nagyhatalom kétségbeesetten szeretne megszerezni. Vagy a birtokában van ez a dolog, vagy tudja, hol van. Az lenne a legjobb módja annak, hogy Rutherfordot megóvjuk a további veszélyektől, ha én jutok el hozzá először, még mielőtt ők újból megpróbálják elkapni.

– Melyik nagyhatalomról beszélünk?

– Azt nem árulhatom el.

– Ha a segítségemet akarja, akkor teljesen fel kell fednie a lapjait.

Fisher sóhajtott egyet. – Oroszország.

– Oké. És mi ez a valami, amit akarnak?

– Azt nem tudom. Nem tudom pontosan. A csoportunknak csak annyit mondtak, hogy egy tárgy. Valami kézzelfogható dolog. Valamilyen adatokat vagy feljegyzéseket tartalmaz, tehát lehet egy dosszié vagy fénykép is. De szerintem valószínűbb, hogy valamilyen számítógépes dolog, figyelembe véve, hogy Rutherford milyen munkakörben dolgozott, mielőtt elvesztette az állását.

– Milyen feljegyzésekről van szó?

– Nem tudom pontosan. Valami, ami felfedhet egy nevet vagy valakinek a személyazonosságát. Vagy ami lehetővé teszi, hogy következtetéssel eljussunk egy bizonyos személyhez.

– Ez az illető egy ügynök?

Fisher bólintott.

– Az övék vagy a miénk?

– Az övék.

– Egy aktívan működő ügynök?

– Nagyon aktív. És épp ezen a helyzeten kéne változtatni.

– Mit keres egy ügynök egy ilyen álmos kisvárosban?

Fisher megrázta a fejét.

– Csak a személyéről szóló információ van itt a városban, nem maga az ügynök. Ő valahol máshol tartózkodik.

– Hol?

– Ha bárkinek egy szót is elmond abból, amit most elárulok, akkor meg kell ölnöm. És valószínűleg magamat is. Hallott már az Oak Ridge-i Nemzeti Laboratóriumról?

– Knoxville közelében, ahol a szuperkomputerek kifejlesztésén dolgoznak?

– Sok mindennel foglalkoznak ott. A szuperkomputerek csak az egyik. A másik a kiberbiztonság. Az Egyesült Államoknak sok fenyegetéssel kell szembenéznie ezen a téren. Sok védelmi programot futtatunk. És az oroszoknak van ott egy ügynöke, aki próbál ellopni egy példányt a legkritikusabb fontosságú védelmi programunkból. A hivatalos neve CO2WW06BHH21-es projekt.

– Frappáns név.

– Csak a kockák emlegetik így, egyébként mindenki úgy hívja, hogy az „Őrszem”.

– És mit tud ez a program?

– Megvédelmezi a választási rendszert működtető szoftver biztonságát negyvennyolc államban. Csak ennyit tud.

– Miért nem mind az ötven államban?

– Ennek politikai oka van, ebbe most nem mennék bele.

– És az oroszok próbálnak ellopni egy példányt. Na és? Mihez tudnak kezdeni vele, ha sikerül? Megváltoztatják a választás eredményét? Nincsenek beépített védelmi intézkedések? Nincs minden papíron is rögzítve?

– Egyes helyeken igen. De nekik nem az a céljuk, hogy megváltoztassák a végeredményt. Ez túl direkt lenne. Az oroszokról beszélünk. Meg kell értenie, hogy ők nagyon hosszú játszmákra vannak berendezkedve. Az ő filozófiájuk az, hogy ha eltalálsz egy embert egy tűzoltófecskendő vízsugarával, akkor az a földre kerül, de fel fog állni. Ám ha elég esőcseppet gyűjtesz össze, és jól használod fel őket, akkor kivájhatod a Grand Canyont. Megpróbálnak olyan árkokat ásni a társadalmunkba, amik túl szélesek ahhoz, hogy át lehessen hidalni őket. Ez az egész egy sokkal nagyobb hadjárat része. Mindenhol viszályt és megosztottságot keltenek. Évek óta folyik ez. Befolyásolják a közösségi médiát. Összeesküvés-elméleteket terjesztenek. Megkísérlik aláaknázni a közmédiát.

– Álhírgyártás? Erről hallottam.

– Ez alkalommal elsősorban magába a választási rendszerbe vetett hitet próbálják rombolni. Tudjuk, hogy nagyon komolyan veszik a dolgot. Évekkel ezelőtt csináltak már egy főpróbát Kentuckyban. Az történt, hogy a választás napján kiküldtek egy adathalász e-mailt. Tudja, mi az?

– Fogalmam sincs – felelte Reacher.

– Egy olyan e-mail, ami teljesen legitimnek néz ki, mintha valami hivatalos, megbízható forrásból származna, mondjuk egy banktól vagy biztosítótársaságtól.

– Az emberek megbíznak a bankokban és a biztosítótársaságokban?

– Vannak, akik igen. Szóval az üzenet valódinak tűnik, és többnyire olyan a témája, ami valamiért csábító vagy sürgető. Mondjuk ötvenszázalékos engedményt ajánlanak a kötelező gépjármű-biztosításra, ha tizenkét órán belül jelentkezik az ember.

– Szóval a hiszékenyek megnyitják ezeket a leveleket, és akkor valami rossz történik? Ez olyan, mint régen a levélbomba.

– Úgy van. Ha megnyitják a levelet, vagy rákattintanak egy linkre, vagy letöltenek egy csatolmányt, akkor megfertőződik a gépük. Egy rosszindulatú program bejut, és hozzáfér a fájlokhoz meg a jelszavakhoz, és ha hálózatra van kapcsolva a gép, akkor azon keresztül más számítógépekbe is bejut. A kentuckyi esetben az történt, hogy az oroszok kiküldtek egy e-mailt minden választási bizottsági tagnak azzal, hogy a választáshoz használt szoftvert biztosító cég technikai osztályától vannak. A tárgymegjelölésben az állt, hogy „Kritikus fontosságú frissítés a működési útmutatóhoz”.

– El tudom képzelni, hogy emberek ennek bedőltek.

– Pedig nem kellett volna. Külön kiképezték őket erre. Akárhogy is, az e-mail elment kétszáz embernek, és hatan közülük megnyitották.

– És az oroszok így hozzáfértek a gépeikhez?

– Igen.

– És mit csináltak?

– Akkor még semmit. Csak bebizonyították, hogy a módszer működik. Lerakták az alapokat. Előkészítettek egy későbbi, szélesebb skálájú támadást erre az évre. Képzelje el, milyen jelenetek zajlanának a választás napján, ha mindenkivel, aki megjelenik szavazni a megfelelő választókörzetben, közölnék, hogy a tudtuk nélkül átregisztrálták őket egy másik körzetbe, a város túlsó felére. Vagy hogy a regisztrációjukat törölték. Vagy mi történne, ha az eredmények bejelentésével egy időben kiderülne, hogy valamelyik marginális körzetben Miki egér és Dodó kacsa is fel van tüntetve a regisztrált szavazók között. Vagy hogy egy csomó ember több körzetben is regisztrált, bár ők nem tudtak róla.

– Kitörne a káosz.

– A totális káosz. És ezt csak az Őrszem tudja megakadályozni.

– A főpróbájukat sem akadályozta meg.

– Akkor még nem létezett. Ezért fejlesztették ki.

– És biztos benne, hogy működik? Az oroszokról beszélünk. Lehet, hogy már sikerült is behatolniuk valami helyi szintű választási rendszerbe, és csak úgy tesznek, mintha el akarnák lopni az Őrszemet, hogy maguk azt higgyék, félnek tőle.

Fisher megrázta a fejét.

– Nem. Tudjuk, hogy az Őrszem működik. Már megakadályozott tizenkét betörési kísérletet hat államban. Ráadásul egy forrásunk megerősítette, hogy az oroszok úgy gondolják, nem tudják legyőzni. De nem aggódnak túlságosan, mert van egy ügynökük a helyszínen, aki meg fogja szerezni. A pánik akkor tört ki, amikor felbukkant itt valami adat, ami leleplezheti ennek az ügynöknek a személyazonosságát.

– Azt hallottam, hogy leégett a város irattára.

– Igen. Az oroszok tették. És ők állnak a zsarolóvírus-támadás mögött is, ami Rutherfordnak az állásába került. Nyilván meg akarták akadályozni, hogy az új digitális archívum anyagai felkerüljenek a netre.

– A város fizetni fog, hogy feloldják a zárolt adatokat. Van rá biztosításuk. Miért nem várják meg, amíg újból elérhető lesz az archívum, és miért nem vizsgálják át nagyon alaposan?

– Lehet, hogy a város fizetni fog, de az az archívum sohasem fog napvilágra kerülni. Ezt garantálhatom. Legalábbis nem a teljes. Az a része nem, amire nekünk szükségünk lenne.

– Rutherford rájött, hogy a védelmi rendszer, amit megpróbált kiépíteni, esetleg segíthet megállapítani annak a személyazonosságát, aki a zsarolóvírust küldte. Úgy gondolja, ezt akarják megszerezni tőle.

– Ez nem lehetséges. Tudjuk, hogy az oroszok voltak. Az oroszok is tudják, hogy mi tudjuk. És igazából akarják is, hogy tudjuk. Nekik minden sikeres támadás olyan, mintha felmutatnák nekünk a középső ujjukat.

– Tegnap beszéltem egy fickóval a bíróság épületében. Azt mondta, a Belbiztonsági Minisztérium ügynöke, a Kiber- és Infrastruktúra-biztonsági Ügynökségtől. Az az elmélete, hogy Rutherford összejátszott a támadóval.

– Wallwork ügynök? Ő a partnerem. Elnézést, hogy félre akarta vezetni. Azt reméltük, Rutherford talán valahogy felfedte, hogy mi ez a bizonyos tárgy. Vagy hogy hol van. De a pánik amiatt tört ki, mert ez a valami leleplezheti az ügynöküket, ez biztos.

– Mennyit tudnak egy bizonyos Henry Klostermannról?

– Aki az úgynevezett „Kémek Házában” lakik? Eszébe ne jusson odamenni! Ez az egész nyilván véletlen egybeesés, de azért utánanéztünk. Az eredeti lakói az ötvenes években nem KGB-ügynökök voltak. Csak félrevezetett állampolgárok, akik titkokat adtak át olyan embereknek, akikről azt hitték, hogy a barátaik. Komoly kárt okoztak, amikor Los Alamosban dolgoztak, de amíg itt voltak a városban, semmit sem csináltak. Két év után elköltöztek, aztán nem sokkal később elmenekültek az országból, mert érezték, hogy kezd szorulni a hurok. Már egyikük sem él. Sohasem házasodtak meg. Nincsenek törvénytelen leszármazottaik, unokatestvéreik, semmilyen rokonukról nem tudunk. És nem voltak tagjai semmilyen pártnak vagy csoportnak, amelyik tovább akarhatná vinni a tevékenységüket.

– Szóval a címét leszámítva Klostermann nem kapcsolódik az egészhez?

– Nem, semmiben. Miért?

– Találkoztam vele ma reggel. Szerintem ugyanazt keresi, amit maguk.

– És tudja, hogy mi az?

– Talán. Valami számítógépes dolog. Egy szerver, amin rajta van a másolat a városi archívum anyagának egy részéről.

– Jézusom, ezt miért nem mondta előbb?

– Előbb még nem tudtam az ügynökről meg az Őrszemről. Klostermann egészen más indokot mondott, hogy miért keresi.

– Milyen indokot?

– Azt állította, hogy valami családtörténeti kutatáshoz kell. Nem hangzott igaznak. Szerintem valamit leplezni próbál.

– Honnan tud a szerverről?

– Azt mondta, felbérelte Toni Garzát, az újságírónőt, akit meggyilkoltak, hogy ásson elő valami tulajdoni lapot, még azokból az időkből, amikor az apja bevándorolt. A nő megtudta, hogy amikor elkezdték digitalizálni a városi archívumot, akkor ezt a szervert használták. Aztán kiderült, hogy túl kicsi a memóriája, ezért átrakták az egész anyagot egy nagyobbra, és Rutherford, aki az IT-s volt, eltette a régi szervert későbbi használatra.

– Garza mikor kezdett el Klostermann-nak dolgozni?

– Nem tudom pontosan.

– De még az irattár leégése előtt?

– Igen. A papírokban kezdett keresgélni, aztán az online archívumban, majd végső lehetőségként megkereste Rutherfordot, hogy segítséget kérjen tőle, abban a reményben, hogy még megvan a szerver.

– Végre kezd összeállni a kép. A nő nyilván talált valamit a feljegyzésekben, rájött, mekkora jelentőséggel bír a dolog, és megpróbálta jelenteni. Vagy csak megemlítette valaki előtt, aki előtt nem kellett volna, miközben nem is volt tisztában vele, milyen fontos.

– Vagy az oroszok beépítettek valami figyelmeztető rendszert, ami riasztja őket, ha valaki a közelébe kerül annak, hogy felfedezze azt, amit titkolni akarnak, bármi legyen is az. Ők mindig nagyon óvatosak. Tisztában vannak vele, hogy egy dokumentum, ami ott lapul észrevétlenül ki tudja, hány – több ezer, több millió? – más irat között egy poros irattárban, kevésbé feltűnő, mint egy nagy tűzvész.

– Akárhogy is áll a dolog, Rutherfordnak át kell adnia a szervert. Már tegnap kellett volna.

– Ez logikus kérés, de lehetetlen.

– Miért?

– Rutherford nem tudja, hol van a szerver.

Fisher megfordult, és dühösen nagyot csapott a falra.

– A francba! Biztos benne?

Reacher bólintott.

– Már próbálta visszaszerezni.

– Klostermann mivel magyarázta, hogy megöltek valakit, aki részt vett a projektjében?

– Azt állította, Garza nem csak neki dolgozott. Azt mondta, egy csomó más projektje volt folyamatban. Valami nashville-i gengsztereket okolt a haláláért, akik után a nő szaglászott.

– De maga nem hitt neki.

– Nem azt mondom, hogy ő ölte meg. Azt sem, hogy az oroszoknak dolgozik. De azt észreveszem, ha valaki titkolni akar valamit.

– Szólok az embereimnek, hogy nézzenek utána még egyszer. A szervezetben annyira komolyan veszik a konspirálást, hogy ha valaki házasságban él a helyi összekötőjükkel, lehet, hogy akkor sem tud róla, kicsoda az illető valójában.

– Értem.

– Rutherford tényleg nem tudja, hol van a szerver? Maga hisz neki?

– Igen. Kiderült, hogy egy másik projektre is használta azt a szervert, és...

– Nehogy azt mondja, hogy letörölte, ami rajta volt!

– Nem, nem törölte le, ne aggódjon! Még a zsarolóvírus-támadás előtt sürgette a várost, hogy rendszeresen készüljön az összes számítógépről biztonsági mentés. De nem volt rá pénzük, úgyhogy megpróbált ő maga kiépíteni egy rendszert, a meglévő eszközöket használva. Úgy működött volna, hogy felülírja, ami a régi szerveren van, de ez nem történt meg. Ezért tudta, hogy nem működik. Annyira dühös lett, hogy az egész mindenséget kihajította a szemétbe.

– Vissza kell szereznie.

– Próbálkozik.

– Miért? Hogy átadja Klostermann-nak?

– Nem. Úgy gondolja, hogy a szerver a segítségére lehet abban a másik projektben, amin szintén dolgozott. A saját céljára akarja visszaszerezni.

– Tud neki segíteni ebben?

– Maga nem tud? Az FBI minden rendelkezésére álló eszközével?

– Nem – rázta meg a fejét Fisher. – Ha az oroszok rájönnek, hogy egy csomó FBI-ügynök a helyi szeméttelepen kutat, akkor ők is tudni fogják, hol kell keresni. Fű alatt kell intéznünk az egészet. Próbálkozzanak még egy vagy két napig, kérem!

– Mit számít egy-két nap ide vagy oda? A választás csak hetek múlva lesz. Rutherford egyedül is megtalálhatja a szervert, és eljuttathat maguknak egy másolatot. Okos fiú.

– Ez nem ilyen egyszerű. Először is, a választás. Igen, még messzebb van. De előtte harminc nappal úgynevezett rendszerbefagyasztás történik. Ez ugyanolyan, mint amit a hitelkártya-társaságok és az online nagyáruházak csinálnak Black Friday és karácsony előtt. Ez biztosítja, hogy senki se tölthessen fel valami új szoftvert, amiről esetleg kiderül, hogy nem működik rendesen, és mindent tönkretesz, épp a legkritikusabb időszakban. Tehát ha nem tudjuk határozottan megerősíteni még ez előtt, hogy az Őrszemet nem kompromittálták, akkor nagy problémával állunk szemben. És ha sikerül is megszereznünk Rutherford szerverét, még azt sem tudjuk, hogy valójában mit keresünk. Többezernyi dokumentum lehet rajta, és erősen kétlem, hogy valamelyiknek az lenne a címe, hogy Az orosz kém személyazonossága. Mindenféle keresztreferenciákat kell majd megvizsgálni, nagyon kreatív laterális gondolkodásra lesz szükség. A csésze alján lévő tealevelekből kell olvasni, csirkecsontokból jósolni. Tehát a lényeg az, ahogy már mondtam, hogy már tegnapra kellett volna nekünk az a dolog.

– Szólok Rutherfordnak, hogy keresse gyorsabban. Egyébként hány szeméttelep lehet egy ekkora városban?

– Nem az az egyetlen probléma, hogy meg kell találni a szervert. Azt mondta, a szívén viseli Rutherford biztonságát.

– És?

– Az eredeti tervünk az volt, hogy elkapjuk Rutherfordot. Ideadja azt a valamit – amiről most már ugye úgy gondoljuk, hogy egy szerver –, vagy elárulja, hol található, aztán öngyilkos lesz, a szégyen és a depresszió miatt, amiért elvesztette az állását, és mert őt okolják a zsarolóvírus miatt. Én vagyok az akciót vezető ügynök, úgyhogy nekem kellett volna megrendezni a dolgot. De nyilván úgy intéztem volna, hogy Rutherford megússza. Ám mielőtt végrehajthattuk volna a tervünket, megjelent maga, és a csapatunk felét mozgásképtelenné tette. A csapat többi részét áthelyezték megfigyelésre. Egy új embert hoznak be, hogy elvégezze a munkát. Egy specialistát Moszkvából. Ő magasabb rangú nálam. Tehát ha maga most elmegy, és ő elkapja Rutherfordot, lehet, hogy én nem tehetek semmit, hogy megvédjem.

17. fejezet

Miközben Reacher megtette a közel tíz kilométeres távot a régi gyártól a városig, csak ez az öt szó zakatolt az agyában: Negyvennyolc órán belül tudniuk kell.

Az időzítés problémáját aránylag könnyebben meg lehetett fogalmazni. Két nap, ennyi idejük van arra, hogy úgy intézzék a dolgukat, hogy Fisher csapata nem avatkozik közbe, mivel csak megfigyelést végeznek. Ezután már nehezebb lesz a helyzetük, mert az oroszok folytatják a támadó akciókat. Erősítést kapnak. Egy specialista érkezik Moszkvából, aki magasabb rangú Fishernél. És ismeretlenek a képességei. De annyi biztos, hogy nem fog szimpátiával viseltetni Rutherford iránt. Mindez azt jelenti, hogy jó lenne még azelőtt visszaszerezni a szervert és átadni az FBI-nak, hogy ez az új ember megjelenik a színen.

A titoktartás problémájára már nehezebb volt megoldást találni. Ez a kérdés különféle praktikus megfontolásokat kívánt. Annak idején, amikor Reacher irányította a 110-es nyomozóegységet a katonai rendőrségnél, mindig hajlott arra, hogy teljesen nyílt legyen az embereivel. Néha nyíltabb is volt a kelleténél. Legalábbis nyíltabb annál, mint aminek a felettesei örültek volna. Már ha tudtak volna róla. De Reacher megbízott a csapatában. Ő maga választotta ki mindegyiküket. Együtt dolgozott velük. Pontosan meg tudta jósolni, hogyan fognak reagálni bármely helyzetben. Egyébként pedig ostobaság lett volna akár csak próbálkozni is azzal, hogy bármit eltitkoljon olyan emberek elől, mint mondjuk Frances Neagley. Reacher kedvelte Rutherfordot. Nem akarta minden ok nélkül sötétben hagyni. Viszont őt azért mégsem ismerte annyira jól. Rutherford már közölte, hogy nem igazán akarná átadni a szervert a hatóságoknak. Az ő legfőbb célja annak a vagyonnak az elnyerése volt, amelyet a Cerberus megadhat neki. De Reacher biztos volt benne, hogy meggondolná magát, ha tisztában lenne minden tényezővel. Az Őrszem. A választások tisztasága. Az oroszok. Viszály és megosztottság. Csakhogy nem tudta úgy feltárni előtte ezeket a dolgokat, hogy ne árulja el azt is, hogy van egy beépített ügynök az oroszok egyik sejtjében. Legalább céloznia kellene rá. És ha valami rosszul sül el, és Rutherford mégis az oroszok karmai közé kerül, akkor óhatatlan lenne, hogy kiszivárogjon ez az információ. Vagy most, vagy később, amikor visszatérnek, hogy utólag kiderítsék, mi miatt nem sikerült az akciójuk. És Reacher akkor már nem lesz itt, hogy vigyázzon Rutherfordra.

Amikor visszaért Mitch lakásába, rájött, hogy feleslegesen aggódott amiatt, hogyan érteti meg a társaival a helyzet sürgősségét. A sok pénz csábítása megtette ezt helyette. Sands már korán reggel elkezdett nyomozni, de nem talált semmi használhatót, úgyhogy Rutherford vette át a stafétabotot. Ahogy Reacher távozott, rögtön nekiállt átfésülni az összes fájlt a laptopján. Megtalálta egy múlt havi osztályvezetői értekezlet jegyzőkönyvét, amelyet valószínűleg átaludhatott. A város szemétszállításról kötött szerződése volt az egyik napirendi pont, és egy jegyzet megerősítette, hogy újabb egy évre meghosszabbították a szerződést egy Warhurst Expressz Hulladékszállítás nevű helyi céggel. Rutherford utánanézett az interneten, Sands pedig odatelefonált. Újságíróként mutatkozott be, aki cikket ír a felelős hulladékgazdálkodásról a The Tennessean részére. Négy emberrel kellett próbálkoznia, míg talált valakit, aki hitt neki. De végül sikerült megszereznie az információt, amire szükségük volt. A város feleslegessé vált vagy elavult elektronikus berendezéseit különválasztják a többi hulladéktól, és elküldik újrahasznosításra egy telepre, amely tizenhét kilométerre nyugatra fekszik a várostól. Sands és Rutherford épp indulni készültek, hogy utánanézzenek a helynek, amikor Reacher befutott.

Nem örült, amikor meghallotta a hírt az újrahasznosításról. Azonnal az jelent meg a lelki szemei előtt, ahogy a szervert szétszedik alkatrészeire. Vagy beolvasztják. Vagy szétzúzzák. Péppé. Vagy másképp használhatatlanná teszik. Úgy érezte, kezd nullára csökkenni annak az esélye, hogy sikerül használható állapotban visszaszerezniük a szervert – de így legalább könnyebben meghozta a második döntését. Arra jutott, hogy nem szükséges megemlítenie, amit a szerver tartalmáról megtudott, és hogy kik szeretnék olyan nagyon látni. Egyelőre legalábbis, ezen a ponton. Amíg ki nem derítik, hogy egyáltalán megvan-e még az eszköz.

– Piszkos a cipője – jegyezte meg Sands, amikor Reacher csatlakozott hozzájuk a liftben. – És a nadrágszára is. Szóval elment a gyárba. De még nincs dél sem, tehát nem várta meg a találkozó időpontját. Mi történt? Valamitől észhez tért?

– Nem történt semmi – felelte Reacher. – Korán értem oda, ahogy terveztem. A másik fél megjelent, ahogy számítottam rá. De csak egyvalaki jött. És nem maradt sokáig.

– Miért csak az egyikük ment el? – kérdezte Sands. – És miért nem várt legalább a megbeszélt időpontig, hogy lássa, maga bekapta-e a csalit? Ennek így semmi értelme!

– Talán kapott valami üzenetet, és elküldték máshová – szólt közbe Rutherford. – Ahogy tegnap. Lehet, hogy a portás azt hitte, látott elmenni, és téves jelentést küldött sms-ben.

– Ez elképzelhető – bólintott Reacher. – Ki tudja, mi miért történik?

Hulladékcsökkentés. Újrahasznosítás. Hulladékfeldolgozás. Ezek a szlogenek ismerősek voltak Reachernek. Az első két fogalommal személyesen is találkozott az anyjának köszönhetően. Ő a második világháború idején volt gyerek Franciaországban, a megszállás alatt nőtt fel. Kevés volt az ennivaló. Minden alapvető hétköznapi használati cikkből kevés volt. Ruhából. Cipőből. Üzemanyagból. Ha valami elfogyott, elhasználódott, elkopott, elveszett, elromlott vagy ellopták, akkor előfordult, hogy nem lehetett helyette másikat szerezni. A hulladékfeldolgozás azonban már más történet. Ilyesmi nem nagyon fordult elő a világ minden táján található amerikai katonai támaszpontokon, ahol Reacher felcseperedett. Már amennyire ő tudta. Lehetséges, hogy folyt ilyen tevékenység a színfalak mögött a West Point Katonai Akadémián a négy év alatt, amit ott töltött, de ha igen, ő nem értesült róla. Mással volt elfoglalva. Tehát az erről szóló ismeretei inkább csak találgatásokon alapultak. Úgy képzelte, az ilyen hulladékfeldolgozók nagyon modern üzemek lehetnek, tele csillogó-villogó felszereléssel és automata gépezetekkel. Talán robotokkal is.

A valóság azonban igencsak más volt. Legalábbis ezen a telepen, amit a város használt. Régimódi, a tetejükön hegyes, borotvaéles, vékony fémlapokból készült kerítés vette körbe, amely legalább három méter magas volt. A telepen alkalmazott megoldásokat inkább az ötletesség jellemezte, mint a korszerűség. Az aszfalt átváltott ledöngölt földútba, amely kissé megemelkedett, mintha egy töltésen haladna, tett egy félbevágott fánkra emlékeztető kanyart, aztán a kijárat felé haladva az út megint ellaposodott. A félkör mentén hat extra nagy méretű konténer sorakozott, tető nélkül. Úgy voltak elrendezve, mint egy kerék küllői, egy ponton érintkeztek. Mindegyikben egy bizonyos fajta anyagot gyűjtöttek. Óriási felirat hirdette az oldalukon, hogy mit. Az elsőbe papír és karton került. A következőbe üveg. Vastartalmú fémek, színesfémek, műanyag. És végül az utolsóba vegyes hulladékot dobáltak, amit tévedésből hoztak ide. Reacher azt feltételezte, a begyűjtő teherautók behajtanak, megfordulnak, majd odatolatnak a megfelelő konténerhez, és kiürítik a rakományukat. Valószínűleg pontosan kiszámolták, mennyi hely szükséges ehhez. Csak egy volt a bökkenő: olyan konténert nem látott, ahová elektronikus hulladékot lehetett volna dobni.

Sands megállt a minifurgonnal a harmadik és negyedik konténer között, Reacher pedig kiszállt, hogy körülnézzen. A papír- és üveggyűjtővel nem foglalkozott. Épp azon tűnődött, vajon a számítógépek műanyagnak számítanak-e a külső házuk miatt, vagy fémnek a belső alkatrészeik miatt, amikor felharsant egy hang.

– Hé! Maga meg mi a fenét művel? – kiáltott rá egy férfi hangosan. – Nem lehetnek itt. Van engedélyük?

A férfi egy konténerből kialakított portáskabinból bukkant elő, amelyet a kapu felől nézve elrejtett a megemelt földút. Feltehetően kis irodát rendeztek be benne. Vagy talán csak arra való, hogy a portást védje a naptól. A férfi a hatvanas évei közepén járhatott, az arca napbarnított volt, és olyan barázdált, mint egy dió. A keze aszott, az erek és az inak úgy álltak ki a bőre alatt, mint a kötelek. Gyér, szürkés haja kócosan lógott a vállára. Kopott kék overallt viselt, a mellrészen valamilyen logóval. A férfi olyan vézna volt, az anyag meg olyan merev, hogy úgy festett, mintha elnyelte volna az overall.

– A számítógépeket melyik konténerben gyűjtik? – kérdezte Reacher.

– Szálljon vissza a kocsiba! – mordult rá a férfi. – És távozzanak! Most rögtön. Vagy hívom a rendőrséget.

– Nincs értelme a rendőrséget hívni. Nem működnek a kapitányságon a telefonok, nem hallott róla? És nem is kell hívnia őket. Örömmel távozunk, amint megtaláltunk valamit, amit véletlenül küldtek ide, és ami a miénk.

– Ha itt van, akkor már a miénk. Ez áll a várossal kötött szerződésben. Ha elvisznek valamit, az lopás. Ezt nem engedhetem. – A férfi bement a kabinba, és egy pillanattal később megjelent a kezében egy puskával. Benelli M1 Tactical. Szép fegyver. Olaszországból érkezhetett. Hat darab tizenkettes tár fér bele. Vadonatújnak tűnt. – Ezért kapjuk ezt a cégtől. És ki is képeznek rá, hogyan kell használni.

Reacher nem volt teljesen meggyőzve arról, hogy egy hulladékfeldolgozó cég katonai fegyvereket osztogatna az alkalmazottainak. Abban viszont biztos volt, hogy ez a bizonyos alkalmazott nem ment át semmiféle kiképzésen. Legalábbis az utóbbi harminc évben nem. Amilyen rozzant, ha meghúzza a ravaszt, a fegyver akkorát rúg vissza, hogy attól a földre tottyan. Fix, hogy eltöri a kulcscsontját. Talán a vállát is. Ám ha ilyen távolságból rálő, Reachernek az lesz a legkisebb gondja, hogy a férfit ért sérülések miatt aggódjon. Tudta, hogy ott van a nadrágja derekában a zsákmányolt Beretta. Az öreg mozdulatai eddig meglehetősen lassúak voltak. Könnyű lenne mozgásképtelenné tenni, még mielőtt fel tudná emelni a fegyverét. De talán ezen a ponton még kissé elhamarkodott lenne így cselekedni. Még korai teljesen feladni a diplomáciai megközelítést.

Reacher nagyon lassan elindult a minifurgon mellől. Arra az esetre, ha a tárgyalás mégsem járna sikerrel.

– Álljon meg! – A férfi a vállához emelte a fegyvert. – Azt mondtam, hogy szálljon be a kocsiba. Nem azt, hogy induljon el.

Nyílt a furgon ajtaja, és a volán mellől kiszállt Sands. Egy kis fekete bőrtokot tartott a kezében. Vállmagasságban kinyújtotta maga elé a jelvényét, mintha egy aprócska pajzs lenne. – Szövetségi ügynökök vagyunk – közölte. – Tegye le a fegyvert.

Diplomácia, gondolta Reacher. Vagy hazugság. Nehéz megkülönböztetni egymástól a kettőt.

A férfi lejjebb engedte a puskát, de nem tette le.

– Mi a neve? – kérdezte Sands.

A férfi egy pillanatig habozott. – Hívjanak Polknak.

– Jól van, Mr. Polk. Megmondom, mit teszünk. Először is válaszolni fog egy kérdésre. Mi történik az elektronikus berendezésekkel, amik a városházáról kerülnek ide?

– Raktározzuk őket, a többi ügyféltől érkező elektronikus berendezésekkel együtt. Aztán elszállítják.

– Ki szállítja el?

A férfi megvonta a vállát.

– Aki megveszi, gondolom. Egyik évben ez, a másik évben valaki más... Nem én döntöm el.

– És mikor szállítják el? Milyen gyakran?

– Havonta egyszer, többnyire az első hétfőn. Hacsak nem késnek vele. Néha az is előfordul.

– Tehát még itt van minden, ami az utóbbi három hétben érkezett?

– Igen. Miért ne lenne?

– És hol?

A férfi a válla fölött hátrafelé intett, a kabin felé.

– Odabent van. Elzárva.

– Mutassa meg! – Sands elindult lefelé a lejtős töltésoldalban.

– Várjon! – mondta a férfi. – Van házkutatási parancsa? Azt nem lehet, hogy csak úgy idejön, és követeli, hogy megnézhesse. Engedély kell hozzá. Tisztában vagyok a jogaimmal. Kiképeztek.

Sands továbbment, amíg oda nem ért a férfi elé. Reacher lassan követte jobb felől, két méterrel odébb húzódva.

– Papírokra vágyik? – Sands félrebillentette a fejét. – Ez meglep. Nekem nem olyan fickónak tűnik, mint aki odavan a papírmunkáért. De nem gond. Nekem legalábbis. Van itt fax? Kérhetek házkutatási parancsot. Bírósági idézést. Bármit lehívhatok a bűnügyi nyilvántartásból, amit csak akarok. Feltéve, hogy maga ezt az utat szeretné választani.

A férfi nem válaszolt.

– Van valami a rendszerben a múltjáról, amiről a főnökei nem tudnak? – érdeklődött Sands. – Vagy legalábbis amiről még nem tudnak?

– Seggfejek! – morogta a férfi. Bebújt a kabinba, és eltette a fegyvert egy állványra, aztán elvezette őket az épület túlsó végébe. Kinyitott egy bezárt ajtót, és lenyomta a kilincset, a teljes súlyával ránehezedve. Széttárta a kétszárnyú ajtót. Behajolt, és felkattintott egy villanykapcsolót. Hunyorogva életre kelt négy pár fénycső. Aztán a férfi félreállt.

– Nézzenek körül, itt van minden.

A raktárhelyiség a kabin alapterületének felét foglalta el. Szürke fémpolcok álltak benne a padlótól a mennyezetig, mindhárom fal mentén. A bejárat melletti polcokon kisebb tárgyak hevertek. Reacher mobiltelefonokat látott, videókamerákat, DVD-lejátszókat és néhány laptopot. De a legfontosabb dolgokat a padlón tárolták, a helyiség közepén. Volt ott tucatnyi számítógép, billentyűzetek, monitorok, nyomtatók, nagy képernyős tévék és még néhány más berendezés, amelyeket Reacher fel sem ismert. Kaotikus zűrzavarban, egymás hegyén-hátán hevertek, a kábelek és a vezetékek úgy festettek, mintha egy gigantikus elektronikus pók fogott volna be mindent a hálójába.

– Melyikek lehetnek a szerverek? – Reacher odébb lépett, hogy Sands jobban lásson. – Meg tudja állapítani?

– Fogalmam sincs – felelte Sands. – A szekrényt nem látom. De annak be volt törve az ajtaja. Valószínűleg kivették belőle a szervereket, és a szekrényt bedobták valamelyik konténerbe. Jobb lesz idehívni Rustyt. Segítség kell, hogy megtaláljam őket ebben a dzsumbujban.

– Itt vagyok. – Rutherford felbukkant a kabin túlsó sarkából. Benézett a helyiségbe, és bólintott. – Jól van, valahol itt kell lenniük eltemetve ebben a kupacban. Gyerünk, lássunk neki! Szükségem lesz mind a nyolcra, a biztonság kedvéért.

Rutherford átmászott a kupacon a helyiség túlsó felébe, mert úgy gondolta, hogy az új szállítmányokat nyilván a halom legtetejére teszik, és a szerverek már pár hete itt lehetnek. Sands odaadta a táskáját Reachernek, és utánamászott. Nagyon meleg volt odabent. A tető fémből készült. A falak is. Volt légkondi, de az csak az irodarészt hűtötte, a raktárt nem. Olyan volt, mintha egy sütőben kellett volna keresgélniük. Reacher odakint maradt. A tűző napon se volt sokkal hűvösebb, de szerette volna szemmel tartani az ősz hajú fickót. Tudta, hogy az az illető, aki Martyt irányítja, utasítást adott, hogy figyeljék Rutherfordot. Az a bizonyos valaki, aki úgy kedveli a bőröndöket és a csontfűrészeket. Semmi oka nem volt ugyan azt hinni, hogy az ősz hajú férfi is az ő embere lenne. Vagy hogy Fisher csoportját visszahelyeznék aktív állapotba, ha valaki jelezné, hogy látta Rutherfordot. De a tervek folyton változnak. Mindig adódnak új lehetőségek. Néha túl jók, hogy ellen lehessen állni nekik. Egy mindentől távol eső helyen vannak, ketten odabent egy zárt helyiségben. És a férfinak puskája van.

Rutherford és Sands tovább keresgélt, átfésülték a nagy halomnyi kiselejtezett elektronikus berendezést. Az ősz hajú férfi egyik vállával a portáskabin falának dőlt, és figyelte őket. Nem nyúlt a telefonjáért. Vagy a pánikgombért. Vagy a riasztóért. A nap továbbra is tűzött. Reacher állhatatosan figyelte mindhárom embert. Végül Rutherford és Sands kiléptek a kabinból. Hunyorogtak az éles napfényben. A ruhájuk a testükre tapadt az izzadságtól. A bőrük csupa por. A kezük üres.

Sands visszavette Reachertől a táskáját.

Rutherford odament az ősz hajú férfihoz.

– Hol van a többi cucc?

A férfi kihúzta magát.

– Mire gondol? Itt van minden.

– Az nem lehet. Hiányoznak dolgok. Legalább nyolc, amik a városháza IT-osztályáról érkeztek.

A férfi vállat vont.

– Hol lehetnek máshol?

– Vádolnak valamivel?

– Micsoda? Nem. Úgy értem, nincs valahol egy másik raktár? Ahová azt viszik, ami ide már nem fér?

– Nem, minden ide érkezik.

– Ki dolgozik még itt? – kérdezte Reacher.

– Senki. Csak én vagyok.

– És ha maga beteg? Vagy nyaral?

– A főnököm küld valakit, aki helyettesít.

– Mikor történt ilyen utoljára?

A férfi pár pillanatig az alsó ajkát harapdálta.

– Lássuk csak. Utoljára 1986-ban voltam betegállományban. Nyáron. A vakbelemet vették ki. A Vanderbiltben. Jó hely. És mikor voltam utoljára nyaralni? 2000-ben. Kanadába mentem, meglátogattam a bátyámat. Régebben minden szilveszterkor odautaztam hozzá. Azóta meghalt.

– Nem értem – mondta Rutherford. – Mi történhetett azokkal a vacakokkal? Nem válhattak kámforrá!

A férfi megint vállat vont.

– Ha itt nincs, bármi is az, amit keresnek, akkor nem is érkezett ide. Vagy azóta már elvitték.

– Nem vezetnek naplót? – Sands odalépett Rutherford mellé. – Bizonyára kell valami nyilvántartás arról, hogy mi érkezik be, és mit visznek el.

– Persze, van nyilvántartás a beszállításokról és az elszállításokról – felelte a férfi.

– Mutassa meg!

A férfi felsóhajtott, aztán az iroda bejáratához ment. Intett, hogy maradjanak kint, ő bement, aztán egy pillanattal később meg is jelent, mindkét kezében egy-egy csíptetős felírótáblával. Az egyiket átadta Sandsnek. Reacher a válla fölött odalesve megnézte. Ezen vezették az elszállításokat. Erre a hónapra nyolc bejegyzést rögzítettek, de a szállítmányok közül csak az egyik volt elektronikus hulladék, másodikán. Ezek a leselejtezett eszközök még a zsarolóvírus-támadás előtt érkeztek be. Mielőtt Rutherford kidobta a szervereket. Akkor tehát még nem lehettek a telepen, így nem is vihették el őket.

Sands átvette a másik papírt. Ezen szerepeltek a beérkező szállítmányok. Ebben a hónapban eddig harminckettő. Többnyire üveg és színesfém. Üvegek, sörös- és konzervesdobozok a helyi bárokból és éttermekből, gondolta Reacher. A második leggyakoribb a papír volt. Valószínűleg a szokásosnál több papírt használnak mostanában a számítógépek leállása miatt. Az elektronikus hulladék a lista legalján szerepelt. Csak két szállítmány érkezett, mindkettő a városháza IT-osztályáról. És mind a kettő azután, hogy Rutherford felfedezte, nem működött a biztonsági rendszere.

– Ez a két elektronikus szállítmány... – bökött rájuk Sands. – Mutassa meg a részletes leltárjukat!

A férfi egy pillanatig üres tekintettel meredt rá.

– Milyen leltárt? Nem listázunk minden egyes darabot, ami beérkezik. Hogy is lehetne leltározni? Túl sok minden van. És mi lenne az értelme? Egér, bézs színű, nem működik. Egér, bézs színű, nem működik. Egér, bézs színű, nem működik. Hogy tudnánk megkülönböztetni őket egymástól?

– Oké. – Sands rámutatott egy másik bejegyzésre, annál az oszlopnál, ahol a beszállító teherautók rendszáma volt feltüntetve. – A sofőr azonosítója mindkét beszállításnál ugyanaz, #083. Ez kinek a száma?

A férfi megnézte az aláírást. – Dave. Dave Thomassino.

– Hol tudnánk őt megtalálni? – kérdezte Sands.

– Honnan tudjam? Csak egy sofőr. Behajt, letesz egy csomó cuccot, aztán elhajt. Nem szoktunk együtt lógni.

– Ma milyen útvonalon dolgozik?

– Honnan tudhatnám? Nem én vagyok a főnöke.

– Mikor jön legközelebb?

– Fogalmam sincs. Ha megtelik a teherautójuk, idejönnek, és kiürítik.

– Hol lakik?

– Fogalmam sincs. Mondtam már, nem vagyunk haverok.

– És a teherautója? – szólt közbe Reacher. – Esténként hazaviszi?

– Nem – rázta meg a fejét a férfi. – Azt nem engedik. A depónál kell hagyniuk. A saját kocsijukkal mennek haza.

– Egyedül dolgoznak a szállítók? – kérdezte Reacher. – Párban? Vagy csapatokban?

