Lee Child

SOHANAPJÁN

© 2020

Jane-nek és Ruthnak

A törzsem tagjai

1. fejezet

A város kicsinek tűnt Amerika térképén. Egy aprócska, szerényen megbújó pont egy vékony, piros vonallal jelölt út mentén, amely úgy egy centiméteren át egy egyébként teljesen üres területen húzódott. Ám közelebbről nézve, a valóságban félmillió ember élt itt. A város több mint kétszázhatvan négyzetkilométeren terült el, és közel százötvenezer háztartást számlált. Több mint nyolcszáz hektárnyi park zöldellt benne, évente félmilliárd dollár kiadása volt, és majdnem ugyanennyi bevétele az adókból, az illetékekből és az egyéb díjakból. A város elég nagy volt ahhoz, hogy ezerkétszáz fős rendőrségi állománya legyen.

Továbbá ahhoz is elég nagy volt, hogy a szervezett bűnözői csoportok két részre osszák fel maguk között a területét. A város nyugati fertályát az ukránok uralták, a keletit az albánok. A kettőjük között húzódó demarkációs vonalat gondosan kijelölték, akárcsak egy kongresszusi választási körzet határát. A határvonal névlegesen a Center Street nevű utca mentén húzódott, amely észak–déli irányban szelte ketté a várost, de itt-ott cikcakkosan kanyargott, megkerült egy-egy háztömböt, egyes környékek kisebb részeit, ahol úgy érezték, hogy figyelembe kell venni a történelmi precedensek miatt előálló sajátos körülményeket. Kemény tárgyalásokat folytattak ez ügyben. Kisebb bandaháborúk zajlottak a felségterületek kijelölése miatt. Történt egy-két kellemetlen incidens. De végül sikerült megegyezniük, és úgy tűnt, az egyezség bevált. Mindkét fél távol tartotta magát a másik területétől. Hosszú időn át nem volt köztük különösebb összeütközés.

Ez így ment egészen egy szép májusi reggelig, amikor is az ukrán banda főnöke leparkolt egy garázsban a Center Streeten, majd elindult kelet felé, az albánok felségterületére. Egyedül ment. Ötvenéves volt, és úgy festett, mint egy régi hősről készült bronzszobor: magas volt, keménykötésű, erős alkatú. Gregorynak hívatta magát: ez közelítette meg a legjobban az eredeti keresztnevét, és az amerikaiak is ki tudták ejteni. Nem volt nála fegyver, szűk nadrágot és testhez simuló pólót viselt, hogy egyértelművé tegye, nem lapul semmi a zsebében. Nem rejteget pisztolyt. Jobbra-balra kanyargott a kis utcákon, egyre mélyebbre hatolva be az albánok területére. Egy eldugott háztömb felé tartott. Tudta, hogy innen, egy fűrésztelep hátsó részén található irodából irányítják az ügyeiket.

Egész úton követték, az első pillanattól fogva, ahogy átlépte a határvonalat. Figyelmeztetésképpen előretelefonáltak a főhadiszállásra, így amikor megérkezett, már hat néma alak várta, akik félkörben, mozdulatlanul állták el az utat a fűrésztelep kapuja előtt. Mintha védekező pozícióban felállított sakkfigurák lennének. Gregory megállt, és kinyújtotta a két karját. Lassan háromszázhatvan fokban körbefordult, a karját továbbra is széttárva. Szűk nadrág, testhez simuló póló. Sehol semmi kidudorodás. Nincs nála kés, se pisztoly. Fegyvertelen volt a hat férfival szemben, akik viszont nyilván fel voltak fegyverkezve. De nem aggódott emiatt. Az albánok soha nem támadnák meg, ha nem provokálja őket, ebben biztos volt. Az udvariassági szabályokat be kell tartani. A jó modor mindennél fontosabb.

Az egyik néma alak előrelépett, részben azért, hogy elállja az útját, részben azért, hogy meghallgassa a mondandóját.

Gregory megszólalt:

– Beszélnem kell Dinóval.

Dino volt az albánok főnöke.

– Miért?

– Információim vannak számára.

– Miről?

– Valamiről, amiről tudnia kell.

– Meg tudok adni egy telefonszámot.

– Ez olyasmi, amit személyesen kellene megbeszélnünk.

– És muszáj most rögtön?

– Igen, muszáj.

A férfi egy kis ideig hallgatott, aztán sarkon fordult, és bement a nagy, felhúzható fémkapuba vágott kisebb bejárati ajtón. Hogy pótolja a távozót, a másik öt férfi szorosabbra húzta körülötte a félkört. Nemcsak óvatosságból léptek közelebb, hanem érdeklődésből is. Ez különleges alkalom volt. Az ember életében egyszer történik ilyesmi. Mintha egyszarvút láttak volna. Megjelenik az ellenséges banda főnöke, és itt áll előttük teljes életnagyságban. Korábban mindig semleges területen tartották a tárgyalásokat: egy golfpályán, a várostól távol, az autópálya túloldalán.

Gregory várt. Öt hosszú perc múlva a férfi visszatért. Kilépett a kisajtón, és nyitva hagyta. Intett. Gregory odasétált, és a fejét behúzva belépett rajta. Friss fenyőfaillat csapta meg az orrát, és meghallotta egy fűrész sivítását.

– Meg kell motoznunk, hogy nincs-e bedrótozva – mondta a férfi.

Gregory bólintott, és levette a pólóját. A felsőteste izmos volt, kemény, és erősen szőrös. Nem volt bedrótozva. A férfi ellenőrizte a varrásokat a pólón, aztán visszaadta. Gregory felvette, és az ujjaival megfésülte az összeborzolódott haját.

– Erre – intett a férfi.

Beljebb vezette Gregoryt a hullámlemezekből épült fémbarakkban. A másik öt is követte őket. Egy egyszerű kis fémajtóhoz érkeztek, amely egy tárgyalónak berendezett, ablaktalan helyiségbe nyílt, ahol négy laminált asztal állt egymáshoz tolva, mintegy akadályt képezve. Az asztalok túloldalán, középen ott ült Dino. Egy-két évvel fiatalabb volt Gregorynál, négy-öt centivel alacsonyabb, de szélesebb testalkatú. Sötét haja volt, az arca bal oldalán egy vágás nyomának tűnő sebhely éktelenkedett. A szemöldöke fölött egy rövid heg húzódott, aztán egy hosszabb a járomcsontjától egészen le az álláig. Úgy festett, mint egy felfelé fordított felkiáltójel.

A férfi, aki eddig beszélt, kihúzott egy széket Gregorynak Dinóval szemben, majd az asztalokat megkerülve letelepedett a főnöke jobbján, mint egy hűséges szárnysegéd. A másik öt is leült, kettő az egyik oldalára, három a másikra. Gregory egyedül maradt, szemben a hét rámeredő, üres arccal. Először senki sem szólalt meg. Végül Dino megkérdezte:

– Minek köszönhetem ezt az óriási megtiszteltetést?

A jó modor mindennél fontosabb.

– Új rendőrfőnököt fognak kinevezni a városban – kezdte Gregory.

– Ezt tudjuk – felelte Dino.

– A jelenlegi állomány soraiból fogják előléptetni.

– Ezt is tudjuk – mondta újból Dino.

– Azt ígérte, mindkettőnkre le fog sújtani.

– Ez is tudjuk – ismételte meg Dino, immár harmadszor.

– Van egy beépített emberünk az irodájában.

Dino erre nem felelt semmit. Ezt nem tudta.

Gregory folytatta:

– Az emberünk talált egy titkos fájlt egy fiókban elrejtett külső merevlemezen.

– Milyen fájlt?

– Az akciótervet arra, hogyan akarnak lerohanni minket.

– És mi a terv?

– Részleteket nem nagyon tartalmaz, nagyrészt vázlatos. De nem kell aggódni, meg fogjuk tudni a részleteket is, mert az emberünk hétről hétre, napról napra egyre több mindenről tájékoztat minket, mivel folyamatosan kapja a belső információkat.

– Honnan?

– Az emberünk hosszan kutatott, és talált egy másik fájlt is.

– Milyen másik fájlt?

– Egy listát.

– Milyen listát?

– A rendőrség legmegbízhatóbb informátorainak a névsorát – felelte Gregory.

– És?

– Négy név szerepelt rajta.

– És?

– Kettő közülük az én emberem.

Senki sem szólt semmit.

– Mit tettél velük? – kérdezte végül Dino.

– Bizonyára ki tudod találni.

Ismét mindenki hallgatott.

Aztán Dino azt kérdezte:

– És miért mondod el nekem mindezt? Mi közöm nekem ehhez?

– A másik két név a listán a te embered.

Csönd.

– Együtt vagyunk benne a pácban – folytatta Gregory.

– És ki ez két ember? – kérdezte Dino.

Gregory megmondta a neveket.

– Miért árulod ezt el nekem?

– Mert kötöttünk egy egyezséget – felelte Gregory. – Én mindig állom a szavam.

– Óriási hasznot húzhatnál abból, ha én elbuknék. A tiéd lehetne az egész város.

– Ez csak papíron lenne így – mondta Gregory. – Rájöttem, hogy nagyon is boldog vagyok a jelenlegi status quóval. Hol találnék elég megbízható embert, akikkel átvehetném a te üzleteidet? Ahhoz is alig találok eleget, hogy a saját dolgaimat intézzem.

– Tulajdonképpen én is így vagyok vele.

– Szóval tegyük át holnapra a háborúskodást! Ma inkább tiszteletben tartom az egyezségünket. Sajnálom, hogy ilyen kellemetlen hírt kellett hoznom, de én magam is kellemetlen helyzetbe kerültem előtted. Remélem, ez számít valamit. Mindketten benne vagyunk a pácban.

Dino bólintott, de nem felelt semmit sem.

– Lenne egy kérdésem – folytatta Gregory.

– Akkor tedd fel!

– Ha te jöttél volna rá, hogy besúgó van az embereid között, te is elmondtad volna nekem?

Dino nagyon hosszan hallgatott.

Végül megszólalt:

– Igen, ugyanezekből az okokból. Megegyeztünk. És ha mindkettőnk embereinek a neve szerepel azon a listán, akkor egyikünknek sem szabad elkapkodni a dolgot, nehogy valami ostobaságot csináljunk.

Gregory bólintott, majd felállt.

Dino jobbkeze is felállt, hogy kikísérje.

– Most biztonságban vagyunk? – kérdezte Dino.

– Belülről igen – felelte Gregory. – Ezt garantálhatom. Ma reggel hat óra óta. Van egy emberünk a városi krematóriumban, aki tartozik nekünk. Hajlandó volt ma reggel kicsit korábban beüzemelni az égetőkemencét.

Dino némán bólintott.

– És a te oldaladról biztonságban vagyunk? – kérdezte Gregory.

– Úgy lesz – felelte Dino. – Ma estére megoldom. Nekünk meg a roncszúzó telepen van egy emberünk, aki tartozik nekünk.

A szárnysegéd kikísérte Gregoryt, átvágtak a széles fémbarakkon, majd kiléptek a felhúzható fémkapuban nyíló kisajtón át a ragyogó májusi napsütésbe.

Ugyanebben a pillanatban Jack Reacher száz kilométerrel távolabb volt, egy távolsági buszon, amely épp az államközi autópályán száguldott. A bal oldalon ült, a busz hátsó része felé, az ablak mellett, a keréktengely fölött. A mellette lévő hely üres volt. Összesen huszonkilenc utast számolt össze, a szokásos vegyes társaság. Egyetlen érdekes kis helyzet akadt, amely valamennyire felkeltette az érdeklődését. A túloldalon, egy üléssel előrébb egy férfi aludt. A feje előrebukott. Őszes hajára már ráfért volna a vágás, szürkés bőre lógott, mintha nemrégiben sokat fogyott volna. Hetven körül járhatott. Rövid, cipzáras, kék dzsekit viselt, valami vastagabb pamutanyagból. Talán vízálló is lehetett. A dzseki zsebéből egy vaskos boríték kandikált ki.