– Ha nagyobb holmikat szállítanak, akkor ketten vannak egy teherautón. Thomassinónak kisebbfajta teherautója van, ő egyedül dolgozik. Ahhoz nem kell két ember, hogy lepakoljon egy adag iPhone-t vagy ilyesmit.

– A depó hol van? – kérdezte Sands.

– Az irodájuk mellett.

– És hol van az irodájuk? És nehogy azt mondja, hogy a depó mellett, különben nem leszünk jóban.

– Felírom a címet.

– Írja fel Thomassino mobilszámát is.

– Nem tehetem. Nem tudom a telefonszámát.

– Jól van – mondta Sands. – Akkor ez maradjon is így. Mert ha Thomassino bármilyen okból nem jelenik meg a depónál, akkor visszajövök, és ami ideje még hátravan itt a földön, azt egy szövetségi börtönben fogja tölteni.

18. fejezet

Reacher, Rutherford és Sands otthagyta a férfit a csíptetős felírótáblákkal, és visszakapaszkodott az emelkedőn. Beültek a minifurgonba. Sands indított. A legerősebbre állította a légkondit, és lassan elindult, követve a kanyarulatot, aztán lehajtott a földútról, ki a kapun, vissza az aszfaltra. Egyikük sem szólalt meg. Reacher elterült a hátsó ülésen. A szervereken gondolkozott. Hogy mi történhetett velük. Két elmélete volt. Az első változat az, hogy nem dobták ki őket. Elképzelte, ahogy a Thomassino nevű pasas odamegy értük. Thomassino egyedül dolgozik, ami valószínűleg rendben is van, ha kisebb dolgokat kell elszállítani, mondjuk mobiltelefonokat. De ez nyolc szerver volt, egy két méter magas, nehéz szekrényben, amit nem könnyű mozgatni. Megakadt valamiben a padlón. Az ajtaja betörve. Üvegszilánkok állnak ki belőle. Nemcsak nehéz, de veszélyes is hozzányúlni. A naplófeljegyzések szerint Thomassino mindig öt után érkezett a hulladéklerakó helyre. Talán mindkét nap ez volt az utolsó feladata. Vajon vette magának a fáradságot, hogy egyedül kínlódjon azzal a szekrénnyel, ennyire közel a műszakja végéhez? Vagy odacsúsztatott egy-két ropogós húszdollárost a kukásoknak, hogy inkább vigyék el ők helyette?

A másik változat szerint Thomassino vette magának a fáradságot, és elszállította a szekrényt. Vagy legalább a tartalmát. Csak Rutherford kísérleti szoftverje nem működött, maguk a szerverek használható állapotban vannak. Talán Thomassino figyel az ilyesmire. Esetleg van egy állandó felvásárlója, aki átvesz tőle ezt-azt. Reachernek sejtelme sem volt, mennyit érhetnek a használt számítógépes holmik. Talán sokat. Talán nem túl sokat. Lehet, hogy Thomassino nem keresett volna rajta nagy összeget. Viszont gyakorlatilag nincs semmi kockázat. Átlagos körülmények között hogyan jönne rá bárki, ha lenyúl valamit? A városházán örülnek, hogy elviszik a felesleges holmikat. A hulladéklerakó helyen nem tudnak róluk, mert nem vezetnek semmiről részletes leltárt.

Tehát vajon melyik volt az erősebb, a lustaság vagy a kapzsiság? Reacher tapasztalatai szerint nagyjából egyforma az esélye mindkettőnek. Lehetetlen eldönteni úgy, hogy nem tud többet Thomassinóról. És nagy valószínűséggel irreleváns is az egész kérdés. Lehet, hogy a szervereket már összezúzták, vagy elégették, vagy egy szeméttelepre vitték. Az is lehet, hogy mindent letöröltek róla, visszaállították az eredeti gyári beállítást, és eladták. Akárhogy is, az adatok odavesztek. Az orosz kém személyazonossága örökre titok marad. És Rutherford továbbra is veszélyben lesz. Reachernek el kellett döntenie, hogy mit tegyen ez ügyben. Az szóba sem jöhetett, hogy itt maradjon a városban, és a bébiszitter szerepét játssza. Az sem, hogy itt hagyja egyedül, ilyen sebezhető helyzetben. A legjobb lehetőség az lenne, ha meg tudná győzni, hogy hagyja el a várost, de ezzel már próbálkozott. Nem látott rá sok reményt, hogy Rutherford meggondolná magát. Hacsak nem tár fel előtte veszélyes információkat. Talán Sands tudna segíteni, gondolta. Végül is volt FBI-ügynök. Esetleg vele beszélhetne. Célozhatna rá, hogy mi itt a probléma. Elég homályos módon, hogy ne kompromittálja Fishert, de elég érthetően ahhoz, hogy hangsúlyozza, milyen sürgető a helyzet. Ez beválhat. Hacsak Thomassinónak köszönhetően meg nem oldódik a probléma. Lehet, hogy csoda történik. Lehet, hogy a szerverek ott vannak biztonságban a házában, érintetlenül, a tartalmukkal együtt.

Mindig reméljük a legjobbat.

Reacher a legszívesebben egyenesen a telephelyre ment volna. A napló szerint Thomassino délután öt után még dolgozott olyan napokon, amikor elektronikai hulladékot szállított a feldolgozóba, de nem volt rá semmi garancia, hogy mindennap ez a munkaideje. A legbiztosabb az lenne, ha gyorsan megkeresnék a teherautó-sofőrök saját autóinak a parkolóját, és ott várakoznának. Egy órát. Kettő. Ötöt. Amennyit kell. Reachernek mindegy volt. Ő ráért egész nap. De belátta, hogy Sands és Rutherford valószínűleg nem így gondolják. Idegesek voltak, amiért nem találták meg a szervereket. Valószínűleg aggódnak, hogy nem is fognak előkerülni. És az is biztos, hogy nem érzik túl jól magukat azok után, hogy annyit keresgéltek az átforrósodott kabinban. Kell nekik egy kis pihenőt adnia. Elmehetne egyedül is Thomassinót megkeresni. Ez is egy lehetőség. A kockázat minimális. Fisher csoportja átállt megfigyelésre.

Reacher végül úgy döntött, hogy mégis inkább együtt kellene maradniuk. Van még egy tényező, amit figyelembe kell venni. Talán végre szerencséjük lesz, és Thomassino azonnal bevall mindent. Beismeri, hogy el szokta lopni a használható berendezéseket, és elvezeti Reachert a titkos raktárához. Ebben az esetben szükség lesz Rutherfordra, hogy megtalálja a szervereket. És Sands is több mint hasznosnak bizonyult, abban is, hogy megtalálják a hulladéklerakót, és az őrrel is elég jól elbánt. Egy kis üresjáratba nem fognak belehalni, döntötte el Reacher. A lényeg az, hogy odaérjenek a telephelyre négyre.

Sands benyomogatott valamit a GPS-en, és megjelent a környéken található öt benzinkút. A legközelebbi az a kamionos pihenő volt, ahol Reacher már kétszer is megfordult. Némán hajtottak tovább. Amikor odaértek, Sands kiszállt, és tankolt. A hitelkártyájával fizetett, hogy ne kelljen bemennie a főépületbe. Reacher viszont bement. Éhes volt. Összeállított négy hot dogot az automatából, jól telerakta extra sajttal és hagymával, aztán vett még pár újságot is. Egy eldobható borotvát. Borotvahabot. Meg egy csomag ásványvizet. Úgy gondolta, a többiekre is ráfér egy kis folyadékpótlás.

Sands kitette Reachert és Rutherfordot kétsaroknyira a háztól, aztán elment, hogy keressen valahol egy parkolóhelyet a minifurgonnak. Tíz perccel a többiek után ért vissza Mitch lakásába. Bekapcsolta a kávéfőzőt, aztán elment zuhanyozni. Rutherford a konyhában maradt, a laptopja fölé görnyedt. Reacher elnyújtózott a kanapén, és nekilátott az újságoknak. Félóráig egyikük sem mozdult. Meg sem szólaltak. Aztán Sands kijött a fürdőszobából, Rutherford pedig bement. A nő töltött két bögre kávét, átvitte a nappaliba, és leült Reacherrel szemben.

– Kérdezhetek valamit? Maga a seregben szolgált. Katonai rendőr volt. Mindenféle ügyben nyomozott. Emberek után. Igaz?

– Valahogy úgy – felelte Reacher.

– Nyilván a rendelkezésére álltak különféle források. Feljegyzések. Adatbázisok. Katonatársak, akik tudtak ide-oda telefonálni. Igazolni információkat. Kideríteni, hogy az emberek igazat mondtak-e.

– Igen, ez mind így volt.

– Nem hiányzik mindez most, hogy egyedül van?

– Mindent egybevéve elég jó élet volt ez a seregben – felelte Reacher. – És együtt dolgozhattam pár nagyszerű emberrel. Csak az volt a baj, hogy sok baromságot kellett elviselnem a feletteseimtől. De ettől eltekintve nagyon kevés dolgot bántam meg az ott töltött időből.

– Nem, én arra gondoltam, hogy volt támogatás. Utána tudott nézni tényeknek. Tegyük fel, hogy szemben találta magát egy bizonyos helyzettel, és kapott rá egy elfogadható magyarázatot. De aztán eszébe jutott, hogy elképzelhető egy másik magyarázat is, ami sokkal kevésbé kedvező egy bizonyos emberre nézve. Mit tenne most, ha ilyen helyzetbe kerülne?

– Az ösztöneimre hallgatnék. Ha kétségeim lennének, kiszállnék abból a helyzetből.

– Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy egy barátját veszélynek teszi ki?

– Oké, Sarah. Elég volt, ne kerülgesse a forró kását. Igazából mit akar kérdezni?

– Hát, az előbb zuhanyozás közben gondolkozni kezdtem, hogy én mit csinálnék, ha meg akarnék szerezni valamit Rustytól. Valami lényeges dolgot. És úgy akarnám intézni, hogy más ne jöjjön rá. Nem lopnám el, mert azt észrevenné, és bejelentené, hogy eltűnt az a valami. Nem próbálnám megvásárolni vagy kicsalni tőle, mert átláthat a szitán. Esetleg úgy tesz, mintha belemenne, aztán bejelentené. Vagy elmenekülne. Persze elrabolhatnám, és rákényszeríthetném, hogy átadja. De akkor meg is kell ölnöm, hogy titokban maradjon a dolog. Úgyhogy mindezek helyett lehet, hogy inkább ezt csinálnám: megrendeznék egy emberrablási kísérletet úgy, hogy nagyon profinak és nagyon meggyőzőnek hasson. Ami biztosan sikerült is volna, ha valaki nem avatkozik közbe. Valaki, akinek megvan minden ehhez szükséges képessége meg tapasztalata, és egészen véletlenül épp arra sétált. Azonnal elnyeri Rusty bizalmát, aztán felajánlja neki, hogy ott marad, és segít neki.

– És ez a valaki én lennék? – érdeklődött Reacher.

– Nem akarok szemétkedni. De be kell ismernie, hogy ez is egy lehetőség.

– Igen, teljes mértékben így van. Nem ez lenne az első alkalom, hogy ilyesmi történik.

– És ettől most jobban kéne éreznem magam? És nem csak az emberrablási kísérlet gyanús. Eddig ahányszor szembekerült az állítólagos ellenségeinkkel, mindig egyedül volt. Egy sor véletlen lenne? Vagy titkos találkozók?

Reacher elmosolyodott, és elfordult.

– Mi az? – kérdezte Sands. – Magának ez vicces?

– Nem. Csak nem tudom, mi van ezzel a várossal... van itt valami a vízben. Előbb biztosítási ügynöknek néznek, most meg maga miket feltételez rólam? Gondolja csak végig! Ha együttműködöm az emberrablókkal, akkor valami zsoldosféle lehetek. Valaki, aki nagyon érti a dolgát, mert az akción látszott, hogy nem olcsó megoldásokkal dolgoznak. Tehát titokban gazdag vagyok. És mi az elmélete? Hogy az egész imidzsem csak álca? Valójában egy nagy manhattani házban lakom, ahol tele van a szekrény selyemöltönyökkel, a garázs meg Ferrarikkal?

– Az mennyivel valószínűtlenebb, hogy egy nyugalomba vonult őrnagy hajléktalan legyen?

– Nem vagyok hajléktalan.

– Akkor hazugság, amit mondott.

– Mikor?

– Azt mondta Rustynak, hogy nincs otthona, csak úgy sodródik a nagyvilágban. Egy éjszakát itt tölt, kettőt ott. Nincs állandó lakhelye.

– Ez így igaz.

– Tehát hajléktalan.

– Nem. Az én helyzetem egyáltalán nem ugyanaz, mint egy hajléktalané. Olyan, mint a különbség aközött, hogy valaki egyedül van, vagy magányos. Ez két különböző dolog.

– Oké. Akkor térjünk vissza az előzőekhez. Mondjuk, hogy egy vagyont keresett azzal, hogy zsoldos. Abból még nem következik, hogy elköltötte a pénzt egy házra, ruhákra meg autókra. Ez téves érvelés. Lehet, hogy egyáltalán nem költötte el. Lehet, hogy egy bankszámlán őrzi a Kajmán-szigeteken, vagy elrejtve egy fa odvában. Vagy egy macskamenhelynek adományozta.

– Igaz. Megtehettem volna. De nem tettem.

– Ezt tudja valamivel igazolni?

– Hogyan? Nem tudok bebizonyítani egy negatív dolgot. Ezt senki sem tudja megtenni.

Sands hátradőlt a kanapén.

– Próbálja meg másképp nézni – folytatta Reacher. – Fordítsa meg az egészet! Persze, megvoltak az eszközeim és a lehetőségem. De mi lett volna a motivációm?

– A pénz – felelte Sands.

– Nem érdekel a pénz. Van elég. Miért akarnék többet?

– Találkozott már az emberi faj tagjaival?

– Rossz helyen keresgél, Sarah. A lényeg az, hogy van motivációm: meg akarom óvni Rustyt a veszélytől. Erre maga is ugyanúgy képes. Mi lenne, ha átvenné tőlem a feladatot? Ha ma elviszi valami biztonságos helyre, én már itt sem vagyok. Soha többet nem megyek a közelébe.

– Vagy ha mi már nem leszünk útban, odamegy a telephelyre, és rászáll Thomassinóra.

– Nézze, ha tényleg nem bízik meg bennem, akkor beszéljen a barátaival az FBI-nál. Nézzenek utána a hátteremnek.

– Már megtettem. Öt perccel azután, hogy találkoztunk. Nem találtak semmit. De vajon mit jelent ez? Igazat mond, vagy csak ügyesen tudja fedezni a nyomait?

– A lényeg ennyi: lehet, hogy segítek Rustynak, de az is lehet, hogy átverem, és csapdába csalom. Csak az idő fogja eldönteni. Úgyhogy egyelőre minden attól függ, hogy maga mit hisz. És nyilván nem hiszi azt, hogy az ördöggel cimborálok.

– Miért olyan biztos ebben?

– Maga okos nő. Ez egyértelmű. Tehát ha tényleg azt gondolta volna, hogy bérgyilkos vagyok, akkor nem mondaná a szemembe. Drogot tenne a kávémba, és elmenekülne, amíg teheti. Vagy lelőne, mielőtt ártanék a barátjának.

– Ez érdekes elmélet. És felvet egy újabb kérdést: ki főzte azt a kávét?

Reacher fogta a bögrét. Elég nagy volt. Talán három deci. Eredetileg tele volt, már csak a negyedéig. Ennyi elég vajon egy hatékony adag nyugtatóhoz? Egy ilyen méretű embernek? Nem érezte, hogy szédülne vagy émelyegne. Nem volt fáradt. Megszaglászta a megmaradt kávét. A szokásos illat. Az íze is jó volt. De hát nem Reacher volt a világ legínyencebb kávészakértője. Őt csak az érdekelte, hogy erős legyen.

– Adja ide! – mondta Sands.

Reacher letette a bögrét a kisasztalra, és odatolta. Sands felemelte és belekortyolt.

– Csak vicceltem a kávéval – mondta. Ahogy megmozdult, kiderült, miért nyílik szét kicsit a köntöse elöl. Valami nehéz volt az egyik zsebében, ami lehúzta. Sands belenyúlt, és kivette. Egy pisztoly volt. Colt Government Model .380-as. Kicsi. Könnyű. Megbízható. A jobb hüvelykujjával kibiztosította. – De erről nem viccelek. És ne feledje, lehet, hogy maga a nagyobb, de én vagyok a gyorsabb. Nézzen a szemembe, és mondja azt, hogy őszinte velem.

– Őszinte vagyok.

Sands az ölébe fektette a pisztolyt. Az ujjbegye a markolatra simult.

– Akkor? – szólalt meg Reacher, miután eltelt egy hosszú perc. – Most mit fog tenni?

– Van választásom? Azt, amit maga mondott. Az ösztöneimre hallgatok. – Sands visszakattintotta a biztosítókallantyút, és a zsebébe csúsztatta a pisztolyt. – És imádkozom, hogy később ne bánjam meg.

19. fejezet

Rutherford a dereka köré tekert törülközővel jött ki a fürdőszobából, és besietett a kis hálófülkébe. Sands felállt, és ő is bement a saját fülkéjébe. Reacher maradt a kanapén. Hallotta a neszeket, ahogy a másik kettő tesz-vesz, aztán beindult két hajszárító, szinte egyszerre. Majdnem ugyanannyi ideig zúgtak. Megint zörgés hallatszott. Aztán megjelent Sands. Laza szabású vászonnadrág volt rajta halványkék pólóval. A fejére tolt napszemüvegével fogta hátra a haját, a táskája a bal vállán lógott. Hogy könnyen hozzáférhessen a jobb kezével, gondolta Reacher. Nyilván legfelül van a Colt. Talán egy direkt erre a célra kialakított fegyvertartó zsebben, hogy ne csússzon be más holmik alá, és ne akadjon bele semmibe, ha elő akarja rántani.

Rutherford újból csatlakozott hozzájuk. Másik nadrág volt rajta, és tiszta pólóing. Visszafogott színű, másfajta emblémával. Hogy lássák, továbbra is komoly ember.

Sands távozott először, egyedül, hogy ne mutatkozzanak együtt. Elhajtott a minifurgonnal a sikátorba, ahol a szemeteskonténerek voltak, ott találkozott Rutherforddal és Reacherrel, aztán beírta a GPS-be a hulladékfeldolgozó cég címét. A GPS azt jelezte, tízperces lesz az út, mint kiderült, pontosan. Egy telephelyhez értek egy hosszú, egyenes út végében, amelynek mindkét oldalán szögletes, zömök, lerobbant raktárépületek álltak. A telepet súlyos acélból készült drótkerítés vette körbe. Két és fél méter magas volt. Az egyetlen bejáratot, amit láttak, egy piros-fehér csíkos sorompó rekesztette el. Sands odahajtott, és megállt egy magas fémoszlop mellett. Két számkódos panel volt rajta. Az egyik magasabban, a teherautó-sofőröknek. A másik alacsonyabban, a személygépkocsik számára. Sands leengedte az ablakot, és megnyomta a gombot az alacsonyabbikon. Nem kapott választ. Újból megnyomta. A dobozkából nem jött semmiféle hang, elektromos zúgás sem. Sands nyújtózkodott, hogy elérje a másikat, de megtorpant a keze, mielőtt hozzáért volna. Valami mozgást vett észre bent a telepen. Egy fényes, fekete pickup közeledett. Úgy tűnt, átlagos F150-es. Nem volt kék-piros villogó a tetején, és az oldalát nem díszítette semmilyen biztonsági cég logója sem. Sands a biztonság kedvéért elővette a táskájából a hamis FBI-igazolványát.

Ahogy közelebb ért, a Ford szinte gyalogos tempóra lassított. A sorompó megrándult, mintha mély álomból ébredne, aztán kilencven fokban felemelkedett. A pickup felgyorsított, és kihajtott. A sofőr egy futó pillantást sem vetett rájuk. A sorompó felemelve maradt. Egy kicsit rezgett. De nem eresztették le. Egyelőre. Valószínűleg úgy számították ki az időzítést, hogy a teherautóknak legyen idejük áthajtani. Hosszú és súlyos járművek, lassan indulnak el. Sands körbenézett. Senki sem figyelte őket, úgyhogy a gázba taposott, és már bent is voltak, mielőtt a sorompó visszazökkent volna a helyére.

A telephelyen két épület állt, a kaputól nézve négy óránál, illetve nyolc óránál. A nyolc óránál álló volt a kisebb. Reacher azt feltételezte, ez lehet az iroda. Földszintes volt, durva téglából épült, a teteje lapos. Hat ablak tagolta, és a bejárat fölé egyszerű beton védőtető nyúlt ki. A parkolóban harminc autónak volt hely. A fele foglalt. Két ezüstszürke, német gyártmányú szedán kicsit elkülönülve állt, a bejárathoz legközelebbi sorban. A többi átlagos felszereltségű, közepes méretű, hazai gyártmányú autó, különféle világos színekben. Találomra parkoltak itt-ott. Valószínűleg az irodai dolgozók autói.

Ők nem ezeket keresték.

A négy óránál emelkedő épület lehetett az, amit a puskás fickó depónak nevezett. Egyszerű, fehérre festett, négyszögletes épület salakbetonból, fém nyeregtetővel. Az épület egyik oldalán négy felgördülő ajtó volt, ahol behajthattak a teherautók. Mind olyan magas, hogy beférjen egy nagy méretű kukásautó. Elég szélesek is. Az összes le volt húzva. Az épület előtt balra, a személyzeti bejárat közelében egy sor parkolóhely húzódott. Négy hely foglalt volt. Mindegyik jármű pickup, három Ford és egy Dodge Ram. Nem újak, de tiszták és jól karbantartottak. Ezek az itt dolgozó szerelőké lehetnek, gondolta Reacher.

Nem ezeket keresik.

Volt egy üres terület a lerakóhelytől jobbra, amely egészen a kerítésig elnyúlt. Itt parkolhattak le a teherautók éjszakára. Legalább fél tucat elfért. Ezen túl pedig, ahol a kerítés elkanyarodott a bejárat felé, és kicsit szűkebb lett a hely, néhány autó állt sorban. Hét darab. Egy régi, nyitott tetejű Jeep, amelyről szinte teljesen lekopott festék. Egy fekete Chrysler 300-as szedán, krómozott keréktárcsákkal, sötétre színezett ablakokkal. Egy sötétkék Porsche 911-es, amelyen megcsillant a napfény. Egy 1980-as Cadillac, amely eredetileg sötétbordó lehetett, de már tompára és fénytelenre fakult. Volt egy mustársárga Volvo. Egy apró, égszínkék Fiat. És egy fehér Hyundai SUV.

Valószínűleg ezek azok a kocsik, amelyeket keresnek.

A kerítésre szerelt táblán felirat figyelmeztetett: Az illetéktelenül itt parkoló járműveket elszállítjuk, a tulajdonos költségére. Sands megfordult a minifurgonnal, és betolatott épp a tábla alá, a Hyundai mellé. A motort nem állította le. Magasabb fokozatra tekerte a légkondit. Odakint remegett a forró levegő a repedezett beton fölött. A sík felület mintha imbolygott és táncolt volna a távolban. Sands kikapcsolta a biztonsági övet, és hátradőlt. Laza volt, de éber. Rutherford idegesen izgett-mozgott mellette. Reacher elnyújtózott a hátuk mögött, olyan mozdulatlanul, mintha aludna.

Eltelt félóra. Nem érkeztek teherautók. Újabb negyedóra múlva még mindig semmi. Aztán öt perccel később meghallották egy motor berregését. Egy nagy dízelmotor közeledett feléjük. Sands és Reacher egyszerre kiegyenesedtek. Egy kukásautó jelent meg az út végében. Nagy méretű. Tehát nem Thomassinóé. Figyelték, ahogy araszolgatva végiggördül az úton, át a kapun, a parkolóhoz döcög, aztán sziszegő légfékekkel megáll. Két férfi ugrott le róla. Kék overallt viseltek, mint a hulladéklerakó telepen az őr. Odamentek a sorban parkoló kocsikhoz. Az első férfi beszállt a Jeepbe, a második a Chryslerbe. Együtt indultak el, egymás mellett hajtva, amíg oda nem értek a kapuhoz. Aztán a Jeep megelőzte a másik autót. Áthajtottak a sorompó alatt, amelyet még le sem eresztettek az érkezésük óta, aztán felgyorsítottak, és hamarosan el is tűntek szem elől.

Hét perccel később megérkezett egy újabb teherautó. Ez is nagy méretű volt, tehát nem Thomassinóé. Ugyanaz történt, mint az előbb. A két férfi beszállt a Cadillacbe, illetve a Volvóba. Így három autó maradt, a Hyundai, a Fiat és a Porsche.

A következő érkező teherautó már kisebb volt. Várniuk kellett, amíg elgördült mellettük, hogy le tudják olvasni a rendszámtáblát. Ugyanaz volt, mint ami Thomassino azonosító száma mellett állt a hulladéklerakó naplójában. Leparkolt a két nagyobb teherautó mellett. Kicsit beljebb állt meg, így azok el is takarták. Fél perc múlva megjelent egy férfi. Úgy százhetvenöt centi magas lehetett. Egészen rövidre nyírt szőke haja volt, tükörüvegű pilóta-napszemüveget viselt, fényes fekete bakancsot. Kék overallja ugyanolyan volt, mint a többieké, csak sötétebb színű és újabb. Úgy festett benne, mintha inkább pilóta-egyenruhába képzelné magát. Feléjük indult. A Porschéhoz tartott. Sands az ajtó kilincse után nyúlt, aztán megtorpant a keze. A férfi a kocsi másik oldalához ment, nem a sofőrüléshez. Odahajolt, és a kezével árnyékolva belesett az ablakon, úgy tíz másodpercig. Aztán felegyenesedett, megcsóválta a fejét, elsétált a Fiat mellett, majd belépett a Hyundai és minifurgon közé. Sands gyorsan kiszállt, és odasietett, maga előtt tartva a jelvényét.

– Ön David Thomassino? – kérdezte.

– Én vagyok. – A férfi megállt. – Ki kérdezi?

– Szövetségi ügynökök vagyunk. Beszélnünk kell magával.

– Miről?

– Szálljon be egy pillanatra a furgonba. Mindent elmagyarázok.

Rutherford hátrafordult az ülésen, és lenyomott egy gombot, amitől kinyílt a furgon oldalajtaja. Előbukkant Reacher, aki úgy terült el hátul, mint egy ketrecbe zárt gorilla.

– Nem hinném. – Thomassino hátrébb lépett. – Nem szállok be oda mellé. Magával beszélek. De csak a rendőrkapitányságon. Én előremegyek a kocsimmal, maguk meg jöhetnek utánam.

– Hadd fogalmazzak másképp! – szólt közbe Reacher. Kihajolt, elkapta Thomassino overalljának az elejét, és berántotta. Sands bemászott a férfi után, és a hátsó ülésre lökdöste. Egy kar segítségével elfordította a középső ülést, hogy szembekerüljön vele, aztán lenyomta a gombot, amivel be lehetett csukni az ajtót. Reacher is elfordította az ülését. Rutherford a két első ülés közti résen nézett hátra.

– Mielőtt elkezdenénk, fontos megértenie valamit – mondta Sands. – Nem maga miatt vagyunk itt. Nem akarjuk letartóztatni vagy bármiféle bajt okozni. Maga egyáltalán nem érdekel minket. Csak egy információra lenne szükségünk. Ha megadja nekünk, mehet is a dolgára. Soha többé nem fog látni minket. És soha senki nem fog tudni róla, hogy segített nekünk. Érthető?

Thomassino nyelt egy nagyot, aztán bólintott.

– Helyes – mondta Sands. – Tehát az a dolga, hogy elszállítsa a feleslegessé vált elektronikai hulladékot, és elvigye a város határán kívül található feldolgozóba, így van?

– Az csak egy hely, ahol szétválogatják a hulladékot. A valódi feldolgozás máshol zajlik.

– De odaszállít elektronikus berendezéseket?

– Igen.

– Ebben a hónapban kétszer szállított a városháza IT-osztályáról.

– Ha maga mondja...

– Ez állt a naplóban.

– Akkor biztosan úgy volt.

– Egyik alkalommal nyolc szervert szállított el.

– Azt se tudom, mi az.

– Érdektelenül kinéző nagy fekete dobozok – szólt közbe Rutherford. – Egy szekrényben voltak, a számítógépteremben. A helyiség közepén állt a szekrény, betört üvegajtóval.

– Tudják hány dolgot szállítok el egy hét alatt? Nem emlékezhetek mindegyikre – mondta Thomassino.

– Látom, visel jegygyűrűt, Dave – szólt közbe Reacher. – Gyerekei vannak? Vagy csak ketten vannak a feleségével?

– Úton van az első gyerekünk. Miért?

– Fiú lesz, vagy lány?

– Lány. Miért?

– Mert szinte látok magam előtt egy jelenetet – felelte Reacher. – A gyerek első napja az óvodában. Amikor a felesége hazaviszi, a gyerek megkérdezi: „Anya, nekem miért nincs apukám? Minden gyereknek van.” Mire a felesége azt feleli: „Van apukád, kicsim, csak szövetségi börtönben ül, mert túl ostoba volt, hogy segítsen magán, amikor lehetősége lett volna rá.”

– Jól van. – Thomassino egy pillanatra lehunyta a szemét. – Elhoztam őket. Amikor másodszor mentem oda. Az első alkalommal is ott voltak, de akkor úgy tettem, mintha nem láttam volna. Marha nehéz lett volna mozgatni, úgyhogy abban reménykedtem, hogy elviszik a kukások.

– És aztán mit csinált velük? – kérdezte Sands.

– Felraktam a teherautóra. Aztán aznap később kiürítettem a teherautót a hulladéklerakó telepen.

– Próbálkozzunk újra!

– Mi van? Ez az igazság.

– Azt elhiszem, hogy felrakta a teherautóra. De sohasem érkezett meg a telepre. Mi lett velük?

– Nem loptam el, ha erre céloz – felelte Thomassino. – Nem is adtam el. Nem dobtam le valahol útközben. Mindent, ami a teherautón volt, leraktam a telepen.

– De nem voltak ott – mondta Sands. – Ellenőriztük. Akkor mi történt velük?

– Fogalmam sincs. Kutassák át a házamat, ha nem hisznek nekem. Beszéljenek a feleségemmel. A barátaimmal. Nézzék meg a bankszámlámat. Vessenek alá hazugságvizsgálatnak. Nem én loptam el. Nem adtam el. Fogalmam sincs, hová lettek.

Reacher Sandsre nézett. A nő alig észrevehető vállrándítással reagált. Nem erre a válaszra számítottak. Thomassino nem segített semmit. De Reacher hajlott rá, hogy higgyen neki. Sok gyanúsítottat hallgatott ki az évek során. Jó érzéke volt ahhoz, ha valaki hazudik, és Thomassino őszintének tűnt.

– Hát jó. – Sands elővett egy darab papírt meg egy tollat a táskájából. – Megadok egy telefonszámot, ha esetleg...

– Nekem lenne egy kérdésem – szólalt meg Rutherford. – Sarah, a hulladéklerakó helyen nem tűnt fel semmi különös?

– Nem. Csak egy rakás szemét.

– Pontosan. Amikor megkérdezted, van-e részletes leltár, az a fura öreg fickó azt mondta, mi értelme lenne? Egér, bézs, nem működik, újra meg újra.

– Igen, és?

– Mekkora az esélye annak, hogy minden egyes elektronikus eszköz, amit a városházán kiselejteznek, használhatatlan? Biztos van köztük olyan, ami még működik, ha régi és lassú is. Mint a szerverek. Igazából nem volt semmi bajuk. Úgy tűnik, mintha mindent, amiben van még egy kis élet, kiválogattak volna.

Thomassino a padlót nézte. Ez volt az első árulkodó jel.

– Dave, van valami hozzáfűznivalója? – kérdezte Reacher.

Thomassino nem válaszolt.

– Azon tűnődöm, a lánya vajon férjhez fog-e menni egyszer, Dave. Biztosan. A legtöbben végül megházasodnak. A kérdés az, hogy ki fogja az oltárhoz kísérni? Ki lesz ott, amikor az ő első gyermeke megszületik?

Thomassino előrehajolt, és a kezébe temette az arcát.

– Akkor kezdődött, amikor még csak két hete dolgoztam itt. A főnököm elhívott ebédelni. Azt mondta, lenne egy-két dolog, amiről tájékoztatni akar. Úgyhogy elmentem vele. Egy bisztróba mentünk, Fat Freddie’s a neve.

– Ismerem azt a helyet – mondta Rutherford. – Állítólag ott van a legjobb milkshake az egész városban.

– Én értem oda elsőnek – folytatta Thomassino. – Leültem, és vártam. Aztán jött egy sms a főnökömtől, azt írta, késik, úgyhogy rendeljek csak addig. Rendeltem, és amikor kihozták az ételt, jött egy újabb sms. A főnököm azt írta, mégsem tud jönni. Én végeztem az ebédemmel, kértem a számlát, de a pincérnő azt mondta, a ház vendége voltam. Megkérdeztem, miért, ő meg azt felelte, várjak egy kicsit. Valaki majd jön és elmagyarázza. Aztán megjelent egy nagydarab, kövér pasas, és leült velem szemben. Gondolom, ő volt a tulaj. Megköszöntem neki a meghívást, ő meg azt mondta, semmiség. Azt mondta, mindig ehetek náluk ingyen, csak egy dolgot kér cserébe: mindig álljak meg itt, mielőtt továbbmegyek a hulladéklerakóig, és hagyjam nyitva a teherautót.

– És maga mit felelt? – kérdezte Sands.

– Megpróbáltam valahogy kibújni a dolog alól. Azt mondtam, mindig más útvonalon megyek, nem lenne praktikus erre kitérőt tenni, néha késésben vagyok, meg ilyesmi.

– De ő nem fogadta el a nemleges választ.

– Átadott egy fényképet. A feleségemről. Egy autó szélvédőjén keresztül készült. Épp átment az úttesten, a munkahelyénél. A kocsi nagyon közel lehetett hozzá, alig egy méterre. Ő épp arrafelé fordult. Sohasem felejtem el az arckifejezését. Halálos rémület ült ki rá, mintha biztos lenne benne, hogy el fogják gázolni.

– A férfi nem mondott semmi mást?

– Nem kellett. Egyértelmű volt az üzenet.

– Szóval mindig megáll ott, mielőtt továbbmenne a telepre – mondta Reacher. – Csak úgy odamehet bármikor, vagy oda kell telefonálni előtte? Értesíteni kell őket, hogy megy?

– Csak úgy odamegyek. Legalább félóráig kell maradnom, és mindig egy bizonyos helyen kell megállnom a teherautóval.

– Hol?

– Hátul, a személyzeti parkoló legszélén. Van ott egy kis melléképület, téglából. Ahol a kukák is vannak, és ahol a használt sütőolajat tárolják. Van ott egy sárgával felrajzolt külön parkolóhely. Ott kell hagynom a teherautót.

– Hány bejárata van a melléképületnek?

– Egy. Közvetlenül ott, ahol leparkolok.

– Ablakai vannak?

– Nincsenek.

– Az ajtó be van zárva?

Thomassino egy pillanatig gondolkozott.

– Igen. Van rajta egy lakat, jó nagy.

– Tehát amíg odabent van, és elfogyasztja az ingyenkaját, valaki átkutatja a teherautó rakományát, kiválogat mindent, ami értékesnek tűnik, és bepakolja ebbe a bezárt épületbe?

Thomassino megvonta a vállát.

– Mi az? – kérdezte Reacher. – Van még más is?

– Őszintén mondom, hogy nem tudom. Nagyon szar helyzetbe kerültem. Tényleg veszélybe akarnám sodorni a feleségem életét pár ócska használt elektronikus cucc miatt, amit már kidobtak a szemétbe? És mindez része egy olyan balhénak, amiben a főnököm is benne van? Nem, nem fogok emiatt kockáztatni. Úgyhogy úgy teszek, mintha se nem látnék, se nem hallanék. Bemegyek, megkajálok, aztán visszamegyek. Lerakom a rakományt a telepen. Ha valaki elvitt ezt-azt, amíg nem néztem oda, én nem tehetek róla.

– Elfogadható módon cáfolni tudja, ha lebukna – mondta Rutherford. – Értem.

– Félig elfogadható – jegyezte meg Sands.

– Ez most mindegy. Tehát aznap, amikor a szervereket elszállította, bement a bisztróba? – kérdezte Reacher.

Thomassino bólintott.

– És a szerverek már nem voltak meg, amikor a hulladéklerakóhoz ért?

– Azt hiszem, nem – felelte Thomassino. – Úgy értem, nem készítünk listát. De a szekrényre emlékszem. Marha nehéz volt felpakolni a teherautóra. Arra nem emlékszem, hogy le is kellett volna pakolni.

– Jól van – bólintott Reacher. – Még egy kérdés. A bisztró tulaja, aki a fotót mutatta a feleségéről... Őt hogy hívják?

– Úgy hallottam, valaki Budnak szólította. De azt hiszem, a valódi neve Budnick. Bill Budnick. Egyszer volt egy cikk az újságban a Fat Freddie’sről, és megemlítették a nevét. Úgy egy évvel ezelőtt, közvetlenül azután, hogy megvette a helyet.

– Értem – bólintott Reacher. – És ez a Budnick mondott valamit arról, hogy mit csináljon, ha valaki esetleg kérdezősködne róla?

– Nem, ilyesmi nem került szóba. Csak egyetlenegyszer beszéltem vele.

– Tehát ha meglátogatnánk a Fat Freddie’st, mondjuk, hogy ellenőrizzük, tényleg méltó-e a hírnevéhez a milkshake-jük, Budnick nem számítana ránk?

– Úgy érti, hogy leadnám-e neki a drótot? Nézze, az a barom megfenyegette a feleségemet. Ha kigyulladna a fogsora, akkor se vizelnék a szájába. Nagyon is szeretném, ha meglátogatnák. Szeretném, ha lebuktatnák és lecsuknák. Csak kérem, engem ne keverjenek bele.

– Hogy keverhetnénk bele? Soha nem is találkoztunk – felelte Reacher.

Sands megnyomta az ajtónyitó gombot, kiszállt, és intett Thomassinónak, hogy kövesse. A férfi félig felemelkedett a helyéről, aztán visszaült.

– Lenne még valami. Valamit tudniuk kell. Én mindig kifizetem, amit a Fat Freddie’sben eszek. A legelső alkalomtól eltekintve, amikor meglepetésként ért a dolog. Amit teszek, azt a feleségemért teszem. Hogy biztonságban legyen. Nem azért, hogy potyázzak. Lehet, hogy kifosztják a teherautót, lehet, hogy nem, de én nem vagyok benne ebben.

20. fejezet

Tehát nem a lustaság volt az ok, hanem a kapzsiság. Csak épp nem Thomassino részéről. Ő csak egy gyalog a sakktáblán. Kiállhatott volna magáért, gondolta Reacher, és akkor már a kezükben lennének a szerverek. De nem okolta, amiért másfelé néz, amíg a teherautóját fosztogatják. Így, hogy a felesége élete a tét, és csak egy halom ócskavasról van szó, amit mások már kidobtak. Reacher jobban örült volna, ha úgy tudnak elhajtani, hogy a szerverek ott vannak a minifurgonban, de legalább találtak egy újabb nyomot, amit követhetnek. Ez is jobb a semminél.

A GPS azt írta ki, hogy huszonkét perc az út a Fat Freddie’s bisztróig, de végül negyvenhat perc lett belőle, mert Reacher megkérte Sandset, hogy tegyenek egy kis kitérőt a kamionos pihenőhöz. Be akart szerezni még két dolgot. Egy drótvágót. A lehető legnagyobbat. Meg egy lakatot. A legerősebbet. Sands kihasználta az alkalmat, hogy addig tankoljon, és amikor Reacher visszatért, úgy várta, hogy a motort már beindította, és a GPS kijelzője mutatta az útvonal következő szakaszát. Gyorsabban hajtott, mint eddig. Fellelkesíti a kilátás, hogy talán sikerül visszaszerezni a szervereket, gondolta Reacher. Sands olyan keményen taposott a gázba, hogy a kanyarokban kicsit kifarolt a furgon, míg végül egy géphang meg nem szólalt a műszerfalról, hogy megérkeztek az úti céljukhoz, amely balra található. Továbbra is északra voltak a várostól. Néhány ház állt elszórva a szántóföldek és a fák között, de a legközelebbi nagyobb település legalább másfél kilométerre volt innen. Egy-egy, a háború előtti időkből származó platós teherautó állt a behajtó mindkét oldalán. Reachert az előkelő rezidenciák kapujánál díszelgő szobrokra emlékeztették. Maga a bisztró az úttól hátrébb helyezkedett el. A széles, négyszögletes épület úgy festett, mintha farönkökből készült volna. Zöld fémteteje volt, teljes szélességben tornác húzódott előtte, a homlokzat közepén Fat Freddie’s neonfelirat villogott piros betűkkel, alatta pedig egy cowboyfigura emelgetett egy kolosszális méretű sajtburgert a tányértól a szájáig.

A parkoló megtelt. A csúcsidő kellős közepén voltak. Sands átkanyargott a kocsik és pickupok között, amelyek a teli sorok végében és félig a járdán is álltak. Megkerülte az épületet. Hátul is volt egy sor parkolóhely, Csak a személyzet részére! felirattal. Itt is minden hely foglalt volt. Ezek mögött állt a kis melléképület, ahogy Thomassino mondta. Alacsony volt, négyszögletes, halvány téglából, lapos tetővel. Előtte egy elkerített részen kukák sorakoztak. Sands odahajtott az épület mellé, az ajtóhoz. Reacher kikászálódott. A drótvágót lelógatta a combja mellett. Körbenézett, hogy senki sem figyeli-e. Felemelte a szerszámot. Befogta vele a lakat szárát, és jó erősen megszorította. A fém szétpattant. Leszedte a lakatot, és zsebre vágta. Sands csatlakozott hozzá. Rutherford a furgon másik oldaláról sietett oda.

– Készen állnak? – kérdezte Reacher.

Sands és Rutherford egymásra néztek, aztán bólintottak.

Reacher megrántotta az ajtót. A sarokvasak nyikorogtak. A nappali fény beáradt, egészen a hátsó falig megvilágítva mindent. A padlón halomban álltak mindenféle elektronikus berendezések. Hasonló keverék, mint a hulladéklerakó telepen, csak itt minden szépen szét volt válogatva kategóriák szerint. Az egyik részen asztali számítógépek álltak. Mellettük monitorok. Billentyűzetek. Egerek. Nyomtatók. Tévékészülékek. DVD-lejátszók. Feltehetően mind használható állapotban, bár Reacher nem tudta, ezt miként lehetne biztosan megállapítani. Csak egyvalamit találtak, ami nem elektronikai berendezés volt: egy szekrényt. Majdnem két méter magas volt, és egymagában állt a helyiség leghátsó részén, félig megbújva az árnyak között. A jobb oldala fordult feléjük, a betört üvegajtó nyitva lógott.

– Itt van! – Rutherford befurakodott Reacher mellett, és előrerohant, közben előhúzta a telefonját. Bekapcsolta rajta a zseblámpát. Odament a szekrény elejéhez, és belenézett. Aztán oldalra dőlt, és jobb vállával a falnak támaszkodott.

– Mi a baj? – kérdezte Sands.

Rutherford nem tudott megszólalni. Csak bágyadtan legyintett a bal kezével.

Sands is odasietett, és benézett a szekrénybe. Visszafordult Reacherhez. Ő már tudta, mit fog mondani, mielőtt a nő kinyitotta volna a száját.

– Üres. Eltűntek.

Reacher szinte látta, ahogy a szerverek elenyésznek a távolban. És közben az új ember közeledik az ellenkező irányból, Moszkvából, repülővel.

– Van rá esély, hogy valahol itt rejtőznek a többi cucc között? – kérdezte.

Rutherford kiegyenesedett, és megrázta a fejét.

– Nincs. Csak egy halom számítógép van, mind asztali gépek. A szerverek nincsenek itt. Elkéstünk.

– Nem így kell nézni a dolgokat – mondta Reacher. – Nem késtünk el. Egy lépéssel közelebb vagyunk. Biztosan tudjuk, hogy itt voltak. Ami azt jelenti, hogy jó nyomon járunk.

– Ez igaz – helyeselt Sands. Megfogta Rutherford karját, és az ajtóhoz vezette. – Gyere! Nem adjuk fel.

– Mit tehetünk? – kérdezte Rutherford. – Ez zsákutca.

– Nem, nem az – mondta Sands. – A szerverek itt voltak. Valaki tudja, mi történt velük.

– Gondolom... De ki?

– Már tudjuk, hogy ki – felelte Sands. – Bill Budnick. A pasas, aki megfenyegette Thomassinót. Akié ez a hely. Beszélünk vele. Rávesszük, hogy mondja el, kinek adta el őket.

– Gondolod, hogy itt van még? – kérdezte Rutherford. – Mi van, ha nem dolgozik esténként?

– Bemegyünk. Könnyű lesz kideríteni, bent van-e. És ha nincs, valaki biztosan tudni fogja, hol találhatjuk meg.

– Nem szükséges megkeresnünk – mondta Reacher – Adjunk neki öt percet. Talán annyi se kell. Ő fog idejönni hozzánk.

Reacher behajolt a furgonba, bedugta az ülés alá a drótvágót, aztán becsukta az ajtót.

– Ja, igen – bólintott Sands. – A félóra.

– Nem tudlak követni – értetlenkedett Rutherford.

– Thomassino azt mondta, bármikor jöhet, amikor a bisztró nyitva van. – Reacher felrakta az új lakatot, és rákattintotta. – Nem kellett előre idetelefonálnia. Csak maradnia kellett félórán keresztül.

– Vagyis aki át szokta kutatni a teherautót, az is mindig itt van – tette hozzá Sands. – Kell neki idő, hogy átvizsgálja a szajrét. Megnézi, mi értékes belőle, és bepakolja a melléképületbe. Aztán eltűnik, mielőtt Thomassino visszaérne. A félóra elég kevés. Ha bármi mást is ezalatt kéne intézni, mondjuk megvárni, hogy valaki odaszóljon, hogy Thomassino megérkezett, aztán idejönni valahonnan kocsival, az már túl sok időt elvenne.

– Lehetséges... – mondta Rutherford. – De ebből még nem következik az, hogy maga Budnick csinálja.

– Ez igaz. – Reacher a falnak támaszkodott. – De a profi bűnözők általában két dolgot akarnak: annyi hasznot, amennyi lehetséges, és olyan kockázatmentesen, amennyire lehetséges. Ha Budnick nem maga intézi a teherautók átkutatását, akkor be kell vonnia még valakit. Legalább egy embert. Talán kettőt, hogy váltani tudják egymást. Ezeknek az embereknek fizetnie kellene, ami már megnyirbálja a profitot. Előfordulhat, hogy beköpik. És ki kellene osonniuk a konyhából, vagy otthagyni a mosogatást, vagy bármi is a fedőmelójuk, ami gyanút kelthetne. És ez növelné a kockázatot. – A főépület hátsó részén nyíló vészkijáratra mutatott. – Fogadni mernék, hogy a következő, aki kilép azon az ajtón, Budnick lesz. Rusty, jó lenne, ha addig visszaülne a furgonba. Húzza le a fejét. Maga helybeli. Szerepelt az újságokban. Esetleg felismerheti magát.

Három perc múlva nyílt a vészkijárat, és kilépett egy férfi. Halványszürke öltönyt viselt, fehér inget és virágmintás nyakkendőt. A haja szépen elválasztva. Óriási termetű volt, majdnem százkilencven centi és legalább száznyolcvan kiló. Ez a veszélye annak, ha valaki egész álló nap és minden áldott nap ingyenkajával van körbevéve, gondolta Reacher. A férfi egy pillanatra megállt, a fejét kissé félrebillentve, hogy felmérje a helyzetet.

Levonta magában a következtetést, és elindult a melléképület felé. Könnyed, ruganyos léptekkel járt, fürgén mozgott. Reacher módosította magában a korábban alkotott véleményét. A pasas mégsem csak egy hájpacni. Lehet, hogy régebben birkózó volt. Vagy amerikai focit játszott. Nem mintha a múltja bármit is számítana. A lényeg az, hogy ne kapjon szívrohamot, mielőtt válaszolna Reacher kérdéseire.

– Elnézést, de itt nem parkolhatnak. Meg kell kérnem, hogy álljanak át máshová.

– Ez így nem igaz, Mr. Budnick, nemdebár? – felelte Reacher. – Parkolhatunk itt. Nyilván, mert megtettük. És nem kell megkérnie, hogy álljunk át máshová. Csak meg akar kérni minket.

– Maga meg ki a frász? – kérdezte Budnick. – És honnan tudja a nevemet?

– Sok mindent tudok magáról – felelte Reacher. – Tudom, hogy a magáé ez az étterem. És tudom, hogy ez nem elég magának, mert egy kis mellékes üzletet is folytat. Azért vagyok itt, hogy tegyek egy ajánlatot. Valami nagyon egyszerűt. Mind a ketten megkapnánk, amit akarunk, aztán mindenki megy a maga útjára. Ez így jól hangzik?

– Először is, sejtelmem sincs, miről beszél. A bisztrót működtetem. Ennyi, pont. Semmilyen mellékes foglalkozást nem űzök. És másodszor, még ha így is lenne, ugyan mije lehetne, amit én akarnék?

– Semmi. Nem eladni akarok, venni. Vagyis pontosabban bartert ajánlok, mivel pénz nem cserélne gazdát. Adni fog nekem valamit, én pedig megteszek valamit magának cserébe.

– Nagyon biztos magában.

Reacher nem felelt semmit.

– Jól van – folytatta Budnick. – Mondjuk, hogy benne vagyok. Mit akar?

– Információt.

– Mi lenne az?

– Hoztak ide bizonyos elektronikus berendezéseket. Már nincsenek itt. A gond az, hogy az a valami a miénk. És szeretnénk visszakapni. Tehát el fogja mondani nekem, hogy kinek adta el.

Budnick nem válaszolt.

– Cserébe én nem töröm el a lábát – folytatta Reacher.

– Dögöljön meg! – Budnick egy lépést hátrált, előhúzott a zakója zsebéből egy telefont, és bökdösni kezdte.

Reacher kikapta a kezéből, és odadobta Sandsnek.

– Nyilván nem a rendőrséget hívta, mivel lopott áruról beszélünk. Tehát annak telefonál, akinek a védelemért fizet. Mit akar tőle? Hogy küldjön ide három-négy embert? Általában én örülnék ennek. Ma túl sokat kellett egy helyben üldögélnem a fenekemen, és a számat jártatnom. Egy kis könnyed testedzés jól jönne, de sajnálatos módon kevés az időm. Vagy elmondja nekem, amit tudni akarok, vagy magán fogom levezetni a frusztrációmat.

– Valóban? – Budnick felszegte az állát. – Akkor tessék, próbálja meg! Lássuk, mire megy!

Birkózó lehetett, gondolta Reacher. Vagy amerikaifutball-játékos. Ami azt jelenti, hogy valószínűleg megpróbálja majd birkózófogással megragadni. Vagy nekiront, abban reménykedve, hogy a földre döntheti. Annak nagyon kicsi az esélye, hogy ütéssel vagy rúgással próbálkozna. Reacher ebben biztos volt. Először is azért, mert Budnick hét-nyolc centivel alacsonyabb volt nála, és Reachernek szokatlanul hosszú karja volt. A legegyszerűbb az lett volna, ha megvárja, amíg Budnick rámozdul, aztán behúz egyet egyenesen a képébe, amikor elég közel ért. De azért nem túl keményen. Nem akarta kiütni, amíg el nem árult egy nevet.

Budnick oldalra húzódott, az óramutató járásával megegyező irányba, közelebb a melléképülethez, hogy sok szabad helye legyen a parkoló felé. Vagyis inkább azt tervezte, hogy nekiront Reachernek, nem birkózni akart. Nagydarab fickó volt. Egy ekkora méretű test mozgatásához sok energia kell. Reacher megváltoztatta a tervét. Volt bőven hely a jobbján és a balján is. Könnyen kikerülhet Budnick útjából. Körbefutkoshatja és kifáraszthatja. Hagyja, hogy az ellenfele mérjen vereséget saját magára.

Budnick közelebb jött tíz centivel, és nekiveselkedett, hogy támadjon. Ekkor hirtelen odalépett Sands, és jó keményen térden rúgta, mire a férfi úgy eldőlt oldalra, mint egy kivágott fa, aztán a hátára fordult, és a sérült térdét kezdte szorongatni.

– Mi az? – fordult Sands Reacherhez. – Csak a fiúk szórakozhatnak?

Budnick nagy nehezen felült, még mindig behajlítva a fájós lábát.

– Ez a rúgás csak fél erőből volt – lépett oda elé Sands. – A következőbe mindent beleadok. És ne reménykedjen, hogy megint a lábát fogom eltalálni. A tökére fogok célozni. És sohasem találok mellé.

Budnick nyüszített, és próbált hátrébb csúszni.

– Hacsak nem mond egy nevet – folytatta Sands. – Hogy kinek adta el az elektronikus berendezéseket. Most rögtön.

– Nem tudom – mondta Budnick. – Nem adtam el őket.

– Csinálja csak – biztatta Reacher Sandset. – Rúgjon!

– Ne! – mondta Budnick. – Kérem! Nem értik. Nem én adom el a holmikat. Ez nem az én üzletem. Én csak bérbe adom a helyiséget valakinek, aki raktárnak használja.

– És kinek adja bérbe? – kérdezte Reacher.

– Annak a pasasnak, akinek a védelemért fizetek.

– Oké. Mi a neve? Hol találjuk meg?

– Ne, kérem... Nem mondhatom el. Nézzék, nem is fizet nekem a helyiségért. Szívességnek tekinti. Ingyen adom neki.

Reacher és Sands egymásra néztek.

– Így igaz, ahogy mondom. – Budnick felemelte a kezét. – Esküszöm. Nézzék, a vendéglátóiparban dolgozom. Tisztában voltam vele, hogy fizetnem kell majd védelmi pénzt. Bele is kalkuláltam a költségvetésembe. Persze nyilván valami hamis címszó alatt. A pénzt is félretettem, hogy készenlétben álljon. A pasas óramű-pontossággal meg is jelent az első este, ahogy kinyitottam. Megmondta, mennyit kell fizetnem. Sok volt, de mit tehettem? Beleegyeztem. Aztán beszélt a másik dologról. Az elektronikai cikkekről. Egy kis mellékes üzletág. Úgy tűnik, évek óta folytatja. Az az idióta, akitől megvettem a bisztrót, ezt elfelejtette említeni. Mindegy, szóval a védelmipénz-szedő azt mondta, neki nagyon megfelel ez az elrendezés, és azt javasolta, folytassuk így. A saját egészségem érdekében. Mit mondhattam erre? Nem vagyok ostoba.

– Talán ostoba, talán nem – mondta Reacher. – Megmondom, mi a helyzet. Engem nem érdekel, hogy ki mit mondott magának, és mikor, miért fizetnek, és mit ad ingyen. Én csak két dolgot akarok hallani magától: ennek a pasasnak a nevét, és hogy hol találhatjuk meg.

– Nem árulhatom el. Meg fog ölni.

– És ha nem árulja el, a barátom óriási gólt fog rúgni a tökeivel. Nem hinném, hogy jó érzés lesz. Szóval nem ártana kicsit elgondolkoznia. Mérlegre tenni a prioritásokat. A jelenlegi bizonyosságok, szemben a jövőbeli lehetőségekkel. És ha lehet, gyorsan, mert kezd fogyni a türelmem.

Budnick egy pillanatig hallgatott, aztán nagy nehezen feltápászkodott a földről.

– A prioritásokat említette. Maguknak mi a fontosabb? Az, hogy visszakapják azt a valamit, vagy hogy elkapják a fickót, akinél van? Mert én úgy látom, hogy ha az a holmi idekerült, akkor valahol kidobták. Ez talán csak tévedésből történt. Vagy talán azért tette valaki, mert ki akart szúrni magukkal. De akárhogy is került ide, nem ennek az embernek a hibája volt. Mi lenne, ha segítenék visszaszerezni, de úgy, hogy őt kihagyjuk a buliból?

Reacher egy pillanatig gondolkodott. Védelmipénz-szedés – ez szervezett bűnözést jelent. A szervezett bűnözés prostitúcióval jár együtt. Drogokkal. Szerencsejátékkal. Uzsorakölcsönökkel. Mindenféle olyan zűrös dologgal, amire most nincs ideje. Olyan dolgokkal, amelyekre egy ideális világban lecsapna. De ez nem egy ideális világ, és most nem hipotetikus bonyodalmakkal kell foglalkoznia, hanem kézzelfoghatóbb problémákkal. Mint például az ügynök személye, aki megpróbál ellopni egy másolatot az Őrszemből. Vagy Rutherford biztonsága.

Hát igen, a prioritások.

– Jól van – bólintott végül. – Tegyük fel, hogy elfelejtem ezt az embert. Tegyük fel, hogy csak az érdekel, hogy visszaszerezzük a cuccot. Ezt miként lehetne megoldani?

– Tudom, hol tartja a szajrét – felelte Budnick. – Gondolom, amit keresnek, elég jó állapotban volt.

Reacher bólintott

– Egyszer az egyik embere elszólta magát, hogy hová viszi az árut. Nem is igazán tudta, mit mond, csak fecsegett. Ez hónapokkal ezelőtt volt. Nem is fog emlékezni rá. Úgyhogy nyugodtan odamehetnek. Intézzék úgy, mintha szimpla betörés lenne. Soha senki nem fogja hozzám kötni. És így mindenki boldog lesz, kivéve a védelmipénz-szedő fickót. Ő meg elmehet a búsba.

Reacher Sandsre nézett. A nő bólintott.

– Oké – mondta Reacher. – Hol van ez a hely?

– A Norm’s önkiszolgáló raktár. Az E4-es helyiség az övé. Nézzék meg a neten a címet. Meg tudom mondani a kapu nyitókódját. Azért tudom, mert még a felújítások idején én is béreltem ott egy raktárhelyiséget. A helyiség számát kell beütni – az enyém A6 volt –, és a mobiltelefonszámunk utolsó hét számjegyét. – Budnick elhadart egy sor számot.

– Rendben – bólintott Reacher. – De azért mielőtt odarohannánk a város túlsó felére, nem ártana megbizonyosodni róla, hogy a cuccunk nincs-e mégis itt. Az ajtó le van lakatolva, és nem tudtunk belesni a résen. Kinyitná nekünk?

– Nem néztek körül odabent?

– Hogy tudtunk volna bemenni?

Budnick megvonta a vállát, aztán elővett a zsebéből egy kulcstartót. Egyetlen kulcs volt rajta. Átadta Reachernek.

– Persze, érthető. Itt van, nyissa ki!

Reacher belépett az épület és a furgon közé. Amíg hátat fordított, gyorsan kicserélte a kezében a kulcsokat. Kinyitotta az új lakatot, és kitárta az ajtót.

– Hogy erre miért nem gondoltunk eddig! – Reacher megjátszott csodálkozással a homlokára csapott. – Itt volt végig. Budnick, jöjjön ide! Segítenie kell kihozni.

Budnick odasántikált. – Melyik a maguké?

– Egészen hátul van. Látja azt a nagy szekrényt, a törött ajtóval? Az az.

– Az nem lehet – rázta meg a fejét Budnick. – Emlékszem, ahogy bevonszolták. Legalább egy tonna. Nézze, vigyék el, ha akarják, de egyedül kell kicipelnie.

– Oké – mondta Reacher. – Ahogy gondolja. – Egyik lábával megtámaszkodott a furgon oldalában, és jó erősen megtaszította Budnickot a lapockái között.

A férfi bebotladozott az ajtón. Úgy hadonászott a karjával, mint egy hatalmas, repülésképtelen madár. Előrébb bukdácsolt, megkerült egy halom gépet, aztán rálépett egy kupac egérre. A lába belegabalyodott a vezetékekbe, orra bukott, és a nagy képernyős tévék mellett landolt.

Reacher utánadobta a kulcstartót.

– Ne aggódjon! Valaki majd erre jár, és kiengedi. Hacsak nem hazudott a raktárról. Vagy ha ez csapda. Ez esetben nem a védelmipénz-szedő fickó fogja megszívni, hanem maga.

Sands intett Reachernek, hogy maradjon ott, aztán átrohant a furgon másik oldalára. Egy pillanattal később visszatért két palack ásványvízzel. Letette őket épp a küszöbön belülre. Megvárta, amíg Reacher becsukja az ajtót, és ráteszi a lakatot, aztán megfogta a karját.

– Ugye később vissza fog jönni, és kiengedi Budnickot?

– Ha megint beszélnünk kell vele – felelte Reacher.

– És ha nem kell? Ha megtaláljuk a szervereket? Nem hagyhatja csak úgy itt bezárva!

– Nem fogom hagyni. Vagyis nem sokáig. Felhívom Rule-t a rendőrségen. Elmondom neki, hol találja. Hadd szerezzen magának egy újabb jó pontot.

– Nem túl kemény ez Budnickkal? Ez nem az ő üzlete. Nem profitál belőle. Ahogy Thomassino sem, ezért hagytuk futni. Nem kéne inkább a védelmi pénzes pasasra ráuszítani a rendőrséget? Ő vette rá az egészre Budnickot.

– A védelmipénz-szedő is le fog bukni, biztos vagyok benne. De ő csak arra vette rá Budnickot, hogy engedje használni neki a melléképületet. Budnick volt az, aki úgy döntött, hogy megfenyegeti Thomassino családját. Ezt a lépést ő tette meg. És ez olyan határvonal, amit nem kellett volna átlépnie.

21. fejezet

A GPS a városnak ugyanarra a felére irányította vissza őket, ahol a hulladéklerakó is volt. Megint huszonnégy percbe telt az út, és megint egy telepre értek, egy újabb hosszú, egyenes út végében, amelynek mindkét oldalán bekerített telkek sorakoztak. De a Norm’s önkiszolgáló raktárnál nem ugyanolyan volt a kerítés, mint a többi helyen. Az egész úgy festett, mint egy régi erőd. Fából ácsolt kerítés, őrtornyokkal, egy sor ágyú. Egy rúdon a csillagsávos lobogó lógott, egy másikon Tennessee állam zászlaja. A harmadikon valami fura, tarkabarka zászló, muskétákkal, szablyákkal és pajzsokkal. Lehet, hogy ezt Norm maga tervezte, gondolta Reacher. Talán a történelem megszállottja. Vagy úgy vélte, hogy ez a katonás hangulat biztonságérzetet fog árasztani. Tudat alatt megnyugtatja az ügyfeleket. Lehet, hogy ez fontos szempont ebben az üzletágban.

Sands megállt a kapu előtt. A behajtó mellett egy rusztikus kapuoszlop állt, de nem volt semmi jele kaputelefonnak, számkódos billentyűzetnek vagy kártyalehúzónak. Csak egy régimódi postaláda volt rászerelve. Sands a többiekre pillantott, aztán leengedte az ablakot, és megpiszkálta a postaládát. Kinyílt az ajtaja, és egy digitális kijelző bukkant elő. Üres volt. Sands megérintette a képernyőt, mire megjelent a billentyűzet, számokkal és betűkkel. Vett egy mély lélegzetet, és beírta a Budnick által megadott kódot. Nem történt semmi.

– El vagyok átkozva? – szólalt meg Sands. – Vagy minden beléptetőrendszer utál engem?

Újból próbálkozott a kóddal.

Nem történt semmi.

– Talán változtattak a kódon? – kérdezte Rutherford.

– Vagy Budnick átrázott minket – tette hozzá Reacher.

– Talán csak rosszul mondta – vélekedett Sands. – Ellenőrizzük, mielőtt elhamarkodott következtetésekre jutnánk. – A táskája után nyúlt, egy kicsit keresgélt benne, aztán elővette Budnick mobilját. – Azt mondta, a mobilszáma utolsó hét számjegyét kell beütni. Kérdezzük meg magától a telefontól.

Négyszer megérintette a kijelzőt, és a telefon életre kelt.

– Várjunk csak! – szólalt meg Rutherford. – Ezt hogy csináltad? Tényleg létezik központi kód, amit csak az FBI tud? Azt hittem, ez csak legenda.

– Hát persze hogy van FBI-os kód. Bármilyen telefonba be tudnak jutni, bármikor. A távolból is. Műholdakon keresztül. Nem tudtad?

– Ez komoly?

– Nem, dehogy. Odalestem Budnick válla fölött, amikor megpróbálta felhívni a védelmi pénzes pasast. Láttam, mit nyomott be. Akkor nézzük! Itt van a száma. A fenébe! Ez az, amit ő is mondott.

– Fogadni mernék, hogy megváltoztatták a belépési kódot – mondta Rutherford.

– Én meg fogadni mernék, hogy Budnick mellébeszélt – mondta Reacher.

– Várjunk! A telefonszám csak egy része a kódnak. Talán a raktár számát tévesztette el. Nagy nyomás alatt volt.

– Ezt hogy tudnánk kideríteni? – kérdezte Rutherford. – Vissza kell mennünk, és megkérdezni tőle.

– Megpróbálkozhatnánk valamivel – szólt közbe Reacher. Rámutatott a kijelző fölött egy feliratra, ahol a huszonnégy órában hívható segélyvonal száma volt feltüntetve. – Adja ide Budnick telefonját!

Sands benyomogatta a telefonszámot, kihangosította, és átadta Reachernek.

Egy férfi vette fel, hét csöngetés után. Steve néven jelentkezett. Álmosnak tűnt a hangja.

– Steve, itt Bill Budnick! Nézze, kicsit kínos ez a helyzet, de itt vagyok a raktár kapujában, és nem tudok bejutni. Már jó ideje nem jártam itt, és azt hiszem, elfelejtettem a raktáram számát. Meg tudná mondani nekem?

– Sajnálom, Mr. Budnick, ezt nem tehetem. Szabályellenes.

– Ugyan már, segítsen ki! Nem vagyok nagy barátságban a számokkal. Túl elfoglalt vagyok a Fat Freddie’sben, hogy gyakran ideszaladgáljak, ezért ment ki a fejemből. Én vagyok ott a tulaj.

– Tudom. Benne volt a képe az újságokban.

– Igen, amikor megvettem a bisztrót. Mit szólna ehhez? Ha megmondja a raktáram számát, csak most az egyszer, akkor most rögtön felírom valahová, és ez soha többé nem fog előfordulni. Aztán bármikor, amikor csak akar, eljöhet hozzám, és rendelhet bármit az étlapról, a vendégünk. Mit szól?

– Nem is tudom... Nem lenne szabad.

– Oké, legyen két személyre. Hozza el a párját is. Vagy jöjjön el kétszer egyedül. Nem fogja megbánni.

– Nem tehetem.

– Nálunk kapható a legjobb milkshake a városban, Steve. Sőt, ha engem kérdez, mindenből a legjobb. Lehet, hogy elfogult vagyok, de ez nem jelenti azt, hogy tévedek.

– Nem tudom... Legalább azt meg tudja mondani, melyik blokkban van?

Budnick A6-ot mondott. Reméljük a legjobbat.

– Persze. Az A blokkban.

– Oké, várjon egy kicsit.

Reacher papírzizegést hallott, aztán Steve újra megszólalt:

– Bármit rendelhetek az étlapról, ugye? És mehetek kétszer?

– Rendben.

– Az A4-esben van, Mr. Budnick. De ne mondja el senkinek, hogy elárultam.

Sands visszafordult az ablakhoz, kinyúlt, és beütötte az A4-et, aztán Budnick telefonszámának utolsó hét számjegyét.

Egy nagyon hosszú pillanatig nem történt semmi. Aztán a kapu kitárult.

Miután bejutottak az erődbejáratnak maszkírozott kapun, meglátták, hogy odabent már nem próbáltak történelmi hangulatot kelteni. Csak hat egyszerű, funkcionális épület állt a telepen. A legkisebb volt az iroda, ez rögtön a kapu után következett. A neonfelirat nem világított, odabent sem égett a villany. A másik öt épület kicsit távolabb állt, egymás mellett. Szürkére festett fém hullámlemez fedte őket. Mindegyik tizenkét méter széles és harminc méter hosszú. A rövidebb oldalukkal fordultak a kapu felé. Mindegyik raktár mellett komoly ipari légkondicionáló állt, és mindegyiknek az oldalára nagy piros betű volt felfestve, jó magasan, közvetlenül a tető széle alatt. Az A betűvel jelölt blokk egy vonalban volt az irodával. Az E blokk balra a legszélső. Reacher egy pillanatra megakadt ezen a sorrenden. Neki jobban tetszett volna úgy, ha A felől haladnak az E felé, nem fordítva. De aztán arra gondolt, nyilván csak egy blokkal kezdték, a jobb oldalon, amely a legkönnyebben megközelíthető az út felől, és utána haladtak balra, ahogy bővítették a raktárat.

Megkérte Sandset, hogy először hajtsanak Budnick raktárához. Attól tartott, hogy Steve, akivel telefonon beszélt, esetleg figyeli a helyet monitoron. Gyanús lenne, ha rögtön az elején rossz irányba fordulnak. És szerette volna azt is felmérni, milyen biztonsági intézkedések vannak. Aggódott, hogy nincsenek-e biztonsági őrök. Járőrök. Kutyák. A védelmipénz-szedő saját emberei, akiket megbízott, hogy tartsák szemmel az érdekeltségeit.

Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a raktártelepen nincs senki. Csak kétféle védelmi intézkedést alkalmaztak: voltak zárak meg kamerák. Minden raktárajtón másféle zár volt, ebből Reacher arra következtetett, hogy erről a bérlőknek kell gondoskodniuk. A kamera már más kérdés. Egyforma volt felszerelve minden blokk sarkánál, négy-öt méteres magasságban, így nem lehetett véletlenül leverni őket. És szándékosan szabotálni sem volt könnyű őket. Az épületek elejét vették, vagyis a külső sorokban lévő ajtók mindegyikét két kamera is lefedte, és a többit is legalább kettő. Az is lehet, hogy négy, attól függően, hogy mekkora a látóterük.

Az épületek minden oldalán tíz ajtó nyílt. A páratlan számok jobb oldalra estek, a párosak balra. A védelmipénz-szedő fickó raktára az E4-es volt, tehát bal oldalra esett, a külső sorban. Csak két kamera vette. Sands elkanyarodott Budnick raktárától, és áthajtott az E blokk közelebb eső oldalához. Megfordult, és kis tolatás után megállt a fallal párhuzamosan, olyan közel az épülethez, amennyire csak bírt. Még egy kicsit hátrébb tolatott, amíg a minifurgon épp a külső kamera alá került. Reacher levágott egy húszcentis darabot a szigetelőszalagból. Felmászott a furgon tetejére. Egy lépést tett hátra. A furgon teteje jó csúszós volt. A rugózása nyögött a súlya alatt. Reacher egyik kezével megtámaszkodott a falban, és még hátrébb lépett. Felnyújtózkodott, és leragasztotta a kamera lencséjét.

Sands megkerülte az épületet, és megismételték ugyanezt az E blokk túlsó végében lévő kameránál is. Ez azt jelentette, hogy csak annyit rögzítettek róluk, ahogy közelednek Budnick blokkjához, majd távoznak. És ahogy elhaladnak az A blokk páratlan számú raktárai előtt. Ez nem ideális, de nem is nagy katasztrófa. Ám ami még fontosabb, azt jelenti, hogy senki sem látta őket az E blokk páros számú oldalán. És ha senki sem látja őket, nem is tudják bejelenteni a rendőrségnek vagy bárhol másutt.

Sands a védelmipénz-szedő raktárához hajtott. Odatolatott, és megállt, de a motort nem állította le. Reacher kiszállt, és magával vitte a drótvágót. Rutherford csatlakozott hozzá. Megnézték az ajtókeret két oldalára stencilezett számot, aztán Reacher odaillesztette a lakat szárához a drótvágót. Meglepően vékony volt. Szinte alig kellett hozzá erőkifejtés, hogy elnyisszantsa. Levette a lakatot. Megfogta az ajtó közepén lévő fogantyút, és felhúzta az ajtót. Bútorokat pillantott meg. Egy ebédlőasztal. Nyolc összeillő étkezőszék. Egy kanapé. Két fotel. Egy tálalószekrény. Egy bárszekrény. Egy íróasztal. Meg egy állólámpa. Nem volt semmiféle elektronikus berendezés. Semmi olyan tárgy, amely ötven vagy talán hetvenöt évesnél fiatalabb lenne. Reacher úgy gondolta, valakinek nyilván meghalt egy rokona, szülője vagy nagyszülője, és ki kellett üríteni a házát. Minden mást eladtak, elajándékoztak, vagy elvitték megjavíttatni. A többi olyan divatjamúlt, hogy nem veszik hasznát, viszont túl drága, vagy túl nagy érzelmi értékkel bír, ezért kidobni sem akarták, inkább ide száműzték őket. Jó gyakorlati megoldás a bútorok tulajdonosának, de nekik sajnos nem sokat segített.

Sands látta a testbeszédükből, hogy mi történt. Kiszállt, és odament hozzájuk.

– Budnick egy seggfej! – szólalt meg Rutherford. – Reachernek igaza volt. Hazudott.

– Nem feltétlenül – mondta Sands. – A saját raktárszámát is eltévesztette. Talán ezt is. Meg kéne néznünk a többit is.

– Van erre időnk? – kérdezte Rutherford. – Van itt száz raktárhelyiség. Valaki jöhet közben, és megláthatja, mit művelünk. És a kamerák? Nem tehetjük mindet működésképtelenné. Ha valaki figyeli a monitorokat, már abból is gond lehet, hogy kettő nem működik. Nyilván utána fognak nézni, ha észreveszik, hogy egy egész sorban elsötétedtek a kamerák.

– Nem kell megnéznünk az összes raktárt – mondta Reacher. – Lehet, hogy Budnick csak halandzsázott. De ha nem, és a védelmi pénzes pasas itt tartja a szajrét, akkor a külső sorok egyikét fogja használni. Az az egyetlen hely, ahová nem lehet belátni a szemben lévő oldalról. És sokkal valószínűbb, hogy ez, mint az A blokk, mert ez távolabb esik a bejáratról. Kevesebb ember látja jönni-menni a teherautóit.

– Akkor kilencet kell ellenőriznünk – mondta Sands. – Legrosszabb esetben tizenkilencet.

– Lehet, hogy már csak egyet – mondta Reacher. – Budnick azt mondta, az ő raktára A6-os, a védelmi pénzes pasasé az E4-es. Az övé valójában az A4-es. Talán csak felcserélte a számokat. Lehet, hogy az E6-os a védelmi pénzes fickóé.

Reacher egy ajtóval odébb lépett. Ezen is vékonyka lakat volt, de valami speciális, edzett acélból készülhetett, mert ezt már komolyabb erőfeszítésébe került átvágni. Talán fél percig is birkózott a drótvágóval, míg végre sikerült. Aztán levette a lakatot, és felhúzta az ajtót. A lakatot zsebre vágta, a másik kettő mellé. Megfogta az ajtó fogantyúját, aztán hirtelen megdermedt. Valami zaj ütötte meg a fülét. Túl messze voltak a kaputól, azt nem hallották, amikor nyílt, de most egyértelműen egy nagy motor berregése hallatszott. Kerekek surrogtak a betonon. Egy autó közeledett feléjük.

Reacher a furgon felé biccentett. Sands és Rutherford bepattantak. Reacher lehúzta a bútorokkal teli raktár ajtaját, és követte őket. Egy pickup jelent meg az épület sarkánál. Egy metálbronz színű Toyota. A tetején nem volt villogó, és az ajtaján sem virított valamelyik biztonsági cég logója. Felfegyverkezett gengszterek sem ültek benne. Csak a sofőr, egyedül. Az ötvenes éveiben járhatott. Nem sietett. Elhajtott mellettük, barátságosan odaintegetett, aztán továbbhaladt a blokk végéhez. Megállt az utolsó előtti ajtónál, az E18-asnál. Kiszállt, kinyitotta az ajtót, kivett egy dobozt a csomagtartóból, és bevitte. Egy percen belül már vissza is ült a kocsiba. Megint integetett, aztán indított, és továbbhajtott a túlsó sarok felé.

– Gyerünk! – mondta Sands. – Rossz érzésem van. Végezzünk gyorsan, mielőtt valaki más is megjelenik.

Együtt kiszálltak a furgonból. Reacher felhúzta az E6-os ajtaját. Ez a raktár nem akkora volt, mint az előbbi. Négy helyiséget is egybenyitottak, kettőt a páros, kettőt a páratlan oldal felől.

Rutherford felkattintotta a villanykapcsolót, és egy tucat fluoreszkáló fénycső kelt életre pislákolva.

– Szentséges szűzanyám!

Az egész helyiségben mindenhol polcok álltak, úgy két méterre egymástól, nagyjából minden elképzelhető elektronikus berendezéssel megpakolva, amiről Reacher valaha is hallott. Háztartási gépek. Kereskedelmi és ipari berendezések. Sőt, még egyszerűbb katonai felszerelések is. De arról sejtelme sem volt, hogy a szerverek is itt rejtőznek-e valahol.

– Életem végig el tudnék itt lenni. – Rutherford beljebb lépett, és lassan elindult az első polcsor mentén. Sorra megnézett minden darabot, és motyogott magában. Aztán megakadt a szeme valamin, kicsit távolabb. Előrébb rohant két métert, térdre rogyott, és átkarolt pár fekete dobozt, amelyek a legalsó polcon álltak. – Ezt el sem hiszem! Itt vannak. Megtaláltuk!

– És működnek? – kérdezte Reacher. – Vajon letörölték őket? Ellenőrizni tudjuk?

– Itt nem – felelte Rutherford. – Ezek nem olyanok, mint egy laptop. Nem lehet csak úgy bekapcsolni és megnézni őket. A szervereket hálózatra kell kapcsolni. Aztán egy számítógéppel ellenőrizni lehet, hogy mi van rajtuk. Fogja fel úgy, hogy olyanok, mint egy gigantikus külső merevlemez.

– Majd később megmutatjuk, hogyan kell – mondta Sands. – Hálózatra kapcsolni őket könnyű. Most gyorsan be kell pakolni őket a furgonba, és elvinni valami biztonságos helyre. Majd ott megnézzük őket.

Rutherford és Sands megfogtak két-két szervert. Reacher négyet cipelt. Mindet bepakolták a keskeny csomagtérbe, a hátsó ülés mögé. Sands még egy percig rendezgette őket, hogy biztonságosan legyenek elhelyezve. Aztán indult, hogy beüljön a volánhoz.

– Várjon! – szólalt meg Reacher. – Ha le akarják másolni, ami rajta van, ahhoz mi kell? Egy másik szerver?

Rutherford bólintott.

– És egy hálózat meg egy szoftver. De alapjában véve igen, ennyi.

– És nincsenek itt más szerverek, amik jók lennének erre a célra?

– De, persze, van egy csomó.

– Összesen nyolc szervert használt, de csak az egyik volt az eredeti irattáros projekthez tartozó?

– Úgy van. A többit más helyekről szedtem össze.

– Oké, akkor vigyünk el kettőt, amikre tudunk másolni. Nem is, legyen négy.

– Miért? Mit fogunk még átmásolni?

– Lehet, hogy semmit. Majd elmagyarázom, ha kijutottunk innen.

22. fejezet

Reacher fejében öt szó zakatolt, miközben visszahajtottak a városba.

Negyven órán belül tudniuk kell.

Már csak negyven, mert nyolc óra eltelt közben. De továbbra is ugyanaz a két probléma állt fenn. És egyetlen kérdés, amelyre egyetlen szó volt a válasz. Letörölték-e a szervereket? Igen vagy nem? Akárhogy is, Reachernek két tennivalója lesz. Amennyiben az adatok érintetlenek, akkor meg kell győznie Rutherfordot, hogy másolja le a szerver tartalmát, és adjon át egy példányt az FBI-nak. Ha az adatok eltűntek, akkor közölnie kell a hírt Fisher ügynökkel, és meggyőzni Rutherfordot, hogy hagyja el a várost. Tudta, hogy ő melyik változatnak örülne jobban. De arról fogalma sem volt, hogy melyik lenne könnyebben megoldható.

Reacher az első ülésre pillantott. Sandset és Rutherfordot mintha kicserélték volna, egészen más emberek lettek ahhoz képest, mint amikor beléptek a raktárba. A fáradtságuk elszállt. Az aggodalmuk is. Szinte áradt belőlük az izgalom és a lelkesedés. Biztosak voltak benne, hogy miután sikeresen visszaszerezték a szervereket, minden más rendbe fog jönni. Reacher már kevésbé volt magabiztos. Ő volt az egyetlen, aki tudta, mi forog kockán. És ő volt az egyetlen, aki nem értett a számítógépekhez. Fogalma sem volt, hogyan lehet kicsalogatni belőlük a titkaikat. Vagy hogyan lehet kideríteni, rejtenek-e egyáltalán valami titkot. Ha már választani lehet, ő inkább emberekkel foglalkozott.

Legelőször Rutherford lakásához mentek, hogy ő és Sands összeszedjenek pár ruhadarabot meg pipereholmit, a laptopjukat, továbbá mindenféle kábelt és hosszabbítót, amire szükségük lesz, hogy összekapcsolják a szervereket. Aztán elmentek Marty kocsijáért, és Reacher átült abba. Ezután ismét északnak indultak, egymás után, vissza a kamionos pihenőig. Most nem a tankolás vagy a bevásárlás kedvéért, hanem a két motel miatt. Reachernek főleg az egyiken akadt meg a szeme. Úgy vélte, ez lehet az egész pihenő legrégebbi része. Teljesen hagyományos volt a kialakítása. Látott ehhez hasonló helyeket mindenfelé az országban. Egy griffmadárféleséget ábrázoló kék-piros neonreklám hirdette a motelt. Az épület földszintes volt, sötétbarna deszkaborítással. A délnyugati sarkában kapott helyet az iroda, fedett tetővel a bejárat fölött, mellette üdítő- és jégkrém-automata. A négyszög alakú udvar három oldalán körben sorakoztak a szobák, egymást váltogatták az ajtók és az ablakok. Összesen harminchat. Mindegyik előtt parkolóhely. Alig kellett pár lépést megtenni a kocsitól a szobáig. Könnyű becipelni a csomagokat. Kevesebb az esélye, hogy valaki meglátja, mit visz be az ember. Lehet akármilyen szokatlan vagy nem idevaló tárgy. Például három össze nem illő bőrönd meg egy tucat keskeny fekete doboz.

Reacher kifejezetten megfelelőnek találta a motel elhelyezkedését. Ahogyan azt is, hogy a harminchat parkolóhelyből mindössze négy volt foglalt. Három helyen rozoga, a naptól kifakult, lepattogzott fényezésű szedán állt. A negyediket egy élénksárga Toyota SUV foglalta el, amely egészen a tetejéig be volt spriccelve vöröses sárral. Két szedán az iroda felé eső részen parkolt, a harmadik és a Toyota a túlsó oldalon. Így a parkoló nagy része teljesen üresen maradt.

Sands megállt az automaták mellett, kiszállt, és az irodába indult. Reacher leparkolt a furgon mellett, és bement vele. A helyiség hosszú volt, és keskeny. A recepcióspult rögtön jobbra kapott helyet, utána egy magas hűtőszekrény következett dupla üvegezett ajtóval, majd egy asztal, rajta mikrosütő és kávéfőző. A bal oldali fal mellett három fehér műanyag asztal sorakozott, mindegyikhez volt négy fehér műanyag szék. Az asztalokon váza, piros művirágokkal.