Reacher rögtön felismerte. Látott már ilyen borítékot. Néha előfordult, hogy ha épp elromlott a bankjegykiadó automata, be kellett mennie a bankfiókba készpénzt kivenni. A pénztáros megkérdezte, mennyit szeretne, ő meg ilyenkor mindig azt gondolta, hogy ha mostanában nem megbízhatók az automaták, akkor nem ártana a biztonság kedvéért egy nagyobb összeget kivenni, és inkább kétszer-háromszor annyit vett ki, mint amennyit általában szokott, elég szép summát. A pénztáros ezután mindig megkérdezte, hogy kér-e hozzá borítékot. Reacher néha azt felelte, igen, és ilyenkor egy pontosan ilyen borítékba tették a pénzt, mint amely az alvó férfi zsebéből kikandikált. Ugyanilyen vastagabb fajta papírból készült, ugyanilyen méretű és formájú volt, ugyanilyen vaskos és súlyos lett a bankjegyektől. Pár száz dollár lapulhatott benne, vagy talán egy-két ezer is, attól függően, milyen címletekben volt.

Nem csak Reachernek tűnt fel a dolog. A közvetlenül előtte ülő utas is észrevette, ez egyértelmű volt. Élénk érdeklődést tanúsított az alvó férfi iránt. Újra meg újra odapillantgatott az üléssor túloldalára, lefelé irányítva a tekintetét. Huszon-egynéhány éves lehetett, zsíros haj, ritkás kecskeszakáll, farmerdzseki. Egy vékony, fiatal srác. Oda-odapillantgatott, törte a fejét, tervezgetett. Nyalogatta a szája szélét.

A busz haladt tovább. Reacher hol az ablakon nézelődött kifelé, hol a borítékot figyelte, meg a srácot, aki szintén a borítékot figyelte.

Gregory kihajtott a Center Street-i garázsból, és visszatért a biztonságos ukrán felségterületre. Az ő irodája egy taxitársaság székhelyének a hátsó traktusában volt, szemben egy zálogház, mellette pedig egy óvadékkölcsönző iroda működött, ezeknek is ő volt a tulajdonosa. Leparkolt, és bement. A kisfőnökök már ott várták. Négyen voltak, mind feltűnően hasonlítottak egymásra és Gregoryra. Ugyan nem állt fenn köztük vérségi kötelék, de nagyon hasonló kisvárosokból és falvakból származtak, és ugyanazokban a börtönökben ültek, ami talán még szorosabb köteléket jelentett.

Mind ránéztek. Négy arc, négy nagyra nyílt szempár, egyetlen kérdés.

Amit Gregory rögtön meg is válaszolt:

– Teljes siker. Dino bevette az egész mesét. Micsoda egy ostoba szamár! Akár a Brooklyn hidat is eladhattam volna neki. A két fickónak, akiknek a nevét megadtam, annyi. Egy nap kell neki, hogy elintézze a dolgot, és átrendezze az embereit. A lehetőség itt kopogtat az ajtónkon, barátaim. Van huszonnégy óránk, amíg rés tátong a soraikban, és az oldalszárnyuk védtelenül marad.

– Ilyenek ezek az albánok – szólalt meg a jobbkeze.

– A mi két emberünket hová küldtétek?

– A Bahamákra. Van ott egy kaszinós, aki tartozik nekünk. Van egy szép szállodája.

Az autópálya szélén álló zöld útjelző táblák szerint egy városhoz közeledtek. Aznap ez volt az első megállóhely. Reacher figyelte, ahogy a kecskeszakállas srác a lépéseit tervezgeti magában. Két ismeretlen tényezőt kellett megfontolnia. Vajon a pasas a pénzes borítékkal le fog itt szállni? És ha nem, felébred-e attól, ahogy a busz lassít, és bekanyarodik, majd a fékezésnél zökken egyet?

Reacher figyelt. A busz lekanyarodott a lehajtóra. Egy négysávos úton haladtak tovább dél felé, sík földek között. Látszott, hogy nemrég eshetett. A kerekek surrogtak a nedves aszfalton. A pénzes borítékos öregúr még mindig aludt. A kecskeszakállas továbbra is rajta tartotta a szemét. Reacher úgy vélte, már kifőzte a tervét. Eltűnődött, vajon mennyire lehet jó az a terv. A legokosabb húzás, amit tehet, az, ha minél hamarabb kilopja az áldozat zsebéből a borítékot, jól elrejti magánál, aztán igyekszik azonnal leszállni a buszról, amint megálltak. Még ha a férfi fel is ébred a megálló előtt, először akkor is össze lesz zavarodva. Talán észre sem veszi rögtön, hogy nincs meg boríték. És ha észreveszi, miért gondolna rögtön arra, hogy ellopták? Azt fogja hinni, hogy csak kiesett a zsebéből. Egy percig keresgélni fog az ülésen, aztán az előtte lévő ülés alatt, hátha berúgta oda. És csak ezek után kezd el kérdő tekintettel körbenézegetni. Addigra a busz már meg is áll, az emberek felkászálódnak az ülésről, leszállnak, az új utasok felszállnak. Az ülések közötti folyosón nagy lesz a jövés-menés. Könnyen el lehet illanni a kavarodásban. Ez lenne a legokosabb terv.

A srác vajon tisztában van-e ezzel?

Reacher ezt végül soha nem tudta meg.

A pénzes borítékos pasas túl hamar felébredt.

A busz lassított, aztán nagy fékcsikorgással megállt egy piros lámpánál, mire a férfi felkapta a fejét, pislogott, és rögtön megpaskolgatta a zsebét, aztán beljebb tuszkolta a borítékot, hogy ne látsszon ki.

Reacher kényelmesen hátradőlt.

A kecskeszakállas is hátradőlt.

A busz továbbindult. Mindkét oldalon szántóföldek terültek el, halványzöld, tavaszias árnyalatban pompázva. Aztán felbukkantak a város első jelei: tágas, több hektáron elterülő telephelyek, ahol mezőgazdasági gépeket árultak, vagy hazai gyártmányú autókat. Több száz fényesen csillogó új jármű sorakozott a lobogók és zászlófüzérek alatt. Aztán üzleti negyedek következtek, majd egy hatalmas hipermarket. Végül elérték a város határát. A négysávos út kétsávosra keskenyedett. A távolban magasabb épületek tűntek fel. A busz azonban lekanyarodott balra, hogy elkerülje a belvárost, tisztes távolságot tartva az előkelőbb negyedektől, aztán úgy nyolcszáz méter után megérkeztek a buszpályaudvarra. Az első megálló aznap. Reacher a helyén maradt. A végállomásig szólt a jegye.

A pénzes borítékos pasas felállt.

Biccentett egyet, csak úgy magának, feljebb rángatta a nadrágját, lejjebb húzta a dzsekijét. Ahogy egy öregúr szokott feltápászkodni, mielőtt leszáll a buszról.

Kilépett az ülések közötti folyosóra, és csoszogva előreindult. Üres kézzel, csomagja nem volt. Őszes haj, kék dzseki, az egyik zsebe kidagad, a másik üres.

A kecskeszakállas srácnak új terve támadt.

Hirtelen ötlött eszébe a gondolat. Reacher szinte látta, ahogy forognak az agyában a fogaskerekek. Mintha a játékgép három egyforma cseresznyét dobott volna ki. A srác bizonyos feltételezések alapján bizonyos következtetésekre jutott. A buszpályaudvarok soha nem a város legjobb részén helyezkednek el. A kijárat lerobbant utcákra fog vezetni, ahová a környékbeli épületek hátsó frontja néz, talán üres telkek vagy olcsó parkolók is lesznek arrafelé. Bőven akadnak eldugott sarkok és kihalt utcák. Egy huszonéves egy hetvenessel szemben. Elég egy ütés hátulról. Egyszerű kis utcai rablás. Gyakran megesik az ilyesmi. Ugyan mi lenne ebben olyan nehéz?

A kecskeszakállas felpattant, és végigsietett a folyosón, alig két méterrel lemaradva az öreg mögött.

Reacher is felállt, és a nyomukba eredt.

2. fejezet

A pénzes borítékos öregúr szemmel láthatóan határozott céllal tartott valahová. Ez egyértelmű volt. Nem nézett körbe, hogy merre is induljon. Csak kilépett a buszpályaudvar ajtaján, kelet felé fordult, és minden habozás nélkül nekivágott. Nem tétovázott, de nem is ment túl gyorsan. Kissé bizonytalannak tűnt a járása. A válla csüggedten lehorgadt. Öregnek látszott, fáradtnak, elgyötörtnek és megtörtnek. Nem fűtötte semmi lelkesedés. Olyan benyomást tett, mintha úton lenne két pont között, amelyeknek egyike sem különösebben vonzó.

A kecskeszakállas srác úgy hat lépéssel lemaradva követte, lassú léptekkel, visszafogva a tempót. Látszott, hogy nehezére esik. Langaléta volt, hosszú lábú, és felpörgette az izgatott várakozás. Szeretett volna már a lényegre térni. De a terep nem volt megfelelő, túlságosan sík és nyílt volt az egész terület, a járdák szélesek. Kicsit előrébb egy nagy kereszteződés következett közlekedési lámpákkal, ahol épp három autó is várakozott a pirosnál. Három sofőr nézegetett ki unottan az ablakon. Talán utasok is ültek mellettük. Mind potenciális szemtanú. Jobb lesz várni.

A pénzes borítékos öregúr megállt a járdaszegélynél. Várta, hogy zöldre váltson a lámpa. Egyenesen akart továbbhaladni, egy olyan részen, ahol már régebbi épületek sorakoztak keskenyebb utcákon. Egy sikátornál szélesebbek voltak ugyan, de nem valami világosak és naposak. Szigorú három-négy emeletes házak emelkedtek mindkét oldalon.

Ez már jobb terep lesz.

A lámpa átváltott. Az öregúr engedelmesen és kissé rezignáltan átkelt a zebrán. A kecskeszakállas hat lépéssel lemaradva követte. Reacher kicsit belehúzott, hogy jobban beérje. Érezte, hogy közeledik a pillanat. A srác nem fog örökké várni. Nem fogja hagyni, hogy a túlzásba vitt perfekcionizmus mindent elrontson. Úgy két tömbbel odébb már megfelelő helyre érkeznek.

Az öregúr és a srác továbbsétáltak, egymás mögött, miközben egyikük sem sejtette, hogy követik. Az első tömbnél már elég jónak tűnt a terep: elég messze esett a kereszteződéstől, két oldalról lezárták az épületek, de azért hátulról még mindig védtelennek tűnt, úgyhogy a kecskeszakállas továbbra is lemaradt, amíg a pénzes borítékos férfi átkelt az úttesten, és elhaladt a második háztömb mellett, amely meglehetősen titokzatosnak nézett ki. Mindkét vége sötétnek tűnt. Néhány bedeszkázott kirakat, egy bezárt bisztró, és egy poros ablakú adószakértői iroda.

Tökéletes.

Ideje dönteni.

Reacher arra tippelt, a srác itt már lépni fog, de előtte nyilván kissé idegesen körbenéz, sőt a háta mögé is vet egy pillantást, hogy nem jön-e valaki. Úgyhogy kissé lemaradt, és három másodpercre behúzódott a sarok mögé. Úgy gondolta, ennyi elég ahhoz, hogy valaki alaposan körbenézzen. Aztán amikor kilépett, meglátta, hogy a kecskeszakállas sietős, hosszú léptekkel már majdnem beérte az öreget. Reacher nem szeretett futni, de ez alkalommal kénytelen volt.

Túl későn ért oda. A kecskeszakállas már fellökte az öregurat, aki súlyos puffanással előrezuhant. Jól beverte a tenyerét, a térdét, a feje is odakoccant. A srác könnyedén lehajolt, a még mindig mozgásban lévő dzseki zsebe felé nyúlt, aztán egy sima mozdulattal kirántotta a borítékot. Reacher ebben a pillanatban érkezett oda, esetlen futólépésben, százkilencvenöt centis, százhúsz kilós, mozgásban lévő tömeg, csupa csont és izom. Nekiütközött a vékony srácnak, aki épp felemelkedett a guggolásból. Reacher kissé oldalra fordulva csapódott neki, és jól megtaszította a vállával, erre a srác úgy elrepült, mint az autók tesztelésénél használt bábu, aztán kicsivel odébb földet ért. Egy hosszú végtagokból álló kupac puffant félig a járdán, félig az úttesten, aztán a srác mozdulatlanul elnyúlt.

Reacher szépen odasétált, és elvette tőle a borítékot. Nem volt leragasztva. Soha nem szokták. Megnézte, mennyi van benne. Úgy két centi vastag köteg, a tetején százdolláros, a legalján is százdolláros. Átpörgette a bankjegyeket. Végig százdollárost látott. Ez több ezer dollár lehet. Tizenötezer, vagy talán húsz is.

Hátranézett. Az öreg már felemelte a fejét, és pánikba esve forgatta a fejét. Az arcán egy vágás éktelenkedett, az esésnél megsérülhetett. Bár az is lehet, hogy csak az orra vére eredt el. Reacher felmutatta a borítékot. Az öreg rámeredt. Megpróbált feltápászkodni, de nem sikerült.

Reacher odasétált hozzá.

– Eltört valamije? – kérdezte.

– Mi történt?

– Tud mozogni?

– Azt hiszem.

– Oké, akkor forduljon át!

– Itt?

– Forduljon a hátára, úgy könnyebben fel tud ülni!

– Mi történt?

– Előbb nézzük meg, hogy minden rendben van-e! Lehet, hogy mentőt kéne hívni. Van magánál telefon?

– Nem kell mentő – mondta a férfi. – Nem akarok orvost.

Vett egy mély lélegzetet, összeszorította a fogát, és egy kicsit kapálózva áthengeredett a hátára, mintha épp egy rémálomból ébredt volna az ágyában.

Fújt egy nagyot.

– Fáj valahol? – kérdezte Reacher.

– Mindenhol.

– Csak átlagos fájdalom, vagy rosszabb?

– Az hiszem, átlagos.

– Akkor rendben van.

Reacher a férfi háta alá csúsztatta a tenyerét, megtámasztotta a lapockái között, aztán felsegítette ülő helyzetbe, és félig elfordította, hogy a járda szélén üljön, a lábával az úttesten. Úgy gondolta, így kényelmesebb lesz.

– Az anyám mindig figyelmeztetett, hogy ne játsszak az úttest szélén.

– Az enyém is – mondta Reacher. – De most nem játszunk.

Átnyújtotta a borítékot. A férfi átvette, és megszorította az ujjaival, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy valódi. Reacher letelepedett mellé. Az öreg belenézett a borítékba.

– Mi történt? – kérdezte újból. A srác felé mutatott. – Ez az alak kirabolt?

Úgy hat méterrel odébb, tőlük jobbra a kecskeszakállas mozdulatlanul, arccal lefelé hevert.

– Követte magát, amióta leszálltak a buszról – magyarázta Reacher. – Kiszúrta a zsebéből kilógó borítékot.

– Maga is a buszon utazott?

Reacher bólintott.

– Közvetlenül maguk után léptem ki a buszpályaudvarról.

Az öreg visszadugta a zsebébe a borítékot.

– Szívem mélyéből köszönöm, amit tett. El sem tudja képzelni, mennyit jelent. Nem tudom elmondani.

– Szívesen – felelte Reacher.

– Megmentette az életemet.

– Örömmel tettem.

– Úgy érzem, meg kell jutalmaznom.

– Nem szükséges.

– Nem is tudnám. – A férfi megérintette a zsebét. – Valakinek ki kell fizetnem ezt az összeget. Nagyon fontos. Az egészre szükségem van. Sajnálom. Rosszul érzem magam emiatt.

– Ne tegye! – felelte Reacher.

Hat méterrel odébb, jobbra a kecskeszakállas elkezdett feltápászkodni, és négykézlábra állt.

Az öreg folytatta:

– Nem kell a rendőrség.

A srác hátrapillantott. Kissé reszketegnek és kábultnak tűnt, de hat méter távolságra volt tőlük. Azon töprengett, hogy eliszkoljon-e.

– Miért ne hívjuk a rendőrséget? – kérdezte Reacher.

– Csak kérdéseket tennének fel, ha meglátnák ezt a sok pénzt.

– Olyan kérdéseket, amikre nem szeretne válaszolni?

– Amikre nem is válaszolhatok – mondta újból a férfi.

A kecskeszakállas közben talpra kecmergett, és menekülőre fogta. Gyengén, támolyogva és kissé koordinálatlan mozgással eredt neki, de azért így is elég fürge volt. Reacher elengedte. Aznapra elege volt a futásból.

Az öreg megszólalt:

– Most mennem kell.

Az arcán és a homlokán horzsolások, a felső ajka véres. Az orrából folyt oda, amit elég nagy ütés ért.

– Biztos benne, hogy jól van? – kérdezte Reacher.

– Muszáj jól lennem. Nincs sok időm.

– Hadd lássam, fel tud-e állni!

Az öreg nem bírt felállni. Vagy minden ereje elhagyta, vagy a térde sérült meg nagyon, vagy mindkettő. Reacher talpra segítette. A férfi csak állt az úttest szélén, görnyedten, az utca túloldala felé fordulva. Nagy nehezen, egy helyben csoszogva megfordult.

Nem bírt fellépni a járdaszegélyre. Odahelyezte az egyik lábát, de nem volt annyi erő a térdében, hogy felnyomja magát a tizenöt centis szegélyre. Nagyon megüthette, fájt neki. A nadrágján csúnya szakadás éktelenkedett azon a helyen, ahol a térdkalácsa lehetett.

Reacher megállt mögötte, a könyökénél fogva megtámogatta, és felfelé tolta, mire a férfi szinte súlytalanul fellépett a járdára, mintha a holdon járna.

– Tud menni? – kérdezte Reacher.

Az öreg megpróbálkozott vele. Finom és precíz, apró lépéseket tudott csak tenni, és valahányszor a testsúlya a jobb lábára nehezedett, megrándult az arca, és felszisszent.

– Milyen messzire kell mennie? – kérdezte Reacher.

Az öreg körbenézett, hogy hol is vannak éppen.

– Még három tömböt – felelte. – Az utca túloldalára.

– Addig még elég sok járdaszegély van – állapította meg Reacher. – Jó párszor kell fel- és lelépnie.

– Majd belejövök.

– Hadd lássam! – mondta Reacher.

Az öreg elindult, keleti irányba, amerre eddig is tartott. Lassú, csoszogó léptekkel járt, a kezét kissé eltartva magától, mintha egyensúlyozna. De egyértelmű volt, hogy minden egyes lépésnél összerándul, és felszisszen. Talán még rosszabb is lett a helyzet.

– Kéne egy bot – jegyezte meg Reacher.

– Sok minden kéne – felelte az öreg.

Reacher odalépett a jobb oldalára, és a könyöke alá nyúlva megtámogatta. Mechanikai szempontból így ugyanazt nyújtotta, amit egy bot vagy egy mankó. Felfelé toló erőt, ami végül eljutott az öreg válláig. Egy kis newtoni fizika.

– Most próbáljon lépni! – mondta Reacher.

– Nem kísérhet el végig.

– Miért ne?

– Már így is épp eleget tett értem.

– Nem ez az igazi ok. Akkor azt felelte volna, hogy erre igazán nem kérhetem meg. Valami udvariasan semmitmondó választ adott volna. De ennél sokkal nyomatékosabb volt, amit mondott. Azt felelte, nem kísérhetem el végig. Miért? Hová megy?

– Azt nem árulhatom el.

– Nélkülem nem jut el odáig.

Az öreg vett egy nagy levegőt, aztán kifújta, és az ajka mozgott, mintha próbálgatná magában, mit mondjon. Felemelte a kezét, és megérintette a karcolást a homlokán, aztán megtapogatta az arcát, az orrát. Újból összerezzent.

– Kísérjen el addig a sarokig, ahová mennem kell, és segítsen át a túloldalra! Aztán hagyjon itt szépen, és menjen haza! Ez a legnagyobb szívesség, amit megtehet nekem. Komolyan mondom. Hálás lennék érte. Már most is hálás vagyok. Remélem, megérti.

– Nem, nem értem – felelte Reacher.

– Nem szabad senkit magammal vinnem.

– Ezt ki mondja?

– Azt nem árulhatom el.

– Tegyük fel, hogy amúgy is arra mennék! Szépen elválunk, maga bemegy, én meg továbbsétálok.

– Akkor tudná, hová mentem.

– Már most is tudom.

– Honnan tudhatná?

Reacher rengeteg városban megfordult már életében Amerika-szerte, keleten, nyugaton, északon és délen, mindenféle nagyságúban, korúban és állapotúban. Ismerte a ritmusukat és a szabályaikat. Ismerte a tégláikba beleégett történelmet. Ez a háztömb, ahol épp álltak, éppen olyan volt, mint százezer másik a Mississippitől keletre: rövidáru-nagykereskedések irodái, különféle kiskereskedések, kisebbfajta műhelyek, néhány ügyvéd, hajózási ügynökség, földeladással foglalkozó irodák, utazási irodák. A hátsó udvarokból talán lakások is nyílnak. A környék a tizenkilencedik század végén, a huszadik század elején élhette a virágkorát, amikor nagy volt itt a nyüzsgés, de ma már minden kihalt, omladozik, és eszi a rozsda. Ezért a sok bedeszkázott kirakat és bezárt bisztró. De egyes helyek kitartóbbak, mint mások. Egyes helyek pedig akkor is kitartanak, amikor a többi már nem. Bizonyos emberi szokások és szükségletek soha nem halnak ki.

– Három háztömbnyire innen keleti irányban, a túloldalon egy kocsma lehet – mondta meg Reacher. – Nyilván odatart.

A férfi hallgatott.

– Hogy kifizessen valakit. Egy kocsmában, még ebédidő előtt. Tehát valami helyi uzsorásról lehet szó. Én erre tippelnék. Ez tizenöt- vagy húszezer rongy. Maga nagy bajban lehet. Azt hiszem, eladta a kocsiját. A városon kívül találta meg a vevőt, aki a legtöbbet adta érte. Talán egy gyűjtő. Egy ilyen átlagos öregúrnak, mint maga, valószínűleg valami jó régi kocsija volt. Odafelé kocsival ment, aztán busszal jött vissza. Közben útba ejtették a vevő bankját, ahol a vevő kivette a pénzt, amit a pénztáros egy borítékba tett.

– Ki maga?

– A kocsma nyilvános hely. Én is lehetek szomjas, mint bárki más. Lehet, hogy van kávéjuk is. Leülök egy másik asztalhoz. Úgy tehet, mintha nem ismerne. Kifelé jövet is szüksége lesz segítségre. A térde addigra még jobban megmerevedik.

– Ki maga? – kérdezte újból a férfi.