Reacher kopogtatott a pulton. Pár pillanat múlva nyílt egy ajtó, és belépett egy fiatal srác. Tizenkilenc éves lehetett. A haja a válláig ért, kerek szemüveget viselt. Kinyúlt fehér póló volt rajta, és kopott, kitérdelt farmer. Lehuppant a recepcióspultnál lévő székbe, és Reacherre bámult.

– Beszélnünk kellene a szobáik áráról – szólalt meg Reacher. A srác egy táblára bökött a háta mögött a falon: Szobák 95 dollár/éjszaka.

– Gondolom, ez a sztenderd ár – mondta Reacher. – Engem nem ez érdekelne.

– Nincs árengedmény – közölte a recepciós. – Kilencvenöt dollár, plusz áfa. Ha nem tetszik, elmehet.

– Én nem árengedményt akarok. Valami mást. Köthetnénk egy különleges egyezséget.

– Különleges egyezség sincs, bármi legyen is az.

– Ne siesse el a választ! Le akar maradni egy jó üzletről?

A srác kicsit hallgatott. – Folytassa!

– Két szobát kérünk. Egy hetet kifizetünk előre. Az egyikért kilencvenöt dollárt éjszakánként, hitelkártyával, ahogy szokás. A másikért százötven dollárt adunk éjszakánként, készpénzben, a maga zsebébe.

– Folytassa! – mondta a srác.

– Három feltételem van. Először is, a szobák legyenek egymás mellett, az udvar felé néző középső szárnyban, és legyen köztük átjáró.

– Meg lehet oldani.

– Másodszor, az egyik szobába rendesen bejelentkezünk. A másikat rögzítse úgy a rendszerben, hogy valamiért nem kiadható.

– Nem tudom, ezt hogyan lehetne megcsinálni. Ilyen nálunk nincs.

– Dehogy nincs. Minden hotelben van ilyen. Mondjuk, ha egy vendég meghal, és várni kell, hogy a halottkém kiadja a papírokat. Vagy valaki lebukik drogokkal, és várják, hogy a rendőrség végezzen a helyszíneléssel. Vagy mondjuk ha a vízvezetékkel van valami baj, és várni kell a javításra. Nézze meg a kézikönyvben, benne lesz.

– Kézikönyvben? Maga melyik évszázadban él? – A srác előkereste a számítógépen az útmutatót. – Á! Oké. Igen, van ilyen. Nem probléma. Még valami?

– A megegyezésünk teljes mértékben bizalmas. Nem említheti senkinek. A főnökének se, a kollégáinak se. A takarítóknak se. A barátainak se. A mamájának és a papájának se. Még a kutyájának vagy a macskájának se.

– Nincs se kutyám, se macskám. De értem. Meglesz. És hogy egyértelmű legyen: azt mondta, mindkét szoba egy hétre? Hét éjszaka?

– Hét éjszaka. Ezerötven dollár, ha ezt számolgatja.

– Jól van. Megegyeztünk.

– Nagyszerű. A barátom majd rendezi a hitelkártyás fizetést, és kitölti a vendégkönyvet. Én fogom adni a készpénzt. A felét most, a felét amikor távozunk. Feltéve, hogy tartani tudja a száját.

Reacher és Sands kisétáltak az irodából a tizennyolcas és tizenkilences szoba kulcsával. A tizennyolcas hivatalos volt, a tizenkilences nem. Senki sem láthatja nyomát, hogy itt vannak, ha esetleg itt keresnék őket.

Reacher leparkolt Marty kocsijával a tizennyolcas szoba előtt. Sands odatolatott a furgonnal a tizenkilences ajtaja elé, egészen közel. Becipelték a szervereket, aztán a bőröndöket. Végül a drótvágót, a szigetelőszalagot meg a többi holmit, amit Reacher vásárolt. Négy percig voltak láthatóak odakint. Ez elfogadható kockázat. Aztán Reacher elvitte a furgont, és megállt vele a parkoló legtávolabbi végében. Sands majd visszaviszi a reptéri autókölcsönzőbe, ha minden megoldódott. De egyelőre veszélyes lett volna ezt használni, túl sok helyen megfordultak már vele. Látta Thomassino. Látta Budnick. A férfi, akivel a raktárnál találkoztak. És szinte biztos, hogy ott rögzítette fél tucat biztonsági kamera is.

Reacher vett három pizzát és három kólát az első útjába eső gyorsétteremben, és mindent visszavitt a motelbe. Bement a tizennyolcas szobába, és felkattintotta a villanyt. Az a fajta hely volt, amely valamikor régen valószínűleg luxusnak minősült. Ma már a legtöbben csak elfogadhatónak mondanák. Vagy minimalistának. Volt két nagy méretű ágy virágos takaróval, díszpárnákkal. Egy fotel. Tévé. Hűtő. Egy íróasztal. Fürdőszoba. Egy beépített szekrény. A padló laminált. A falakat semleges halvány színűre festették. Inkább a tartósságot állították előtérbe, nem a kényelmet, állapította meg Reacher. A villanykörtét is úgy választották meg, hogy spóroljanak a villanyszámlán, és nem a kellemes hangulat volt a cél. De Reachert mindez nem zavarta. Van ágy. Lehet mosakodni. És hozzájuthat kávéhoz.

Kinyitotta az ajtót, amely a két szobát összekötő kis átjáróhoz vezetett, és bekopogtatott a másik ajtón. Sands kinyitotta, Reacher pedig átment a tizenkilencesbe. Pontos tükörképe volt a tizennyolcas szobának. Minden ugyanolyan volt, eltekintve azoktól a kis átalakításoktól, amelyeket Sands és Rutherford eszközöltek. Levették a takarót az egyik ágyról, és szigetelőszalaggal az ablak elé ragasztották, hogy ne szűrődjön ki a világosság. Az ajtókeretet is körberagasztották, ugyanezen okból. Kirakosgatták a nyolc eredeti szervert mindenhová, ahol találtak megfelelő sík felületet. Kábelkötegek és sárga vezetékek tekeregtek összevissza, mindent összekötöttek mindennel. Kivéve Rutherford laptopját. Az a lecsupaszított ágy szélén hevert, vastag kék kábellel kötve a többi berendezéshez. Rutherford ott ült előtte, és annyira koncentrált a monitorra, hogy észre sem vette, hogy Reacher visszatért.

– Mi a helyzet? – Reacher átadott egy pizzát meg egy üdítőt Sandsnek, a másikat letette az ágyra Rutherford mellé.

– Azt hiszem, minden oké – felelte Sands. – Rusty?

– Mi az? – nézett fel Rutherford. – Á, kösz!

– Mi a helyzet? – kérdezte tőle is Reacher. – A szerverekkel. Megvannak még az adatok?

– Ó, igen! Azt hiszem. De a Cerberust eléggé meggyalázták. Úgy tűnik, a zsarolóvírus megpróbálta átírni egyes részeit. Beletelhet egy kis időbe, míg kiderítem, mennyit és hogyan. És miért. És miként építhetnénk be valamiféle védelmet a végleges termékbe. De meg kell mondanom, a helyzet jobb, mint amit remélni mertem. A Cerberus csak megroppant, de nem tört össze. És szerintem ez eredménynek tekinthető.

– Az jó – mondta Reacher. – És az irattári projekt adatai? Megvannak? Az összes?

– A lemez tele van. Úgy tűnik, semmi sem sérült meg. Úgyhogy azt hiszem, igen, megvannak az adatok.

– Nem tudja biztosan megállapítani?

– Meg tudnám, de...

– Akkor kérem, nézze meg most.

– De ki kell derítenem, hogy a Cerberus...

– Rusty, ez nagyon fontos lenne. Nézze meg! Kérem!

Rutherford felsóhajtott, aztán pár percig kopogtatta a billentyűzetet.

– Oké, lássuk. Nem nyitottam meg mindegyiket a többezernyi beszkennelt iratból, de a legjobb tudásom szerint azt mondhatom, hogy az irattári feljegyzések mind épek és érintetlenek.

– Ez esetben azt kérném, hogy csináljon az egészről egy másolatot – mondta Reacher. – Vagyis kettőt.

– Szó sem lehet róla! Felejtse el! Már mondtam: nem engedem, hogy bárki lemásoljon bármit, amíg nem tökéletesítettük a Cerberust. A jövőm függ ettől. És Sarah-é is.

– Ezt megértem. De tudnia kell valamit. Amikor ma reggel visszamentem Mitch lakásába, elmondtam ugyan az igazat arról, ami történt, de nem a teljes igazságot.

23. fejezet

– Tudnak valamit egy Őrszem nevű programról? – tette fel a kérdést Reacher.

– Semmit – felelte Rutherford. – Sohasem hallottam róla.

– Én valamennyit hallottam – mondta Sands. – Leginkább pletykákat. Az FBI-nál rebesgettek ezt-azt. Állítólag úgy négy évvel ezelőtt egyszer csak egy csomó nagy koponya egyszerűen eltűnt a kiberbűnözők közül, egyik pillanatról a másikra. Eleinte azt hitték, talán a Szilícium-völgy valamelyik nagy cége toborzott embereket. Aztán volt egy olyan elmélet, hogy valami start-up vállalkozás vett fel munkatársakat őrült nagy pénzekért. De végül valaki rájött, hogy a kormány áll a háttérben. Vészhelyzetben kellett reagálniuk egy támadásra. Az oroszok bevetettek valami új kiberfegyvert, amivel teljesen el tudnák lehetetleníteni a választási rendszert. Az országban mindenhol sebezhetővé vált a rendszer. Egyetlen eredményben sem lehetett volna megbízni. Quanticóban végeztek egy modellezést, és az jött ki, hogy ha akár csak egy általános választás is kompromittálódik, annak bármi lehet a következménye, polgári engedetlenségi mozgalmaktól a széles körű zavargásokig vagy akár a lázadásig. Képzelje el, ha azok a fóliasisakos őrült jobboldali milíciák bizonyítékot szereznének, hogy valaki elcsalta a választást... Némelyik csoport egészen komolyan fel van fegyverkezve, és már most is csak egy hajszál választja el őket, hogy használják a fegyvereiket.

– Nagyjából jó helyen tapogatózik – mondta Reacher. – Az Őrszem az egyetlen, ami megállíthatja ezt az új kiberfegyvert. Az oroszok nem tudják legyőzni. Ezért megpróbálják ellopni.

– Hogyan? – kérdezte Rutherford.

– Van egy kémük az Oak Ridge-i laboratóriumban. Ahol létrehozták az Őrszemet.

– Miért nem tartóztatják le?

– Mert csak annyit tudnak róla, hogy létezik. Fogalmuk sincs, hogy ki az. Az FBI úgy gondolja, alvó ügynök. Olyasvalaki, aki valamiképpen kapcsolódik ehhez a környékhez. És itt kezdenek igazán érdekesek lenni a dolgok. Kiderült, hogy van a város irattárában egy dokumentum, ami felfedheti a kém személyazonosságát.

– Az irattár leégett.

– Nem véletlenül.

– Az online archívumban ugyanazok az adatok vannak. Amiket leblokkolt a zsarolóvírus.

– Ez sem véletlen.

– És a szerveremen rajta van azoknak a dokumentumoknak egy része, mert a Cerberus megvédte őket.

– És maga ezért esett majdnem emberrablás áldozatául. Az oroszoknak kellenek ezek a feljegyzések. Hogy megsemmisítsék azt, amelyik leleplezheti az emberüket.

– Reacher, honnan tudja mindezt? – kérdezte Sands.

– Ugye arra gyanakodott, hogy a találkozó a régi gyárban csapda lesz. Az is volt, csak nem úgy, ahogy maga gondolta. A nő, aki megjelent, FBI-ügynök. Beépült az orosz sejtbe, amelyiknek az a feladata, hogy visszaszerezzék a szervert. Két célja van: hogy szerezzen egy másolatot az adatokról az FBI számára, hogy kideríthessék a kém személyazonosságát, és hogy megvédje Rustyt. Azért csábított oda arra a találkozóra, hogy a segítségünket kérje.

– És ezt csak most mondja el nekünk?

Reacher megvonta a vállát.

– Nem lett volna értelme elmondani, amíg nem találtuk meg a szervereket. Mi van, ha megsemmisültek? Akkor elárultam volna a beépített ügynök létezését, feleslegesen. Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb.

– Azt hiszem, ez jogos – bólintott Sands.

– És el kell mondanom még valamit – folytatta Reacher. – Hogy ne maradjanak titkok. Amiatt, hogy én közbeléptem és megakadályoztam, hogy az oroszok hétfőn elrabolják Rustyt, idehívnak egy új embert Moszkvából, hogy újból próbálkozzanak. Tehát a lényeg a következő: ha el akarjuk kerülni mindazt a rossz dolgot, ami egy kompromittálódott választásból következne, és ha meg akarjuk akadályozni, hogy ezt az új orosz ügynököt Rustyra uszítsák, akkor egyetlen lehetőségünk van: át kell adnunk egy másolatot a szerverről az FBI-nak.

Rutherford felugrott az ágyról, és fogott kettőt az extra szerverek közül, amelyeket elhoztak a raktárból.

– Sarah, mire vársz? Segíts! Kell még két csatlakozó, ahová ezeket be tudjuk dugni.

Rutherfordnak tíz percbe telt, hogy elrendezze a szervereket. Reacher ezalatt felhívta Wallworköt azon a telefonszámon, amelyet Fisher ügynök adott meg vészhelyzetek vagy nagy áttörések esetére. Reacher úgy vélte, ez annak minősíthető. Wallwork az első csöngésre felvette, és Reacher rögtön a lényegre tért: elmondta, hogy megtalálták a szervert, és az adatok érintetlenek. Wallwork is tárgyilagosan válaszolt. Meg se köszönte. Nem gratulált. Csak feltett két villámgyors kérdést: hol vannak most, és mikor tudnak leghamarabb találkozni. Reacher azt mondta, legyen a pihenő közelében egy óra múlva, és nemsokára újra hívni fogja a pontos utasításokkal, hogy hová menjen.

Reacher elnézést kért a többiektől, és kisietett az irodába. Kopogtatott a pulton, és megjelent a hosszú hajú srác. Meglepettnek tűnt, és kissé aggodalmasnak. Nyilván már megjelent a lelki szemei előtt, ahogy elpárolog az ezer dollárja, még mielőtt a zsebébe kerülhetett volna.

– Beszéljünk újra a szobaárakról – mondta Reacher. – A sztenderd díj kilencvenöt dollár naponta. Az kábé négy dollár egy órára. Tehát ha akarnék még egy szobát, két órára, minden feljegyzés nélkül, mennyibe kerülne nekem?

– Ötven dollár. Készpénzben. Előre.

– Hogy hívják, fiam?

– Carmichael.

– Nos, Carmichael, én hiszek a tanulságos történetek felvilágosító erejében. Maga is?

– Azt hiszem...

– Vegyük például azt, amiben valaki levágja az aranytojást tojó tyúkot. Hallotta már ezt a mesét?

– Legyen negyven dollár. Ennél lejjebb nem mehetek. Meg kell feleznem a zsozsót a takarítóval.

– Arra nem lesz szükség. Nem fogok semmilyen rendetlenséget csinálni. Az ágyra sem ülök le.

– Akkor mire kell a szoba?

Reacher nem válaszolt.

– Harminc dollár – ajánlotta fel Carmichael.

Reacher hallgatott.

– Húsz.

– Ez már jobb. – Reacher előhúzott két tízdollárost a zsebéből. – Adja ide a kulcsot. És ugyanazon a részen legyen, ahol a másik két szoba, közel hozzájuk, de nem szomszédos velük.

Reacher kilépett az irodából, és újból felhívta Wallworköt. Megadta neki a motel nevét és címét, meg a tizennégyes szoba számát. Aztán visszament a tizennyolcasba. Sands a fotelben üldögélt. Reacher rámosolygott, és végignyúlt az egyik ágyon.

– Kihűl a pizzája – jegyezte meg Sands pár pillanatnyi hallgatás után. – Ne menjek át az irodába megmelegíteni?

– Nem, köszönöm. Engem nem zavar, ha hideg a pizza. Hacsak nem akarja a sajátját is megmelegíteni.

– Engem sem zavar, ha hideg. De már megettem, amíg maga távol volt.

Reacher beleharapott a pizzájába. Sands elmosolyodott.

– Hideg pizza, olcsó motel. Mintha megint az FBI-nál lennék.

– Hiányzik?

– Nem hiányzik a hátfájás az ócska matracoktól, amiken aludnom kellett, ha úton voltam, az biztos. De ahogy arról az ügynökről beszélt, akivel találkozott, meg a munkájáról, hogy megvédik a választások biztonságát... megakadályozzák, hogy az oroszok szabotálják... Ha ilyet hall az ember, elgondolkozik.

– Sokat dolgozott fedett ügynökként?

– Nem igazán. Részt vettem egy-két akcióban, ha kellett valaki, aki ismeri a számítógépes szakzsargont. Egyébként túl specializált volt a szakterületem. Az időm nagy részét azzal töltöttem, hogy kikölcsönöztek különböző területi irodáknak, ahol épp előfordult valami kiberbűnözési eset. Ugyanaz a szarság, csak más-más íróasztalnál. Mereven bámulni a monitort...

– Ezért hagyta ott?

– Nem, nem a munka miatt. Azt igazából élveztem. De ahogy teltek az évek, rájöttem, hogy bármennyire is szeretek ott lenni, az FBI sohasem fogja megadni azt, amire igazán vágyom az életben.

– És mire vágyik? Egy saját cégre?

Sands megrázta a fejét.

– Nem. Az csak az eszköz a céljaim eléréshez. Hogy több pénzt keressek. Ezért olyan fontos a Cerberus. Ha elég sokat fial, akkor végeztem. Viszlát! Én lelépek.

– Mire kell a pénz?

– Nem mondhatom el. Ki fog nevetni.

– Tegyünk egy próbát!

Sands lehunyta szemét, és vett egy nagy levegőt.

– Annyi pénzt akarok a bankban, hogy abbahagyhassam a munkát. Eladom a házamat meg a legtöbb holmimat, és veszek egy lakóhajót. – Kinyitotta a szemét. – Őrültnek tart, igaz?

– Az attól függ – felelte Reacher. – Ez a lakóhajó állandóan egy helyen állna lehorgonyozva?

– Nem, dehogy. Az épp ellentétes lenne a céljával. Oda mennék, ahová akarok. És amikor akarok.

– Én vagyok a legutolsó a világon, aki azt gondolná, hogy őrültség, ha valaki arra vágyik, hogy mindig szabadon mozoghasson. Én azt mondanám, ez lényegi fontosságú.

Reacher épp hozzá akarta fűzni, hogy az a gondolat már kevésbé lelkesíti, hogy valaki elcserélje a szárazföldi lakását egy olyanra, ami a vízen lebeg. Soha életében nem került közelebbi kapcsolatba hajókkal, de az volt az érzése, hogy egy hajót birtokolni még nagyobb teher lehet, mint egy saját ház. Attól eltekintve, hogy mozgékony, meglennének ugyanazok a hátrányai. Állandó javításokra szorul. Rendszeresen karban kell tartani dolgokat. Mindenféle költséggel jár. Ráadásul még el is süllyedhet. Összeütközhet egy nagyobb hajóval. Tapadókagylók nőhetnek rajta. Ki tudja, milyen csapdák vannak még! De mielőtt újból megszólalhatott volna, nyílt a két szobát összekötő ajtó, és megjelent Rutherford.

– Mindennel végeztem – jelentette be. – Két másolatot csináltam, ahogy kérte.

Rutherford egymásra rakta az ágyon a két másolt szervert a laptopja mellé. Reacher fogta, és átvitte őket a tizennyolcas szobába. Az egyiket betette a szekrénybe. A másikat kivitte. Szorosan a melléhez szorította a jobb kezével, a bal kezét kissé előbbre tolta, és az egész testével félig elfordult az udvartól. Közelről bárki megláthatta volna, mi van nála, de ha valaki kicsit távolabb van, nem is veszi észre. Bőven volt még ideje a Wallworkkel megbeszélt találkozóig, de azt akarta, hogy minden készen álljon a tizennégyesben, mire az ügynök odaér. Azt a benyomást akarta kelteni, hogy most érkezett a motelbe valami meg nem határozott, távolabbi helyről, és nem azt, hogy ott szállt meg négy szobával odébb. Nem volt rá semmi oka, hogy ne bízzon Wallworkben, de már sok-sok évvel ezelőtt megtanulta, hogy az óvatosság a hosszú és egészséges élet kulcsa.

Letette a szervert az íróasztalra, és letelepedett a fotelbe. A függönyöket széthúzta, a villanyt leoltotta. Várt, és figyelte az udvart. Eltelt tíz perc. Nem érkezett egyetlen jármű sem. Nem is távozott. Senki sem ment át egyik szobából a másikba. Újabb öt perc telt el. Aztán reflektorok fénye árasztotta el az udvart. Egy autó kanyarodott oda. Lelassított a parkoló közepénél, mintha a sofőr felmérné a területet. Aztán kicsit gyorsított, és egyenesen a tizennégyes szoba felé hajtott. Amikor már csak néhány autóhossznyira volt, balra húzódott, tolatott, aztán megállt alig egy méterre a faltól.

Reacher kinyitotta a szoba ajtaját, mielőtt Wallworknek módja lett volna kopogtatni. Félreállt, beengedte az ügynököt, aztán összehúzta a függönyöket, és felkattintotta a villanyt.

– Ez az? – Wallwork odalépett az íróasztalhoz, és lehajolt, hogy szemügyre vegye a szervert.

Reacher bólintott.

– Köszönjük, őrnagy! – mondta Wallwork. – Óriási szívességet tett nekünk, nagyra értékeljük. Tudja a telefonszámomat. Ha bármikor bármivel viszonozni tudom, hívjon fel nyugodtan. És elnézést kérek még egyszer a tegnapiért, hogy eltitkoltam a kilétemet. Nem akartam félrevezetni. De az adott körülmények között nem volt más választásom. Remélem, megérti.

– Nem kell mentegetőznie. A társa terepen dolgozik. Őt megvédelmezni az első, a második és a harmadik kötelessége. De igazából Rusty Rutherfordnak tartozik hálával. Neki köszönhető, hogy megvannak az adatok.

– Ezt jó tudni. – Wallwork fogta a szervert, és elindult. – Kérem, ha találkozik vele, mondja meg neki, hogy nagyon hálás vagyok. Nekem most indulnom kell. Az idő nem a mi oldalunkon áll ebben az ügyben.

Reacher odalépett Wallwork és az ajtó közé.

– Lenne két kérdésem, mielőtt elmegy.

– Oké, de gyorsan.

– Az a Klostermann nevű pasas, akivel ma reggel a Kémek Házában találkoztam... Fisher ügynök azt mondta, újból utána fog nézni. Kiderült róla valami?

– Igen, említette nekem. Rajta vagyunk. Egyelőre semmi. Még valami kérdés?

– Gondolom, a szervert a területi irodába viszi. Valószínűleg Nashville-be, ahol lecsap rá egy csapat csúcsfej, hogy kikutassák, milyen titkokat rejt.

– Jól sejti.

– Mennyi időbe fog ez telni?

– Hogy odaérjek Nashville-be?

– Hogy megtalálják a titkot.

– Ezt ki tudná megmondani? Lehetetlen előre megjósolni. Lehet, hogy többezernyi dokumentumot kell átvizsgálni. Kicsit olyan, mintha egy tűt keresnénk a szénakazalban. Csak épp ez nem egy tű. Keresünk valamit, de azt sem tudjuk, mi az. Csak reménykedünk, hogy ha meglátjuk, felismerjük.

– Szóval nem valószínű, hogy meglenne mondjuk úgy harminchét óra múlva?

– Nem tudom. Lehet, hogy két másodpercbe fog telni. Lehet, hogy két hónapba. Nem tudhatjuk, amíg meg nem próbáljuk. De ez nem a maga problémája, őrnagy. És ezért kéne minél előbb indulnom.

– Nem vagyok őrnagy. Csak Reacher. És az én problémám. Egy kicsit. De leginkább Rutherfordé.

– Ezt hogy érti?

– Fisher ügynök azt mondta, hogy a csoportját csak megfigyeléssel bízták meg nagyjából holnapután délig. Aztán erősítést kapnak. Egy nagy ász érkezik Moszkvából. Ha addig nem jönnek rá, ki az ügynök Oak Ridge-ben, akkor nem fogják tudni letartóztatni. Az oroszok nem fogják tudni, hogy megszerezték a szervert, és azt gondolják majd, hogy továbbra is van esélyük nekik megszerezni, és így megvédeni az emberüket. Tehát újból megpróbálják elkapni Rutherfordot. És lehet, hogy Fisher nem tud majd vigyázni a biztonságára az új ember miatt.

Wallwork vállat vont.

– Igen, gondolom, ez mind így van. Nagy pech Rutherfordnak. Főleg, miután segített nekünk. Nincs rá esély, hogy meggyőzze, hagyja el a várost?

– Kétlem. Már megpróbáltam. Visszautasította. És nem is hibáztatom ezért. Ő nem követett el semmit. Sőt, mindent nagyon jól csinált. Nem kéne elüldözni az otthonából.

– Egyetértek. De korlátozottak a lehetőségeink. Nem tudna maradni még egy darabig, és rajta tartani a szemét?

– Egy időre igen. De nem örökre.

– Nekünk sem örökké fog tartani, hogy rájöjjünk, ki az ügynök.

– Azt mondta, két hónapba is telhet. Két napig is ritkán maradok egy helyen.

– Sajnálom, Reacher. Ismeretlen tényezővel állunk szemben. Sőt megismerhetetlennel. Én szeretnék segíteni Rutherfordon. Tényleg. De a nagyobb képet kell szem előtt tartanom. Nem tudom, mi mást tehetnénk.

– Én tudom, hogy én mit tehetek.

– Mit?

– Klostermann felajánlott nekem tízezer dollárt a szerverért. El fogom fogadni az ajánlatát.

– Arról szó sem lehet! Nem engedélyezhetem.

– Nem engedélyt kérek, Wallwork. Csak előre szólok. Szívességből. Valami nem stimmel Klostermann-nal. Éreztem, amikor találkoztam vele. Az oroszoknak van itt egy állandó emberük. Ki fogom deríteni, nem ő-e az.

– Ezt nem teheti!

– Ez lesz, nyugodjon bele. Nem rejt semmi veszélyt. Nincs semmi hátránya. Ha tévedek, akkor egy öregúr megkap pár aktát, ami amúgy is nyilvános volt. Viszont ha igazam van, és helyes a gyanúm, akkor az oroszok azt fogják gondolni, hogy végeztek a küldetésükkel. Azt hiszik majd, hogy az ügynökük Oak Ridge-ben biztonságban van, úgyhogy szépen a helyén hagyják, maguknak pedig bőven lesz idejük megállapítani a személyazonosságát. Fisher csapatát visszahívják, így ő is kikerül a tűzvonalból. És Rutherford is megmenekül.

– Erről szó sem lehet!

– Ide hallgasson! Ha én nem lennék, nem is tudnának a szerverről. Nélkülem nem lenne róla másolatuk. Még mindig a saját farkukat kergetnék körbe-körbe, és azt se tudnák, mit keressenek. Úgyhogy annyit igazán rohadtul megtehetnek, hogy adnak nekem egy kis mozgásteret.

Wallwork nem válaszolt.

– Ha van egy kis esze, akkor figyelik, hogy mi fog ebből kisülni, és ha a csel beválik, szépen learathatják a babérokat. Tőlem senki sem fogja megtudni, hogy mi történt.

Wallwork egy pillanatig hallgatott, aztán kikerülte Reachert, és az ajtóhoz indult.

– El kell vinnem ezt Nashville-be. Már várják. És azt kell mondanom, hogy hivatalosan nem tudom jóváhagyni, amit javasol.

– És nem hivatalosan?

– Hívjon fel, ha megvan vele. De maradjon minden kettőnk között!

24. fejezet

Reacher másnap reggel fél nyolcra állította be a fejében az ébresztőórát. Lezuhanyozott, felöltözött, és hozott kávét meg fahéjas csigát, amíg Sands is elkészült. Rutherford a tizenkilencesben volt, még mindig a laptopja fölé görnyedt. Annyira a munkájára összpontosított, hogy nem lehetett vele beszélni, így hát Reacher ott hagyta neki a reggelijét, és visszament az összekötő ajtón át a másik szobába. Letelepedett az egyik ágyra, Sands a fotelbe. Reacher kényelmesen elterült. A nő a fotel szélén üldögélt. Miközben ettek, Reacher elmesélte, hogyan zajlott a találkozója Wallworkkel.

– Szóval lehet, hogy ma estére vége is lesz az egésznek? – kérdezte Sands. – Már ha igaza van Klostermann-nal kapcsolatban. Ha az oroszoknak dolgozik, és átadja nekik a szervert, akkor nem kell Rustyt üldözniük miatta.

– Ha igazam van Klostermann-nal kapcsolatban – felelte Reacher.

Sands összevonta a szemöldökét.

– Szerintem valamit figyelmen kívül hagy. Ha igaza van, akkor biztosan Klostermann ölte meg az újságírónőt. Vagy megölette. Mi van, ha miután megkapta a szervert, magát és Rustyt elvarratlan szálnak fogja tekinteni? És úgy dönt, hogy magukat is elteszi láb alól?

– Az újságírónő helyzete más volt. Ő nem elvarratlan szálnak számított. Megtudott valamit az irattárban végzett kutatása során. Rábukkant arra az adatra, aminek alapján beazonosítható az orosz kém. Ezért ölték meg. El akarták hallgattatni. Mi viszont csak ostoba, kapzsi alakok vagyunk Klostermann szemében. Azt hiszi, bevettük, amit összehordott a családtörténet-kutatásról. Ha boldogan eladjuk neki a szervert, ő ezt annak a bizonyítékaként látja majd, hogy nem tudjuk, mi van rajta. Vagyis szükségtelen megölnie minket. Sőt, veszélyes lenne, mert azt kockáztatná, hogy nemkívánatos figyelmet kelt. És ha van valami, amit az oroszok nem akarnak vállalni, az a felesleges kockázat.

– És mi a helyzet azzal, hogy az eredeti szerver Rustynál marad? Bármikor belebotolhat a titokba, ahogy az újságírónő. Klostermann ezt nem tartaná szükségtelen kockázatnak?

– De, lehetséges. Ha tudja, hogy Rustynál is van egy szerver.

– Nem fog gyanakodni, hogy hazudik, ha mást mond neki?

– Nem fogok hazudni. Hagyom, hogy magától jusson erre a következtetésre.

– Hogyan?

– Meg tudná szerezni nekem a telefonszámát?

Sands fogta a mobilját, pár pillanatig nyomkodta és simogatta.

– Itt van. Akarja, hogy felhívjam magának?

– Nem, köszönöm. – Reacher előbányászta a telefont, amelyet Rutherford vett neki. – Mondja a számot.

– Miért nem használja az enyémet? Már itt van a kijelzőn a szám.

– Akkor Klostermann tudná a maga mobilszámát. Le tudná nyomozni a telefont.

– Ha nem jelent veszélyt magára és Rustyra, akkor rám nézve miért jelentene fenyegetést?

– Valószínűleg nem jelentene. De nem csak az oroszok vannak úgy vele, hogy nem szeretik a felesleges kockázatokat.

Klostermann jéghideg modorú házvezetőnője első csöngésre felvette a telefont. Közölte, hogy a főnöke jelenleg nem elérhető, de Reacher célzást tett arra, hogy egy értékes dologról lenne szó, amit sikerült nemrégiben előkeríteni, és két perccel később Klostermann már jelentkezett is.

– Ez nagyszerű hír – szólalt meg. – Gyorsan dolgoztak. Mikor találták meg?

– Úgy öt perccel ezelőtt – felelte Reacher. – Abban a pillanatban keresni kezdtük, ahogy eljöttünk magától. Egész éjszaka követtük a nyomot.

– És hol volt?

– Egy raktárban. Eladásra várt.

– Egy darabban van?

– Úgy tűnik. Én nem vagyok szakértő, de Mr. Rutherford az, és ő biztos benne, hogy működőképes állapotban van.

– Ez zene füleimnek. Mikor mehetek érte?

– Majd én odaviszem.

– Ó! Rendben. Milyen hamar tud ideérni?

– Milyen hamar tudja összeszedni a pénzt?

– Itt van, a széfben.

– Akkor mondjuk holnap? Vagy talán szombaton. Legkésőbb vasárnap.

– Miért nem ma? Ma délelőtt? Most rögtön?

– Ma nem tudom elvinni. Ez túl hamar lenne. Még rá kell jönnünk, hogyan tudunk másolatot készíteni. Ehhez speciális berendezések kellenek. Tudja, egy szerver nem olyan, mint egy laptop. Nem lehet csak úgy bekapcsolni. Inkább olyan, mint egy hatalmas külső merevlemez. Számítógépek kellenek hozzá, hálózatok, szoftver... És most, hogy Mr. Rutherford már nem dolgozik a városházán, nem állnak a rendelkezésére ugyanazok a lehetőségek. Egy barátjától kell szívességet kérnie. Van valaki Nashville-ben, aki talán tud segíteni. Ha nem, akkor Knoxville-be kell mennünk.

– Miért kell másolatot készíteni?

– Nos, gondolom, nem kell, inkább csak mi szeretnénk. Azt mondta, rajta van a városi irattár feljegyzéseinek egy része. Ezek érdekesek lehetnek. És Mr. Rutherford arra gondolt, hogy ha valami probléma adódna azzal, hogy a digitális archívumot megint feltegyék a netre, miután megoldódott a zsarolóvírus ügye, akkor a városnak adományozná a szervert, hogy megmutassa, nem haragszik rájuk.

– Ez roppant nagylelkű tőle. De mondok valamit, Mr. Reacher. Ahogy már tegnap is említettem, a türelem nem a legfőbb erényem. Gyűlölöm, ha várni kell valamire. Lenne egy javaslatom: hozza el nekem most rögtön a szervert. Vagy engedje meg, hogy érte menjek. Nekem bármelyik jó. És ha később valami probléma adódik a digitális archívummal, akkor én a városnak adományozom a szervert Mr. Rutherford nevében. Mit szól hozzá?

– Nem is tudom... Mr. Rutherford nagyon várja, hogy megnézhesse, mi van rajta. Hogy többet is megtudhasson a város történetéről. Most van ideje bőven.

– Látott már valaha ilyesféle feljegyzéseket?

– Nem, nem igazán.

– Dögunalmasak. Higgye el nekem! Hacsak nem érdeklődik irántuk valami különleges okból, ahogy én az apám miatt, akkor halálosan unalmasak. Aprólékos jegyzőkönyvek vitákról, hogy az emberek hány tyúkot tarthatnak az udvarukban. Hogy árulhatnak-e a házaknál frissen kifogott halat, meg ilyesmik. Mr. Rutherford nem fog veszíteni semmit, ha azonnal idehozzák a szervert, én pedig nagyon hálás lennék.

– Mennyire hálás?

– Mondjuk hozzáteszek az összeghez még ezer dollárt.

Reacher hallgatott.

– Még kétezret?

– Legyen még ötezer – mondta Reacher –, és a szerver a magáé lehet félórán belül.

Reacher kivette a szekrényből a második szervert, amelyre átmásolták az eredeti tartalmát, berakta Marty kocsijának a csomagtartójába, és elindult Klostermannhoz, egyedül. Úgy képzelte, így érezheti magát egy baseballjátékos, amikor már csak egy esélye van, hogy megnyerje a meccset, és ne kerüljön sor hosszabbításra, amelyben az ellenfél kiállítaná vele szemben a legjobb ütőjátékosát. Egy új embert, akit egy másik ligából igazoltak át, és a játék kezdetén még nem volt a stadionban. Egy ismeretlen figura, akit még nem láttak játszani, de igen komoly hírnévvel rendelkezik.

Megérkezett a ház előtti behajtóhoz. Megnyomta a kaputelefon gombját, bejelentkezett, megvárta, hogy félregördüljön a kapu, aztán behajtott, és leparkolt ugyanazon a helyen, ahol előző nap. Felment a lépcsőn, és átsétált a tornácon. A házvezetőnő már ott várta az ajtóban. Ugyanolyan fekete ruhában, ugyanolyan köténnyel. A haja ugyanolyan kontyba fogva. Üdvözölte halk, hideg hangján, aztán végigkísérte a folyosón. Könnyedén suhant a kőpadlón, a falon lógó portrék mellett, a jobb oldalon lévő utolsó ajtóig. Bekopogott, kinyitotta, és félreállt, hogy beengedje a vendéget. Klostermann odabent volt, a fotelben üldögélt. Fekete öltönyt és fehér inget viselt, keskeny fekete nyakkendővel. A haja most kicsit rendezettebb volt. Úgy festett, mintha egy temetésre készülne.

Lerakta az újságját, és felállt.

– Ez lenne az? – biccentett a fekete doboz felé, amelyet Reacher a hóna alatt cipelt.

– Ahogy megígértem – felelte Reacher.

– Remek. Tegye az asztalra!

Reacher letette a szervert egy széles szájú váza mellé, amelyben kis fehér virágok díszelegtek. Látott már ilyeneket, bár nem a valóságban. Egy könyvben látta őket, egy fotón. Egy iskolai történelemórán, valamikor nagyon régen.

Klostermann felvett egy kis csomagot, amely a fotelben hevert. Barna csomagolópapírból készült zacskó, a tetején visszahajtva, mintha egy étteremben csomagolták volna be a maradékot. Átadta Reachernek.

– A pénz. Mind benne van. A bónusz is.

Reacher belepillantott. Három bankjegyköteg lapult benne, mindegyik úgy két és fél centi vastag. Ropogós, vadonatúj húszdollárosok. Minden kötegben kétszázötven darab, vagyis ötezer dollár. Reacher kivette a pénzt, mindegyik köteget más-más zsebébe dugta, aztán visszaadta a zacskót Klostermann-nak.

– Ne feledkezzen meg az ígéretéről! – emlékeztette. – Ha bármi probléma adódik, amikor fel akarják tenni az irattár anyagát az internetre, akkor a városnak adományozza a szervert Rutherford nevében.

– A szavamat adom – mondta Klostermann. – Akkor, ha most megbocsát, elő kell készülnöm egy fontos találkozóra. – Elővett a zsebéből egy kis szürke dobozkát. Úgy festett, mintha egy garázsajtó távirányítója lenne. Lenyomott rajta egy gombot. Várt. Nem történt semmit.

Klostermann bosszúsnak látszott. Még egyszer megnyomta a gombot. Várt. Nem történt semmi.

– Elnézést kérek. Úgy látszik, Anya elfoglalt. Kérem, engedje meg, hogy én kísérjem ki.

Klostermann odasétált az ajtóhoz, és végigvezette a vendéget a folyosón. Ahogy a vége felé közeledtek, Reacher meghallotta a házvezetőnő hangját. Nyilván épp telefonon beszélt. Erőteljesebb volt a hangja, mint korábban, a hangszíne pedig még hidegebb.

– Nem – mondta éppen. – Nem lehet, egy órával korábban érkezett. Menjen el, és jöjjön vissza a megadott időben! Engem nem érdekel. Ez nem Mr. Klostermann problémája. Ha nem tudja követni a legegyszerűbb utasításokat, akkor lehet, hogy nincs is szükségünk a szolgálataira.

Klostermann továbbhaladt, mintha tudomást sem venne az egyoldalú beszélgetésről, míg oda nem ért a bejárati ajtóhoz. Kinyitotta, megvárta, amíg Reacher kilép, aztán szó nélkül becsukta utána az ajtót.

Reacher tudta, hogy el kell hagynia a házat, hogy a terve tovább bonyolódhasson, ugyanakkor nagyon szerette volna tudni, hogy Klostermann miben mesterkedik. Remélte, hogy most rögtön kommunikálni fog valakivel. Üzenetet küld a parancsnoki láncon. A szervert megszereztük. A valódiságának az ellenőrzése folyamatban van. Aztán kiad egy parancsot a terepen lévő csapatnak: A küldetés elvégezve, leléphetnek. És végül értesítést küld a Moszkvából érkező specialistának: A jelenlétére már nincs szükség, visszatérhet a főhadiszállásra.

Reacher elhajtott a kapuig, és amíg várta, hogy kinyíljon, elővette a mobilját. Hívta Wallworköt. Beszámolt róla, hogy leszállította a szervert, és megkérdezte, találtak-e valamit Klostermannról. Wallworknek nem voltak új információi. Megígérte, hogy azonnal szól, amint megtud valamit. Vagy ami még fontosabb, ha Fisher értesíti, hogy a csoportját visszahívták. Reacher továbbhajtott. Nagyot lendített az ütővel, és elég jól eltalálta a labdát, amely most a levegőben száll, ő pedig nem tehet mást, mint hogy vár, és majd kiderül, átrepül-e a labda a kerítésen.

De egyvalamit talán mégis tehetne. Klostermann említett valami találkozót. Nem mondta, hogy itt lesz a házban, de Reacher úgy értelmezte. Azt mondta, „elő kell készülnöm egy fontos találkozóra”, nem pedig azt, hogy „el kell mennem egy találkozóra”. És valaki a kelleténél egy órával előbb érkezett meg. Lehet, hogy teljesen más ügyről van szó. De azt is jelentheti, hogy Klostermann kapcsolatai közül érkeznek többen. Előfordulhat, hogy azt akarják megtárgyalni, milyen virágdíszeket szerezzenek be a helyi templomba. De az is lehetséges, hogy valami egészen másról lesz szó. Mindenesetre Reacher úgy vélte, nem a szerverről. Ez az illető, aki korábban érkezett, nyilvánvalóan egy könnyen mellőzhető személy. A házvezetőnő ezt egyértelművé tette. Márpedig az oroszok kétségkívül csak a legbelsőbb körbe tartozókat engedik ilyen fontos dolog közelébe, mint a szerver. De bármi legyen is a téma, Reacher úgy vélte, egy órát megér rááldozni az idejéből, hogy meglesse, érkezik-e valaki. És ha igen, ki. Wallworknek nemigen sikerült friss hírekkel szolgálnia Klostermannról. Talán ideje lenne, hogy Reacher beszerezzen néhány információt.