– A nevem Jack Reacher. Katonai rendőr voltam. Arra képeztek ki, hogy észrevegyek bizonyos dolgokat.

– Egy Chevy Caprice-em volt. A régi modell. Minden eredeti rajta. Tökéletes állapotú. Alig volt benne kilométer.

– Egyáltalán nem értek a kocsikhoz.

– Az emberek manapság kedvelik a régi Caprice-eket.

– Mennyit kapott érte?

– Huszonkétezer-ötszázat.

Reacher bólintott. Még több volt, mint gondolta. Ropogós, friss bankjegyek, szorosan összefogva.

– Ilyen sokkal tartozik valakinek?

– Ma délig kell megadnom. Utána tovább növekszik az összeg.

– Akkor jobb, ha indulunk. Lehet, hogy aránylag lassan tudunk majd haladni.

– Nagyon köszönöm – mondta az öreg. – Engem Aaron Shevicknek hívnak. Örökre hálás leszek magának.

– Az idegen emberek jósága. Ez működteti a világot – felelte Reacher. – Valaki írt erről egy színdarabot is.

– Tennessee Williams – mondta Shevick. – A vágy villamosát.

– Egy villamos, az most jól jönne. Megérne öt centet kiadni a három tömb távolságért.

Elindultak. Reacher lassan haladt, kicsiket lépkedve, Shevick bicegve, óvatosan emelgette a lábát, miközben kissé oldalra dőlt, a newtoni fizika törvényei miatt.

3. fejezet

A kocsma egy jellegtelen, régi téglaépület földszintjén állt, a háztömb közepe táján. A bejárata ütött-kopott volt, barnára festve, mindkét oldalán piszkos ablakok sorakoztak. Az ajtó fölött pislákoló zöld neonfelirat egy ír nevet hirdetett. Az ablakokban csak félig égtek a hárfákat, lóheréket és egyéb figurákat ábrázoló, különféle sörmárkákat hirdető poros neonreklámok. Némelyik Reachernek is ismerős volt, mások nem. Lesegítette Shevicket a járdáról, átkísérte az úttesten, aztán felsegítette a másik oldalon a járdaszegélyre, majd eltámogatta a kocsma ajtajáig. A fejében ketyegő óra, amely mindig megmondta a pontos időt, tizenegy negyvenet mutatott.

– Én megyek be először, aztán jöjjön utánam! – mondta. – Így jobban beválik. Úgy teszünk, mintha soha nem találkoztunk volna, rendben?

– Mennyi idő után menjek maga után? – kérdezte Shevick.

– Pár perc. Addig szusszanjon egyet!

– Rendben.

Reacher benyitott az ajtón, és belépett a kocsmába. Odabent félhomály uralkodott, kilöttyintett sör és fertőtlenítő szaga terjengett. A helyiség elég tágas volt. Nem akkora, mint egy hodály, de azért nem is csak egy kisebbfajta üzlethelyiség. Középen látszott a parkettán a bárpultig vezető, kikoptatott útvonal, amelynek mindkét oldalán asztalok sorakoztak. A pult szögletes formájú volt, a helyiség bal hátsó sarkában állt. Mögötte egy kövér csapos, négynapos szakállal, a vállára lógatott konyharuhával, mintha a hivatali jelvénye lenne. A kocsmában négy vendég volt, mindegyikük egyedül ült, külön asztalnál, görnyedten, üres tekintettel bámultak a levegőbe. Ugyanolyan öregnek, fáradtnak, elgyötörtnek és megtörtnek tűntek, mint Shevick. Ketten hosszú nyakú sörösüveget szorongattak, a másik kettő félig kiürült poharat, olyan védelmezően, mintha attól félnének, hogy bármelyik pillanatban kikaphatja a kezükből valaki.

Egyikük sem úgy nézett ki, mint egy uzsorás. Talán a pultos bonyolítja az üzletet. Ő az ügynök vagy a közvetítő. Reacher odasétált, és kért egy kávét. A pultos azt felelte, az nincs, ami csalódás volt, de azért nem nagy meglepetés. A férfi udvariasan szólt hozzá, de Reachernek az volt az érzése, nem lett volna ennyire udvarias, ha nem egy ilyen nagydarab és keménynek tűnő idegennel állna szemben. Egy átlagosabb vendég talán szarkasztikusabb választ kapott volna.

Reacher a kávé helyett kért egy üveg hazai márkájú sört. Az üveg hideg volt, síkos, párás, a nyakából vulkánként tört ki a hab. Ott hagyott egy egydollárost a pulton borravalónak, és odalépett a legközelebbi üres asztalhoz, amely a jobb sarokban állt, ami pont jó volt, mert így kissé ferde szögben ülve jól belátta az egész helyiséget.

– Ne oda! – kiáltott rá a pultos.

– Miért ne? – kiáltott vissza Reacher.

– Az foglalt.

A másik négy vendég felnézett, aztán elfordította a tekintetét.

Reacher visszasétált, és elvette a pultról az egydollárosát. Ha nem mondják szépen, hogy kérem, köszönöm, akkor nincs borravaló. Átlósan átvágott a helyiségen, és odasétált a piszkos ablaknál álló legelső asztalhoz. Itt ugyanaz volt a helyzet geometriailag, csak megfordítva: úgy ülhetett le, hogy a háta mögött két fal találkozott össze, és jól beláthatta az egész helyiséget. Épp kortyolt egyet a sörből, többnyire csak habot, amikor bicegve belépett Shevick. Rögtön odapillantott a jobb oldali sarokban álló üres asztalra, és meglepetten megtorpant. Körbenézett a helyiségben. Vetett egy pillantást a pultosra, a négy magányos vendégre, Reacherre, majd újból a sarokasztalra. Még mindig üres volt.

Shevick bicegve elindult az asztal felé, de félúton megállt. Irányt változtatott. Inkább a pulthoz sántikált. Váltott pár szót a pultossal. Reacher túl messze volt tőlük, hogy ki tudja venni, mit mond, de úgy vélte, valami kérdés lehet, mondjuk: Hol van X. Y.? Az biztos, hogy közben vetett egy pillantást a sarokban álló üres asztalra. Úgy tűnt, szarkasztikus választ kapott a pultostól, olyasmit, hogy: Mi vagyok én, látnok? Shevick összerezzent, és hátrább lépett, majd megállt a senki földjén, hogy átgondolja, most mit tegyen.

Az óra Reacher fejében háromnegyed tizenkettőt mutatott.

Shevick odabicegett az üres sarokasztalhoz, és egy pillanatig tétován álldogált. Aztán leült, a fal felé nézve, mintha egy irodában a látogatóknak kikészített székre ülne le, nem pedig az íróasztal mögötti főnöki székbe. A szék szélén egyensúlyozott, egyenesen kihúzott háttal, félig oldalra fordulva az ajtót figyelte, mintha arra készülne, hogy azonnal udvariasan felpattanjon, ha besétál az illető, akivel találkoznia kell.

Senki sem jött. A kocsmában csönd honolt. Hálás kortyolgatás, szörcsögő lélegzetvétel, halk üvegcsikorgás, ahogy a pultos ronggyal törölgetett egy poharat. Shevick az ajtót bámulta. Az óra ketyegett.

Reacher felállt, és a pulthoz ment, ahhoz a végéhez, amelyik közelebb esett Shevick asztalához. A pultos hátat fordított neki, és hirtelen nagyon elfoglalt lett a pult túlsó végében. Mintha azt akarta volna közölni, hogy ha nincs borravaló, nincs kiszolgálás. Reacher erre számított is. És ezt is akarta, mert így kettesben lehettek Shevickkel.

Odasúgta:

– Most mi van?

– Még nincs itt – súgta vissza Shevick.

– Többnyire itt szokott lenni?

– Mindig. Egész nap itt ül ennél az asztalnál.

– Hányszor csinálta már ezt?

– Háromszor.

A pultos továbbra is buzgón foglalatoskodott valamivel, jó távol.

– Öt perc múlva már huszonháromezer-ötszázzal fogok tartozni neki, nem huszonkétezer-ötszázzal – suttogta Shevick.

– Ezer dolcsi a késedelmi díj?

– Naponta.

– Nem a maga hibája, hogy a fickó nem jelent meg – súgta oda Reacher.

– Ezekkel nem lehet racionálisan beszélni.

Shevick az ajtót bámulta. A pultos végzett a nem létező feladatával, és átsétált a pult hátsó végéből az elülsőbe, felszegett állal, ellenségesen, mintha esetleg hajlandó lenne felvenni a rendelést, de roppant valószínűtlen, hogy teljesíti is.

Megállt egy méterre Reachertől, és várt.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

– Akar valamit?

– Már nem. Csak szerettem volna, ha idesétál, meg vissza. Úgy tűnik, magára fér egy kis testmozgás. De most, hogy ezzel megvagyunk, mást nem kérek. Azért köszönöm.

A pultos rámeredt. Felmérte a helyzetét, ami nem volt túl előnyös számára. Talán tartott egy pisztolyt a pult alatt, de soha nem érne el odáig. Reacher karnyújtásnyira állt tőle. Csak szóban szállhatna vele csatába, ami nem lenne könnyű menet, ez egyértelmű volt. Végül az mentette meg, hogy megcsörrent a falra szerelt telefonkészülék. Felharsant a régimódi csengőhang: hosszú, tompa, gyászos berregés, majd megismétlődött.

A pultos elfordult, és felvette. Klasszikus formájú készülék volt: nagy műanyag telefonkagyló, spirálisan összecsavarodott zsinórral, amely már úgy megnyúlt, hogy lelógott a földig. A pultos hallgatott, aztán letette. Shevick felé bökött az állával, a hátsó sarokasztal felé, és odakiáltott:

– Jöjjön vissza délután hatkor!

– Micsoda? – kérdezte Shevick.

– Hallotta.

A pultos elsétált, és az újabb képzeletbeli dolga után látott.

Reacher letelepedett Shevick asztalához.

– Hogy értette, hogy jöjjek vissza hatkor? – szólalt meg az öreg.

– Gondolom, valami dolga akadt a pasasnak, akivel találkoznia kell. Idetelefonált, hogy tudja, mi a helyzet.

– De hát ebből nem tudom – mondta Shevick. – Mi van a tizenkét órás határidővel?

– Nem a maga hibája – ismételte meg Reacher. – A pasas nem jött el a találkozóra, nem maga.

– Azt fogja mondani, hogy tartozom nekik még egy ezressel.

– Ha ő nem jelent meg, akkor nem mondhatja. És mindenki tudja, hogy nem volt itt. A pultos vette át a telefonüzenetet. Tanú rá. Maga megjelent, a másik fél nem.

– Nem tudok előkeríteni még ezer dollárt – mondta Shevick. – Egyszerűen nincs.

– Én azt mondanám, a halasztás felmenti magát. Ez egyértelmű. A szerződésben kikötött feltétel. Maga megjelent a megbeszélt helyen, a megbeszélt időben, hogy átadja a pénzt. Ők nem jelentek meg, hogy átvegyék. Ez alapvetően egy tiszta jogi helyzet. Egy ügyvéd el tudná magyarázni.

– Nem kellenek ügyvédek – tiltakozott Shevick.

– Miattuk is aggódik?

– Nem tudom megengedni magamnak. Főleg, ha most össze kell kaparnom még ezer dollárt.

– Nem kell. Ez nem így működik. Maga itt volt időben, ők nem.

– Ezekkel nem lehet racionálisan beszélni.

A pultos messziről bámulta őket.

Az óramutató Reacher fejében elérte a delet.

– Nem várhatunk itt hat óra hosszat – jegyezte meg.

– A feleségem aggódni fog miattam – mondta Shevick. – Haza kéne mennem, és szólni neki. Aztán majd visszajövök.

– Hol lakik?

– Úgy másfél kilométerre innen.

– Elkísérem, ha szeretné.

Shevick egy hosszú pillanatig hallgatott. Aztán azt felelte:

– Nem, erre már igazán nem kérhetem meg. Eddig is épp eleget tett értem.

– Ez most tényleg egy semmitmondóan udvarias válasz volt.

– Úgy értem, nem akarom tovább kihasználni. Biztosan van jobb dolga is.

– Általában igyekszem elkerülni, hogy bármi dolgom legyen. Ez nyilván azért van így, mert korábban az egész életem szabályozva volt. Így aztán nem kell a világon sehová mennem, és a világ minden ideje a rendelkezésemre áll, hogy odaérjek. Nagyon szívesen teszek egy másfél kilométeres kitérőt.

– Nem, ezt igazán nem kérhetem.

– Ahogy már mondtam, azért volt ilyen szabályozott az életem, mert a katonai rendőrségnél szolgáltam, ahol, amint már ezt is említettem, alaposan kiképeztek arra, hogy észrevegyek bizonyos dolgokat. Nemcsak fizikai, de egyéb tényezőket is, az emberek lelkiállapotát. Hogyan viselkednek, miben hisznek, az emberi természet megnyilvánulásait és hasonlókat. Annak, amit erről mondtak, a nagy része baromság volt, de azért akadtak hasznos dolgok is. Maga előtt most másfél kilométeres gyaloglás áll, kihalt környéken, húszezer dollárral a zsebében, és emiatt nem érzi egészen jól magát, mert nem lenne szabad, hogy még magánál legyen ez a pénz, és ha esetleg elveszíti, az óriási katasztrófa. Ráadásul ma egyszer már ki akarták rabolni, tehát mindent egybevéve fél a sétától, és tudja, hogy én segíthetek. Ráadásul fájdalmai is vannak az eséstől, nem mozog túl jól, és tudja, hogy ebben is segíthetek. Tehát igazából egyenesen könyörögnie kéne, hogy kísérjem haza.

Shevick hallgatott.

– De maga úriember – folytatta Reacher. – Jutalmat akart nekem adni. Ha most hazakísérem, és megismerkedem a feleségével, úgy gondolja, az a legkevesebb, hogy meghívjanak ebédre. De nincs otthon ebéd. Zavarban van emiatt. Ne legyen! Én megértem a helyzetét. Nagy bajban van egy uzsorás miatt. Hónapok óta nem is ebédeltek. Nagyon úgy fest, mint aki tíz kilót fogyott mostanában. A bőre csak úgy lóg. Útközben majd veszünk valahol pár szendvicset. Az adófizetők számlájára. Nekem abból van pénzem, a maga adójából. Kellemesen elbeszélgetünk egy kicsit, aztán visszakísérem ide. Kifizetjük az embert, aztán én szépen továbbállok.

– Köszönöm – bólintott Shevick. – És ezt nagyon komolyan mondom.

– Szívesen – felelte Reacher. – És ezt nagyon komolyan mondom.

– Maga hová tart?

– Mindegy. Bárhová. Sokszor az időjárástól függ. Szeretek meleg helyen lenni. Megspórolom a kabátvásárlást.

A pultos megint rájuk bámult, még mindig messziről, a pult túlsó végéből.

– Akkor menjünk! – javasolta Reacher. – Itt akár szomjan is halhat az ember.

4. fejezet

A férfi, akinek a kocsma leghátsó sarokasztalánál találkoznia kellett volna Aaron Schevickkel, egy Fisnik nevű negyvenéves albán volt. Egyike a két embernek, akiket aznap reggel Gregory, az ukránok főnöke megnevezett. Ezután Fisnik kapott otthon egy telefonhívást Dinótól, aki szólt neki, hogy mielőtt nekikezdene az aznapi munkának a kocsmában, ugorjon be a fűrésztelepre. Dino hangja nem árulkodott semmi kellemetlenségről, sőt ha lehet, inkább vidámnak és lelkesnek tűnt. Fisnik úgy gondolta, talán dicséret vagy elismerés vár rá. Lehet, hogy új feladatkört kap, vagy valami bónuszt, vagy mindkettőt. Talán előléptetik, vagy magasabb státuszt kap a szervezeten belül.

De nem így történt. Amikor Fisnik behúzott fejjel belépett a kisajtón, az orrát rögtön megcsapta a friss fenyődeszkaillat, és meghallotta egy fűrész sivítását, miközben elindult a hátul lévő iroda felé. Meglehetősen feldobva érezte magát. Egy perccel később szigetelőszalaggal lekötözve ült egy faszéken, és hirtelen a fenyőillatból koporsószag lett, a fűrész hangjából pedig halálsikoly. Előbb átfúrták a térdét egy vezeték nélküli, majdnem egy centiméteres fúrófejjel felszerelt fúrógéppel. Aztán folytatták. Nem vallott be semmit, mivel nem volt mit bevallania. A hallgatását sztoikus beismerésnek vették. Az ő kultúrájukban ez így volt szokás. Dino, ha kissé vonakodva is, némi csodálattal adózott a kitartásának, de annyira azért nem, hogy leállítsák a fúrót. Fisnik nagyjából akkor halt meg, amikor Reacher és Shevick végül távoztak a kocsmából.

A másfél kilométeres séta első felében ugyanolyan lerobbant háztömbök között vezetett az útjuk, mint ahol a kocsma is volt, de aztán egy tágasabb, nyílt területre értek, ahol egykor úgy négyhektáros földek terülhettek el egészen addig, míg a második világháború végén haza nem tértek a katonák. Akkor a földeket beszántották, és egyenes, hosszú sorokban egyforma házakat húztak fel rájuk. Mind egyemeletes volt, némelyik szinteltolásos, azokon a helyeken, ahol az eredeti földterület nem volt teljesen sík. Az azóta eltelt hetven évben jó párszor felújították az összes ház tetejét, nem volt köztük két egyforma. Némelyikhez kisebb toldalékokat építettek, az oldalukat új műanyag burkolattal látták el. Némelyik ház előtt szépen nyírt pázsit zöldellt, máshol elvadult és gazos volt az udvar, de ettől eltekintve a háború után épült telepet a szigorú és spórolós egységesség szelleme lengte be. A telkek zsebkendőnyi méretűek voltak, az utak és a járdák keskenyek. Az éles, derékszögű kanyarokat arra tervezték, hogy megfeleljenek az 1948-as évjáratú Fordoknak, Chevyknek, Studebakereknek és Plymouthoknak.

Reacher és Shevick útközben bementek egy benzinkúti boltba. Vettek három csirkesalátás szendvicset, három csomag csipszet és három doboz üdítőt. Reacher a jobb kezében vitte a zacskót, a bal kezével Shevicket támogatta. Bicegve áthaladtak az utcák labirintusán. Shevickék háza elég messze bújt meg, egy kis zsákutcában, amely előtt egy szűkös kocsiforduló volt, alig szélesebb, mint maga az utca. Mint a kis kidudorodás egy régimódi hőmérő végén. A ház az utca bal oldalán állt, fehérre festett kerítés vette körbe, a lécek között már kidugták a fejüket az első rózsabimbók. A ház földszintes, ranchház típusú épület volt, a többiéhez hasonló alappal és szerkezettel, bitumenes tetővel és hófehér deszkaborítással. Látszott, hogy szépen karbantartják, de azért nem mostanában volt felújítva. Az ablakok porosak voltak, a kertben nagyra nőtt a fű.

Reacher és Shevick végigbicegtek az aszfaltozott kerti ösvényen, amely alig volt elég széles kettőjüknek. Shevick elővett egy kulcsot, de mielőtt a zárba dughatta volna, az ajtó már ki is tárult. Egy nő állt a küszöbön. Nyilván Mrs. Shevick lehetett. Azonnal egyértelmű volt a köztük lévő kapcsolat. Az asszony őszes volt, görnyedt vállú, és látszott rajta, hogy nemrégiben sokat fogyhatott, akárcsak a férje. Szintén hetven körül járhatott, de ő magasba emelve tartotta a fejét, és határozott volt a tekintete. Benne még égett a tűz. A férje arcára meredt, a homlokán és az arcán éktelenkedő horzsolásokra, a felső ajkára száradt vérre.

– Elestem – magyarázta Shevick. – Megbotlottam a járdaszegélyben. A térdemet is bevertem. Az a legrosszabb. Ez az úr volt olyan kedves, és hazakísért.

A nő tekintete egy pillanatra értetlenül Reacherre villant, aztán megint a férjére nézett.

– Jobb lesz, ha gyorsan ellátjuk a sebeidet.

Hátrább lépett, Shevick pedig belépett az előszobába.

– Sikerült...? – kezdte a kérdést a felesége, de aztán elhallgatott, talán zavarban volt az idegen előtt. Nyilván azt akarta kérdezni, hogy: Sikerült átadni a pénzt? De vannak problémák, amiket nem teregetünk ki mások előtt.

– Bonyolult – mondta Shevick.

Egy pillanatra csönd lett.

Reacher felmutatta a zacskót.

– Hoztunk ebédet. Gondoltuk, nehéz lenne most kiszaladni a boltba bevásárolni.

Mrs. Shevick megint értetlenül nézett rá, és kissé sértetten. Szégyenkezve.

– Mindent tud, Maria – nyugtatta meg Shevick. – Nyomozó volt régen a hadseregben, és átlátott rajtam.

– Elmondtad neki?

– Magától is rájött. Alapos kiképzést kapott.

– És mi olyan bonyolult? – kérdezte a nő. – Mi történt? Ki ütött meg? Ez az ember?

– Milyen ember?

A nő egyenesen Reacherre nézett.

– Aki az ebédet hozta. Ő is közéjük való?

– Nem – felelte Shevick. – Dehogy, egyáltalán nem. Neki semmi köze hozzájuk.

– Akkor miért jött veled? Miért kísért el? Olyan, mint egy börtönőr.

Shevick mesélni kezdett:

– Amikor ki akartak... – Aztán elhallgatott, és inkább úgy folytatta: – Amikor elestem, ő épp arra járt, és felsegített. Hamar kiderült, hogy nem igazán tudok egyedül járni, úgyhogy végig elkísért. Nem követ. Csak azért van itt, mert én is ide jöttem. Össze vagyunk nőve. Legalábbis most. Mert megsérült a térdem. Ilyen egyszerű.

– Az előbb azt mondtad, bonyolult.

– Menjünk beljebb! – mondta Shevick.

A felesége egy pillanatig még állt, aztán sarkon fordult, és mutatta az utat. A ház belülről ugyanolyan volt, mint amilyennek kívülről látszott. Öreg volt, jól karbantartott, de egyértelműen nem mostanában lett felújítva. A szobák kicsik voltak, a folyosók keskenyek. A nappaliba mentek, ahol egy kis kétszemélyes kanapé állt két fotel társaságában. Látszottak a konnektorok és a vezetékek, de tévé sehol.

– Mi olyan bonyolult? – kérdezte Mrs. Shevick.

– Fisnik nem jelent meg – magyarázta Shevick. – Általában egész nap ott ül a kocsmában, de ma nem volt ott. Csak egy telefonüzenetet küldött, hogy menjek vissza hatkor.

– Akkor most hol van a pénz?

– Még nálam.

– Hol?

– A zsebemben.

– Fisnik azt fogja mondani, hogy tartozunk neki még egy ezressel.

– Ez az úr azt mondja, hogy nem kérhet ilyet.

A nő ismét Reacherre pillantott, aztán visszafordult a férjéhez.

– Rendbe kell tennünk téged. – Megint Reacherre nézett, és a konyha felé mutatott. – Legyen szíves, tegye be az ebédet a hűtőbe!