Nem talált olyan helyet, ahol jól elrejtőzhetett volna a kocsival, úgyhogy megállt az út szélén, és bekapcsolta a vészvillogót. Gondosan választotta ki a helyet. Az emberekben van egyfajta tudatalatti hajlam arra, hogy a fizikai közelség alapján ítéljenek meg dolgokat. Ha látunk valakit a zebra szélénél ácsorogni, azt feltételezzük, hogy át akar menni az úttesten. Reacher nem akart olyan közel állni Klostermann házához, hogy úgy tűnjön, mintha előtte várakozna. Azt akarta, hogy ne legyen semmi, ami még érzékelhetően a házhoz köti. De túl messzire sem akart lenni tőle, mert úgy nem tudná szemügyre venni Klostermann érkező vendégeit.

Már ha jön egyáltalán valaki.

Reacher megkereste a műszerfal alatt a motorháztetőt nyitó kart. Felhívta Sandset, és elmesélte, mi a helyzet. Aztán hátradőlt, és a fejtámlán pihentette a fejét.

Fél óráig nem történt semmi. Aztán eldöcögött mellette egy postai kisteherautó. Egy perccel később egy nő hajtott el arra egy ezüstszínű autóval. A sofőrök ügyet sem vetettek Reacherre. Ezután semmi más nem mozdult. Reacher csak ült tovább, amíg a számításai szerint már csak öt perc lehetett hátra addig, amíg érkezni nem kezdenek az emberek Klostermann találkozójára. Ha egyáltalán megtörténik a dolog. Ekkor kiszállt, felnyitotta a motorháztetőt, és úgy tett, mintha a motort vizsgálgatná. A fejét elrejtette a tető, ő viszont tisztán rálátott Klostermann házának a behajtójára, ha elnézett az anyósülés oldala mellett.

Hét percig nem történt semmi. Aztán megjelent egy Mercedes szedán. Hosszú volt, fekete, fényes. Reacher megjegyezte a rendszámot, aztán figyelte, ahogy a kocsi közeledik Klostermann házához. Megállt a kapunál. Egy fehér ingujjba bújtatott kar nyúlt ki az ablakon. Reacher azt várta, hogy megnyomja a kaputelefon gombját, ám ehelyett beütött négy számot. Egy kódot. A kapu félresiklott, és a kocsi előregördült, a ház előtti parkolórész felé. Következőnek egy Dodge Ram érkezett. Vérvörös volt, és még fényesebb, mint a Mercedes. A sofőr a kaputelefonon csöngetett be, megvárta, amíg nyílik a kapu, aztán behajtott. Ezután egy F150-es jelent meg. Majd egy fehér furgon, az oldalán hegyes betűkkel Gerard Generátorok – Áram Önnek felirat állt. Ez a két sofőr is a kaputelefont használta. Végül nagy berregéssel megérkezett egy motorkerékpár. Az oldalán, a benzintartálynál festett lángnyelvek díszítették, magas és széles kormánya volt, a lábtámaszok egészen előrekerültek. A rajta ülő férfi fekete bakancsot viselt, fekete bőrnadrágot és fekete bőrmellényt, amelynek a hátára egy óriási pókot hímeztek. Kerek, tükörüvegű napszemüveg volt rajta. Bukósisakot nem viselt, csak egy amerikai zászlót kötött a fejére homlokpántnak. A kapu elé hajtott, és elővett a mellénye zsebéből egy mobilt. Ő lehet az, aki korábban érkezett, gondolta Reacher. Most meg késik. Lenyomott valamit a telefonon, aztán a füléhez emelte. Fél percig ott tartotta. Aztán leengedte a telefont, megint megnyomott rajta valamit, és visszadugta a zsebébe. A lehető legszűkebb körben visszafordult. Párszor felpörgette a motort, aztán kiengedte a kuplungot, és csikorogva elhajtott. A hátsó kerék csak úgy füstölt, és széles fekete gumicsíkot hagyott maga után az aszfalton.

Mellőzhető szereplő volt. A házvezetőnő ezt egyértelművé tette.

Reacher várt még öt percig, hogy próbál-e még bejutni valaki, aztán lecsukta a motorháztetőt, és beült a kocsiba. Beindította a motort, de mielőtt egyesbe tehette volna a sebváltót, Wallwork hívta.

– Van valami hír? – kérdezte Reacher.

– Valamennyi – felelte Wallwork. – De Fishertől semmi. Csak Klostermannról. A családja hátteréről. Az apjáról. Őt is Henrynek hívták, vagyis eredetileg Heinrichnek. Németországból vándorolt be, ezt megerősítettük. 1946-ban lépett be az országba, a New York-i kikötőbe érkezett, aztán később megjelent Tennesseeben. 1950-ben megházasodott, és a kis Henry ugyanebben az évben született meg. Heinrich ’52-ben vette meg a Kémek Házát, közvetlenül a tulajdonosoktól, és ott is élt a haláláig, 1960-ig. Mindent egybevetve nem túl izgalmas a sztori. Nincs benne semmi olyan, ami megérhet tízezer dollárt.

– Végül felment tizenötezerre.

– Mit csinált? Megfenyegette, hogy eltöri a lábát?

– Azt mondtam, egy kicsit meg kell toldania az összeget, ha az egyetlen példányt akarja a szerverből.

– Ez jó húzás volt, Reacher. Ha tényleg valami családtörténeti okból akarná, akkor miért érdekelné, hogy van-e másolat az adatokról? Nyilván nem lenne hajlandó akármennyit fizetni, csak hogy megakadályozza, hogy másolat készüljön.

– Igen. Csak akkor van értelme az egésznek, ha ő azt gondolja, hogy valami titok van elrejtve a szerveren. Valami olyan, amiről nem akarja, hogy kiderüljön.

– Ez csak azt jelentheti, hogy az oroszoknak dolgozik. Imádkozom, hogy így legyen.

– Igen. És van még valami. Miután eljöttem Klostermann házából, megjelent nála pár ember, valami találkozóra jöttek. Utána tudna nézni a rendszámaiknak? Lehet, hogy kapcsolódnak ehhez az ügyhöz.

– Nem lenne szabad, de megteszem – felelte Wallwork. – Visszahívom, ha van valami.

25. fejezet

Reacher meglehetősen elégedettnek érezte magát, amikor letette a telefont, és visszaindult a motelbe. Úgy gondolta, a szerver jó helyre került. Az orosz technikusok majd dolgozni kezdenek rajta, és onnantól minden elrendeződik. Biztos, hogy ez már a vég kezdete. De ahogy tovább vezetett, egyre nyugtalanabb lett. Valami motoszkált az agya leghátsó zugában, ami zavarta. Azt súgta, hogy valami nem stimmel. Sőt, két dolog is. Az elsőt nem tudta pontosan meghatározni, csak annyit érzékelt, hogy van valami zavaró apróság. Valami olyasmivel volt kapcsolatos, amit Klostermann házában látott. Amikor Wallworkkel beszéltek, akkor villant be valami, de nem tudta pontosabban meghatározni, mi az. Ott motoszkált az agyában, de még nem sikerült ráfókuszálnia. Mint amikor egy régi Polaroid géppel készült fotón először csak homályosan, alig kivehetően rajzolódnak ki a dolgok. Reacher nem tudott mást tenni, mint várni. Majdcsak kiélesedik a kép. Idő kell az agyának, hogy összekösse a pontokat.

A második dolog már világosabb volt. Egy francia mese jutott eszébe róla, amit az anyjától hallott. Egy nagy bölcsről szólt, aki elkapta az emberek által kimondott szavakat, és szétszórta őket egy mágikus tó fölött. A szavak eleinte mind egyformának tűntek, csak lebegtek és bukdácsoltak a víz felszínén. Aztán az igaz szavak magukba szívták a vizet és elsüllyedtek, a hazugságok meg ott maradtak a felszínen. Ez esetben Klostermann szájából származtak a hazugságok. Az első találkozásukkor mondott ezt-azt, ami még mindig ott lebegett Reacher emlékezetében. „Az apám a harmincas években menekült az Államokba Németországból.” Csakhogy Wallwork megnézte a bevándorlási nyilvántartásokat. Heinrich Klostermann 1946-ban érkezett az Egyesült Államokba. A második világháború után, nem előtte. Ez nem olyan apró részlet, amit az ember csak úgy elfelejt. Tehát Henry Klostermann vagy véletlenül rosszul mondta, vagy eleve rosszul emlékszik. Vagy valamit rejtegetni akar.

Reacher már majdnem a kamionos pihenőnél járt, amikor megcsörrent a telefonja. Ismét Wallwork hívta.

– Van valami hír? – kérdezte Reacher.

– Fishertől semmi. A rendszámok miatt telefonálok. Nagyon érdekes társaság ez, akikkel Klostermann találkozik. A Mercedesszel érkezett pasas egy szomszédja. Van néhány ingatlanja a városban, meg egy csomó földje a városon kívül. A másik vendége fénytechnikus. A harmadik hangosítással foglalkozik. A generátoros furgon magától értetődő. Ha engem kérdez, Klostermann egy nagy szabadtéri koncertet szervez. Valami új vállalkozása lehet. Vagy a hobbija. Vagy egy egyszeri rendezvény, amivel valami eseményt vagy évfordulót akar megünnepelni.

– És a motoros fickó?

– Az egy óriási csődtömeg. Öt centi vastag az aktája. Nem tudom elképzelni, hogy bármiben hasznát vegyék. Esetleg az érkező autókat irányítja az eseményen? Vagy plakátokat fog kiragasztgatni?

Reacher egy pillanatig hallgatott. – Tudja a címét?

– Persze. Miért?

– Úgy tűnt, kirúgták. Valószínűleg ő lesz az, akinek a legkönnyebben megered a nyelve a társaságból. Úgysincs semmi dolgom, amíg nem hallunk Fisherről. Gondoltam, elbeszélgethetnék ezzel a fickóval. Meglátjuk, mi sül ki belőle, ha más szemszögből nézzük Klostermannt.

– Igen, azt hiszem, ez hasznos lehet. Nyilván nem lenne szabad megmondanom a címet. Nem tőlem hallotta.

Reacher megköszönte, és letette a telefont. Aztán felhívta Sandset, és elmondta, mit tervez. A nő nem válaszolt rögtön.

– Minden oké? – kérdezte Reacher.

– Igen – felelte Sands. – Csak Rusty...

– Mit művelt?

– Kidőlt, migrénje van. Tudtam, hogy ez lesz. Mindig ez történik, ha túl sokat dolgozik. Nem hajlandó szünetet tartani, nem eszik, nem iszik. Aztán puff! Hason fekszik a földön.

– Öt perc múlva ott leszek.

– Nem kell. Menjen csak, és kicsit szorongassa meg azt a fickót. Egyvalamit megtanultam az FBI-nál: sose hagyj ki egyetlen nyomot se, mert azok aztán utólag nagy bajt tudnak okozni.

A cím, amit Wallwork megadott, ugyanabban a városnegyedben volt, ahol Holly is lakott. Reacher nagyjából délnyugati irányba indult a pihenőtől, el akarta kerülni, hogy újból át kelljen vágnia a városon. Átkanyargott a négyzet alakú telkeken álló kockaházak sorai között, amíg oda nem ért a legutolsó utcában álló legutolsó házhoz. Ezt építhették utoljára, gondolta. Talán pár évvel fiatalabb, mint a legelső ház. Ami előnyt jelenthet, ha addigra kiigazították az eredeti tervezés kisebb hibáit. Vagy hátrányt is, ha az építési vállalkozó lelkesedése addigra lelohadt, és a legjobb embereit átirányította más munkákra. De akárhogy is alakult annak idején a helyzet, ez már nem sokat számított. Úgy nézett ki a ház, mintha egy szeméttelepről került volna ide. A zsindelyek potyogtak a tetőről. Az ablakokon alig lehetett átlátni a kosz miatt. A festék minden lehetséges felületről félig lepergett. Az udvaron mintha egy vegyi üzem hulladékait tárolták volna. Középen, fényesen és teljesen oda nem illően egy motorkerékpár terpeszkedett. A benzintartályon lángnyelvek. Magas, széles kormány. A lábtámasz jó elöl.

Ahogy Holly házánál, ezen az ajtón sem volt kisablak. Reacher itt még kevésbé érzett kedvet ahhoz, hogy csak úgy bekopogjon, úgyhogy inkább továbbhajtott az utca legvégébe, ahol nem kellett a szomszédok miatt aggódnia. Kiderült, hogy nem kell átmásznia a kerítésen. Nem is tudott volna, mert már ledőlt. Átlépett a kerítés romjain, és felmérte az udvart. Ha valaha is megpróbáltak itt kertészkedni, annak már nem maradt semmi nyoma. Nem nőtt semmiféle növényzet. A talaj tompa barna volt, és teljesen lepusztultnak festett. Reachert az sem lepte volna meg, ha tudósokat talál itt vegyvédelmi ruhában, amint épp talajmintákat gyűjtenek. Átvágott a ház hátsó részéhez. Itt is eltolható üvegajtó volt az udvar felőli oldalon. Egy ferde repedés futott végig rajta, amelyet átlátszó ragasztószalaggal orvosoltak, amely már jó régi lehetett. Megsárgult, és a szélénél, ahol kezdett lehámlani, ősrégi bogarak ragadtak hozzá. Reacher belesett a konyhába. Az ütött-kopott konyhaszekrény ajtói lógtak, több nem is volt becsukva. A tűzhelyen régi lábasok. A mosogatóban halomban álltak a piszkos tányérok, bögrék és poharak. A szemetes dugig volt konzervesdobozokkal és üres üvegekkel. A kis kerek asztalon teli hamutartó. De a motoros fickó nem volt ott. Sehol egy lélek.

Reacher bekopogott az üvegajtón. Valami zörgést hallott a feje fölött. Egy ablak nyílt ki. Közelebb lépett a falhoz.

– Akárki is maga, ők nincsenek itt – szólt ki egy agyoncigarettázott, rekedtes női hang. – Tűnjön el az udvaromból!

– Beszélnem kell Zachkel – mondta Reacher.

– Mondtam már, nincs itt.

– A motorja itt áll a ház előtt.

– Akkor beszéljen a motorjával. Zach nincs itt. Egyikük sincs itt. Jöjjön be, és nézzen körül, ha nem hiszi el. Már ha vannak érvényes oltásai.

– Akkor hol lehetnek most?

– A műhelyben, nyilván. Próbálják megjavítani annak az idiótának a kocsiját.

– Tudja a műhely címét?

– Ha nem tudja, hol van, akkor nem ismeri Zachet. Mit akar tőle?

– Egy melóról beszélni.

A nő felkacagott.

– Ha azt hiszi, hogy melózni akar, akkor tényleg nem ismeri Zachet.

– Ezt akarni fogja. Higgyen nekem!

A nő egy kicsit hallgatott.

– Pénzt kapna érte? Valódi készpénzt, amit el lehet költeni a boltban?

– Jó sokat.

– Oké. Kössünk egyezséget! Megmondom, hol van Zach. Maga pedig megmondja neki, hogy amit keres, annak a fele az enyém, különben kirúgom a francba. Újból.

Reacher követte a nőtől kapott útbaigazítást. Nyugatnak haladt egy egyenes úton, amely egyes helyeken kiszélesedett, máshol elkeskenyedett. Végig telefonpóznák szegélyezték, és mindkét oldalon szántóföldek terültek el. Néhol öntözőárkok húzódtak, és halványzöld, alig kivehető növényzet sarjadt. De egyik földterületen sem látszott, hogy bárkinek bármiféle célja lenne vele. Talán egykor megművelték őket. Lehet, hogy ez a terület is arra lett kijelölve, hogy felparcellázzák. De bármi volt is a terv, rég elfeledkeztek róla, és az egész csak parlagon hevert. Reacher továbbhajtott, amíg huszonkilenc kilométer után egy kereszteződéshez nem ért. A nő ugyan harmincat mondott, de Reacher úgy gondolta, ez így nagyjából stimmel. A legtöbben a kerek számokat szeretik. Egy magános épületet pillantott meg a kereszteződés túlsó felén, jobbra. A műhely. Jól elérhető a keletről vagy az északról érkező autók számára. Lehet, hogy találomra választották ki a helyet, de az is lehetséges, hogy alaposan tanulmányozták a forgalom jellemzőit és a környékbeli demográfiai adatok alakulását. Akárhogy is, ez nem igazán volt elég, hogy garantálja a műhely hosszú távú jövőjét.

Az építmény a lehető legegyszerűbb volt. Feltehetőleg acéllal megerősített betonoszlopok álltak a négy sarkánál, és mindegyik fal közepénél is. Az épület két oldalát és a hátulját egybefüggő falak alkották, a teteje lapos volt. Elöl két felgördülő ajtó, olyan széles, amelyen behajthat egy autó. Mind a kettő nyitva. Eredetileg két szerelőállomáshoz vezettek. A jobb oldalit még mindig használták, volt autóemelő lift, a munkapadra kirakott szerszámok, pneumatikus cső, minden, ami kell. Egy autó állt bent, a kerekei fejmagasságba emelve. Egy kétajtós kupé, élénk narancssárga, hosszú motorházzal. Talán a hatvanas évek végéről vagy a hetvenes évek elejéről származhatott. Egy férfi állt alatta, valamit bütykölgetett. Négy másik mellette ácsorgott, és tanácsokat osztogatott. A másik szerelőállomást klubhelyiségfélévé alakították át. Volt három össze nem illő bőrkanapé. Egy hűtő. Egy kisasztal, amely három egymásra fektetett gumiabroncsból és egy kerek üveglapból készült. A falakon poszterek. Néhány autókat ábrázolt. Néhány nőket. Mások autókat és nőket együtt.

Odakint az udvarban öt pickup sorakozott. Mind amerikai márka, mind fekete, krómozott dísztárcsákkal és mélyen bordázott gumiabroncsokkal. Mindegyiknek az oldalát narancsszínű lángnyelvek díszítették. Reacher megállt a sor végénél. Kiszállt, és szemügyre vette a szerelőműhelyben csoportosulókat. Mind a húszas évei vége és a negyvenes évei eleje között járhatott. Ketten fekete bőrnadrágot és mellényt viseltek. Ketten famert pólóval. Egyikük – az, aki a kocsit szerelte – fekete overallt. Mind sápadtak voltak, és mindegyik szőke. Mind széles vállú, zömök. Reacher el tudta képzelni, hogy együtt szoktak gyúrni, esetleg improvizált eszközökkel. Talán egyszer egy börtönudvaron jöttek össze. Lehet, hogy többször is.

Még egy közös volt bennük: hogy egyikük sem volt Zach.

– Valami baj van a kocsijával, haver? – Az overallos odalépett hozzá. – Nem tudunk segíteni, sajnálom. Ez privát klub, nem szerelőműhely.

– Én Zachet keresem – mondta Reacher.

A férfi a társaira pillantott.

– Nem ismerünk semmilyen Zachet. Sajnálom.

Nyílt egy ajtó a klubhelyiség hátsó részén. Talán raktár lehetett, vagy mosdó. Kilépett Zach. Még mindig rajta volt a homlokpánt meg a napszemüveg.

– Tényleg? – szólalt meg Reacher. – De hát itt van. Akarják, hogy bemutassam maguknak?

– Vicces fiú – mondta Zach. A küszöbhöz sétált. – Mit akar?

– Beszélni magával.

– Miről?

– Henry Klostermannról.

– Nem ismerünk semmiféle Henry Klostermannt, igaz, fiúk?

A többiek mordultak egyet, és a fejüket rázták.

– Dehogynem ismerik – mondta Reacher. – Lenne nála valami munka. Volt egy kis félreértés. Úgy tudom, maga rosszul jött ki belőle. De Mr. Klostermann nem szereti az olyanokat, akik könnyen feladják. Meg kéne próbálnia még egyszer. És van egy jó hírem: én tudok segíteni. Ha előbb maga is segít nekem.

– Ez baromság – felelte Zach.

– Nem, ez az igazság. De ha nem akar Mr. Klostermann-nak dolgozni...

– Ha ismeri Mr. Klostermannt, akkor magának is a Testvériség tagjának kellene lennie. Miért nem láttam soha a találkozókon?

Reacher megvonta a vállát. – Sokat vagyok úton.

– Szóval tagja a Testvériségnek? Bizonyítsa be!

– Nem kell bebizonyítanom semmit. Mr. Klostermann üzleti partnere vagyok. Épp ma kötöttünk meg egy egyezséget, nála, a házában. Többször is jártam már ott. Ott láttam magát is. Hallottam, mi történt. Csak erősítsen meg nekem egy-két apró részletet, és akkor hamar el tudom intézni, hogy visszavegyék.

– Feldughatja a seggébe az üzleti partnerségét. Tagja a Testvériségnek, vagy nem? Mert mi mind azok vagyunk. Mutassátok meg neki, fiúk!

Ketten egyszerre felhúzták a pólójukat. A másik kettő szétnyitotta a bőrmellényét. Az ötödik kikapcsolta elöl az overallját. Mindegyiküknek ugyanolyan tetoválás virított a mellkasa bal oldalán. Egy fehérfejű rétisas. Mindkét karmában nyílvesszőket tartott. A madár testének közepén, ott, ahol az amerikai zászló sávjainak és csillagainak kellett volna lenniük, egy kerek pajzs díszelgett. Piros háttéren fekete horogkereszt.

A nyugtalanító kép, amely homályosan ott motoszkált Reacher agyában, amióta Wallworkkel beszélt telefonon, most hirtelen kiélesedett. A kis fehér virágok Klostermann nappalijában. Havasi gyopár. Adolf Hitler kedvenc virága. Ebből rájött, mit titkol Klostermann. Az apja 1946-ban érkezett Németországból. Legalább egy nagyon értékes festménnyel, amelynek az árából új életet tudott kezdeni. Nyilván háborús bűnös volt. Náci. És Henry továbbviszi a családi üzletet.

– Hát ez leegyszerűsíti a dolgokat – mondta Reacher. – Azt hittem, ez a dolog kétféleképpen is eldőlhet. Most már látom, hogy csak egyféleképpen.

– Húzza fel az ingét! – követelte Zach. – Mutassa meg a tetoválását!

Reacher nem mozdult.

Zach összehúzta a mellényét, és a haverjaihoz fordult:

– Biztosan az Antifától van. Mr. Klostermann mondta, hogy a nyomunkban vannak. Ezért van szüksége a segítségünkre.

– Mihez kell neki segítség? – kérdezte Reacher. – Megkötni a cipőfűzőjét? Talán ha mind együttműködnek, közös erővel meg tudják csinálni. Ha kapnak rá pár napot. És ha van egy sötét szoba, ahol utána ledőlhetnek pihenni.

A hat férfi egy emberként, egyszerre lépett előrébb. Rögtön reagáltak a sértésre.

– Hé, fiúk, lassan a testtel! – mondta Reacher. – Miért nem használják a rendelkezésre álló eszközöket? Nézzenek csak körül! Vannak csavarkulcsok. Kalapácsok. Kerékvasak. Mindenféle éles és nehéz szerszám.

A hat férfi egymásra nézett. Össze voltak zavarodva. Miért segít nekik az ellenfelük? Aztán győzött a frusztráció. Miután Reacher javasolta, hogy a szerszámokat használhatnák fegyverként, ezt már semmiképp sem tehették. Az túl szégyenletes lenne.

Reacher figyelte őket. Sorban álltak, áradt belőlük az agresszió. Az ideológiai meggyőződéstől feltüzelt düh. Összeállt a falka, szemben a kívülálló hitetlennel. Reacher végül is már megtudta, amit tudni akart. Legalábbis a lényeget. Van kocsija. Elhajthatna. Ez lenne a legokosabb. De hát ezek nácik. Az anyja jutott eszébe, aki a második világháború idején volt gyerek, a megszállt Franciaországban. Sokat éhezett. Sokat fázott. Néha nagy veszélyben volt. Reacher úgy érezte, ez most nem az a helyzet, amikor csak úgy elsétálhat.

A hat férfi felsorakozva állt, úgy harminc centi távolságra egymástól, három méterre Reachertől. Lassan megindultak feléje. A probléma egyszerű volt: a cél az, hogy csökkentse az ellenfelek számát, amilyen gyorsan lehet. Reacher szokásos taktikája az volt, hogy ha az ellenség túlerőben van, elkezdi hergelni őket, hadd rontsanak neki minél előbb. Aztán megvárja, amíg úgy másfél méterre érnek, akkor előrelódul, középen áttöri a csataláncukat, és közben a jobb könyökével jól telibe találja azt, aki jobb kéz felől áll. Azonnal lecsökken az ellenség hadereje. Aztán megfordul, hogy a hátuk mögé kerüljön, ahol nem látnak rá. Feldolgozzák a váratlan meglepetést, és ők is megfordulnak. Csak épp addigra Reacher már megfordult, és nekilódult a másik irányba, még mindig magasba emelve a könyökét, hogy telibe találja vele azt, aki az előbb bal felől állt, de most a jobb oldalra került. Ha jól időzít, az illető úgy rohan bele a könyökébe, mint amikor egy részeg sofőr rossz irányba hajt fel az autópályára. Ha az ember kellően tapasztalt, megtanulja, hogyan kell időzíteni. És Reachernek volt bőven tapasztalata. Csakhogy ez alkalommal akadt még egy probléma: Zach állt azon a helyen, ami a sor közepétől jobbra esett. És nem szerette volna, ha ő kerül a földre elsőnek. Őt akarta legutoljára tartogatni.

Reacher várt és figyelt. Az a férfi, aki a sor bal szélén állt, lassan oldalra húzódott, ferde vonalban elmozdulva. Nyilván az volt a terve, hogy megkerüli és bekeríti, amíg ő el van foglalva a többiekkel. Ez adott Reachernek egy ötletet. Úgy tett, mintha jobbra nézne, hogy bátorítsa a fickót, aki balról akarta becserkészni. Megvárta, amíg úgy két-két és fél méterre került tőle, aztán tett egy fél lépést jobbra. De a férfi nem követte. Reacher megvetette a lábát, balra fordult, hogy célba vegye a két szélső férfi közti helyet. Sikerült is beletalálni. Mindkét könyökét felemelte, és előrelódította. Az egyik fickót közvetlenül az álla alatt találta el. A másikat pont az arca közepén. Mind a ketten úgy dőltek el, mint egy fa. Reacher megpördült az óramutató járásával megegyező irányba, a jobb könyökével vezetve a lendületet. Nem találta el ugyan a sorban következő férfit, de a lendülete kitartott, és jó nagy erőt adott a hatalmas ütésnek, amelyet a baljával vitt be. Az ökle a fickó halántékán csattant. Már hárman voltak a földön.

Az ellenfelei fele harcképtelenné vált. A megmaradó három már nem szemben volt vele, hanem egymás mögött álltak libasorban, mintha azt várnák, hogy egyenként leüti őket. Talán az is elég lehet, ha egy jó nagyot behúz a legelöl álló képébe. Kettőt legalábbis biztosan ledöntene vele. Reacher nagy kísértést érzett, hogy megpróbálja. Csakhogy volt egy kis probléma: Zach lett volna az első a sorban, úgyhogy más megközelítést kellett keresnie. Reacher úgy tett, mintha Zach arca felé lendítené az öklét, aztán amikor ezzel elterelte a figyelmét, jól térden rúgta. Zach leroskadt, mire Reacher újból megrúgta a gyomorszáján, amitől kiszállt belőle a szusz, és összegörnyedve, zihálva elterült a földön.

Az utolsó két megmaradt férfi hátrébb húzódott, és kicsit eltávolodott egymástól. Reacher szinte látta, ahogy forognak az agyukban fogaskerekek. Mi történt itt? Most mit tegyenek? Fussanak el? Küzdjenek? Hogyan? Reacher kihasználta a pillanatnyi nyugalmat arra, hogy rátaposson Zach kezére, hogy ha esetleg van nála elrejtve egy pisztoly vagy egy kés, ne tudja használni, aztán előrelépett egyet.

– Kénytelen vagyok ezt mondani, bár nem szívesen teszem – szólalt meg. – A harcnak vége, fiúk. Veszítettek. Le kéne lépniük. Spórolják meg maguknak a felesleges fájdalmat.

A két férfi egymásra nézett. Egyikük sem szólalt meg. Aztán még jobban széthúzódtak, így egy háromszög alakult ki, amelynek a csúcsában Reacher állt. Kalkulálgatta a szögeket. Felmérte a geometriai helyzetet. Arra jutott, hogy a következő alakzat egyenes vonal lesz. Ő kerül középre. Hogy egyszerre ronthassanak rá kétfelől. Két célpont van. Két fenyegetés. Nehéz lesz védekezni. Ha hagyja ezt megtörténni, akkor valószínű, hogy legalábbis pár ütés eltalálja. Márpedig Reacher ellenezte az ilyesmit. Nem hiúságból. Nem is azért, mert félt a fájdalomtól. Hanem mert az csökkenti a hatékonyságát. A szokásos reakciója ilyen helyzetben az volt, hogy hagyta a két támadót egyre gyorsabban maga felé közeledni, aztán hirtelen balra vetődik. Ettől az egyik támadó kicsit meglepetten hátrahőköl, a másik meg önkéntelenül előrébb lódul. A vadász követi a zsákmányt. Aztán Reacher megfordul, majd újból megfordul, amivel mindkét támadót meglepi. De ez alkalommal volt egy probléma: a két fickó túlságosan is lassan mozgott. Nagyon óvatosan araszolgattak előre. Reacher tervének sikeréhez gyorsaság kellett. Lendület. Ezért inkább változtatott a taktikán. Oldalra ugrott, és elkapta a nagyobbik fickó jobb karját. Továbbfordult, és magával rántotta, aztán háromszázhatvan fokban megpördült. Jó szilárdan megvetette a lábát, mint egy kalapácsvető, úgyhogy mire a fordulat háromnegyed részénél tartott, a fickó lába felemelkedett a földről. Mire teljesen megfordult, már derékmagasságig ért a lába, amivel úgy elkaszálta a társát, mintha egy hatalmas rúgás érte volna, amitől az elterült a földön. Reacher elengedte a másik fickót. Várt egy pillanatig, hogy biztosan megáll-e a lábán, aztán teljes erőből az arcába vágott. Masszív, durva ütés volt, úgy sújtott le, mint egy kőtörő kalapács, mindenféle csontok reccsentek, porcok, fogak törtek. A másik próbált odébb kúszni a földön, de Reacher utánament, és fejbe rúgta. Általában a bal lábát használta volna ilyen helyzetben, ha már az ellenfele lent van a földön. A gyengébbik lábát. De ez a fickó egy náci. Úgyhogy a jobb lábát használta. És nem fogta vissza magát.

Odasétált, ahol Zach nyöszörögve hempergett a földön. Megragadta a hajánál fogva, elvonszolta a legközebb álló kocsihoz, és odatámasztotta a kerékhez.

– Ember, eltörte a lábamat! – Zach hangja egy oktávval magasabban szólt az eddiginél. – Meg a kezemet is.

– Lehetséges – felelte Reacher. – Legalábbis néhány kisebb csontot. De maradtak bőven épek. A kérdés az, hogy akarja-e, hogy azokat is eltörjem? Vagy hajlandó lenne megosztani velem egy-két információt?

– Elmondok bármit, amit akar.

– Mi ez az esemény, amit Klostermann szervez?

– Valami nagygyűlés. Őszintén szólva szerintem baromság. Örülök, hogy kidobtak. Még rendes helyszín sincs hozzá. Egyelőre csak valami agyament ötlet az egész, óriási reflektorokkal akarnak az ég felé világítani, mintha fényfalak lennének. Marhaság!

– Nem is tudom. Volt egy kis osztrák mitugrász, aki ugyanezt csinálta. Úgy hallottam, neki nagyon bejött.

– Mi van?

– Mindegy, ne törődjön vele! És hol lesz ez a nagygyűlés?

– Valami mezőn. Egy barátjának sok földje van arrafelé. Nem tudom, kinek.

– És mikor lesz?

– Csak jövőre. Április 20-án. Még nagyon messze van. De ragaszkodott a dátumhoz. Nem tudom, miért.

– Maga totál hülye, Zach, igaz?

– Mi van?

– Hogy lehet bejutni a nagygyűlésre?

– Csak meghívásra. Ketten érkeznek minden államból, és egy csomó helyi lesz ott.

– És Klostermann hogy dönti el, kit hívjon meg?

– Nem tudom. De úgy hallottam, évről évre többen jönnek majd. Először két embert hív meg, aztán négyet, aztán nyolcat, valahogy így.

– Oké. És mi lett volna a maga szerepe?

– A biztonságról gondoskodni. Vittem volna magammal egy csapatot. Állandóan készenlétben kellett volna állnunk arra az esetre, ha az Antifa rájön, és megpróbálják megakadályozni a rendezvényt.

– Van egy hírem magának, Zach: amúgy is meg fogják akadályozni. Erre mérget vehet. Csak nem az Antifa. Ismerek néhány más embert, akik boldogan megteszik. Olyan emberek, akik az amerikai államnak dolgoznak.

Reacher otthagyta Zachet, és elvonszolta az eszméletlen testeket egy kupacba, az út közelébe. Fogta a kapálózva tiltakozó Zachet, és odacipelte a rakás tetejére. Megnézte a pickupokat. Mindegyikben benne volt a kulcs, úgyhogy odahajtott velük a műhelyhez, és leparkolt a lehető legközelebb a falhoz. Aztán visszament, hogy beszéljen Zachkel.

– Van mobilja?

– Igen.

– Lehet vele videózni?

– Igen, miért? Mit akar csinálni?

Reacher letépte a pólót a hozzá legközelebb eső fickó mozdulatlan testéről.

– Gyerünk, kezdjen el videózni! Ezennel hivatalosan kilépett a Testvériségből. Ha bármikor eszébe jutna újból belépni, nézze meg ezt a videót. És emlékezzen rá. Legközelebb a maga háza fog sorra kerülni. Úgy, hogy maga is benne lesz. Mondja meg a barátainak is, ha magukhoz térnek. És minden ismerősének.

Reacher visszament a műhelyhez. Beledugta a pólót a narancssárga autó üzemanyagtöltő csővébe. Egy csavarhúzóval jól bele is tömködte. Megvárta, amíg felszív egy kis benzint. Aztán meggyújtotta, és távozott.

26. fejezet

Gyorsan elhajtott jó pár kilométernyire a lángoló műhelytől, aztán megállt az út szélén, és felhívta Wallworköt.

– Még mindig semmi hír Fishertől, ugye? – kérdezte, amikor az ügynök felvette a telefont.

– Még semmi – felelte Wallwork.

– Nem is lesz.

– Ne adja fel a reményt, Reacher! Még csak pár óra telt el. Tudja, milyen óvatosak az oroszok.

– Klostermann nem orosz. Náci.

– Valami baj van a vonallal. Úgy hallottam, mintha azt mondta volna, hogy Klostermann náci.

– Azt mondtam. Ez egy tökéletes átverés.

– Ezt elmagyarázná?

– Az előbb beszéltem a motoros fickóval. Úgy tűnik, Klostermann apja háborús bűnös volt. Ezért kell neki a szerver. Nyilván van rajta valami kompromittáló feljegyzés. És ez az esemény, amit azokkal az emberekkel szervez, akikkel ma reggel találkozott... Hát, ha azt sikerül megakadályozniuk, az nagy durranás lesz. Újra akarja játszani a nürnbergi pártgyűléseket, a saját Fénykatedrálisával.

– Ha viccel, Reacher, akkor most hagyja abba!

– Ez nem vicc.

– És hogy jön a képbe a motoros fickó?

– Klostermann biztonsági feladatokkal bízta meg, arra az esetre, ha felbukkanna az Antifa.

– Oké, szóval Klostermann mellékesen meg akar szervezni egy kis erőszakos balhét is.

– Igen, erre tippelek. Tudja, mennyire szeretik ezek az erőszakot. Főleg, ha van egy ilyen „mi, szemben velük” íze a dolognak. Kell nekik egy ellenfél, akit démonizálhatnak.

– Köszönöm, Reacher. Ráállítok pár embert az ügyre.

– A motoros és a seggfej haverjai mellkasán egy tetoválás van. Sas horogkereszttel. Azt mondták, a tagjai valami Testvériségnek. Ez segíthet lenyomozni a többieket. De nem kell sietni. A gyűlést csak április 20-ára tervezik, Hitler születésnapjára.

– Szeretik a szimbólumokat.

– Az Őrszem ügye most sokkal fontosabb. Klostermann nem orosz, tehát nincs az oroszoknál a szerver másolata. Továbbra is üldözni fogják Rutherfordot. És még mindig előfordulhat, hogy pánikba esnek, és kivonják az ügynöküket Oak Ridge-ből.

– De legalább a szerver megvan.

– A nagyokosok jutottak már vele valamire?

– Nem.

– Akkor kell egy B terv. Az új emberük Moszkvából huszonnégy órán belül itt lesz.

– Tudom. Ezt hagyja rám! Majd kitalálok valamit. És ha eszébe jutna valami jó ötlet, ne fogja vissza magát!

– Úgy lesz. Addig ráveszem Rutherfordot, hogy próbálja megtalálni, mi lehet az a városi irattár feljegyzéseiben, ami annyira kínos Klostermann-nak.

– Erről jut eszembe: megtudtuk Klostermann anyjának a lánykori nevét. Natalia Matusak. Részleteket nem nagyon tudunk róla. Lehet, hogy egyszer korábban is volt már férjnél. Még ellenőrizzük az adatokat. Persze valószínűleg ez már nem is érdekes.

Sands aludt, amikor Reacher visszaért a motelbe. A letakart ágyon feküdt, amit Reacher nem használt. A férfi látta, hogy a nő szeme mozog a csukott szemhéja alatt. Álmodott. Reacher remélte, hogy hajókról. Halkan kiment, és hozott kávét meg fahéjas csigát az irodából. Sands akkor sem ébredt fel, amikor visszament a szobába. De egy perccel azután igen, hogy letette a bögrét meg a tányért az éjjeliszekrényre.

Ettek, megitták a kávét, és Reacher közben elmesélte, amit megtudott. Sandsnek nem ment könnyen, hogy feldolgozza a hallottakat. Még ott élt benne az egykori FBI-os, akit feldobott a kilátás, hogy lecsaphatnak egy neonáci hálózatra. Főleg egy olyanra, amelyik újra akarja alkotni Hitler Fénykatedrálisát itt, Tennessee egy eldugott zugában. De aggasztotta is, hogy mivel járhat, ha az Őrszem mégis az oroszok kezébe kerül. És féltette Rutherfordot. Meg Fishert is. Úgy érezte, összeköti őket valami, még ha soha nem is találkoztak. Végül felállt az ágyról, és a két szobát egybenyitó ajtóhoz ment.

– Gyerünk! Azzal, ha itt ücsörgünk, nem érünk el semmit. Kezdjünk el dolgozni a szerveren! Lássuk, megtaláljuk-e, mi az, ami olyan kompromittáló az öreg Klostermannra nézve.

Rutherford még mindig ki volt ütve. A tizenkilencesben feküdt az ágyon, összekuporodva, betakarva. A laptopja az ágy túlsó végében hevert, csatlakoztatva más gépekhez. Sands leült az ágyra, és bekapcsolta. Rutherford meg se moccant. Nem mutatta semmi jelét, hogy észrevette volna a nőt, még akkor sem, amikor Sands kopogtatni kezdte a billentyűket. Reacher megállt mellette, és a válla fölött leskelődött. Egy sor irat beszkennelt fotója jelent meg. Némelyik halványan érdekes. A legtöbb egyáltalán nem volt az. És egyik sem vonatkozott Klostermann apjára. Egyik sem adott semmiféle útmutatást, hogy ki lehet az orosz kém, akármilyen kreatívan is próbált Reacher gondolkodni.

– Oké – szólalt meg Sands pár perc után. – Kezdem átlátni, hogy van összerakva az egész. Nagyjából időrendi sorrendben szkennelték be a dokumentumokat. Van egy-kettő, ami kilóg a sorból, amiket rossz helyre iktattak, vagy később találtak meg. Tág kategóriákba vannak sorolva az iratok. Ingatlanfeljegyzések, ülések jegyzőkönyvei, ilyesmik. Úgy látom, ez az az időszak, amit keresünk. 1946 és 1952 között, ugye? Amikor Klostermann apja megérkezett, és amikor megvette a Kémek Házát.

– Igen, ez lesz az – bólintott Reacher.

– Akkor keresgélek tovább. De több száz fájl van. Ne érezze úgy, hogy muszáj maradnia. Én dilis vagyok, szeretem az ilyesmit.

Reacher kitartott még tíz percig, aztán kimentette magát, és visszament a tizennyolcasba. Jó hosszan zuhanyozott. Aztán bedugta az ingét meg a nadrágját a matrac alá, és lefeküdt. Meghallgatta fejben néhány kedvenc számát. Háromig számolt. De nem aludt el rögtön. Valami zavarta. Rájött, hogy azok a nyavalyás virágok motoszkálnak fejében. A havasi gyopár. Valami ezzel az emlékkel még mindig nem volt rendben.

Reacher végül elaludt. Aztán fél háromkor felriadt. Vagyis pontosabban, valami felébresztette. Mintha felkattintottak volna egy kapcsolót. Egyik pillanatban még mélyen aludt, a másik pillanatban teljesen éber lett. Ösztönös reakció. Valami figyelmeztette. Egy zaj. Újból meghallott egy fémes koccanást. Az udvarra nyíló ajtó felől jött, nem a szomszédos szobába átvezető ajtótól. Valaki a zárat feszegette. Megpróbált bejutni. Reacher kivette a párnája alól az egyik Berettát, és a takaró alá dugta. Aztán teljesen mozdulatlanul feküdt.

Az ajtó a negyedéig kinyílt. Egy karcsú alak surrant be rajta villámgyorsan, aztán becsukta maga mögött az ajtót. Egy ember volt, kis termetű, fekete ruhában, taktikai hátizsákkal.