A hűtő többé-kevésbé üresen kongott. Amikor Reacher kinyitotta az ajtaját, rögtön látta, hogy nagyon tisztára van súrolva, de alig volt benne valami, csak majdnem üres flakonok, amik már vagy fél éve ott állhattak. Betette a zacskót a középső polcra, visszament a nappaliba, és várt. A falakat családi fotók díszítették, ízlésesen csoportosítva, ahogy a magazinokban lehet látni. A legfeltűnőbb helyen három díszes keretű kép lógott. A fekete-fehér fotók olyan régiek voltak, hogy már kissé megsárgultak. Az elsőn egy amerikai katona állt a ház előtt, mellette egy nő, valószínűleg a menyasszonya. A fiatalember frissen vasalt keki egyenruhát viselt. Közlegény volt. Ahhoz túl fiatalnak tűnt, hogy harcolhatott volna a második világháborúban. Valószínűleg három évig Németországban állomásozott a háború után. Talán a koreai háború idején is behívták. A nő virágos nyári ruhát viselt, lábszárközépig érő, bővülő szoknyával. Mindketten mosolyogtak. A ház deszkaburkolata fehéren ragyogott mögöttük a napfényben. A lábuknál frissen felásott föld.

A második fotón már egyéves fű zöldellt a lábuk alatt, és a nő egy kisbabát tartott a karjában. Ugyanúgy mosolyogtak, ugyanúgy ragyogott a ház fehér fala. Az újdonsült apa már nem egyenruhát viselt, hanem magas derekú, műszálas anyagú nadrágot és rövid ujjú fehér inget. A kismamán a virágos ruha helyett vékony kardigán és háromnegyedes szárú nadrág volt. A kisbabát úgy bebugyolálták egy takaróba, hogy épp csak az arcocskája kandikált ki belőle, amit alig lehetett kivenni a képen.

A harmadik fotó úgy nyolc évvel később készülhetett hármójukról. A fal mellé ültetett növények már félig eltakarták a házat. A talpuk alatt sűrűn nőtt a fű. A férfi a nyolc év során felszedett pár kilót, a dereka vastagabb lett, a válla kicsit szélesebb. A haját hátrafésülte, már kezdett gyérülni. A nő csinosabb volt, mint valaha, de kissé fáradtnak tűnt, ahogy általában az ötvenes években készült fotókon a nők.

Az előttük álló nyolcéves kislány szinte biztosan Maria Shevick lehetett. Fel lehetett ismerni az arcformájáról és a közvetlen tekintetéről. Aztán a kislány felnőtt, a szülők megöregedtek, meghaltak, és a lányuk megörökölte a házat – legalábbis Reacher ezt feltételezte. A következő csoportba rendezett fotók igazolták is a feltevését. Ezek Kodak géppel készült, megfakult színes fényképek voltak, és pontosan ugyanott készültek, ugyanazon a füves területen, ugyanannál a falnál. Mintha ez valami családi hagyomány lenne. Az első képen Mrs. Shevick talán húszéves lehetett, mellette a mostaninál sokkal egyenesebb tartású és vékonyabb Mr. Shevick, szintén húsz körül. Az arcuk szögletesnek és fiatalnak tűnt, az árnyékok miatt karvalyorruk volt, a mosolyuk széles és boldog.

A második fotón ugyanez a pár, a karjukban egy kisbabával. A következő sorban elhelyezett fotókon balról jobbra haladva követni lehetett, ahogy a lányka felcseperedett, totyogó lett, aztán négy év körüli kislány, hatéves, majd nyolcéves, a mögötte álló szülein pedig követni lehetett a hetvenes évek divatjának alakulását: nagy, bozontos frizurák, szűk atlétatrikók, puffos ruhaujjak.

A következő fotósoron a kislányból tinédzser lett, aztán érettségiző diák, majd fiatal nő. Ahogy idősebb lett, a képek már egy új Kodak fényképezőgéppel készülhettek. Reacher úgy számolta, most ötven felé járhat. Hogy is hívják ezt a generációt? Az első baby boomerek első gyerekei. Bizonyára ennek a generációnak is van valami hivatalos elnevezése.

– Hát itt van – szólalt meg mögötte Mrs. Shevick.

– Épp a családi fotóikat csodáltam – mondta Reacher.

– Igen – bólintott a nő.

– Szóval van egy lányuk?

– Igen – mondta újból Mrs. Shevick.

Aztán bejött a férje. Az odaszáradt vért letörölték az ajkáról, a horzsolások valami sárgás sebkenőcstől csillogtak. A haja megfésülve.

– Akkor együnk! – javasolta.

A konyhában állt egy kis étkezőasztal, alumíniumszegélyű laminált lappal, amely már kissé megkopott a több évtizednyi állandó törölgetéstől, de egykor csillogó-villogó lehetett. Mellette három hozzáillő műanyag szék. Talán még akkoriban vették őket, amikor Maria Shevick kislány volt. Amikor először kezdett együtt étkezni a szüleivel – kés-villa, kérem, köszönöm. Most, sok-sok évvel később szólt Reachernek meg a férjének, hogy üljenek asztalhoz, és kivette a zacskóból a szendvicseket, porcelántányérokra tette őket, porcelántálakba öntötte a csipszet, az üdítőket kitöltötte opálos üvegből készült öblös poharakba. Hozott textilszalvétákat is. Leült, és Reacherre nézett.

– Biztosan nagyon ostobának tart minket, amiért ilyen helyzetbe keveredtünk.

– Nem igazán – felelte Reacher. – Talán csak nagyon pechesek. Vagy nagyon kétségbeesettek. Biztos vagyok benne, hogy ez volt az utolsó lehetőségük. Már a tévét is eladták. És nyilván még sok minden mást. Gondolom, jelzáloghitelt is vettek fel a házra, de nem volt elég. Találni kellett valami alternatív megoldást.

– Igen – bólintott a nő.

– Bizonyára jó okuk volt rá.

– Igen – felelte újból Mrs. Shevick.

Többet nem mondott. A férje és ő is lassan ettek, apró falatokban, egy szem csipsz, egy korty üdítő. Mintha élveznék a dolog újdonságát. Vagy mintha aggódnának az emésztésük miatt. A konyha csöndes volt. Nem hallatszott be kintről semmi, a forgalom vagy egyéb utcai zajok. A falakat régimódi metrócsempe borította, illetve virágos tapéta, olyasféle mintájú, mint Mrs. Shevick édesanyjának ruhája a legelső fotón, csak halványabb, és kevésbé merész. A linóleumpadlón valamikor réges-régen nyomokat hagyott egy tűsarkú cipő, de a sok feltörléstől szinte teljesen simára kopott. A háztartási gépeket már kicserélték, talán Nixon elnöksége idején. De Reacher azt gyanította, a konyhapult munkalapja még az eredeti lehet. Halványsárga volt, laminált, és finom hullámos vonalak húzódtak rajta, mint a szívverést jelző vonalak egy EKG-n.

Mrs. Shevick végzett a szendvicsével. Megitta az üdítőt. Megnedvesített ujja hegyével felcsipegette az utolsó csipszmorzsákat. Megtörölgette az ajkát a szalvétával. Aztán Reacherre nézett.

– Köszönjük.

– Nagyon szívesen.

– Szóval maga úgy gondolja, Fisnik nem kérhet plusz ezer dollárt.

– Úgy értettem, szerintem nem lenne joga. De ez nem jelenti azt, hogy nem is fog kérni.

– Én azt hiszem, ki kell majd fizetnünk.

– Én szívesen letárgyalnám ezt a dolgot azzal a fickóval a maguk képviseletében. Ha akarják. Lenne számára egy-két érvem.

– És biztos vagyok benne, hogy meggyőző lenne. De a férjemtől úgy hallom, csak átutazóban van. Maga holnap már nem lesz itt. Mi viszont igen. Valószínűleg biztonságosabb, ha fizetünk.

– De nincs ennyi pénzünk – szólt közbe Aaron Shevick.

A felesége nem felelt semmit. A gyűrűket forgatta az ujján. Egy vékony arany jegygyűrűt viselt, mellette pedig egy aprócska gyémánttal díszített szoliter eljegyzési gyűrűt. Nyilván a zálogház jár az eszében, gondolta Reacher. Valószínűleg a buszpályaudvar közelében bújhat meg, egy olcsó utcácskában. De egy jegygyűrűnél és egy apró kis szoliternél többre lesz szüksége, ha ezer dollárt akar szerezni. Talán megvannak még az anyjától örökölt ékszerei, az emeleten egy fiókban. Talán örökölt ezt-azt öreg nagynéniktől-nagybácsiktól is: kitűzőket, medálokat, nyugdíjba vonuláskor kapott órákat.

– Ezzel majd ráérünk akkor foglalkozni, ha majd ott tartunk. Talán lehet majd racionálisan beszélni vele. Lehet, hogy nem kér több pénzt.

– Ezekkel nem lehet racionálisan beszélni – mondta Shevick.

– Van erre valami közvetlen bizonyítéka? – kérdezte Reacher.

– Csak közvetett. Fisnik részletesen elmesélte, milyen büntetések járnak a nem fizetésért. Még a legelső alkalommal. Voltak fotók a telefonján, meg egy rövid videó is. Meg kellett néznem őket. Ezért aztán soha nem is késtünk a visszafizetéssel. Mostanáig.

– Arra nem gondolt, hogy a rendőrséghez forduljon?

– De, persze, gondoltunk. De önként léptem velük szerződésre. Pénzt kölcsönöztünk tőlük. Elfogadtuk a feltételeiket. És az is szerepelt köztük, hogy nem megyünk a rendőrségre. Megmutatta a telefonján, hogy ezért milyen büntetés jár. Mindent egybevéve, úgy gondoltuk, túl kockázatos lenne.

– Valószínűleg bölcsen tették – bólintott Reacher, bár valójában nem így gondolta. Neki az volt a véleménye, hogy Fisnikkel szemben nem az a helyes magatartás, hogy tiszteletben tartjuk a szerződést, hanem az, hogy behúzunk neki egy jó nagyot, a nyakára célozva, aztán esetleg odacsapjuk a fejét az asztalhoz, ott, a kocsma eldugott sarkában. De hát Reacher nem volt hetvenéves, görnyedt hátú és éhes. Valószínűleg bölcsen tették.

– Hatkor már tudni fogjuk, hogy állunk – mondta Mrs. Shevick.

A délután hátralévő részében hallgatólagos megegyezéssel igyekeztek inkább másról beszélni. Elmesélték egymásnak az életük történetét, hogy legyen miről udvariasan csevegni. Mrs. Shevick valóban a szüleitől örökölte a házat, akik az állam által a leszerelt katonáknak nyújtott program keretében vették annak idején, látatlanban. Őket is magával sodorta az őrült házvásárlási roham, amivel az emberek igyekeztek a középosztályba emelkedni. Ő maga egy évvel később született meg, ahogy azt a fű növése is mutatta a fotón. Itt nőtt fel, aztán a szülei meghaltak, és ugyanabban az évben megismerkedett a jövendő férjével. Aaron Shevick szerszámgépkezelő volt, nagyon értette a szakmáját. Ő is a közelben nőtt fel. Nagy szükség volt azokra, akik az ő szakmájában dolgoztak, úgyhogy nem hívták be a vietnámi háború idején. Egy évvel később – pontosan úgy, ahogy korábban Maria szülei esetében – megszületett a lányuk, aki aztán szintén itt nőtt fel: immáron a második generáció. Jó tanuló volt az iskolában, aztán dolgozni kezdett. Nem ment férjhez, és nincsenek unokák, de ez legyen a legnagyobb baj. Reachernek feltűnt, hogy ahogy a történet közeledett a jelenhez, Shevickék hangja egyre jobban megváltozott. Komorabb lett, fojtott, mintha lennének dolgok, amiket nem akarnak elmondani.