– Reacher? – szólalt meg suttogva egy női hang. – Reacher, itt van? Kérem, mondja, hogy igen, mert különben kínos helyzetbe kerültem.

– Fisher?

– Hála istennek! Nem könnyű lenyomozni azt az ócska telefonját. Wallwork nem tudta biztosra megmondani, hogy ebben a szobában van-e, vagy a szomszédosban.

– Itt vagyok. – Reacher felült, és felkattintotta a kislámpát az éjjeliszekrényen. – Csak itt lehetek, ez az én szobám. A kérdés az, hogy maga mit keres itt?

– Van egy kis gond. Új parancsot kaptam. A moszkvai pasas már az országban van. Ez fel fogja gyorsítani az eseményeket. Még elszántabban próbálják megtalálni a szervert, mint eddig.

– Ez nem nagy meglepetés.

– Nem. De ez talán igen: ha meg akarják találni a szervert, az azt jelenti, hogy meg akarják találni Rutherfordot. És mivel az oroszok közül senki sem tudja, hol van, az új ember ki akarja ugrasztani a bokorból. Úgy, hogy az anyját támadja.

Reacher hallgatott.

– Ugye látja, mi a gond? – folytatta Fisher. – Nem tehetünk semmit, hogy megvédjük. Ha megtennénk, ebből az oroszok rögtön tudnák, hogy valaki szivárogtat. És attól eltekintve, hogy ez mit jelentene az én szempontomból – mondjuk lassú kínhalált, amit szívesen elkerülnék –, ki fogják vonni az ügynöküket Oak Ridge-ből. Sohasem fogjuk megtudni, hogy megszerezték-e az Őrszem másolatát. Óriási katasztrófa lenne minden téren.

– Valamit tennie kell! – mondta Reacher.

– Ezért vagyok itt. Feltételezem, maga tudja, hol van Rutherford.

– Mondjuk, hogy tudom.

– Nagyszerű. Akkor két dologra kérném. Először is, szóljon neki, hogy készítsen még egy másolatot a szerverről. Másodszor, hogy hozza el Rutherfordot a bisztróba, ami a házával szemben van. Legyen ott reggel hatkor, a szerver pedig legyen a bisztró előtt parkoló autóban. Van valami kérdése?

– Újra elő akarja venni az eredeti emberrablásötletet?

– Adaptált változatban. Már tudom, hogy mi a tárgy, amit keresünk, és hogy hol van. De az időskálát le kell szűkíteni. Még dél előtt el kell intézni mindent, beleértve Rutherford látszólagos öngyilkosságának megrendezését is. Továbbra is úgy tudjuk, hogy ekkor érkezik meg a moszkvai pasas.

– Nem fog beválni.

– Muszáj lesz. Nagyon szorít az idő. És nem kockázatmentes az akció. Főleg nekem. Szembe kell mennem a parancsokkal. Megpróbálom majd úgy eladni, mint önálló kezdeményezést, amivel helyre akartam hozni a korábbi hibámat a feletteseim szemében. A tény, hogy ez alkalommal tényleg meg fogom szerezni a szervert, elég lesz, hogy mentsem az irhámat. Nagyon remélem. Rutherfordnak semmit sem kell tennie, csak belemenni a játékba. Neki nem lesz semmi baja. Ez így sokkal jobb, mint a szóba jöhető másik alternatíva.

– Sajnos ez lehetetlen – közölte Reacher. – Rutherfordnak migrénrohama van. Még egy bevásárlólistát se tudna lemásolni, nemhogy egy szervert. Mozdulni sem tud.

– Ez nem vicces, Reacher. Mondja, hogy csak tréfál!

– Nem tréfálok.

– Akkor végünk van. Az egész akció füstbe ment. Ez már menthetetlen.

– Ne essen pánikba! Ez még nem a vég. Mondjuk, hogy tudok egy másik módot is arra, hogy lemásoljuk a szervert.

– Hogyan?

– Az nem érdekes. Nem rejt semmiféle biztonsági kockázatot, elég, ha ennyit tud.

– És hogy fogok hozzájutni úgy, hogy meggyőzően fessen?

– Majd én adom át Rutherford helyett.

– Reacher, a múltkor egymaga megakadályozta, hogy én és még öt ember végrehajtsunk egy emberrablást. Nem játszhatom el, hogy most a maradék hárommal sikerül elkapnunk magát. Ez nem lenne hihető.

– Igaza van, nem tudná tőlem elvenni a szervert. De megvásárolhatja.

– Hogy került magához, hogy eladja?

– Elmondom, mi lenne a sztori. Az újságírónővel kezdjük. Hitesse el a főnökeivel, hogy én vele dolgoztam. A nő mesélt nekem a szerverről. Azt pontosan nem mondta el, hogy mi van rajta, csak hogy értékes. Én azért jöttem a városba, hogy megszerezzem Rutherfordtól, kapzsiságból. Megmentettem az emberrablóktól, összebarátkoztunk, és végül elárulta nekem, hol van a szerver. Én elloptam, mert el akartam adni az újságnak. De ők azt akarták, hogy a köz érdekében adjam oda nekik ingyen. Ezért aztán inkább piacra dobtam a sötét weben. Maga ott is keresgélt, mert olyan alapos. Megbeszéltünk egy találkozót a bisztróban, mert mindenképp nyilvános helyen akartam találkozni. Mondjuk reggel nyolckor. Négy órával azelőtt, hogy megérkezne a moszkvai fickó. Magából hős lesz, ő meg felszállhat a következő gépre, és mehet vissza Moszkvába.

– Nem látom be, ez hogyan lenne hihető. Azon kívül, hogy meghiúsította a legutóbbi emberrablási kísérletet, két emberünket eszméletlenül a szemeteskonténerben hagyta, a többieket pedig megtámadta egy rögtönzött vegyi fegyverrel. Senki sem fogja elhinni magáról, hogy egy újságírónő asszisztense.

– Akkor hintsen el egy-két olyan információt, ami igaz. Mondja azt, hogy katona voltam, és időnként vállalok testőri feladatokat. Tegyük fel, az újságírónő felbérelt engem, hogy vigyázzak rá Nashville-ben, ahol a szervezett bűnözés után nyomozott. Klostermann figyelmeztette is, hogy vigyázzon velük.

– Ez beválhat... Egy kicsit talán még ki kell színeznem a sztorit, de eddig ez a legjobb, úgyhogy próbálkozzunk meg vele. Akkor maga kezdje el a másolást. Wallwork fel fogja hívni reggel hatkor, és megmondja, hogy beindítjuk-e az akciót, vagy sem.

– Ez jól hangzik. Akkor találkozunk a bisztróban. Remélhetőleg.

– Én is remélem. És, Reacher...? Még valami. Reggel hat előtt még töltse fel azt az átkozott telefonját.

Fisher kiment, Reacher pedig leoltotta a lámpát, és visszafeküdt. Bosszús volt saját magára. Épp megszegte minden katona legalapvetőbb aranyszabályát: sohase jelentkezz semmire önként. Ennél igazán okosabb is lehetne. Másrészt viszont mi más választása volt? Vagy odamegy a bisztróba, vagy hagyja, hogy Rutherford anyja kerüljön a tűzvonalba. Nem tudott róla semmit. Az is lehet, hogy képes vigyázni magára. Ki tudja, lehet, hogy régen tengerészgyalogos volt, aki megtanítaná ennek a moszkvai fickónak, hogy jár az, aki bántani akarja a fiacskáját. Ez is lehetséges. De Reacher nem tudhatta. Tehát az a legbiztonságosabb, ha a saját kezébe veszi a dolgot.

Megint felkattintotta a lámpát, felkelt, és átment a tizenkilencesbe, hogy megkeresse a szatyrot, amiben a telefontöltő volt. Próbált nem nagy zajt csapni, de Sands felébredt. Reacher elmesélte neki a fejleményeket, és a nő beleegyezett, hogy nekilát a másolásnak. Rögtön el is kezdte. Reacher úgy gondolta, ha már mind a ketten fenn vannak, akkor akár oda is mehet a bisztróba, ahogy kész van a szerver. De aztán meggondolta magát. Nem lenne értelme előbb odaérni. Mindenképp végig kell csinálni az átadást, akárhogy is alakul a helyzet. Még ha az oroszok lecserélik a teljes csapatot ejtőernyősökre, és az összes vendéget bezárják az alagsorba, akkor is gondoskodnia kell arról, hogy megkapják a szervert. Különben Rutherford anyját fogják célba venni. Ezt a lehetőséget már kizárták. És volt még egy oka arra, hogy minél ostobábbnak tettesse magát. Fisher tudja, hogy ő kicsoda, de a csapata többi tagja nem. Azt kell hinniük róla, hogy egy nem túl eszes, részidőben testőrként dolgozó ember, aki csak szeretne könnyen pénzhez jutni. Ha bármi azt sejteti, hogy nem az, akinek mondja magát, akkor az egész kártyavár összeomolhat. Úgyhogy inkább visszament lefeküdni. Bedugta a telefont. Vett három mély lélegzetet, és el is aludt.

Fél perccel azután, hogy felébredt, és kinyitotta a szemét, megcsörrent a telefon. Wallwork jelentkezett, ahogy megbeszélték.

– Indulhat az akció. Mindent bevettek, amit Fisher mondott. Menni fog, mint a karikacsapás. Végső soron jobb is, mint az eredeti terv. Kevésbé komplikált. Nem kell megrendezni a hamis öngyilkosságot.

– Oké. Akkor mostantól nem keressük egymást, csak vészhelyzetben. Ha végeztünk, majd én hívom.

Reacher letette a telefont, és az ágy szélére ült, épp, amikor Sands átjött az összekötő ajtón.

– Hogy van Rusty? – kérdezte Reacher.

– Semmi változás. Teljesen ki van ütve. De a jó hír az, hogy a másolás simán sikerült. A másodpéldány ott van az ágyon, Rusty laptopja mellett.

– Köszönöm, Sarah. Nagyra értékelem.

– Nem kell megköszönni. Csak legyen óvatos! Jöjjön vissza egy darabban!

Reacher gyorsan beugrott a kamionos pihenő főépületébe, miután elhagyta a motelt. Be akart szerezni valamit, amibe beteheti a szervert, hogy el tudja cipelni az utolsó szakaszon a bisztróig. A legjobb, amit talált, egy hatalmas bevásárlószatyor volt, vastag, élénk színű, síkos nejlonból, neonsárga fogantyúval. A lehető legfeltűnőbb csomag. Kifelé menet vett egy pohárral az extra erős kamionoskávéból. Aztán bement a városba, és leparkolt négysaroknyira Rutherford házától.

Úgy időzített, hogy nyolc óra után két perccel érkezzen a bisztróba. Rögtön kiszúrta az egyik oroszt kint az utcán, egy kirakatot nézegetett a sikátor túloldalán. Reacher úgy tett, mintha nem vette volna észre, és bement. A bokszok közül négy foglalt volt. Fisher ügynök Reacher kedvenc helyén ült, a jobb oldali fal mentén, középen, a türkizkék Chevrolet képe alatt. Ott volt a másik orosz ügynöknő is, aki láthatóan már kiheverte a klórmérgezést. Egyedül ült, és egy magazint olvasgatott. Volt még ott egy öltönyös férfi, aki épp nekilátott egy nagy adag szalonnás rántottának. Meg egy három nőből álló társaság. Nagyon hasonlítottak egymásra, csak épp huszonöt évnyi korkülönbséggel. Három generáció egy családból, gondolta Reacher. Talán valami családi találkozóra jöttek a városba. Vagy esküvőre.

Megvárta, amíg Fisher int neki, aztán letelepedett vele szemben.

– Reacher? – kérdezte a nő.

Reacher bólintott. – Dragon Tattoo 99?

– Igen, ez a felhasználónevem – felelte Fisher. – Ez lenne az? – mutatott Reacher szatyrára.

– Ahogy megígértem. Most már csak a pénzt kell átadnia.

– Nem lesz probléma. A pénz a kocsimban van. Hátul állok. Jöjjön velem! – Fisher előhúzott a táskájából egy tízdollárost. Amikor félig kihúzta, megtorpant a keze. Gondosan úgy fordult, hogy eltakarja a bankjegyet a szomszédos bokszban ülő nő elől. Három szó volt odafirkálva ceruzával a bankjegy legszélére. CSAPDA. NE ELLENKEZZEN! Aztán teljesen kihúzta a bankjegyet, és úgy tett, mintha le akarná tenni az asztalra, de beleejtette a vizespohárba. – Ó, a fenébe, szörnyen ügyetlen vagyok ma! Várjon egy pillanatig! – Felkapott pár szalvétát, kihalászta a poharából a pénzt, és szárazra törölgette. Közben az írást is letörölte róla.

Fisher elindult a sikátorba vezető ajtóhoz. Kinyitotta, aztán félrehúzódott, és előreengedte Reachert. Egy autó állt ott, három méterre. Fekete Lincoln Town Car, a régi, szögletesebb modell. Régen limuzinnak használhatták, gondolta Reacher. Vagy lopták valahonnan. Egy férfi szállt ki az anyósülésről. Nyilván ő lehet a moszkvai specialista. Korábban érkezett. Tagbaszakadt figura fekete öltönybe préselve, nyakkendővel. Úgy festett, mint egy befejezetlen viaszszobor. Talán százkilencvenöt centi is lehetett. Simán megvolt száznegyven kiló. A feje szögletes, és karakteres formáját még jobban kiemelte a kopaszsága. A füle kicsi volt, és úgy elállt a koponyájától, mintha csak utólag ragasztották volna oda. Szemöldöke nem volt. A szeme ragyogó kék. Az orra már párszor eltörhetett. A szája kegyetlen mosolyra húzódott, elővillantva egyenetlen, megbarnult fogait. Vaskos kar lógott masszív vállából. A combja szélesebb volt, mint egyes emberek dereka.

Reacher agyának ősi, ösztönös része azonnal rögzített minden finom jelet, és egyetlen pillanat alatt feldolgozta az adatokat. Ennek eredményeképp felvillant az elméjében a figyelmeztetés. Csak sárga riasztás, nem vörös. Azt jelezte, hogy a férfi kihívás lesz. Jelentős kihívás, de nem leküzdhetetlen. Reacher általában megnyugtatónak találta volna ezt a helyzetelemzést. Ám most nem így volt vele, a huszonegyedik századi valóságnak köszönhetően, amelyben élt, és amit az agykéreg legősibb része nem igazán tudott értelmezni. Most nem arról volt szó, hogy életre-halálra szóló küzdelemre kell készülnie, hanem arról, hogy félre kell vezetnie az ellenfelet. És ez csak akkor működik, ha nem leplezi le a valódi kilétét. Vagyis nem ölhet meg senkit. Még csak komolyabb sérülést sem okozhat. És így tényleg nagyon problémás lesz, hogyan oldja meg a helyzetet. Főleg, ha el akarja kerülni, hogy otthagyja a fogát.

Az az orosz, akit Reacher a múltkor kiütött, megjelent a sikátor torkolatánál, tőle balra. A másik, akit begyömöszölt a Toyota ablakán, jobb felől közeledett. Fisher a háta mögött volt. Reacher érezte, hogy még valaki odalép mellé. A másik orosz nő. A moszkvai fickó egy lépéssel közelebb jött. Teljesen körbevették. A férfi elővett egy kulcstartót a zsebéből, és megnyomott egy gombot a távirányítón. A Lincoln csomagtartójának a teteje lassan felemelkedett, egészen a függőlegesig. A belseje valami fényes anyaggal volt kibélelve. Szigetelőszalaggal odaragasztott fekete szemeteszsák. A férfi eltette a távirányítót, és előhúzott egy pisztolyt a zakója zsebéből. SOCOM Mark 23-as, amelyet a Heckler & Koch USP-ből fejlesztettek ki az amerikai hadsereg különleges alakulatainak. Feltehetően itt helyben szerezték be, nem Oroszországban. Egyfajta státuszszimbólum. Aztán a férfi elővett egy hangtompítót, és rácsavarta a cső végére. Reacher úgy gondolta, ez felesleges show-műsor. Már jó előre elő kellett volna készítenie a fegyverét. De aztán rájött, hogy nem az ő kedvéért rendezi a műsort, hanem a többi ügynöknek. Előttük játssza az eszét. Mintha azt mondaná: Ezt a problémát nem tudtátok megoldani? Pedig pofonegyszerű. Megmutatom, hogy kell.

Jó is lett volna a demonstráció, ha nem követ el egy hibát. Nem kényszerítette előbb Reachert, hogy tegye le a szatyrot, amiben a szerver van. A nagy zsákmány. Így Reachernek lettek volna cselekvési lehetőségei. Jó nagy ívben elhajíthatta volna az egészet, és szépen elsétál, amíg ők rohannak, hogy elkapják a csomagot, és megvédelmezzék a tartalmát. A mellkasa elé szoríthatta volna a szervert, mint egy pajzsot. Vagy azzal fenyegetőzhetett volna, hogy összetöri, ha nem engedik elmenni. Normális helyzetben bármelyikhez folyamodhatott volna a fenti lehetőségek közül. De most nem tehette, mert az ő érdeke legalább annyira azt kívánta, hogy biztonságban átadja nekik a szervert, mint az övék.

A két férfi közelebb lépett a sikátor felől. A nők hátulról közeledtek. A moszkvai fickó intett a fegyverével Reachernek, hogy lépjen előrébb. Reacher kifogyott a lehetőségekből. Az agyában úgy pörögtek a lehetséges forgatókönyvek, mint egy laterna magica képei. Látta a menekülési lehetőségeket. Látta, hogyan adhatná át a szervert. De olyan variáció nem volt, hogy mindkettő egyszerre sikerüljön. És lassan kifutott az időből.

Hirtelen az övénél sokkal vékonyabb ujjak zárultak a szatyor fülére. Fisher odalépett mellé, és kikapta a kezéből a csomagot. Átadta a moszkvai fickónak, aztán kivette a kezéből pisztolyt, és Reacherre szegezte.

– A csomagtartóba, tökfej! Vagy kinyírlak itt, a sikátorban.

Reacher nem mozdult. Az agyában vadul száguldoztak a gondolatok. Lehet, hogy Fisher végig átverte? Vagy épp megmenti az életét? Aztán újból működni kezdett az agya legprimitívebb része. Felmérte a jeleket, és meghozta az ítéletet. Zöld. Nincs fenyegetés. Reacher előrébb lépett, aztán megtorpant. Volt még egy huszonegyedik századi tényező, amit az agykéreg legősibb része nem vett számításba. Maga a csomagtartó. A Lincoln nem egy kis autó. A csomagtartója is jó átlagos méretű. Reacher viszont nem volt az. És utálta a szűk helyeket. Mindig is így volt vele. Valami ősi irtózás élt benne attól, hogy csapdába esik. Nem tehetett róla.

Úgyhogy inkább jobbra lépett, a kocsi oldala mellé. Kinyitotta az anyósülés ajtaját, és beült.

27. fejezet

Reacher sok időt töltött már életében olyan helyeken, ahol egyáltalán nem akart lenni. Leginkább akkor, amikor a seregben szolgált. Olyan helyeken, ahol túl nagy volt a forróság. Vagy túl hideg volt. Ahol minden, ami mozgott, csípett. Vagy ahol mindenki, akivel csak találkozott, meg akarta ölni. De akkoriban nem választhatta meg, hová menjen. Parancsokat követett. És legalább meg is fizették érte.

Most nem akart a Lincolnban lenni. Nem fizettek érte. És lett volna más választása. A moszkvai fickó összekötözte a csuklóját műanyag bilinccsel, mielőtt indított volna, de ez nem igazán jelentett akadályt. A világ legkönnyebb dolga lenne, hogy megvárja, amíg egy sikátor torkolatának közelében lassít a kocsi, akkor kinyitja az ajtót, egyszerűen kiszáll, és elsétál. Persze kielégítőbb lenne, ha előtte a könyökével jól halántékon vágná a fickót, és csak ezt követően szállna ki. De a szerep szerint, amit játszania kell – nem túl eszes, részidős testőr –, okosabb választás lenne csak úgy kiugrani, és előadni egy kis drámai színjátékot. Megjátszani, hogy pánikba esett. Cikcakkban végigrohanna a járdán, és berontana a legközelebbi üzletbe, vagy kiszaladna az úttestre az autók közé. Reacher tudta, hogy meggyőzően el tudná játszani. Nem emiatt aggódott. Hátradőlt az ülésen. A kocsi elindult. Még pár másodperc. Néhány méter, és meg lehetne nyerni a játszmát.

Reacher nem aggódott. Egészen addig, amíg Fisher előre nem hajolt, és oda nem nyomta hátulról a tarkójához a pisztoly csövét.

– Tudom, mire gondol – szólalt meg.

A nő keze mintha kissé megrezzent volna. Nem annyira, hogy elhúzza a pisztoly csövét. És nem is annyira, hogy a másik nő, aki mellette ült, észrevehette volna. Semmi olyan nem történt, ami felkeltette volna a moszkvai fickó figyelmét. De ahhoz elég volt, hogy Reacher megérezze, hogy finoman megváltozik a nyomás a tarkóján. Két határozott, hosszú bökést érzett.

Mintha csak enyhén megrezzent volna a nő keze.

Vagy egy M betű a morzeábécében.

– Azon töri a fejét, hogy meg tudna-e szökni – folytatta Fisher.

A keze ismét megrezdült. Egy rövid, egy hosszú. A betű.

– Hát úgyse tud.

Rövid, hosszú, rövid. R betű.

– Nagy hiba lenne – folytatta Fisher.

Rövid, hosszú. Megint A betű.

– Meg is sérülhet.

Hosszú, rövid, rövid. D betű.

– Egyébként sincs miért menekülnie.

Rövid, hosszú, hosszú, hosszú. J betű.

– Csak ellenőrizni akarjuk, ez-e az igazi szerver, amit keresünk.

Három hosszú. O betű.

– Nem fog sokáig tartani. Aztán megkapja a pénzét.

Egy hosszú, egy rövid. N betű.

– És ha tényleg ez az igazi szerver, akkor elmehet.

Reacher összerakta a betűket. MARADJON.

– Én nem megyek sehová – szólalt meg. – Amíg meg nem kapom a pénzem.

A moszkvai férfi tovább vezetett, nyugat felé hajtottak. Úgy tizenkét kilométert tettek meg, nem túl gyorsan, de nem is túl lassan. Tizenkét perc múlva megérkeztek egy motelhez, és megálltak az irodától legtávolabb eső szobánál. Reacher úgy látta, olyasfajta korú lehetett a motel, mint amiben ők szálltak meg. Hasonló neonreklám díszelgett a homlokzatán, valami griffmadárszerűség. Ugyanolyan deszkaburkolata volt az épületnek. Kint ugyanolyan automaták. Ismerős ritmusban váltakoztak az ajtók és az ablakok. Csak épp itt egy vonalban helyezkedtek el a szobák, nem az udvart körbeölelő több szárnyban. Feleannyi szoba volt. Amikor a moszkvai férfi bevezette a tizennyolcas szobába, Reacher meglátta, hogy már van odabent valaki: egy, a harmincas évei vége felé járó nő. Világos színű, térdig érő szoknyát és barackszínű pólót viselt, amelyen valami logó díszelgett. Szépen vágott bubifrizurája volt. Az arca komoly, nem különösebben szép. Egy nagy faasztalnál ült, egy laptop előtt. Vastag, kék kábel vezetett ki belőle egy majdnem egy méter magas, megerősített acélsarkokkal ellátott szekrénykéhez, amely strapabíró görgőkön állt a szék mellett. Rusty Rutherford orosz kollégája, állapította meg magában Reacher. Ő fogja megvizsgálni a szervert. És már itt várakozik. Reacher értékelte, hogy az oroszok milyen hatékonyan intézik a dolgukat.

Rögtön látta, hogy a helyiség sokkal tágasabb, mint az ő motelszobája. Ez inkább lakosztály volt. Ajtók vezettek át két hálószobába. Volt egy kis konyha meg egy nappali is, kanapéval, tévével. A moszkvai férfi egy-két méterrel beljebb taszigálta Reachert. A másik nő követte őket, és bement az egyik hálószobába. Fisher lépett be utoljára. Letette a csíkos szatyrot a szerverrel az asztalra, és kihúzott egy széket. Aztán megfogta Reacher karját, és odavezette.

– Üljön le! Csak óvatosan, nehogy összetörje.

Reacher leereszkedett a székre, Fisher meg elővett a nadrágja zsebéből egy hosszú ejtőernyőzsinórt. Kék volt, piros mintázattal, alig szélesebb, mint egy cipőfűző. De Reacher tudta, hogy ez becsapós. Elég erős ahhoz, hogy elbírja egy átlagember súlyát. Esélye sincs, hogy el tudja szakítani. Fisher jó szorosan odakötözte vele Reacher jobb bokáját a szék lábához. Semmi lazaság. Nem tudott volna kibújni belőle. Sehogy sem tudta volna kikötözni. A nő elővett egy másik zsinórt, és a székhez kötözte Reacher bal bokáját is. Aztán elkapta a jobb kezén a kisujját, és amennyire csak lehetett, oldalra feszítette. Elővett a zsebéből egy összecsukható kést, és kinyitotta.

– Most elvágom a csuklóján a műanyag bilincset – mondta, és alácsúsztatta a pengét. – Ha valami ostobasággal próbálkozik, eltöröm az ujját.

– Már csináltam valami ostobaságot – felelte Reacher. – Idejöttem magukkal.

Fisher kiszabadította Reacher csuklóját, aztán odakötözte mindkét kezét a szék hátsó lábaihoz. Miután végzett, odébb ment. A moszkvai férfi lépett oda helyette. Nagyon alaposan ellenőrizte a csomókat, mindegyiket külön-külön. Miután megbizonyosodott róla, hogy minden stimmel, az asztalnál ülő nőhöz fordult. A szerver már ott állt a laptopja mellett, és egy kábel kanyargott belőle a hordozható szekrénykéig.

– Mi a helyzet? – kérdezte.

A nő bólintott. – Ez az. Semmi kétség.

– Helyes. Szóljon azonnal, ha megtalálta a dokumentumot. Vagy ha biztos benne, hogy nincs rajta. – Aztán a férfi Fisherhez fordult: – Maga tartsa szemmel Mr. Reachert. Nagyon gondosan. Vele mindenképp el kell majd beszélgetnem, bármi is lesz a végeredmény.

Fisher megvárta, hogy becsukódjon az ajtó a moszkvai férfi mögött, aztán leült az asztalhoz a nő mellé. Reacher épp rálátott a laptopra kettőjük feje között. Pontosan ugyanaz zajlott, mint amikor Sands keresgélt az eredeti szerveren a motelben. Egymás után jelentek meg a monitoron a képek, különféle dokumentumok és feljegyzések. Egyeseken hivatalosnak tűnő pecsétek virítottak, mások inkább úgy festettek, mint egy kézzel írott levél vagy feljegyzés. A legtöbb szót nem lehetett kivenni, túl aprók voltak a betűk, és túl kacskaringósak. Ráadásul Reacher túl messze ült. Bár kételkedett benne, hogy ha el tudná olvasni az iratokat, akkor sokkal érdekesebbek lennének. Az ő számára legalábbis. Az oroszok nyilván más célból olvasgatták őket. Nemcsak azt akarták megerősíteni, hogy tényleg ez az a szerver, amit kerestek, hanem azt is tudni akarták, hogy rajta van-e a kompromittáló adat. Ha nem, akkor minden rendben van, tiszták. Nincs semmi, aminek az alapján az FBI le tudná leplezni a kémet. És akkor Reachernek sem veszik tovább hasznát. Ha azonban ott van az adat, az már más tészta. Fishernek lehet egy esélye, hogy megmentse az Őrszemet. Aztán előtérbe kerül a másolatok kérdése. Mármint hogy Reacher vajon megtartott-e magának is egyet. Feltehetően ez volt az oka annak, hogy a moszkvai fickó megváltoztatta a tervet, és ezért akarta elhozni Reachert a motelbe. Továbbá azért is, mert meg akarta mutatni, hogy hatalommal bír a csoport felett. Reacher szemszögéből nézve egyik helyzet sem kecsegtetett túl fényes kilátásokkal.

Fisher folyamatosan beszélt a nőhöz. Tévéműsorokról fecsegett. Filmekről, sztárpletykákról. Reacher úgy sejtette, próbál valami kapcsolatot kialakítani vele, hogy barátságosnak lássa, olyasvalakinek, aki nem jelent fenyegetést, és ne olyannak, aki elől el kell rejteni dolgokat. Aki ellopna egy létfontosságú titkot. A nő azonban ügyet sem vetett rá. Kizárólag a képernyőre és az egérre összpontosított. Kialakított egy állandó ritmust. Rákattintott egy tételre a listán. Megnyílt egy kép. Egy másodpercig tanulmányozta, aztán bezárta. Rákattintott a következőre. Egy másodpercig tanulmányozta, bezárta. Rákattintott, tanulmányozta, bezárta. Újra meg újra ismétlődött ugyanez. Reacher egyszerre érzett feszültséget és unalmat.

A másik nő megjelent a hálószoba ajtajában. Kivett egy üveg ásványvizet a hűtőből, odasétált az asztalhoz, pár percig nézte a felvillanó képeket, aztán visszament a szobájába. A számítógépes nő tovább dolgozott, mint egy robot. Kattintott, tanulmányozta a képet, bezárta. Kattintott, tanulmányozta a képet, bezárta. Még tíz percig így folytatta. Több mint ötszáz dokumentum. Fisher tovább fecsegett. Aztán a nő hirtelen változtatott a ritmusán. Az egyik képet három másodpercig nézte. Aztán megnézte a következő ötöt, de ezekre már csak egy-egy másodpercet szánt.

– Tartok egy kis szünetet, ki kell mennem a mosdóba. – A nő lecsukta a laptopot, felállt, és a másik hálószoba felé indult. – Máris jövök, egy perc.

Fisher a karjára hajtotta fejét az asztalra, és úgy tett, mintha el akarna aludni. De abban a pillanatban, ahogy becsukódott a nő után hálószoba ajtaja, azonnal kihúzta magát, teljesen éberen. Felnyitotta a laptopot. Egy kép volt a monitoron. Egy templomot ábrázolt, élénk színekkel, hagymakupolákkal. Egyértelműen orosz lehetett. Reacher felismerte: a Vérző Megváltó temploma Szentpéterváron. Egyszer járt ott a Szovjetunió széthullása után. Azért emlékezett rá, mert ez volt az első nagyobb templom, amit úgy terveztek, hogy villanyvilágítás legyen benne.

A képernyő közepén megjelent egy kis doboz, a tetején egy sávban valami felirat cirill betűkkel. Reacher úgy sejtette, jelszót kérhetnek. Fisher begépelt valamit. Reacher nem tudhatta, mit, mert a betűk helyett csak csillagok jelentek meg. De bármi volt is az, működött. A templom képe helyett egy lista jelent meg a fájlokról. Fisher az egérrel kiválasztotta azt, amelyik öttel a kijelölt fájl fölött volt. Megjelent egy kép. Fisher elővett a zsebéből egy kis összecsukható mobiltelefont. Szétnyitotta, és készített két fotót a képernyőről. Összecsukta a telefont. Bezárta az oldalt. Megnyitotta azt az oldalt, amely ki volt jelölve a fájlok listáján. Aztán bezárta, és lecsukta a laptopot. Odalépett Reacherhez, és a zsebébe dugta a mobilt, aztán egy kocsi kulcsait, és a füléhez hajolva odasúgta:

– Megtaláltam. Volt egy harmadik fivér is. El kell juttatnia a fotót Wallworknek. Várja meg, amíg a számítógépes nő visszajön, aztán szabadítsa ki magát. Könnyű lesz. A székből kiszedtem a legtöbb csavart. Ki kell ütnie mindkettőnket. Előbb engem, hogy a nő lássa. Szonyát is, ha kijönne a szobából. A kocsi kint parkol, fehér Chevy Malibu.

Fisher gyorsan megszorította Reacher vállát, aztán visszaszaladt az asztalhoz. Leült, és a karjára hajtotta a fejét. A nő kijött a fürdőszobából, helyet foglalt, és felnyitotta a laptopot. Beírta a jelszavát, és folytatta a munkát. Megnyitott egy dokumentumot, tanulmányozta, bezárta. Megnyitotta a következőt, tanulmányozta, bezárta. Reacher várt két percet. Ez több mint száz dokumentumot jelentett. Aztán előrehajolt, megemelte maga alatt a széket, és teljes erőből lezökkent vele. A szék a darabjaira hullott. Reacher a padlón kötött ki, fadarabokkal körbevéve. A szék egyes részei teljesen szét is törtek, de voltak, amelyek nagyjából épen maradtak. A széklábak még mindig oda voltak kötözve a csuklójához és a bokájához, de nem zavartatta magát, indult az ajtó felé.

Fisher elállta az útját, a kezében a SOCOM-mal. Még mindig rajta volt a hangtompító.

– Álljon meg! Kezeket a tarkóra! Most rögtön.

Reacher a számítógép-technikusra nézett. A nő kővé dermedve ült. Semmi jele, hogy fegyver lenne nála. Reacher a hálószobaajtóra pillantott. Még mindig csukva volt. Ez leegyszerűsítette a geometriai helyzetet. Kirúgta a pisztolyt Fisher kezéből, aztán tett fél lépést jobbra, hogy a két nő közé kerüljön. Így a számítógép-technikus csak annyi látott, hogy ütésre készülve emeli a karját, és Fisher felé lendül az ökle, de azt már nem láthatta, hogy valóban el is találja-e. Ő csak annyit látott, hogy Fisher a földre zuhan, és mozdulatlanul fekszik.

Reacher megint a hálószobaajtóra pillantott. Továbbra is csukva volt. A számítógép-technikusra nézett. A nőnek végre eszébe jutott, hogy mit tanult a kiképzésen. A táskájában kotorászott, és megpróbálta elővenni a Glockját. Reacher gyorsan odalépett, és bal kézzel megütötte a halántékán. Nem túl keményen, épp csak annyira, hogy elveszítse az eszméletét, de ne okozzon maradandó amnéziát.

Reacher felvette a földről a SOCOM-ot. Ránézett a hálószoba ajtajára. Mozdult a kilincs. Lassan nyílni kezdett az ajtó. A résben megjelent egy Glock csöve. A nő nyilván nagyon óvatos volt. Szerencséjére, mert így nem volt veszélyben, amikor Reacher beleeresztett két golyót az ajtófélfába. A nő visszahúzódott a szobába, és becsapta az ajtót. Reacher a kijárathoz indult. A lövések nem keltettek túl nagy zajt, hála a hangtompítónak. Akkora volt a csattanás, mintha valaki egy összecsavart újsággal rácsapott volna az asztalra. De lehetséges, hogy áthallatszott a szomszéd szobába, ahol talán az orosz csapat többi tagja szállt meg. De az is lehet, hogy idegenek. Akárhogy is, Reacher úgy gondolta, hogy ennyi elég volt a színjátékból. Kiment, megkereste a kocsit. Beszállt, indított, egyesbe kapcsolt, és tövig nyomta a gázpedált.

Jó gyorsan hajtott az első egy kilométeren, aztán lehúzódott, és megállt az út szélén. A pisztolyt az ülés alá csúsztatta, és elővette a mobilt, amit Fisher dugott a zsebébe. Meg kellett keresnie a fotókat, és elküldenie Wallworknek. Megnyomta a Menü gombot, de aztán inkább összecsukta a telefont.

Valami nyugtalanította. Valami nem stimmelt az egész helyzettel. Visszatette a zsebébe a telefont, és továbbhajtott. Úgy repesztett, ahogy csak mert, vissza a motelbe, ahol Sands és Rutherford várta.

Ugyanabban az időben, amikor Reacher már a kamionos pihenőhöz közeledett, megcsörrent Szperanszki biztonságos telefonja.

– Bekapták a csalit – szólalt meg a hang a vonal túlsó végén.

Szperanszki elmosolyodott. – Milyen hamar fogják elhozni ide a nőt?

– Azt mondtam, hogy bekapták a csalit, de még nem nyelték le. A nő odaadta a mobilt a csavargónak, aki távozott vele. De még nem küldte el az üzenetet.

– Miért nem?

– Fogalmam sincs. Talán vár, hátha több pénzt tud kicsikarni érte. Lehet, hogy nem tudja, hogy működik a telefon. Lehet, hogy inába szállt a bátorsága. Majd kiderítjük. És állandóan figyelünk. Abban a pillanatban, ahogy elküldte, értesülni fog róla.

Reacher leparkolt a Chevyvel a tizennyolcas szoba előtt. Sandset odabent találta, az egyik ágy végénél. A szeme riadtan nagyra kerekedett. Vállszélességű terpeszben állt, a karját egyenesen kinyújtva, két kézzel szorította a Coltot. Klasszikus tüzelő pozíció. A hát és a két kar egyenlő szárú háromszöget alkot. Nagyon biztos célzásra ad lehetőséget. Ami némi problémát okozhatott volna Reachernek, mivel Sands pontosan a mellkasa közepére célzott.

– Reacher! – A nő leengedte a fegyvert, és odasietett hozzá. – Hol volt ennyi ideig? Már halálra aggódtam magam. Folyton hívogattam, de nem vette fel.

– Ez egy hosszú történet – felelte Reacher. – Nagy fejlemények vannak. Mindent elmagyarázok, de előbb szükségem van a segítségére. – Elővette a zsebéből Fisher telefonját. – Van ezen egy fotó egy dokumentumról. A szerverről, amit odaadtam az oroszoknak. Fisher szerint ez az, amiből megállapítható a kém személyazonossága. Azt akarja, hogy küldjem el Wallworknek.

– Ez könnyű. Adja ide a telefont! Rögtön megcsinálom.

– Ne! Az az érzésem, hogy valami nincs rendben. Szerintem Fishert csapdába csalták.

– Miből gondolja?

– Több okból is. Először is a virágok. A havasi gyopár Klostermann-nál. Amikor Rustyval mentünk oda, még nem volt ott. Másnap igen. Amikor a neonácikkal találkozott. Túl nagy véletlennek tűnik.

– Nem feltétlenül. Sok oka lehet, hogy miért nincs virág mindennap.

– És ott van a pénz kérdése is. Miért fizetne tizenötezer dollárt a szerverért, amikor várhatott volna egy hetet, hogy fizessenek a zsarolóvírusért, és újból hozzáférhető legyen a digitális archívum? Egy átlagember ezt tenné. És miért fizetett Toni Garzának, hogy keresse meg a szervert, abban a pillanatban, ahogy megtörtént a vírustámadás? Olyan, mintha tudta volna, hogy az archívumot nem fogják visszaállítani.

– Fisher ügynök szerint nem fogják.

– Épp erről beszélek. Klostermann ezt honnan tudhatja? Csak az oroszok tudják, mert ők állnak a támadás mögött.

– De hát Klostermann ahhoz a náci csoporthoz tartozik. Maga találkozott is velük. Látta a tetoválásaikat. Valami nagygyűlést szerveznek. Ez mind valóságos.

– A csoport valóságos. A nagygyűlés is valóságos. Ez még nem jelenti azt, hogy Klostermann is az. A nácik azt hiszik, hogy közéjük tartozik. De ez még nem bizonyít semmit. Nem tűntek túl nagy észkombájnnak. Könnyen lehet, hogy Klostermann valójában orosz. Viszály és megosztottság. A stratégiájuk lényege. Felfuttatnak rivális csoportokat, aztán egymásnak uszítják őket. Erőszakot és gyűlöletet keltenek.

– De ha Klostermann valójában orosz, miért nem állították le Fisher csoportját, amikor megszerezte a szervert?

– Megmondom, mi az a magyarázat, ami a mi szempontunkból kedvező. Nem hittek nekem, amikor azt mondtam, hogy az az eredeti szerver. Vártak, hogy kiderüljön, nem kerülnek-e elő más példányok is, hogy az összeset begyűjtsék.

– Ez érthető lenne. És mi a nekünk kedvezőtlen magyarázat?

– Röviden összefoglalva az történt, hogy a bisztróban megbeszélt találka után egy motelben kötöttem ki, ahol az oroszok megszálltak. Volt ott egy számítógépes szakértő, készenlétben várakozott. Szinte rögtön megtalálta a kompromittáló fájlt, miközben az FBI emberei majdnem negyvennyolc órája keresik eredmény nélkül.

– Ő tudta, mit keressen. Az FBI nem.

– Lehetséges. De ez a szakértő gyakorlatilag jelzést küldött Fishernek, hogy megtalálta. Aztán kiment a szobából, így gyerekjáték volt lefotózni. És nekem is nagyon könnyen ment a szökés. Egyszerűen kisétáltam onnan. Megmondom, mi az, ami aggaszt: szerintem direkt azért hagyták játékban Fisher csoportját, hogy ő láthassa ezt a dokumentumot.

– Szándékosan rakták oda? De miért?

– Hogy félrevezessék az FBI-t. Megvédik a beépített ügynöküket úgy, hogy odahelyeznek egy másik, könnyen feláldozható személyt, hogy ő vigye el a balhét.

– Akkor tudja, hogy ez mit jelent. Rájöttek, hogy Fisher tégla. Csak játszanak vele. Reacher, az FBI-nak azonnal ki kell mentenie onnan.

– Ha jól gondolom, amit mondtam, akkor igen. De meg kell bizonyosodnunk a dologról. Meg tudjuk nézni, hogy ez a bizonyos dokumentum, amit Fisher talált, a mi szerverünkön is rajta van-e? Ha nincs, akkor tudhatjuk, hogy hamisítvány. Ha rajta van, akkor össze tudjuk hasonlítani a kettőt.

– Elméletileg. De több ezer dokumentum van rajta. Hetekbe is telhet megtalálni azt a bizonyosat. Kéne valami, amivel le tudjuk szűkíteni a keresés körét.

– Például mi?

– Remek lenne, ha tudnánk a fájl nevét.

– Azt honnan tudhatnánk meg?