Az óra Reacher fejében ötöt mutatott. Neki tizenöt percbe telik másfél kilométert megtenni, a legtöbb embernek húszba, de Shevick tempójában inkább egy óra kell hozzá.

– Itt az idő – mondta. – Induljunk!

5. fejezet

Reacher megint lesegítette Shevicket a járdáról, át az úttesten, fel a másik járdára, majd elkísérte a kocsma ajtajáig. Ismét ő nyitott be először, ugyanabból az okból. Ha egy ismeretlen közvetlenül a célszemély előtt érkezik, azt tudat alatt tízszer kevésbé kapcsoljuk össze vele, mint ha az illető után lépne be. Ilyen az emberi természet. Amit erről tanult, többnyire kamu volt, de néha hasznos.

A pult mögött ugyanaz a kövér csapos állt. Most kilenc vendég ült odabent, két pár és öt magányos ember, külön asztaloknál. Az egyik illető hat órával ezelőtt is ott ült, egy másik egy nyolcvan körüli öregasszony volt, aki egy áttetsző folyadékkal teli poharat szorongatott. Valószínűleg nem víz volt benne.

A leghátsó sarokban álló asztalnál egy férfi ült.

Nagydarab volt, negyven körüli, olyan sápadtfehér bőrű, hogy szinte ragyogott az arca a félhomályban. A szeme is színtelen volt, a szempillája is, a szemöldöke is. Egészen rövidre nyírt, világosszőke haja olyan volt, mint a kukoricabajusz, és szinte fehéren világított. Vaskos, fehér csuklóját megtámasztotta az asztal szélén, fehér lapátkeze egy nagy, fekete noteszon pihent. Fekete öltönyt viselt, fehér inget és fekete selyem nyakkendőt. Az ing gallérjánál egy tetoválás kandikált ki a nyakán. Egy felirat. Idegen ábécé volt, de nem orosz szöveg. Valami más nyelv.

Reacher leült, de nem rendelt semmit. Egy perccel később besántikált Shevick. Megint rögtön a távoli sarokban álló asztalra nézett, és meglepetten megtorpant. Oldalra csoszogott, és leült a Reacher melletti üres asztalhoz.

Odasúgta:

– Ez nem Fisnik.

– Biztos benne?

– Fisnik kreol bőrű és fekete hajú.

– Látta már valaha ezt a fickót?

– Soha. Mindig Fisnik jött.

– Talán gyengélkedik. Lehet, hogy ezért üzent. Kellett találnia maga helyett valakit, de hat előtt nem tudott senkit küldeni.

– Lehetséges.

Reacher hallgatott.

– Mi az? – súgta oda Shevick.

– Biztos benne, hogy még soha nem látta ezt az embert?

– Miért?

– Mert akkor ez azt jelenti, hogy ő sem látta magát. Maga csak egy név egy könyvben.

– Mire akar célozni?

– Én is lehetnék maga. Odamegyek, átadom maga helyett a pénzt, és lerendezem vele a részleteket.

– Úgy érti, ha többet akarna kérni?

– Megpróbálhatom meggyőzni. A legtöbben végül azt teszik, ami helyes. Ez a tapasztalatom.

Most Shevick hallgatott.

– De valamit biztosan kell tudnom – folytatta Reacher. – Különben hülyén jöhetek ki a helyzetből.

– Mit?

– Ez az utolsó részlet? Huszonkétezer-ötszáz, és vége?

– Ennyivel tartozunk nekik.

– Adja ide a borítékot!

– Ez őrültség.

– Kemény napja volt. Tegyen le egy kis terhet a válláról!

– Mariának igaza volt. Maga már nem lesz itt holnap.

– Nem fogok problémát a nyakukon hagyni. A pasas vagy beleegyezik abba, amit mondok, vagy nem. Ha nem, akkor sem kerülnek rosszabb helyzetbe a mostaninál. De maga dönt. Nekem mindegy. Én nem keresem a bajt. Szeretek nyugodtan éldegélni. De így megspórolhatna magának egy oda-vissza sétát. A térde még mindig elég rossznak tűnik.

Shevick mozdulatlanul ült, és egy hosszú pillanatig hallgatott. Aztán átadta Reachernek a borítékot. Kivette a zsebéből, és az asztal alatt lopva odanyújtotta. Reacher átvette. Majdnem két centi vastag volt, súlyos. Zsebre tette.

– Maradjon itt ülve! – mondta.

Felállt, és elsétált a hátsó sarok felé. Modern embernek tartotta magát, a huszadik században született, a huszonegyedikben élt, de azzal is tisztában volt, hogy van a fejében egy nyitott portál vagy egy féregjárat, amelyen keresztül kapcsolódni tud az emberiség legprimitívebb múltjához, amikor is évmilliókon át bármelyik élőlényről kiderülhetett, hogy ragadozó vagy rivális, ezért azonnal fel kellett mérni az erőviszonyokat, méghozzá nagyon pontosan. Ki van domináns pozícióban, és kinek kell behódolnia?

A pasasról rögtön látta, hogy kihívást fog jelenteni, már ha arra kerül sor, hogy a verbális szintről át kell térni a fizikaira. De azért nem gigantikus méretű kihívást. Valahol a nagyobbfajta és a kisebbfajta között. A férfi technikai szempontból kevésbé képzett, ez szinte biztos, hacsak nem szolgált ő is az amerikai hadseregben, ahol a világ legmocskosabb harci módszereit oktatják – nem mintha ezt valaha is nyilvánosan beismernék. Viszont a fickó helyzetét erősítette, hogy nagydarab volt, jó pár évvel fiatalabb nála, és látszott rajta, hogy ismeri a dörgést. Úgy tűnt, nem fog egykönnyen megijedni. Úgy festett, mint aki hozzá van szokva ahhoz, hogy ő győz. Reacher agyának legősibb, primitív része felmért minden tudatosan alig felfogható információt, és már ki is gyulladt a sárgán villogó vészjelző – de ez nem akadályozta meg abban, hogy továbbhaladjon az asztal felé. A férfi figyelte. Szemmel láthatóan ő is épp elvégezte magában az atavisztikus számításokat. Melyikük a dominánsabb állat? Meglehetősen magabiztosnak tűnt. Mintha jónak ítélné az esélyeit.

Reacher leült ugyanarra a székre, ahová hat órával korábban Shevick. A látogatóknak fenntartott helyre. A férfi, aki a főnöki széken foglalt helyet, közelről nézve kissé idősebbnek látszott, mint távolról. Negyvenegy-negyvenkét éves lehetett. Talán negyvenöt. Aránylag idősebb. Komoly embernek tűnt, de ezt a tekintélyes benyomást kissé aláásta a kísérteties sápadtsága. Ez volt rajta a legfeltűnőbb. Meg a tetoválás. Egyenetlen vonalakkal, nem túl szakértő módon készült. Nyilván a börtönben. És valószínűleg nem egy amerikai börtönben.

A férfi fogta a noteszt, kinyitotta, és felállítva megtámasztotta maga előtt az asztalon. Rápillantott, kissé nehézkesen, mert túl közel volt. Mint amikor egy kártyajátékos egészen közel tartja magához a lapjait, nehogy valaki véletlenül beléjük lásson.

– Hogy hívják? – kérdezte.

– Magát hogy hívják? – kérdezett vissza Reacher.

– Az én nevem nem érdekes.

– Hol van Fisnik?

– Fisniket lecserélték. Bármilyen ügye volt vele, mostantól velem kell intéznie.

– Ennél többet akarok tudni. Ez fontos tranzakció. Komoly pénzügyekről van szó. Fisnik pénzt kölcsönzött nekem, és neki kell visszafizetnem.

– Ahogy már mondtam, bármilyen ügye volt Fisnikkel, mostantól velem kell intéznie. Fisnik ügyfelei ezentúl az én ügyfeleim. Ha tartozik neki, mostantól nekem tartozik. Nem olyan bonyolult ez. Hogy hívják?

– Aaron Shevick – felelte Reacher.

A férfi hunyorogva a noteszba pillantott. Aztán bólintott.

– Ez az utolsó részlet?

– Kapok róla nyugtát? – kérdezte Reacher.

– Fisnik nyugtákat adott?

– Maga nem Fisnik. Még a nevét sem tudom.

– A nevem nem fontos.

– Nekem az. Tudnom kell, kinek fizetek.

A férfi csontvázfehér ujjával megkocogtatta a csillogó koponyáját.

– A nyugtája itt van a fejemben. Elég, ha ennyit tud.

– Lehet, hogy Fisnik holnap lecsap rám.

– Már kétszer elmondtam: tegnap még Fisnik ügyfele volt, ma már az enyém. Holnap is az enyém lesz. Fisnik a múlté. Fisnik eltűnt. A dolgok változnak. Mennyivel tartozik?

– Nem tudom. Mindig Fisnik mondta meg. Volt egy számítási módszere.

– Milyen módszere?

– Vannak különféle díjak és büntetések, valamint egyéb tételek. Aztán felkerekítette a legközelebbi százasra, plusz ötszáz az adminisztrációs díj. Ez volt a szabály. Én soha nem értettem igazán. Nem akartam, hogy azt higgye, átvágom. Jobban szerettem, ha ő mondja meg, mennyit fizetek. Így biztosabb.

– És maga szerint mennyinek kéne lenni az összegnek?

– A mostaninak?

– Az utolsó részletnek.

– Azt sem akarnám, hogy maga azt higgye, átvágom. Ha maga vette át Fisnik üzletét. Gondolom, ugyanazok a feltételek.

– Mondja meg mind a két összeget! Hogy maga mennyit számol, és hogy Fisnik módszere szerint mennyi jönne ki. Esetleg egyezséget köthetünk, mondjuk, elfelezzük a különbözetet. Bevezető ajánlatként.

– Szerintem nyolcszáz dollár – mondta Reacher. – De Fisnik valószínűleg ezernégyszázat számolna. Ahogy mondtam, felkerekítette a legközelebbi százasra, plusz ötszáz kezelési költség.

A férfi hunyorogva a noteszba nézett.

Lassan, bölcsen bólintott, teljes egyetértéssel.

– De még sincs felezés. Így döntöttem. Kérem a teljes ezernégyszázat.

Becsapta a noteszt, és lefektette az asztalra.

Reacher a zsebébe nyúlt, a hüvelykujját bedugta a nyitott borítékba, és lehámozott tizennégy bankjegyet a kötegből. Átnyújtotta. A sápadt férfi gyors, gyakorlott ujjakkal átszámolta, egyszer félbehajtotta, és zsebre vágta.

– Akkor rendben vagyunk? – kérdezte Reacher.

– Teljesen rendezve van a tartozás.

– Nyugta?

A férfi megint megkocogtatta a fejét.

– Most tűnjön el! A legközelebbi alkalomig.

– Milyen legközelebbi alkalomig?

– Amikor újra kölcsön kell.

– Remélem, soha többé nem kell.

– Az ilyen lúzereknek mindig kell. Tudja, hol talál meg.

Reacher egy pillanatig hallgatott.

– Igen – mondta aztán. – Tudom. Számíthat rá.

Egy hosszú pillanatig még ült, aztán felállt, és mereven előrenézve, lassan elballagott, majd kilépett az ajtón át az utcára.

Egy perccel később Shevick is utánabicegett.

– Beszélnünk kell – mondta Reacher.