– Valószínűleg ott van a kép tetején lévő sávban. Adja csak ide a telefont! – Sands megnézte a képet, aztán megrázta a fejét. – Túl kicsi így a fotó. Ez a telefon olyan egyszerű, hogy e-mailt sem lehet küldeni vele. Átküldöm a képet sms-ben a saját telefonomra, és onnan a számítógépre.

Sands lenyomott pár gombot a telefonon, aztán a saját telefonját is nyomkodta, majd átsétált az összekötő ajtón a tizenkilencesbe. Rutherford ott állt az ágya mellett. Sápadt volt, a haja borzas. De megállt a lábán, és ez már haladásnak volt tekinthető.

– Mi történt? – kérdezte.

Reacher beszámolt neki a fejleményekről, míg Sands bekapcsolta a laptopot, és megkereste az e-mailt, amit saját magának küldött. A képernyőt betöltötte a másik laptop képernyőjéről készült fotó. Kissé homályos volt, és úgy festett, mintha a papír eredetileg egészen halványzöld lett volna. Középen egy nagy vízjel. A szélén körben fekete meanderminta. A rubrikák meghatározásai is fekete betűkkel voltak nyomtatva. Egy nagy bélyegző is volt rajta, Fogalmazvány felirattal. 1949-ben valaki kitöltötte a nyomtatványt, szép folyóírással, sötétkék tintával. Megadtak egy címet, amely ismerős volt. És a három tulajdonos nevét: Artur Klich és Kamil Klich, a kémfivérek. A harmadik pedig Krystian Klich. Ő lehetett a harmadik fivér, akinek a személyazonosságát titokban akarták tartani. Akiről Fisher úgy gondolja, ő lehet a kapocs, aminek a révén meg lehet állapítani, ki a kém Oak Ridge-ben.

– Itt van, nézze! – mutatott Sands egy kék sávban látható szövegre a kép tetején. Scan00001968.jpg. – Erre van szükségünk. – Leütött pár billentyűt, kattintott, és beírta a fájl nevét a megjelenő dobozba. Lenyomta az Enter billentyűt, és egy másodperc múlva megjelent a képernyőn ugyanaz a nyomtatvány, csak élesebb képen.

– Várjon! – Sands rámutatott a nyomtatványnak arra a részére, ahol az ingatlan tulajdonosait sorolták fel. Ugyanaz a kézírás volt. Ugyanolyan tinta. Itt is három név szerepelt. Artur Klich. Kamil Klich. És Natalia Matusak. – Ez nem ugyanaz. Ki az a Natalia Matusak?

– Henry Klostermann anyja – mondta Reacher. – Heinrich Klostermann volt a nő második férje. Fogadni mernék, hogy a lánykori neve Klich volt. A harmadik kém nem férfi volt, hanem nő. Artur és Kamil lánytestvére.

– Ez a dokumentum csak fogalmazvány volt. Megsemmisítették, hogy titokban tartsák Natalia létezését. Vagy azt hitték, hogy megsemmisítették. De ez itt az eredeti. Amit Fisher látott, azt megváltoztatták.

– Ezt hogy tudták megcsinálni? – szólt közbe Rutherford. – A szerver végig a maga szeme előtt volt. Kivéve, amíg a kocsi csomagtartójában lapult.

– Arról a szerverről szerezhették meg a dokumentumot, amit eladtunk Klostermann-nak. Így bőven volt idejük, hogy belejavítsanak. A szakértőjük akkor töltötte fel rá, amikor Fisher engem megkötözött. Aztán gondoskodott róla, hogy Fisher meglássa, mert tudta, hogy ő majd továbbítja az FBI-nak. Akik nem vennék észre a kapcsolatot Klostermann-nal, és téves következtetésekre jutnának arról, hogy ki lehet a beépített ügynök Oak Ridge-ben.

– Ez mennyiben segítene nekik? Ha a harmadik fivér csak kitalált, úgysem lehet semmiféle nyom, ami bárkihez is elvezetne.

– Dehogynem, nagyon is. Az oroszok nyilván erről is gondoskodtak. Lesz egy tökéletesen követhető nyom. Elég bonyolult ahhoz, hogy valódinak tűnjön, de annyira nem kacskaringós, hogy egy átlagos képességű ügynök ne tudná követni. Egy balekhez fog vezetni. Valakihez, aki épp Knoxville-ben csücsül, és valószínűleg ott van elrejtve a cipőjében az Őrszem egy másolata. Várja, hogy elmenekülhessen, aztán elkapják, és bevallhasson mindent.

– De miért vállalná ezt bárki?

– Úgy gondolhatja, hogy nemes áldozatot hoz egy magasztos ügyért. Vagy óriási pénzt kap érte az otthon maradt családja. Vagy megfenyegették, hogy ha nem teszi meg, a Gulagra kerül. Ki tudja?

– De ha ez a bizonyíték hamisítvány, akkor az FBI hogyan tudná megállapítani a valódi kém személyazonosságát? – kérdezte Rutherford. – Megint a nullánál tartanak.

– Nem – felelte Reacher. – Kezdhetik Klostermann-nal. Említette, hogy van egy fia. Mostanra talán unokái is. Ezt a szálat sohasem követték, mert senki sem tudta, hogy Klostermann anyja valójában orosz kém volt.

– Ez így elképzelhető – bólintott Sands. – Az FBI azért akarta a szervert, mert az oroszok tudták, hogy ez leleplezheti a kém kilétét. A nyom, amit ez a dokumentum felfedett, Klostermannhoz vezet. Tehát Klostermann-nak is kapcsolatban kell állnia a kémmel.

– De az illető nyilván nem Klostermann néven dolgozik – jegyezte meg Reacher. – Az valakinek feltűnt volna. Lehet, hogy a Matuseket használja, mivel, ugye, ezt a nevet próbálták nagyon eltitkolni.

– Oké – bólintott Rutherford. – Ezt értem. De lépjünk egyet hátra. Az újságírónő megtalálta ezt a dokumentumot az archívumban. Kiderült belőle, hogy a kémfivéreknek volt még egy testvérük, és innen kiindul még egy családi szál. Az oroszok nem akarták, hogy bárki tudjon erről, mert ez elvezetne Klostermannhoz meg a fiához. Talán az unokákhoz. Tehát megsemmisítették az irattárat. A vírussal leblokkolták a digitális adatokat. És megszerezték a szervert. A dzsókert. Miért nem hagyják ennyiben? Minden nyomukat fedezték. Miért kellett Fisher ügynököt félrevezetni ezzel a hamis nyommal?

– Az FBI tudja, hogy az oroszoknak van egy kémje Oak Ridge-ben – mondta Reacher. – Ha az oroszok megsemmisítenék a feljegyzéseket, aztán ennyiben hagynák, attól még az FBI tovább nyomozna. Esetleg találnak valami más utalást. Viszont ha az oroszok terve beválik, akkor az FBI azt hiszi, hogy elkapták a kémet, és abbahagyják a további kutatást. Ha valami már megvan, nincs értelme tovább keresgélni.

Szperanszki fel-alá járkált a nappalijában, amikor ismét megcsörrent a biztonságos telefon.

– Lenyelték a csalit – szólalt meg a hang. – Elküldték az üzenetet. De nem az FBI-nak, hanem egy volt FBI-ügynöknek, aki jelenleg kiberbiztonsági szakértőként dolgozik. Az amerikaiak biztosan azt hiszik, hogy valódi az információ.

– Akkor mi lesz Natasával?

– Már nem vesszük tovább hasznát. A Központban azt mondják, azt csinál vele, amit akar.

Reacher otthagyta Sandset és Rutherfordot, hogy nézzék át a további dokumentumokat a szerveren, majd átment a szomszéd szobába, hogy felhívja Wallworköt. Elmondta neki, hogy Fisher lebukott, és elmesélt mindent az Oak Ridge-be vezető lehetséges nyomokról. Az egyik valószínűleg hamis lesz. A másik valószínűleg igaz. Wallworköt nem aggasztotta különösebben a dolog.

– Megtaláljuk mind a kettőt – jelentette ki. – Akkor is, ha az egyik csak figyelemelterelés. Mind a kettőt elkapjuk, aztán kihozzuk onnan Fishert. Gondoskodunk a biztonságáról.

– Nem, Wallwork, most azonnal ki kell hozniuk!

– Ezt nem tehetjük. Ha Fisher eltűnik közvetlenül azután, hogy látta a dokumentumot a szerveren, az oroszok gyanút fognak. Kivonják az ügynöküket Oak Ridge-ből. Sohasem fogjuk megtudni, hogy kompromittálódott-e az Őrszem. Csak azt tehetjük, hogy összehangoltan, a letartóztatásokkal egy időben hívjuk vissza Fishert.

– Téved. Továbbra is az eredeti pozícióból szemléli az akciót, mintha Fisher valódi személyazonossága ismeretlen lenne az oroszok előtt. De már tudják, kicsoda. Arra használják, hogy dezinformációt terjesszenek. Nem fogják életben hagyni, amíg maguk letartóztatják a csaléteknek odahelyezett emberüket. Fisher pillanatnyilag azt hiszi, hogy az információ, amit továbbított, valódi. Hónapok óta csak arra összpontosított, hogy megszerezze, úgyhogy amikor odalógatták az orra elé, ráharapott. Reflexszerűen. De mi lesz, ha elmúlik az első izgalom, és a fejében összeáll a sok furcsa véletlen? Az oroszok nem fogják kockáztatni, hogy ezt megvárják. Meg fogják ölni, amint biztosak lesznek benne, hogy maguk megkapták az infót. Vagyis most. Tehát cselekedniük kell! Azonnal.

Wallwork nem válaszolt rögtön. Reacher hallotta, hogy egy tollal játszadozik. Szinte látta maga előtt. Ahogy összeállnak a fejében a mozaikkockák, és nem tetszik neki a kép, amely kirajzolódott.

– Oké – szólalt meg Wallwork egy kis hallgatás után. – Valószínűleg igaza van. Nagyon szorít az idő. De bizonyos értelemben szerencsések vagyunk. Mivel odaadta magának a telefont.

– Ez mennyiben szerencsés? – kérdezte Reacher.

– Azt hiszem, igaza van, hogy meg fogják ölni, amint megbizonyosodtak róla, hogy az információ továbbítva lett. De honnan tudhatnák, hogy ez megtörtént? Úgy, hogy figyelik a telefonját.

– Fisher nem használna egy olyan telefont, amit az oroszoktól kapott.

– Persze hogy nem. Beszerzett egy tisztát, kifejezetten erre a célra. Az oroszok azt klónozták. Én ezt csinálnám a helyükben. Könnyen megoldható, és így azonnal látják, ha üzenetet küldenek vagy hívást indítanak róla. De ez nem jelent problémát. Maga nem küldte át nekem a fotót, és a saját telefonjáról hívott.

– De elment egy üzenet a telefonról. Épp az imént.

– Miért? Kinek?

– Szükségünk volt a fájl nevére, hogy megkeressük az eredeti dokumentumot. A kép túl kicsi volt, telefonon nem tudtuk megnézni. Át kellett küldeni a számítógépre.

Ismét csend lett. Reacher megint hallotta, hogy Wallwork a tollal játszik. Aztán üvegcsörömpölés hallatszott.

– Hát, gratulálok, Reacher! – szólalt meg Wallwork. – Épp most ölte meg Margaret Fishert.

Sands elvitte Reachert kocsival az oroszok moteljéhez. Wallwork figyelmeztette, hogy ne menjen oda. Megígérte, hogy küld embereket. De aztán elkezdett arról értekezni, hogy ezt milyen procedúrákkal lehet elintézni. Mennyire lenne titkos az akció, milyen engedélyek kellenek hozzá. Reacher nagyon jól tudta, hogy ez mit jelent: késlekedést. Bár nem is túl valószínű, hogy Fisher még ott van, és még életben találják, de úgy döntött, ha mégis, talán ő tudna tenni valamit. Valami olyat, mihez nem kell házkutatási parancs, írásos engedély vagy bármiféle más hivatalos hozzájárulás.

Az épület végéből eltűnt az összes korábban ott parkoló autó. Amikor elhajtottak a szobák előtt, látták, hogy a tizennyolcas ablakán szét van húzva a függöny. Senki sem volt odabent. Sands leparkolt a Chevyvel az iroda előtt, és bement Reacherrel. Egyenesen a pulthoz léptek. Egy harminc körüli férfi ül mögötte, sima baseballsapkában, piros szegéllyel díszített szürke ingben, a mellén hímzett Chuck felirattal.

Sands elővette a kopottas kis fekete bőrtokot.

– Szövetségi ügynökök vagyunk – közölte. – Azokat az embereket keressük, akik a tizennyolcas szobában szálltak meg. Itt vannak még?

– Itt voltak – felelte Chuck. – Ugyanaz a csapat vette ki a tizenötöst, a tizenhatost és a tizenhetest is. A négy utolsó szoba, leghátul. De már elmentek. Pár perccel ezelőtt jelentkeztek ki.

– Mondták esetleg, hogy hová mennek?

– Nem. És az egyikük elég rosszul festett. Az egyik nő. Szerintem beteg lehetett. Vagy részeg.

Fisher, gondolta Reacher. Bedrogozták, hogy könnyebb legyen kezelni.

– Oké – mondta Sands. – Mindegy. Szeretnénk körülnézni a szobákban.

– Persze. – Chuck leakasztott négy kulcsot a falitábláról, és letette a pultra. – Csak hozzák vissza a kulcsokat, ha végeztek.

A tizennyolcasban kezdték, mivel ez volt Fisher szobája. Aztán végigmentek a többin is. A szobák patyolattiszták voltak. Reacher megnézett minden helyet, a legeldugottabbat is, ahol nem volt akkora tisztaság. De még a golyónyomokat is eltüntették, amiket a lövése az ajtófélfában hagyott. Nem volt semmi szemét. Semmit sem hagytak maguk után. Véletlenül sem. Fisher sem rejtett el semmit. Reacher benézett a matracok alá, az összehajtogatott törülközők közé, a vécépapírtekercsek belsejébe, a szekrényekbe, a fiókokba. Minden lehetséges rejtekhelyet ellenőrzött, amiről valaha is hallott a katonai rendőrségnél töltött pályafutása során. Még a mosdókagylót is megtöltötte forró vízzel, hátha Fisher írt valamit a tükörre, ami csak gőzben rajzolódik ki. De akárhogy keresgélt, egyetlen hajszálat sem talált.

– Semmi – mondta Sands, miután végeztek a tizenötösben. – Most mit csinálunk?

– Megint hívjuk Wallworköt – mondta Reacher. – Megkérdezzük, van-e valami újabb híre.

Amikor visszamentek az irodába, hogy leadják a kulcsokat, Chuck intett, hogy mondani akar valamit.

– Közben gondolkoztam... Nem tudom, hová mentek ezek az emberek, de azt tudom, hogy mit akartak csinálni. Az segítene?

– Lehetséges – bólintott Sands. – Mit akartak csinálni?

– Golfozni mentek.

Sands összefonta a karját. – Golfozni? Biztos ebben?

– Meglehetősen. Hallottam, ahogy ketten beszélgettek egymás közt. Oroszul beszéltek. Én egy kicsit ismerem a nyelvet, mert a nagyszüleim Szentpétervárról jöttek. Szóval az egyikük használta a бункерный szót. Ez bunkert jelent. És hol vannak bunkerek? A golfpályákon. Van itt a környéken néhány. A másik fickó megjegyezte, hogy már az örökkévalóság óta itt van, úgyhogy jó régi lehet.

– Golfozni? – szólalt meg Reacher, miközben visszaindultak a kocsihoz. – Mekkora egy idióta!

– A golfozásban tévedett, az biztos – mondta Sands. – De szerintem igenis elárulta nekünk, hová vitték az oroszok Fishert.

– Tényleg? Hová?

– Amíg maga Wallworknek telefonált, mi Rustyval nézegettük a régi feljegyzéseket. Találtunk pár dokumentumot a Kémek Háza melletti telekről. A Klich testvérek nagyjából ugyanakkor vették meg ezt is, amikor azt a telket, amire a ház épült. Beadtak egy csomó építésiengedély-kérelmet. Volt, amit többször is. És voltak feljegyzések arról, hogy a szomszédok panaszkodtak a zaj miatt. Nagy exkavátorral dolgoztak, és jöttek-mentek a cementszállító teherautók. Rusty ezt furának találta, mert a Kémek Háza csak egymagában áll azon a telken. Azt mondta, a mellette lévő területre nem építettek semmit. Legalábbis a föld fölött nem. Akkor mi lehet az, amihez exkavátor és sok beton kell?

– Egy föld alatti bunker.

– Pontosan – bólintott Sands. – Egy hidegháborús bunkerről van szó. Nem arról a fajtáról, amit a golfpályákon építenek homokból.

– Fisher úgy gondolta, a kémfivérek nem csináltak semmit, amíg itt voltak Tennesseeben. De ezek szerint tévedett. Ők felügyelték az építkezést.

– És miután távoztak, a lánytestvérük vette át a helyüket. Klostermann anyja. Őt törölték a dokumentumokból, hogy senki se kapcsolja össze vele a házat. Később hozzáment Heinrich Klostermannhoz, és a ház a férfi nevére került. Olyan ez, mint a pénzmosás, csak egy ingatlannal.

– Aztán a szülők halála után a fiukra szállt a ház, Henryre.

– És ezért lakik ott még mindig. Nem lehet eladni egy olyan házat, aminek a hátsó udvarában egy hidegháborús bunker rejtőzik, mert az azért felvetne egy-két kérdést. Nem mintha manapság sok hasznát tudnák venni egy ilyen bunkernek.

– Egészen mostanáig. Gyerünk. Azonnal oda kell mennünk, és felderíteni a helyet.

– Kezdhetjük itt is. – Sands előkapta a telefonját, és bökdöste, simogatta, amíg meg nem jelent egy műholdas kép a Kémek Házának udvaráról. A lehető legjobban kinagyította, de így sem láttak rajta túl sokat. Csak egy nagy, sík terület, kiszáradt fűvel, egy fasor túloldalán. Az a fajta legelő, ahová ki lehetne csapni egy szamarat, már ha nem szeretjük túlságosan azt az állatot. Ezenkívül egyvalami látszott a képen: egy betonlépcső. Egy földes út végében indult lefelé, mintha egyenesen a mélybe vezetne. – Hát, nincs sok minden. Azt hittem, lesznek csapóajtók, szellőzőcsövek, víztartályok, amiken keresztül be tudnánk jutni.

Reacher megrázta a fejét.

– Arra építették a bunkert, hogy menedéket nyújtson egy atomcsapás esetén. Teljesen önellátó. A vizet és a levegőt is megtisztítják, és gépekkel cirkuláltatják, mélyen a föld alatt. Gondolom, talán van valami köldökzsinórszerű összeköttetés a házzal, az áramforrás miatt. Talán vízvezeték is, hogy békeidőben is folyamatos legyen a működés. Vagy ha valami karbantartást kell végezni. De valószínűleg nincs semmi más kapcsolata a külvilággal.

– Szólnunk kéne Wallworknek. Robbanóanyagot is hozniuk kell. Ásáshoz alkalmas felszerelést. Alagútfúró gépeket.

– Szólunk, ha a bunker le van zárva. Majd a kocsiból felhívom. De szeretném a saját szememmel látni ezt a bunkert. Egyvalami a mi oldalunkon áll.

– Micsoda?

– Nem tudják, hogy megyünk.

28. fejezet

Sands lefékezett Klostermann kapuja előtt. Reménykedő pillantást vetett Reacherre, aztán kinyúlt az ablakon, és megnyomta a kaputelefon gombját.

Semmi válasz.

Reméljük a legjobbat!

Újból próbálkozott.

Nem történt semmi.

A kapu vasból készült. Két és fél méter magas. Az a fajta, amelyet egy sínben gördülve lehet oldalra eltolni, nincsenek sarokvasak. Nem találkozik középen két kapuszárny. Nincsenek gyenge pontjai. Tehát szóba sem jöhet, hogy betörjék, vagy bárhogy erőszakkal kinyissák. Ha nem nyitják ki belülről, akkor nincs más bejutási lehetőség, csak a kapunyitó kód.

Egy négy számjegyű kódnak tízezer lehetséges kombinációja van. Le kellett szűkíteni az eshetőségeket. Reacher kiszállt, és a kerítés tövéből felmarkolt egy kis földet. Finom porrá morzsolta a hüvelyk- és mutatóujja között, majd nagyon óvatosan ráfújta a port a billentyűzetre. Megint ráfújt, hogy eltávolítsa a fölösleget. Egy leheletnyi porréteg rátapadt három gombra: a nullára, a kettesre és a négyesre.

Most már csak nyolcvanegy lehetséges variáció maradt.

Reacher úgy tapasztalta, hogy az emberek gyakran valami dátumot használnak kódnak, amelyet könnyű megjegyezni. A legtöbbször olyat, aminek valami érzelmi jelentősége van. Az első számjegy tehát csak nulla lehet. A második kettes vagy négyes. A két utolsó két számjegynek nem lehet mindegyike nulla. Így már csak tíz lehetőség maradt. De az is lehet, hogy csak egy. Reachernek eszébe jutott a fekete Mercedes. A szomszéd, akinek a földjén fogják tartani a gyűlést. Aki úgy hiszi, hogy Klostermann a náci elvtársa. Reacher benyomta a 0420-at. Hitler születésnapja.

A kapu nyílni kezdett.

Reacher gyorsan visszaült a kocsiba, Sands pedig begördült a kapun. A háztól elkanyarodva a kopár területre hajtott, a betonlépcsőhöz, amelyet a műholdas felvételen láttak. Már parkolt ott két autó: a fekete Lincoln Town Car, amelyet a moszkvai fickó vezetett, és egy másik Chevy Malibu, piros. Sands megállt közvetlenül mellette.

Reacher kiszállt, és elindult lefelé a lépcsőn. Huszonhat lépcsőfok volt, az időjárás viszontagságaitól megviselt, megszürkült betonból. Talán hatméteres mélységig vezetett a lépcsősor, és egy szürkére festett, kopott, jellegtelen, szilárd fémajtóban végződött. Reacher két kézzel megtolta az ajtót. Meg se moccant. Nekiveselkedett a vállával, a lábát jól megtámasztotta a legalsó lépcsőfokon, és megint lökött rajta egyet, még erősebben. Az ajtó egy milliméternyit sem mozdult.

Reacher visszament, és beült a kocsiba. Sands a házhoz hajtott, és leparkolt előtte. Átsétáltak a tornácon, és Reacher bekopogtatott az ajtón. Semmi válasz. Gyanította, hogy nem lenne sok értelme eldugott kulcsot keresgélni, úgyhogy jó nagyot rúgott a kilincs alá. Az ajtó kitárult. A keret összetöredezett darabkái szétszóródtak a kőpadlón. Recsegtek a talpa alatt, ahogy átgázolt rajtuk. Jobbra fordulva indult el, az emeletre vezető lépcső mellett. Sands követte. A folyosó túlsó végében egy ajtó nyílt. Mögötte egy lefelé induló lépcsősor vezetett a pincébe. Reacher megkereste a villanykapcsolót. A bal oldali fal mentén polcok sorakoztak, telepakolva bőröndökkel, takarítókellékekkel, kartondobozokkal és műanyag tárolókkal. Jobbra egy kazán állt, valamint a szellőzőrendszert működtető berendezések, amelyekből fémcsövek indultak ki, majd tűntek el a mennyezetben. Kicsit odébb a falon két szürke fém biztosítószekrény.

Reacher lehajolt, hogy ne verje be a fejét a gerendákba, és odasétált. Kinyitotta az első szekrénykét. A belsejében egy felirat állt: Ház. A másikon csak ennyi: 2. biztosítótábla.

– Egy ekkora házhoz nem kell két biztosítószekrény – mondta Reacher. – A második a bunkerhez tartozhat. Innen kapja az áramot, amikor nem a saját generátora működteti. – A főkapcsolóra mutatott. – Várjon három percig, aztán ezt kapcsolja le. Ez mindent elzár odalent. Akkor majd kiküldenek valakit a bunkerből, hogy nézze meg, mi történt.

– És ha nem? – kérdezte Sands. – Mi van, ha be van kapcsolva a generátor, vagy ha van szünetmentes áramforrásuk? Vagy ha ez a biztosítótábla valami egész máshoz tartozik?

– Akkor megvárjuk Wallwork embereit. Nem veszíthetünk semmit azzal, ha megpróbáljuk. Kapcsolja le, és várja meg, amíg sms-t küldök. Aztán menjen el innen, és keressen valami biztonságos helyet, ahol megvárhat.

Reacher kiment a házból, és elsétált a bunkerhez. Megkerülte odafönt a lépcsőt, aztán megállt pontosan az ajtó fölött, hogy ha valaki odalent kilép, ne láthassa meg. Elővette a nadrágja derekából a SOCOM-ot. Rácsavarta a hangtompítót. Aztán várt.

A fejében ketyegő óra szerint eltelt három perc. Nem történt semmi. Eltelt még egy perc. Még egy. Aztán fémcsikorgás ütötte meg a fülét, majd súlyos léptek koppantak a betonon. Megjelent egy fej hátulja. Kopasz volt. A kis fülek úgy álltak szét, mintha utólag lettek volna odaragasztva.

A moszkvai fickó. Aki megpróbálta bekényszeríteni a Lincoln csomagtartójába.

Reacher megvárta, amíg a férfi felért a legfelső lépcsőfokra, aztán felemelte a pisztolyt.

– Hé! – kiáltotta el magát.

A férfi megtorpant, és hátrafordult. Reacher közelebb lépett, és megkerülte a lépcsőlejáratot, a pisztolyt végig a férfi mellkasának szegezve.

– A nőt, akit Natasának hívnak, idehozták?

A férfi nem válaszolt.

– Írja le, milyen a bunker elrendezése!

A férfi Reacherre meredt, de nem szólalt meg.

– Kik vannak odalent? Hányan?

A férfi hallgatott.

– Fogy az ideje. – Reacher a Lincoln felé biccentett. – Nyissa ki a csomagtartót!

A férfi szája ferde mosolyra húzódott, ismét kivillantva megbarnult, egyenetlen fogsorát.

– Azt hiszi, a golyóálló mellénye meg fogja menteni? – Reacher feljebb célzott, a férfi orrnyergére. – Gondolja át még egyszer. Nyissa ki a csomagtartót!

– Nem fog lelőni – szólalt meg a férfi. Tisztán érthető volt minden szava, bár nagyon erős orosz akcentussal beszélt. – Az FBI-nak megvannak a szabályai.

– Ez igaz – felelte Reacher. Lejjebb engedte a pisztolyt, úgy harminc centivel. – De én nem az FBI-nak dolgozom. – Azzal meghúzta a ravaszt.

A golyó pont a mellkasa közepén találta el a férfit. Átszakította az ingét, és becsapódott a kevlarrétegbe. A férfi hátratántorodott egy lépést. Egy ilyen közeli lövéstől a legtöbb ember a földre zuhant volna. Talán a bordáik is eltörnek és a belső szerveik is károsodnak. A polimerháló túl erős, hogy a lövedék átszakítsa, de a felhalmozódott mozgási energiának el kell távozni valamerre.

Reacher újból felemelte a pisztoly csövét szemmagasságba.

– Az utolsó esélye.

A férfi felemelte mind a két kezét. Bólintott. Aztán lassan elővette a kulcstartót a nadrágzsebéből. Fél kézzel ügyetlenkedve megkereste a megfelelő gombot a távirányítón. A kulcstartó kiesett az ujjai közül, és a földre pottyant. Lehajolt, hogy felvegye. Közben felmarkolt egy adag földet, és Reacher arcába szórta. Reacher hátralépett, és elkerülte a porfelhőt. A férfi odaszórt még egy marékkal, aztán előrelódult. Meglepően gyors és mozgékony volt a méreteihez képest. Felhúzta a térdét, és szűk ívben lendült a lába. Épp eltalálta a hangtompítót. Kirúgta Reacher kezéből a pisztolyt, amely lusta, hosszú ívben elrepült. Reacher hallotta, ahogy nagyot koppan a betonlépcsőkön.

A férfi lenézett az ingén ütött lyukra és a palacsintává lapult golyóra. Elmosolyodott. Aztán egy hatalmas kaszáló ütéssel célba vette Reacher fejét. Reacher ellépett oldalra, lehúzta a fejét, és a könyökével behúzott egyet a férfi oldalába, miközben átbújt a magasba lendített karja alatt.

Az ütésnek nem volt sok értelme, az ellenfele meg sem érezhette a golyóálló mellényen keresztül. Önkéntelen mozdulat volt Reacher részéről. A férfi megpördült, és megpróbálkozott egy ugyanolyan ütéssel. Reacher megint oldalra lépett, elfordult, de a könyökét most behúzva tartotta. A férfi hátrébb ugrott, és megpróbált bevinni egy ütést Reacher fejére. Ahogy Reacher lehúzta a fejét, érezte is a szelét a haján, amint elsüvít fölötte a hatalmas ököl.

A golyóálló mellény miatt nem volt túl sok hely, amelyet célba vehetett, úgyhogy a férfi arcára koncentrált. Az orra ferde volt, és látszott rajta, hogy régebben már eltörhetett, talán többször is. Ez felfedett egy sebezhető pontot. Reacher előrelódult. Úgy tett, mintha a bal kezével hatalmasat készülne behúzni, és közben a jobb öklével beletalált az ellenfele arcának kellős közepébe. Gyönyörű ütés volt. Erőteljes. Pontos. Hátralökődött tőle a férfi feje, a nyaka egészen meghajolt, megfeszültek az inak. Egy átlagos ember háttal a földre puffant volna tőle, és talán fel sem kel többet. De a moszkvai fickó csak megrázta a fejét, és kiegyenesedett. Vérnek semmi jele. Nem is zihált. Úgyhogy Reacher behúzott még kettőt. Ugyanazzal az öklével, ugyanoda. Minden erejét beleadta, amit csak össze tudott szedni. Aztán hátrébblépett, hogy felmérje az okozott károkat.

Ám az ütéseknek nem volt semmi hatásuk. A moszkvai ruganyosan ugrándozott ide-oda, és úgy vigyorgott, mintha életében nem szórakozott volna ilyen jól. Aztán hirtelen előreugrott, és mindkét öklével egyszerre ütött. Reacher az egyiket kivédte. Viszonozni akarta az ütést, megint csak reflexből. Reakcióként arra, hogy látta, az ellenfél arca és teste is védtelen. De aztán felismerte a veszélyt. Változtatott a stratégiáján, és inkább a második ütés kivédésére koncentrált. De elkésett vele. Épp csak egy töredék másodperccel. A férfi ökle elhúzott Reacher felemelt karja mellett, és beletalált a mellkasába, a bal válla alatt. Az ütés ereje megpördítette, és oldalra lökte. Fél térdre rogyott, és épp csak sikerült összeszednie magát, amikor a férfi megpróbálta eltalálni egy rúgással gyomortájékon. Reachernek sikerült elhúzódnia, és a jobb öklével behúzott egyet az ellenfele halántékára. A férfi balra tántorodott, de aztán megtalálta az egyensúlyát. Tett négy lépést, majd megfordult, és Reacherre vetette magát. Nagyon gyors volt. Egyenesen nekirontott, hogy a földre lökje. Mintha egy iskolaudvaron verekednének. Brutálisan hatékony módszer, ha az ellenfél nem figyel oda. De nem olyasvalakivel szemben, aki annyi tapasztalattal rendelkezett, mint Reacher.

A férfi a jobb vállával rontott neki. Reacher ellépett balra, hogy az orosz háta mögé kerülhessen. És így kiküszöbölte volna annak a veszélyét, hogy a jobb öklével behúzzon neki, vagy egy balhoroggal eltalálja, vagy az alkarjával odavágjon. Csakhogy a férfi nem húzott el mellette. A jobb lábával lefékezett, megfeszítette a térdét, hátratolta magát, megpördült az óramutató járásával megegyező irányba, és a bal könyökével Reacher mellkasába vágott.

Az ütés ereje akkora volt, hogy Reacher lába kicsit felemelkedett a talajról, és most tényleg a hátára zuhant. A feje nagyot koppant. A szusz is kiszaladt belőle. A moszkvai föléje tornyosulva megállt. Felemelte a jobb lábát, jó magasra, hogy lesújtson vele Reacher fejére. Vagy a nyakára. Vagy a gyomrára. Vagy az ágyékára. Bármelyiket választja, vége. De a férfi habozott. Talán túl sok volt a választási lehetőség. Talán azt akarta, hogy az áldozata hadd izguljon egy kicsit. Bármi volt is az oka a késlekedésnek, Reachernek adott egy kis időt, hogy gyorsan hasra forduljon. A kezére támaszkodva feljebb húzta a térdét, a földre tenyerelt, és ahogy felugrott, a fejével pont telibe találta alulról a moszkvai fickó állkapcsát, közvetlenül az állcsúcsa alatt.

A férfi a magasba emelkedett, aztán kifulladva elterült a földön. És most Reacher állt ott fölé tornyosulva. De ő nem habozott. A szíve mélyén utcai harcos volt. Tudta, mi az egyes számú szabály. Ha az ellenfeled a földre kerül, végzel vele. Ott és akkor. Úgyhogy fejbe rúgta a moszkvai fickót, amilyen keményen csak tudta. Aztán megint. És megint. Ezután rátérdelt a mellkasára, és minden súlyát és erejét beleadva jó nagy ütést mért a nyakára.

Reacher hátrébb lépett, hogy felmérje a helyzetet. Kellett pár pillanat, hogy lélegzethez jusson. Aztán odavonszolta a férfit a Lincolnhoz. Átkutatta a zsebeit, hogy nincs-e nála póttár a SOCOM-hoz. Nem talált semmit. A távirányítóval felnyitotta a kocsi csomagtartóját, felemelte az eszméletlen testet, és belepakolta. Aztán kinyitotta a sofőrülés melletti ajtót. Behajolt, és letörte a visszapillantó tükröt. Küldött egy sms-t Sandsnek: Visszakapcsolhatja. Ezután elindult a lépcsőn. A harmadik foknál járt, amikor megcsörrent a telefonja.

Wallwork hívta.

– Híreim vannak Oak Ridge-ből. Igaza volt, Klostermann-nak tényleg ott dolgozik a gyereke. De nem fia van, hanem lánya. Diane-nek hívják. És nem Matusek néven szerepel. Férjezett, és a férje nevét használja. Smith. A leggyakoribb vezetéknév Amerikában. Ez jól jön egy kémnek, mi? Szóval figyeljük a nőt. Az első adandó alkalommal elkapjuk. Talán hasznos lesz, túszként felhasználhatjuk a tárgyalásoknál.

Reacher letette a telefont, és továbbment lefelé. Felvette a leesett SOCOM-ot. Megállt a lépcső aljában, megtolta a súlyos ajtót, és belépett.

A szűkös, alacsony mennyezetű helyiség akkora volt, mint egy próbafülke. Talán egy átlagos termetű embernek megfelelő, de Reacher roppant kényelmetlennek találta. A padló és a falak is betonból készültek. A mennyezeten masszív acélgerendák húzódtak. Egy másik, szintén szürkére festett ajtó vezetett tovább. Zár nem volt rajta, csak középen egy hatalmas kerék. Reacher megrántotta, és az ajtó kinyílt. Egy újabb helyiségbe lépett, amely kissé tágasabb volt ugyan, mint az előző, de még mindig kényelmetlen. Itt is acélgerendák erősítették meg a mennyezetet. A falak sima betonból voltak. A padlón egy csapóajtó nyílt. Reacher valami ilyesmire számított. Egy függőleges akna. Ha valaki odalent várakozik fegyverrel a kezében, akkor lehet, hogy vége a játéknak. De sehogy sem lehetett megkerülni ezt a lejáratot. Ha meg akarja találni Fishert, akkor le kell másznia.

A jobb kezébe fogta a pisztolyt, a ballal pedig felemelte a csapóajtó tetejét. Teljesen felnyitotta, aztán elővette a tükröt, amelyet a Lincolnból hozott el. A nyílás fölé tartotta, olyan szögben, hogy le tudjon látni az akna aljába. Az aknát betonból készült, precízen összeillesztett hengerekből állították össze. Nem voltak köztük rések vagy repedések. Hatméteres mélységbe vezetett le. A falba D alakú fémfokokat illesztettek létraként. Négy gyenge villanykörte világított, amelyeket drótháló védett. Semmi jele annak, hogy bárki várakozna odalent. Reacher visszatette a tükröt a zsebébe, és a nadrágja derekába dugta a pisztolyt. Arra számított, hogy nem lesz túl tágas a hely odalent, és valószínűleg mindenhol sima betonfalak vannak. Elég veszélyes környezet, hiszen könnyen gellert kaphatnak a golyók.

Az akna aljában lévő terület kétszer olyan széles volt, mint a fenti. Itt is egy csapóajtó nyílt a padlóban, amely feltehetően egy még mélyebb szintre vezetett. A szemben lévő falban szürke fémajtó. Reacher résnyire kinyitotta, és belesett a tükörrel. Egy folyosóra vezetett az ajtó. Sima szürke falak és padló, mindenhol derékszögek. Emberek sehol. Reacher kitárta az ajtót, és belépett.

Fisher nagy nehezen próbált fókuszálni. Úgy érezte, mintha homokkal volna tele a feje. Hirtelen nagyon fázni kezdett, mintha vizes lenne. Érezte, hogy függőleges pozícióban van, de valahogy mégsem áll. A karja a feje fölött. Megpróbálta leengedni. Nem ment. Rájött, hogy a karjánál felfüggesztve lóg. A válla fájdalmasan tiltakozni kezdett. Fájt a csuklója. Valami belevágott. Valami, ami fémből volt. A lába meztelen. Csak a lábujja érintette a padlót. Durvának érezte a felületet.

Megrázta a fejét, és ahogy eltisztult a szeme elől a köd, egy férfit pillantott meg. Öreg volt, a fején ősz, göndör sörény. Valamit épp letett a földre. Egy vödröt. Aztán oldalra nyúlt, ahol egy fémasztal állt. Mindenféle tárgyak sorakoztak rajta. Szerszámok. Volt, amivel vágni lehetett, és voltak fogószerűségek. Felvett egyet, amely úgy nézett ki, mint egy olló, csak nagyobb volt. Talán élesebb is. A jobb kezében tartva Fisher arca elé emelte, a bal kezével pedig megfogta az inge alját, és maga felé húzta.

– Hát akkor, kedvesem, szabaduljunk meg ezektől a nedves ruháktól.

Reacher egy újabb ajtót látott a folyosó végében. Ezenkívül három ajtó nyílt a bal oldalon, kettő jobbra. Benyitott balra az elsőn. Egy hálóhelyiségbe vezetett. Csak a legszükségesebbekkel volt berendezve. Az egyik falnál egy fémszekrény állt, a másiknál egy fémkeretes ágy. Más bútor nem volt. Semmiféle otthonos kényelem. Az első ajtó jobbra egy közös fürdőszobába vezetett, piszoárokkal, fülkékkel, mosdókagylókkal. Minden rozsdamentes acélból és egyszerű, fehér porcelánból készült. A padlón fehér kőlapok. A második ajtó balra újabb hálószobába nyílt. Ugyanolyan volt, mint az előző. Fémszekrény, fémkeretes ágy. Nem volt semmi más bútor. A második ajtó jobbra egy többszemélyes hálóterembe vezetett, ahol három emeletes ágyat helyeztek el. Ezek is fémkeretesek voltak, csíkos matracokkal. Egy sor olcsó utazóláda sorakozott mellettük. Az utolsó ajtó balra egy konyhába nyílt. Hűtőszekrények és fagyasztók. Szekrények, pultok, asztalok, székek. Két mosogató. A falon egy festmény lógott, egy, a szélben meglibbenő függönnyel keretezett ablakot ábrázolt, amelyen keresztül fákra és egy virágos mezőre nyílt kilátás. Az utolsó ajtó egy tágas helyiségbe vezetett, amely akkora volt, mint az összes többi együttvéve. Jobbra egy étkezőrész, világos színű faasztallal és nyolc székkel. Balra nappali, két kanapéval és két fotellel. A falak mentén könyvespolcok álltak, némelyik tele, mások üresen. Voltak társasjátékok, magazinok. Emberek sehol. Fishernek semmi nyoma. Reacher ettől tartott is. Ez azt jelentette, hogy még egy szintet lejjebb kell ereszkednie.

Fisher szeme előtt kezdett lassan szétoszlani a köd. A feje még mindig fájt, de már jobban ki tudta venni a környezetét. Rájött, hogy csak fehérnemű van rajta. Kezdett dideregni. A karja azért volt a feje fölé emelve, mert összebilincselt csuklójához egy láncot erősítettek, amelyet áthúztak egy, a mennyezetbe erősített fémkarikán. A helyiség úgy háromszor négy és fél méteres lehetett. Egyetlen ajtaja résnyire nyitva állt. A salakbetonból készült falakat lefestették. Eredetileg fehérek lehettek, de már megsárgultak, egyes helyeken odaspriccelt barna foltok éktelenkedtek. A padló betonból volt. Hatalmas csavarok álltak ki belőle, látszólag találomra elhelyezve. Fisher úgy sejtette, valamiféle súlyos gépezet állhatott itt valamikor.

Rajta kívül még öten voltak a helyiségben. Az ősz hajú öregember, kezében a nagy ollóval, amellyel levágta róla a ruháit. A csapata három még megmaradt tagja. És egy nő, akit nem ismert. Feltűnően vékony volt, fekete ruhát viselt kis fehér köténnyel, mintha valami egyenruha lenne, szőke haja kontyba fogva a feje tetején.

Fisher szétvágott ruhái a földön hevertek, a lábánál. Volt ott egy vödör, a férfi nyilván abból öntötte le vízzel. Észrevette, hogy a fémasztalnak van egy alsó polca is. Megakadt a tekintete egy szerkezeten. Kifényesített fadoboz volt, az elején egy tárcsa, mintha egy régimódi rádiókészülék lenne. Egy kábel kígyózott ki a hátuljából, bedugva a konnektorba. Két másik vezeték is csatlakozott hozzá, ezek össze voltak tekerve. Az egyik seprűszerűen szétágazó fémszálakban végződött, a másik egy szigetelt fogantyúban, a végén két hegyes réztüskével.

– Látom, a gépezetemet csodálja – szólalt meg a férfi. – Retró darab. Moszkvából származik. Az anyámé volt. A beszámolók szerint ő nagy szakértője volt a kezelésének. Talán ma is használjuk majd. A többiek valószínűleg sohasem láttak még ilyet működés közben. Magasfeszültség, alacsony áramerősség, ez a titka. Így nagyobb fájdalmat tud okozni, és hosszabb ideig. Az acélvége behelyezhető... talán ki tudja találni, hová, a másik vége meg bárhová, ahová akarom.

Reacher visszament az előtérbe. Felemelte a csapóajtót, és a tükörrel lenézett. Az újabb akna ismét hat métert vitt lefelé. Ez nem nagyon tetszett neki. Már így is túl mélyen volt a föld alatt. A háta és a tarkója kezdett borzongani. Az őseinek megvolt rá a jó okuk, hogy úgy tartsák, a hidak alatt szörnyek bujkálnak, és a barlangokban sárkányok élnek. Ezek a helyek sötétek. Szűkek. Természetellenesek. Embereknek nincs ott semmi keresnivalójuk.

Az alsó szinten öt helyiség volt. Kettő balra, kettő jobbra, és a folyosó végén is nyílt egy ajtó. Az ajtókon feliratok álltak. Balra Légszűrő és Hűtés/fűtés. Jobb oldalon Kapcsolótábla és Generátor. A folyosó végében lévő ajtón Víztisztító felirat állt. Reachernek nem kellett egyenként átkutatnia a helyiségeket. Négy ajtó csukva volt, de az egyik kicsit nyitva állt. A generátorszobáé. Épp csak résnyire. De ahhoz ez is elég volt, hogy kiszűrődjön egy hang. Egy ismerős hang.

Klostermann Fisher két melle közé csúsztatta az ollót, a melltartó közepénél, ahol kis masni díszelgett, és elkezdte összeszorítani a két szárát.

– Ezt főleg a saját szórakozásomra csinálom, mivel már mindent tudok magáról, Natasa. Vagy szólítsam Margaretnek? De azért egy kérdésem lenne: azt a csavargót hol tudnám megtalálni?

– Csak hátra kell fordulnia – szólalt meg Reacher az ajtóból.

Mind az öten megfordultak. Ketten azonnal hátrálni kezdtek a távolabbi falhoz. Klostermann és a házvezetőnő. Hárman előrántották a fegyverüket. A három orosz ügynök. Ők Reachertől jobbra álltak, a helyiség közepe táján, olyan közel egymáshoz, hogy a válluk majdnem összeért. A két férfi a két szélen, a nő középen. Reacher feléjük lépett. Rászegezték a fegyverüket. Reacher lassan felemelte a kezét az arca magasságába, kifelé fordított tenyérrel, széttárt ujjakkal.

– Elmondom, én hogy látom a helyzetet – szólalt meg. – Maguk profik. Azért vannak itt, hogy elvégezzenek egy feladatot. Nincs magukkal semmi személyes bajom. Tehát ha most leteszik a fegyvert, lefekszenek a földre, és a tarkójukra teszik a kezüket, nem ölöm meg magukat. Csak átadom a hatóságoknak. Ők feltesznek majd egy csomó ostoba kérdést. Pár hónapig pocsék kaját kell enniük. Aztán kicserélik magukat a következő amerikaiakra, akik lebuknak Oroszországban. Az év végére valószínűleg otthon is lesznek. Mit szólnak?

Egyik orosz sem válaszolt.

– Az ajánlatom korlátozott ideig érvényes – folytatta Reacher. – Három másodpercen belül lejár. Készen állnak? Három. Kettő...

Hirtelen Reacher mindkét keze előrelódult, az ujjai közben ökölbe szorultak, és egyszerre eltalálta mindkét férfi torkát. Kiesett a kezükből a pisztoly, és a nyakukhoz kapva hátratántorodtak. Kétségbeesetten kapkodtak levegő után szétzúzott gégéjükkel. Reacher a jobb térdét felhúzva a nő gyomrába térdelt, aki zihálva előregörnyedt. Reacher a jobb könyökével ütést mért a nyakára azon a ponton, ahol a gerinc a koponyához csatlakozik. A nő úgy esett össze, mintha lekattintottak volna egy kapcsolót. Reacher lábához zuhant a földre.

Nem is volt rossz, gondolta Reacher. Gyors és hatékony megoldás. Bár nem teljesen szimmetrikus. A szép stílusért nem adna pontokat.

A házvezetőnő előreugrott. Reacher alig látta, hogy mozdul a lába, csak érezte, amikor a rúgás súrolta az arcát. Reacher rávetette magát, de a nő közben hátrébb táncolt a sarokba, túl gyors volt, hogy elkaphassa. Feléje lódult, hogy beszorítsa és csapdába ejtse a sarokban. A nő elhúzódott oldalra, és közben kirántott valamit a hajából. Egy hosszú tűt. Vagy inkább vékony penge volt, tizenöt centi hosszú. Borotvaéles. Reacher felé suhintott vele, és súrolta a mellkasát. Átvágta az ingét. A bőrét is megkarcolta. Nem túl mélyen, de azért kiserkent a vére. Aztán ellenkező irányba sújtott vele. Nem találta el. Az ajtó felé rohant. Reacher követte. Ahogy kinézett a folyosóra, látta, hogy a nő már félúton jár. Reacher előhúzta a nadrágja derekából a pisztolyt, és háromszor tüzelt. A nő testének közepére célzott, de csak a falat találta el, jó magasan, balra. A hangtompító elgörbülhetett, amikor a fegyver leesett a lépcsőn. Reacher ösztönei szinte azt üvöltötték: Vedd üldözőbe! De a racionális oldala azt súgta: Túl gyors. Felejtsd el! Már elment.

Visszament a generátorszobába, és ott találta Klostermannt közvetlenül az ajtónál. Jól tökön rúgta. A férfi összegörnyedt, aztán négykézlábra rogyott, és öklendezve, zihálva nyögött. Reacher odament Fisherhez. Felnyúlt, kinyitotta a bilincset. A nő egy pillanatra megtámaszkodott Reacher mellkasán, aztán átkarolta magát.

– Megfagyok. És szédülök.

Reacher odalépett a földön fekvő orosz nőhöz, ülő helyzetbe rángatta, és lehámozta róla a blúzát. Odaadta Fishernek, aztán levette a nőről a cipőt, a zoknit meg a nadrágot is. Hagyta, hogy Fisher felöltözzön, addig odament Klostermannhoz, és ülő helyzetbe segítette. A falnak támasztotta a hátát.

– Két dolgot szeretnék tudni. Láttam, hogyan szed ki információt emberekből. Akarja, hogy használatba vegyem az eszközeit? Fellógassam a mennyezetre? Beindítsam a kis elektromos játékszerét?

– Nem. – Klostermann szinte csak suttogott.

– Helyes. Szóval ezeket a dolgokat ugyan már tudom, de szeretném magától is hallani. Először is Toni Garza. Az újságírónő. Maga ölte meg?

– Igen.

– És megkínozta?

Klostermann bólintott.

– És Marty? A pasas, aki elvitt engem kocsival?

– Halott.

– Őt is maga ölte meg?

– Nem. Velük csináltattam – intett Klostermann az oroszok felé.

– Oké. Köszönöm, hogy őszinte volt. És ha már ilyen bizalmas hangulatban vagyunk, és megosztunk egymással dolgokat, nekem is van egy-két közölnivalóm. Először is, a terve, hogy Fisheren keresztül hamis információkat juttasson el az FBI-nak, elbukott.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Csak annyit ért el vele, hogy felhívta a figyelmüket a valódi ügynökre.

Klostermann megdermedt.

– Nemsokára le fogják tartóztatni.

– Nem hiszek magának.

– Pedig igaz. Különben honnan tudnám a nevét? Diane Smith. A lánykori nevén Diane Klostermann.

Klostermann nem reagált. Tökéletesen mozdulatlanul ült. Tíz másodpercig. Tizenötig. Aztán hirtelen a bokájához kapott. Az ujjai összezárultak egy kis gyöngyház markolatú, .22-es kaliberű pisztolyon. De már nem volt ideje kirántani a fegyvertokból. Reacher a hajába markolt, előrerántotta a fejét, aztán a falhoz vágta.

Csak egyszer. De az is elég volt.

Kivett Klostermann zsebéből két telefont. Volt egy egyszerű feltöltőkártyás és egy másik, mindenféle extra gombokkal és ikonokkal. Úgy gondolta, ez biztosan érdekelni fog valakit az FBI-nál, úgyhogy átadta Fishernek. Aztán kifelé indult. Végigment a folyosón, és az ajtón át kilépett a kis előtérbe. Fisher tett egy lépést a létra felé, aztán leguggolt.

– Rosszul vagyok. Nem tudom, mi volt ez a drog, amit használtak, de eléggé kiütött. Nem hiszem, hogy fel tudok mászni.

– Nem fogom itt hagyni – mondta Reacher. – Az hétszentség! – A vállára emelte a nőt, felmászott a következő szintre, és átbújt a csapóajtón. – Látja, semmi probléma. Már csak egy létra, és szabadok vagyunk.

Fellépett a következő fokra, aztán megtorpant. Valami nem stimmelt az akna tetejénél. Túl sötét volt. Továbbmászott a tetejéig, és óvatosan letette Fishert a földre, a falnak támasztva a hátát. Lehunyta a szemét, és megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem nyílt. Meg sem moccant.

Reacher csapdába esett. A föld alatt. Egy szűk helyen. Ez volt az egyetlen dolog, ami gyerekkora óta rémálmokat okozott neki. A legnagyobb félelme. Az egyetlen, ami ellen nem tudott küzdeni.

– Nem értem, miért nincs kilincs – szólalt meg Fisher.

– A másik oldalon van – felelte Reacher, miközben arra koncentrált, hogy egyenletesen lélegezzen. – Ez amolyan légzsilipkamra, két ajtóval. – Kicsit hallgatott. – Nem lehet nyitva egyszerre mind a kettő. A kilincsek ugyanazon az oldalon vannak, így egy ember tudja kezelni mind a kettőt.

– Akkor valaki bezárta a másik oldalról? Kicsoda?

– Én Klostermann házvezetőnőjére tippelnék. – Reacher az ajtónak támaszkodott, és lassan lecsúszott a földre. A lapockái között szúrós érzés bizsergett. Izzadni kezdett.

– Az a csontsovány nő, aki elfutott? De hát rálőtt, hallottam. Nem. Várjunk csak! – Fisher megrázta a fejét, hogy eltisztuljon a köd maradéka. A halántékára szorította az ujjait. – A holtteste nem volt a folyosón. A nő elmenekült.

Reacher vállat vont.

– Ahogy az a nő küzdött... és hagyták, hogy részt vegyen a kínzásban... Nyilván nem egyszerű házvezetőnő. Közéjük tartozik. Jelenteni fogja, ami történt. Az oroszok el fogják tüntetni az ügynöküket. Figyelmeztetnünk kell Wallworköt.

– Már úton van ide. Remélhetőleg. Szóltam neki, hogy maga itt van.

– Nem várhatunk. Most azonnal figyelmeztetnünk kell!

Reacher elővette a telefonját. Nem volt térerő. Közel voltak ugyan a felszínhez, de túl vastag volt a betonréteg és túl sok az acél. Ami bent tartotta őket, az kirekesztette a rádióhullámokat. Reacher megpróbálkozott Klostermann telefonjaival is. Azok sem működtek.

– Oké. Akkor valahogy meg kell állítanunk a nőt – mondta Fisher.

– De hogyan? Ez az ajtó az egyetlen kijárat. És lehetetlen kinyitni.

– Kell lennie valami más kiútnak. Ahol a közművek csövei bevezetnek? Valami csővezeték vagy kürtő?

Reacher megrázta a fejét.

– Az ilyen bunkerek teljesen önellátóak. A vizet megtisztítják és újra felhasználják. A levegőt is.

– Na és az áram? Mikor is épült ez, az ötvenes években?

Reacher bólintott.

– Milyen generátorok voltak akkoriban?

– Valószínűleg dízelmotorral működtek – mondta Reacher.

– És ahhoz levegő kell. Aminek kintről kellett jönnie. Gyerünk! – Fisher feltápászkodott. – Menjünk vissza a generátorszobába. Kezdjük ott a kutatást.

Reacher az akna szájára pillantott. Ez volt a legutolsó hely széles e világon, ahová menni akart. De hát csapdába estek egy vastag ajtó mögött, és ez volt az utolsó hely a világon, ahol maradni akart. És az orosz ügynökre is gondolnia kellett. Klostermann lányára. Lehet, hogy megkaparintotta az Őrszemet. Talán már meg is kapta az utasítást, hogy tűnjön el. Reacher tudta, hogy Sands segítséget hív, ha nem hall felőle. Wallwork is úton van. De mennyi időbe telik, amíg megérkezik a segítség?

– Majd én megyek. – Átadta a SOCOM-ot Fishernek. – Lehet, hogy valaki ide fog jönni, és esetleg kinyitják kintről az ajtót. Ha igen, gondoskodjon róla, hogy ne csukják be újból.

Reacher lemászott az első létrán. Egy fokot egyszerre, szépen, lassan, nyugodtan. Aztán tovább a második létrán. Végigsétált a generátorszobához vezető folyosón. Belépett a helyiségbe. Vetett egy pillantást a földön heverő testekre. Aztán szemügyre vette a mennyezetet. Átvizsgálta minden négyzetcentiméterét. Semmi olyasmit nem látott, ami szellőzőnyílás lehetett volna. Végighaladt a falak mentén. Volt két kis kör alakú, befalazott rész, ahol a villanyvezeték húzódhatott, de ha csak ennyi van, azzal nem sokra mennek. Húsz centi volt az átmérőjük. Volt még két négyszögletes panel a szemben lévő falon. Reacher odasétált, és megkopogtatta az egyiket. Tömör fal volt mögötte. Megpróbálkozott a másodikkal.

Az üresen kongott.

Megpróbálta kiszedni a falból a panelt, de sehol sem talált rajta fogást. Szépen körbefestették, minden rést leszigetelve, annyi hely sem maradt, hogy a körmét bedughassa. Odament a fémasztalhoz, és szemügyre vette a felsorakoztatott hátborzongató szerszámokat. Talált egy vésőt meg egy kalapácsot. Próbált bele sem gondolni, hogy Klostermann-nak mire kellettek. Odavitte őket a panelhez. A bal felső sarokban kezdte, a kalapáccsal beverte a véső hegyét a résbe a fal és a panel közé. Aztán végighaladt a széle mentén, és még mélyebbre verte a vésőt, nyolc centire, tízre. Aztán elkezdte feszegetni a panelt a véső hegyével. Érezte, hogy elmozdul. Tovább feszegette. A rés egyre nagyobb lett, míg végül ki tudta tépni a falból a fapanelt. Egy négyzet alakú lyuk tátongott mögötte, majdnem egy méterszer egy méteres. Az üreg mélysége is egy méter volt, egy kockát alkotott. Reacher benyúlt, és körbetapogatózott. Az üreg alja tömör és sima volt, a falak is. De teteje nem volt. Egy hengeres akna indult ki belőle felfelé. Ez is majdnem egy méter átmérőjű. Megpróbált felfelé kémlelni benne, de koromsötét volt.

Reacher bemászott az üregbe, és a feje fölé nyújtotta a karját. Meggörbítette a vállát, és felfelé tapogatózott. Semmiben sem akadt meg. Megtapogatta az akna falát. Hideg volt, és sima. Rozsdamentes acél, gondolta. Még feljebb nyúlt, és talált egy kis bemélyedést. Két-három centi mély lehetett. Itt találkoztak össze az acélbélés egyes szakaszai. Nem sok kapaszkodó, de ez is valami. Még feljebb nyúlt, és talált egy újabb vájatot, egy méterre az első fölött. Mintha apró létrafokok lennének. Ha felkapaszkodik rajtuk ezen a szűkös, sötét helyen, talán a felszínre vezetnek. Talán a nagy semmibe.

Csak egyféleképpen lehet kideríteni.

Reacher mászni kezdett felfelé. Felhúzódzkodott a következő vájathoz. A lábával megkereste az alatta lévőt. A hátát odanyomta az akna falához. Vett egy mély lélegzetet. Felhúzódzkodott a következő vájathoz. Megint vett egy nagy levegőt. Még mindig izzadt. Feljebb húzódzkodott. A bőre bizsergett. Aztán az akna szűkülni kezdett. Már egészen szorosan körbeölelte. Be fog ragadni. Az jutott eszébe, amit a fekete lyukakról olvasott. Magukba szippantják az anyagot, és összepréselik, sohasem lehet kijutni belőlük.

Nem, ez nem így van. Csak az elméje játszik vele. Erőszakkal kényszerítette magát, hogy másszon tovább. Elérte a tizennyolcadik vájatot. A tizenkilencediket. Amikor megint felnyúlt, az ujjbegyei beleütköztek valamibe. Kemény volt. Durva felületű. Fa, gondolta. Felért az akna tetejére, de valami fedél elzárta a kijáratot.

Reacher felfelé nyomta a fedelet. A fejét egészen lehajtva feljebb lépett, a legutolsó vájatba helyezve a lábát. A vállát meggörbítve a hátával próbált nyomni. A bal lába megcsúszott, oldalra esett, és a feje beleütközött az akna fémfalába. Hirtelen nem is tudta, hol van a nagy sötétségben. A kezével kapkodva sikerült visszatolnia magát, újból stabilizálni a helyzetét, és tájékozódni. Visszafojtotta a lélegzetét, és megpróbálta megint felnyomni a fedelet a vállával meg a tarkójával. Érezte, hogy mozdul, ha csak nagyon kicsit is. Még erősebben nyomta. Megint engedett egy kicsit. Tovább tolta, közben ide-oda mozgatta, és sikerült is kicsit oldalra eltolnia a fedelet. Két centit. Hármat. Már akkora lett a rés, hogy beszivárgott a világosság, és Reachert megcsapta a friss levegő. Még erősebben nyomta, mindaddig, amíg akkora nem lett a rés, hogy ki tudott préselődni rajta. Kimászott, verejtékben úszva elnyúlt a száraz füvön, és felbámult az égre.

Reacher felült, és elővette a zsebéből telefont. Érezte, hogy vibrál a kezében, és három szó jelent meg a kijelzőn: Új hangüzenete van. Lenyomta a gombot, hogy lejátssza az üzenetet, és a füléhez emelte a mobilt. Wallwork üzent. Hírek Oak Ridge-ből. Rövid volt, mint mindig. Annyit mondott, hogy Klostermann lánya megpróbált elmenekülni, de az FBI elkapta. Egyelőre azonban nem beszél.

Reacher eltette a telefont, és talpra kecmergett. Gyorsan szemügyre vette az akna nyílását. Szép négyszögletes betonszegélyt építettek köré, még mindig kiálltak belőle jó nagy csavarok. Úgy gondolta, eredetileg valami fémlemez lehetett ráerősítve, hogy védelmet nyújtson az esetleges idehulló nukleáris törmelék ellen, vagy ki tudja, mi miatt aggódtak a hidegháború idején. Ezt valószínűleg levették, amikor a generátort használaton kívül helyezték és elszállították. Itt húzhatták fel az aknán keresztül a szétszedett alkatrészeket. Sokkal könnyebb volt így, mint felcipelni a létrákon, az biztos. És miután ezzel végeztek, valaki csak odalökött egy fedelet a nyílásra. Idővel aztán föld is került rá, és benőtte a csenevész fű, ahogy a terület többi részét. Ezért nem látszott semmi a műholdas képen.

Reacher a betonlépcsőhöz sietett. Amikor leért az aljába, meglátta, hogy a külső ajtó nyitva van, és valaki áll odabent az előtérben, kicsit meggörnyedve, a belső ajtóhoz szorítva a fülét. Klostermann házvezetőnője. Visszatért, miután leadta a riasztást. Nyilván aggódik, hogy mi lett az elvtársai sorsa.

Reacher belépett az ajtón.

– Csak az idejét pocsékolja. Mind halottak. Az ügynöküket elfogták. Úgyhogy tegye azt, ami a legokosabb: adja fel.

A házvezetőnő megfordult. A szája nagyra nyílt, a szeme elkerekedett. Az ajtóhoz simult, és előrántotta a hajából a tűt. Amikor Reacher közelebb lépett, a nő feléje csapott, ide-oda suhintva a tűvel. Reacher félrelökte a karját, és kiütötte a kezéből a fegyvert. Aztán a bal kezével elkapta a nő nyakát, a jobbjával elfordította az ajtón a kereket, majd kinyitotta azt. Megvárta, amíg Fisher kijön, és felér a lépcsősor tetejére. Aztán belökte a házvezetőnőt.

Talán lezuhant az aknába. Talán nem. Reacher nem érezte szükségét, hogy utánanézzen. Csak becsapta az ajtót, és ráfordította a kereket.

Reacher és Fisher a piros Chevy motorháztetején üldögélve várták, hogy megérkezzen Sands. Három perc múlva meg is jelent a kocsival. Ugyanazon a helyen állt meg, ahol korábban. Kiszállt. Megölelte Fishert, és besegítette az anyósülésre. Aztán visszament, hogy beszéljen Reacherrel.

– Be kell vinnem Fisher ügynököt a kórházba. Maga is velünk jön?

– Nem. Még van itt valami dolgom.

– És azután? Látjuk még egymást?

Reacher nem felelt.

– Ha többet nem keresztezné egymást az utunk, akkor sok szerencsét, Reacher!

– Magának is sok szerencsét. Remélem, a Cerberus kifizetődő lesz. És remélem, meglesz a hajója.

– Köszönöm. Én pedig remélem, hogy maga is megkapja azt, amire vágyik. – Sands közelebb lépett. Lábujjhegyre állt, és arcon csókolta Reachert. Aztán megfordult, és a kocsihoz indult.

– Sarah! – Reacher elővette a zsebéből a mobilt, és átnyújtotta. – Ezt adja oda Rustynak. Már nem lesz rá szükségem.

29. fejezet

Ez csak a vihar előtti csend, gondolta magában Reacher. Miután a kapu becsukódott Sands és Fisher mögött, mindent béke és nyugalom árasztott el. De ez nem marad sokáig így. Hamarosan FBI-ügynökök özönlenek el mindent, és szétszedik a házat. Egy csapatot leküldenek a bunkerbe, hogy hozzák fel a holttesteket. És akkor majd felmerülnek mindenféle kérdések. Reacher jobbnak látta, ha akkor már nem lesz itt, mert nem szívesen válaszolt volna azokra a kérdésekre. Úgyhogy tudta, sietnie kell.

Elővette Klostermann egyik telefonját. Egyszerű modell, régi fajta. Feltehetően olcsó. Érthető is, nem azért vették, mert hosszú távon akarták használni. Vagyis nincs ujjlenyomat-azonosító vagy arcfelismerő, csak egyszerű, régimódi PIN-kód. Négy számjegy. Tízezer variációs lehetőség. Nincs ideje mindet végigpróbálgatni. Reacher lehajolt, és felmarkolt egy kis földet, finom porrá morzsolta, és egy keveset rászórt a billentyűzetre. A felesleget lefújta. Oldalra fordítva a fény felé tartotta a telefont. Sehol sem tapadt meg a por. Megint megpróbálta, kicsit több porral. Nem tapadt meg semmi. Ez alkalommal nem vált be a módszer. De a kapunál megtudott valamit. Klostermann a 0420-at használta kódnak. Adolf Hitler születésnapját. Egy kis jelzés azoknak, akiket meg akar győzni arról, hogy náci. De nem az volt. A választása arra utalt, hogy vonzódik a dátumokhoz. Tehát, milyen más dátumot választana vajon Klostermann? A nácik fő ellenfelét? Reacher megpróbálkozott a 0505-tel. Karl Marx születésnapja. A telefon ingerülten rezgett, de nem oldódott fel a zárlat. Megpróbálta a 1107-et, Trockij születésnapját. A telefon makacsul ellenállt. Aztán Reacher próbált csavarosabban gondolkozni. Klostermann 1950-ben született. A hidegháború csúcsán nőtt fel. A szülei szovjet ügynökök voltak. A nagybátyjai is. Ki lehet az ebből a korszakból, akihez egész életében lojalitás fűzte? Reacher beírta a 1218-at. Joszif Sztálin születésnapja.

A telefon életre kelt.

Reacher átnézte a menüket, amíg meg nem találta a beérkező hívások listáját. Négy különböző számról jöttek. Három szám csak egyszer fordult elő. A negyedik négyszer. Reacher ezzel kezdte. Felhívta a számot, és a harmadik csöngésre felvették.

– Igen? – Egy férfihang szólalt meg. Reacher nagyjából biztos volt benne, hogy felismerte. A háttérben mintha egy ajtó csukódását hallotta volna.

– Adnék egy hasznos információt – mondta Reacher. – Henry Klostermann halott. Az FBI ügynökei már úton vannak, hogy átkutassák a házát. Húsz perc múlva itt lesznek.

Reacher letette a telefont, és elindult a ház felé. Átsétált a tornácon. Belépett a házba. A talpa alatt recsegtek a betört ajtókeret szilánkjai. Végigment a folyosón, a falon lógó képek mellett. Tudta, hogy az utolsó ajtó jobbra a nappaliba vezet, így ezenkívül még három maradt. Megpróbálkozott balra az utolsóval, és rögtön meg is találta, amit keresett: Klostermann dolgozószobáját.

A helyiség négyzet alakú volt, két falán ablakokkal. Az egyik előtt, jobbra íróasztal állt, a szoba belseje felé fordítva. Terebélyes volt, és tekintélyes, kifényesített mahagóniból készült, a tetején zöld bőrborítással. Szintén zöld bőrrel bevont, a szélén súlyos rézszegecsekkel díszített karosszék állt mögötte. Az ajtó mellett könyvespolc. A negyedik falnál egy sor derékmagasságú irattartó szekrény. Egy bekeretezett festmény lógott fölöttük a falon. Az olajportré Sztálint ábrázolta, második világháborús egyenruhában. Reacher leemelte a képet a falról. A hátoldalán egy másik festmény volt. Adolf Hitler arcképe. Reacher visszaakasztotta a képet, a náci vezért kifelé fordítva.

Megnézte az íróasztal és az irattartó szekrények fiókjait. Mind be volt zárva. Fontolgatta, hogy feltöri őket, de aztán úgy döntött, mégsem. Érdekelték volna a Klostermann múltjához kapcsolódó érdekes történelmi tárgyak, de a papírok és a dokumentumok átvizsgálásának fáradságos feladatát inkább az FBI-ra hagyta. Benézett a polcon sorakozó könyvek mögé, puszta megszokásból. Nem talált semmit. Aztán letelepedett a könyvespolc mellé, és várt.

Öt perc telt el néma csendben, aztán Reacher lépteket hallott koppanni a folyosón. Közepes testmagasságú ember lehet, gondolta. Strapabíró cipőben. Próbál diszkrét lenni, de siet is. A kopogás egyre közeledett. A léptek megtorpantak az ajtó előtt. Megmozdult a kilincs. Az ajtó lassan nyílni kezdett. Úgy harminc centi után megállt. Egy fegyver csöve jelent meg a résben. Egy revolverhez tartozott. Smith & Wesson 60-as modell. Az első rozsdamentes acélból készült revolver a világon. El akarták kerülni vele annak a veszélyét, hogy rozsdásodjon a fegyver, ha túl sokat érintkezik az emberi testtel. A rendőrségnél nem ilyet használnak. A kéz is megjelent, majd egy csukló. Fehér ing mandzsettája és egy szürke zakó ujja.

Reacher berúgta az ajtót, az bevágódott, rá a benyúló csuklóra. A férfi felüvöltött. Elejtette a fegyvert, kirántotta a kezét a résből, és hátraugrott. Reacher feltépte az ajtót. Goodyear nyomozót pillantotta meg, a távolabbi falnak támaszkodva szorongatta a karját. Reacher kilépett a folyosóra, megragadta Goodyear zakójának a hajtókáját, és berángatta a szobába. Odalökte fejjel előre az ablak alatti falhoz. Aztán az íróasztalra támaszkodva megvárta, amíg áthengeredik, és félig ülő helyzetbe kecmereg.

– Azt hiszem, egy kérdésemre már válaszolt is – szólalt meg Reacher. – Arra, amit a kapitányságon tettem fel, amikor először találkoztunk. Arról, hogy miért akarja ilyen kétségbeesetten a szőnyeg alá söpörni a Rutherford ellen elkövetett emberrablási kísérletet.

Goodyear nem felelt semmit.

– Ez azt jelenti, hogy csak egy kérdés maradt – folytatta Reacher. – Miért segített Klostermann-nak? Pénzért? Zsarolta magát? Vagy miért?

– Elvből – felelte dacosan Goodyear. – Mr. Klostermann azon dolgozott, hogy megmentse az országunkat. A fajunkat. Büszke voltam, hogy segíthettem neki.

– Álljon fel!

Goodyear nem mozdult.

Reacher ellépett az íróasztal mellől.

Goodyear talpra kászálódott.

– Vegye le a zakóját! – parancsolt rá Reacher.

Goodyear kibújt a zakóból, és leejtette a földre.

– Gombolja ki az ingét!

Goodyear egyenként sorra vette a gombokat, legfelülről kezdve haladt lefelé.

– Az összeset – mondta Reacher.

Goodyear lassan széthúzta az ingét. Reacher a mellkasára nézett. Bal oldalra. Egy tetoválás díszelgett rajta. Sas horogkereszttel.

– Talán hallott róla, hogy találkoztam néhány úgynevezett testvérével nemrég – mondta Reacher. – Mind kiléptek a kis társaságukból. És utasítottam őket, hogy mindenkinek magyarázzák el, hogy ha nem teszik meg ugyanezt, akkor leég a házuk. Úgy, hogy ők is benne vannak.

– Ne! – rázta meg a fejét Goodyear. – Ne tegye ezt! Kérem! Kilépek.

– Ki is fog. De egyelőre még nem. A haverjai azt mondták, Klostermann azt tervezte, hogy újraalkotja Hitler Fénykatedrálisát. Túl ostobák voltak, hogy megértsék, mi az. Remélem, maga több történelmi ismerettel rendelkezik.

– Abban biztos lehet. Én segítettem Mr. Klostermann-nak a tervezés minden szakaszában.

– Tehát tud róla, hogy minden államból embereket akart meghívni.

– De még mennyire.

– Szóval vannak összeköttetései hasonló szánalmas csoportokkal.

– Itt akár abba is hagyhatja. Inkább börtönbe megyek, mint hogy eláruljam a testvéreimet.

– Ha nem hajlandó beszélni, a börtön lesz a legkisebb dolog, ami miatt aggódnia kell. De hadd kérdezzek még valamit! Klostermann-nal közös ügyet szolgáltak?

– Úgy van.

– Henry Klostermannt a testvérének tekintette?

Goodyear bólintott.

– Hát nem volt az – közölte Reacher. – Orosz ügynök volt. Hülyére vette magát. Minden lépésnél felhasználta. Fogadni mernék, hogy a markába röhögve aludt el minden este, miközben arra gondolt, hogy maga milyen ostoba.

– Szép próbálkozás volt, Reacher, de ezt sohasem veszem be.

– Ez a festmény mindig itt volt, amikor maga itt járt? – mutatott Reacher az irattartó szekrények fölött lógó képre.

Goodyear kihúzta magát, és feszes mozdulattal tisztelgett. Kicsit megrándult az arca, amikor a fájós keze meghúzódott.

– Mindig.

– Vegye le, és nézze meg, mi van a hátoldalán!

Goodyear nem mozdult. – Szentségtörés lenne hozzáérni.

– Akkor majd én. – Reacher előrébb lépett, de Goodyear odaugrott, és elállta az útját.

– Ne! Ha valaki leveszi, akkor inkább én.

Megállt a kép előtt, mintha kis imát mondana. Aztán megfogta a két szélét. Leemelte a helyéről. Egy pillanatig állt, majd megfordította.

– Ugye tudja, ki ez? – kérdezte Reacher. – Klostermann valódi bálványa. Henry Klostermann az egész életét annak szentelte, hogy leromboljon mindent, amiben maga hisz. És csellel rávette, hogy segítsen neki. A meggyilkolt újságírónő, Toni Garza... Klostermann ölte meg, mert a nő le akarta leplezni. De maga elsüllyesztette a nyomozás aktáit, mert Klostermann erre utasította. Segített neki, hogy megússza.

Goodyear megrázta a fejét. – Nem hiszek magának.

– Nem számít, hogy hisz-e nekem vagy sem – felelte Reacher. – Az FBI majd mindent elmagyaráz. Nem hazudtam, amikor azt mondtam, hogy úton vannak ide. Maradhat, és segíthet nekik felgöngyölíteni a többi náci csoportot. Őszintén szólva ezzel szívességet tenne a testvéreinek. Megakadályozná, hogy átverje és kihasználja őket valaki, aki két számjegyű IQ-val rendelkezik. Vagy ha ez az ötlet nem tetszik, akkor haza is mehet. – Reacher elővett a zsebéből egy öngyújtót. – Útközben vehetünk egy kanna benzint.

Goodyear leroskadt a földre. – Ne! Maradok.

– Vegye elő a bilincsét!

Goodyear előhúzta a bilincset a derékszíjára erősített bőrtokból.

– Bilincselje oda magát az irattartó szekrényhez! A fiók fogantyújához.

Goodyear engedelmeskedett.

– Oké. Még két dolog, mielőtt elmegyek. – Leakasztotta a festményt a falról, és jól fejbe kólintotta vele Goodyeart. Úgy lógott a nyakában a keret, mint egy nyaklánc. Aztán Reacher behúzott neki egy hatalmasat. Általában a bal kezét használta volna. Esetleg kicsit vissza is fogja az erejét. De most az tűnt a helyesnek, ha eltér a megszokottól.

Klostermann olcsó telefonját ott hagyta az íróasztalon. Négy telefonszám szerepelt a híváslistán. Goodyearé, amelyet már beazonosított. Martyé, ez zsákutca. De még maradt kettő, amit az FBI-ügynökök lenyomozhatnak. Talán két másik korrupt zsaru. Vagy még két ember, akinek az volt a feladta, hogy bőröndöket szállítson ide-oda. Akárhogy is, meg kell állítani őket.

Ellenőrizte, hogy Goodyear lélegzik-e. Aztán kisétált a házból a piros Chevyhez. Úgy tervezte, elhajt a kamionos pihenőig, a kocsit ott hagyja egy parkolóban, aztán elsétál a benzinkútnak ahhoz a részéhez, ahol a kamionok tankolnak, és elmegy bárhová az első sofőrrel, aki hajlandó felvenni.

A kapuhoz hajtott. Megvárta, amíg félresiklik. Kigördült rajta, aztán rögtön lefékezett. Egy autó bukkant fel előtte, szinte a semmiből. Az biztos, hogy nem az útról hajtott ide. A szélénél várakozhatott, a füvön, a kerítéssel párhuzamosan.

Reacher megvárta, amíg az autó odébb mozdul. Kicsi volt. Egy Honda Civic. Egy nő vezette. Civil ruhában volt, Reacher ezért nem ismerte fel rögtön. Rule közrendőr.

A nő ugyanabban a pillanatban ismerte fel Reachert. Kiszállt a Hondából, és odasétált. Reacher leengedte az ablakot.

– Reacher? Maga meg mit keres itt?

– Épp lelépek – felelte Reacher. – Sőt, igazából itt sem voltam. És maga?

Rule egy pillanatig hallgatott, mintha azt fontolgatná, válaszoljon-e.

– Valakit követtem ide.

– Goodyear nyomozót?

Rule bólintott.

– És miért követte?

– Az a gyanúm támadt, hogy valami furcsa dolog zajlik. Valami rossz.

– Úgy is volt. Honnan tudta?

Rule megvonta a vállát.

– Mondjuk, hogy zsaruösztön. Láttam, hogy Goodyear kap egy telefonhívást mobilon, aztán besiet az irodájába. Csakhogy nem a rendes mobilja volt. A saját telefonunkat kell használnunk, amíg a kapitányságon nem működnek a telefonok, és tudom, hogy neki egy iPhone-ja van. A legújabb modell. De mostanában többször is ezt a másik, régi fajtát használta. És sokszor titkolózónak tűnt. Eddig nem foglalkoztam vele túlságosan, de most megelégeltem a dolgot. Tudnom kell, miben sántikál.

– A kapitányságon volt, amikor azt a telefonhívást kapta?

– Igen.

– Akkor maga miért nem egyenruhában van? És hogy lehet, hogy a saját kocsijával követte?

– Azért mentem oda, hogy beadjam a felmondásomat. Kiszállok. Torkig vagyok azzal a hellyel. Gondoljon bele, maga csak egy idegen, aki átutazik a városon, mégis jobban a szívén viselte, hogy megakadályozzon bűnügyeket, mint a nyomozónk. Rövid idő alatt maga többet segített nekem, mint bárki valaha is a kapitányságon. Elegem lett. Ideje valami újba kezdenem.

– Valaki elolvashatta már a felmondólevelét?

– Nem hinném. Miért?

– Lehet, hogy jobb lenne, ha visszavonná.

– Miért tenném ezt?

– Üresedés lesz a nyomozói pozícióban.

– Csak egy nyomozói pozíció van a városban, és az foglalt.

– Már nem. Goodyear épp most mondott le.

– Ez komoly? Miért?

– Mondjuk, hogy személyes krízis. Kell valaki a helyére. Gondolom, hozhatnak egy külsőst is. De jobb lenne egy helybeli, akit érdekel a város. És aki eldicsekedhet azzal, hogy az utóbbi időben fűződött a nevéhez néhány letartóztatás. Ismer ilyet?

Rule egy pillanatig gondolkodott.

– Akkor vissza kell mennem a kapitányságra, és eltüntetni a levelet. – Visszaindult a saját kocsijához. Félig már megkerülte a motorháztetőt, amikor visszafordult. – És magával mi lesz? Hová megy?

– Nincs különösebb tervem.

– Nincs kedve eljönni hozzám? Tudja, hol lakom. Péntek este van. Hozathatunk valami kaját. Van otthon sör. Egy kis bor.

– És a szomszédai? Meg fognak látni.

– A francba velük! Mit fognak csinálni? Ujjat húznak valakivel, aki hamarosan a város egyetlen nyomozója lesz?

30. fejezet

Rusty Rutherford hétfő reggel kilépett a lakásából, pontosan két héttel azután, hogy kirúgták az állásából. Általában nem az a típusú ember volt, aki sokat időzik a kedvenc kávézójában. Minden áldott nap ugyanarra a helyre tért be. Pusztán csak a koffeinért, nem a társalgás kedvéért. Nem vágyott új ismerősökre. Csendben kivárta a sorát, megrendelte a kávét, amint kész lett, átvette, és már távozott is. Ezt a szokását nehéz volt megtörni még azután is, hogy egy hetet Jack Reacher társaságában töltött.

Az átmenet folyamatát nem segítette, ahogy a többi törzsvendég fogadta. Mindenki örült, hogy látja. Úgy érezte magát, mintha egy jó irányba fordított mágnes lenne, amely mindent magához vonz. A többi vendég a szokásosnál közelebb húzódott. Mire a pulthoz ért, már egy tucat emberrel is váltott pár kedves szót. Látta, hogy a barista hogyan viselkedett a sorban előtte álló két vendéggel, amikor leadták a rendelésüket. Lecsapta a bögrét a pultra, kilöttyentve a kávét a csészealjra, és ahogy odacsúsztatta nekik, még többet kilötykölt belőle. De Rustyra rámosolygott, és megkérdezte, a szokásosat kéri-e.

– Saját keverék, közepesre pörkölve, tele pohár, tej nélkül, ugye?

– Igen – bólintott Rusty. – Elvitelre.

– A ház vendége – mondta a nő. – Holnap is látjuk?

Ugyanabban a pillanatban, amikor Rusty Rutherford távozott a kávézóból, Jack Reacher kicsit távolabb ácsorgott a járda szélén, fél háztömbnyire a város egyetlen közlekedési lámpájától, amely tökéletesen működött. Figyelte, ahogy Rutherford elindul kelet felé. Nem sietett, de nem is andalgott. Csak sodródott a saját kis buborékjában. Ismerős útvonalat követett. Kényelmesen érezte magát a környezetében. Hazafelé tartott, oda, ahová tartozik.

Egy kocsi állt meg Reacher mellett. Új, fényes, jellegtelen. Bérelt autó. A biztosítási ügynök vezette, akivel egy héttel ezelőtt ismerkedett meg. Most is egyszerű, sötét öltönyben volt. De már nem tűnt pánikba esettnek, inkább mintha a világ tetején érezné magát.

– Elvihetem? – szólt ki.

– Merre tart? – kérdezte Reacher.

– Nashville-be. Értekezlet lesz az irodában. Beszámolót tartok arról, hogyan sikerült lealkudni a zsaroló által kért összeget negyven százalékkal, és így is visszaállítani a város számítógépes rendszerét. Mindent sikerült helyreállítaniuk, valami archívumot kivéve, de mindegy. Történelem, az meg kit érdekel?

Reacher egy pillanatig gondolkodott. Most jött Nashville-ből, és volt egy alapszabálya: sohase térj vissza ugyanoda, ahonnan jöttél. Annak ritkán van jó vége. De az utóbbi időben előfordult párszor, hogy kivételt tett, és változtatott a megszokott módszerein. Mindig jól sült el. És ha most megint változtatna, akkor elmehetne egy klubba zenét hallgatni.

Talán sikerül elcsípnie egy jó bandát.

És gondoskodni fog róla, hogy ki is fizessék őket.

——————————

Tartalom

Ajánlás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

Tartalom