6. fejezet

Shevicknek még megvolt a mobilja. Azt mondta, azért nem adta el, mert csak egy vacak, régi, összecsukható fajta, szinte semmit sem ér, és azért használja még mindig, mert többe kerülne lemondani az előfizetést, mint fenntartani. És időnként tényleg szükség is van rá. Reacher azt mondta, ez most egy ilyen alkalom, mert kéne hívnia egy taxit. Shevick azt felelte, nem engedheti meg magának, hogy taxival furikázgasson. Reacher azt mondta, de igen, most az egyszer kénytelen lesz.

Egy ütött-kopott, narancssárgára mázolt régi Crown Vic érkezett, a sofőr melletti oldalon egy rendőrségi autókra való spotlámpa, a tetőn Taxi feliratú tábla. Ránézésre nem volt valami szép jármű, de azért eldöcögött. Zötyögve, zakatoló motorral megtette a másfél kilométeres utat Shevickék házáig, majd megállt előtte. Reacher bekísérte Shevicket a keskeny kerti úton az ajtóig. Megint kinyílt, még mielőtt bedugta volna a kulcsot a zárba. Mrs. Shevick rámeredt a férjére, az arcán néma kérdések: Taxi? A térded miatt? Akkor miért kísért el megint a nagydarab fickó?

És a legfontosabb: Tartozunk még ezer dollárral?

– Még mindig bonyolult. – Shevick csak ennyit mondott.

Bementek a konyhába. A tűzhely hideg volt. Nincs vacsora. Aznap már ettek egyszer. Mindhárman letelepedtek az asztalhoz. Shevick elmondta a történetet. Fisnik nem jött, valaki helyettesítette. Egy baljós külsejű, sápadt idegen, egy nagy fekete notesszal. Aztán elmesélte, hogy Reacher felajánlotta, eljátssza a szerepét.

Mrs. Shevick Reacherre pillantott, aki közbeszólt:

– Nagyjából biztos vagyok benne, hogy ukrán az illető. Börtöntetoválás volt a nyakán. Biztos, hogy cirill betűkkel.

– Nem hiszem, hogy Fisnik ukrán lett volna – mondta Mrs. Shevick. – A Fisnik albán név. Utánanéztem a könyvtárban.

– A pasas azt mondta, hogy Fisniket leváltották, és ha bárkinek bármi elintézni való ügye van vele, azt ezentúl vele kell elintéznie. Fisnik ügyfelei mostantól az ő ügyfelei. Ha valaki pénzzel tartozik Fisniknek, az ezentúl neki tartozik. Ezt többször is elismételte, többféleképpen. Azt mondta, hogy nem olyan bonyolult ez, mint az atomfizika.

– És akart még ezer dollárt?

– Egészen közel tartotta magához a noteszát, esetlenül az asztalra támasztva. Először nem értettem igazán, miért. Azt gondoltam, nem akarja, hogy lássam, mi áll benne. Megkérdezte a nevemet, mondtam, hogy Aaron Shevick. Lenézett a noteszra, és bólintott. De ezt furának találtam.

– Miért?

– Mekkora a valószínűsége, hogy pont az S betűs neveknél volt nyitva a notesza? Egy a huszonhathoz. Lehetséges, de nem valószínű. Úgyhogy egyre inkább az volt a gyanúm, hogy nem azért rejtegeti a noteszt, hogy ne lássam, mi van benne, hanem hogy ne lássam, hogy mi nincs benne. Mert nem volt benne semmi. Arra tippeltem, hogy üres, ami aztán be is bizonyosodott. Megkérdezte, mennyivel tartozom, mert ő nem tudta. Nem voltak meg neki Fisnik feljegyzései. Ez nem Fisnik régi notesza volt, hanem egy vadonatúj, teljesen üres.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy nem egy rutinszerű, szervezeten belüli átrendezés történt. Nem arról van szó, hogy Fisniket a kispadra ültették, és egy másik játékost küldtek a pályára. Hanem ellenséges átvétel történt, kívülről. Teljesen új a vezetőség. Újra átgondoltam magamban, hogy a pasas pontosan miket mondott, milyen nyelvezetet használt. Teljesen egyértelműen kiderült belőle, hogy ez a helyzet. Valaki erőszakkal átvette a terepet.

– Várjon csak! – szólt közbe Mrs. Shevick. – Hallottam valamit a rádióban, azt hiszem, a múlt héten. Új rendőrfőnököt fognak kinevezni, aki arról beszélt, hogy a városban ukrán és albán bandák rivalizálnak egymással.

Reacher bólintott.

– Tessék! Az ukránok átveszik az albánok üzletének egy részét. Ezentúl új emberekkel állnak szemben.

– És kérték az extra ezer dollárt?

– Inkább előrenéznek, nem vissza a múltba. Hajlandóak leírni Fisnik régi kölcsöneit. Az egészet vagy egy részét. Nem tehetnek mást, mivel fogalmuk sincs, ki mennyivel tartozik. Nincsenek részletes információik. És miért is ne írnák le? Nem az ő pénzük volt. Ők csak az ügyfélkört akarják. Csak a jövőre koncentrálnak, az elkövetkező években ők akarják kiszolgálni az ilyen jellegű igényeket.

– És fizetett annak az embernek?

– Megkérdezte, mennyivel tartozom, én meg kockáztattam, és azt mondtam, ezernégyszázzal. Ő lenézett az üres noteszra, és ünnepélyesen rábólintott. Úgyhogy odaadtam neki ezernégyszázat, mire azt mondta, rendben vagyunk, és megerősítette, hogy teljesen rendezve van a tartozás.

– És hol van a maradék pénz?

– Itt, nálam. – Reacher benyúlt a zsebébe, és előhúzta a borítékot. Alig volt vékonyabb, mint korábban. Még mindig benne lapult kétszáztizenegy darab százdolláros. Huszonegyezer-egyszáz dollár. Letette az asztal kellős közepére. Shevick és a felesége némán meredtek rá.

– Az univerzum működése a véletleneken alapul – mondta Reacher. – Az ember azt hinné, hogy csak sohanapján lehet szerencséje, de néha-néha, nagy ritkán jól alakulnak a dolgok. Ahogyan most is. Valaki valahol bandaháborút indított, és maguk ennek nem az ártatlan áldozatai lettek, hanem épp ellenkezőleg, hasznot húztak belőle.

– Akkor nem, ha Fisnik felbukkan a jövő héten, és követeli a pénzt meg még hétezret.

– Nem fog felbukkanni – nyugtatta meg Reacher. – Fisniket leváltották. Egy ukrán gengszter szájából, akinek börtöntetoválás van a nyakán, ez szinte biztosan azt jelenti, hogy Fisnik halott. Vagy valahogy máshogy tették működésképtelenné. Nem fog felbukkanni a jövő héten. Sőt, soha. Az új fiúkkal pedig le vannak rendezve. Megmondták. Kimásztak a bajból.

Egy hosszú pillanatig csönd lett.

Mrs. Shevick Reacherre nézett.

– Köszönjük – mondta.

Ekkor megcsörrent Shevick mobilja. Kibicegett az előszobába, ott vette fel. Reacher halk műanyag recsegést hallott a telefon hangszórójából. Férfihangnak tűnt. A szavakat nem tudta kivenni. Sok információ hangozhatott el. Azt három méterről is hangosan és tisztán hallotta, ahogy Shevick válaszol: helyeslően motyogott valamit, óvatos, nem meglepett hangon, mégis kicsit csalódottan. Aztán mondott valamit, ami a hanglejtésből ítélve egyértelműen egy kérdés lehetett.

– És az mennyi lenne?

A halkan recsegő hang válaszolt.

Shevick összecsukta a telefonját. Egy pillanatig állt, aztán visszabicegett a konyhába, és visszaült az asztalhoz. Összekulcsolta maga előtt a kezét. A borítékra nézett. Nem rámeredt, inkább csak keserédes pillantást vetett rá. Mindhármuktól egyenlő távolságra hevert, az asztal közepén.

– Újabb negyvenezer dollár kell – szólalt meg.

A felesége lehunyta szemét, és a kezébe temette az arcát.

– Kinek?

– Nem Fisniknek – felelte Shevick. – És nem is az ukránoknak. Ez teljesen másik szála a történetnek. Ez a valódi oka annak, hogy miért kellett kölcsönt felvennünk.

– Valaki zsarolja magukat?

– Nem, egyáltalán nem erről van szó. Bárcsak ilyen egyszerű lenne! Csak annyit mondhatok, hogy ki kell fizetnünk bizonyos számlákat. Az egyik épp most lett esedékes. Szereznünk kell még negyvenezer dollárt. – Megint a borítékra pillantott. – Egy része megvan, hála magának. – Gyors fejszámolást végzett. – Tehát még kell szereznünk tizennyolcezer-kilencszáz dollárt.

– Mikorra?

– Holnap reggelre.

– És elő tudják teremteni?

– Tizennyolc centet sem.

– Miért ilyen sürgős?

– Vannak dolgok, amik nem várhatnak.

– És most mit fognak tenni?

Shevick nem válaszolt.

A felesége elvette a kezét az arca elől.

– Kölcsönkérünk – mondta. – Mi mást tehetnénk?

– Kitől?

– A tetovált nyakútól. Van más választásunk? Minden más lehetőséget kimerítettünk.

– Vissza tudják fizetni?

– Azzal majd ráérünk később foglalkozni.

Mindenki hallgatott.

Végül Reacher megszólalt:

– Sajnálom, hogy nem tudok többet segíteni.

Mrs. Shevick ránézett.

– De tudna.

– Igen?

– Sőt kénytelen lesz.

– Tényleg?

– A tetovált nyakú azt hiszi, maga Aaron Shevick. Magának kell elkérni tőle a pénzt.

7. fejezet

Reacher és Shevickék fél órán keresztül tárgyalták meg a teendőket. Bizonyos tényeket már az elején leszögeztek. A fix pontokat, amik nélkül nincs egyezség. Az egyértelmű, hogy szükségük van a pénzre. Ez nem kérdéses, és nem lehet vitatni. Mindenképpen kell másnap reggelre. Ebben nem lehet rugalmasnak lenni, nincs semmi mozgásterük.

Nem voltak hajlandóak elárulni, miért.

A megtakarított pénzük már elfogyott. Felvettek egy idősek számára biztosított jelzáloghitelt, így életük végéig az otthonukban maradhatnak ugyan, de a házuk már a banké. A pénzösszeg, amit kaptak érte, már elfogyott. Ebből nem tudnak többet kihozni. A hitelkártyáikat kimerítették, és megszüntették őket. Előleget vettek fel a nyugdíjcsekkjeikre. Beváltották az életbiztosításukat. Lemondták a telefon-előfizetésüket. Most, hogy a kocsijuktól is megszabadultak, végképp nem maradt semmilyen értéktárgyuk, amit pénzzé tehetnének. Már csak személyes apróságok maradtak, részben a saját holmijuk, részben örökség. Összesen talán öt kilenckarátos karikagyűrű, három kis gyémántgyűrű és egy aranyozott karóra, megrepedt üveggel. Reacher úgy számolta, hogy a világ leglágyszívűbb zálogházasa, akinek épp élete legboldogabb napja van, talán adna érte kétszáz dollárt. Többet semmiképp. Ha rossz napja van, százat se. Csepp a tengerben ahhoz képest, hogy mennyi pénzre lenne szükségük.

Azt mesélték, először öt héttel azelőtt fordultak Fisnikhez. Egy szomszédjuktól hallottak róla. Nem mintha ajánlotta volna, csak valami pletyka kapcsán említette. Valami botrány miatt. Egy szaftos sztorit mesélt egy másik szomszéd unokaöccse feleségének az unokatestvéréről, aki pénzt kért kölcsön egy gengsztertől egy kocsmában. Képzeld, Fisniknek hívják. Shevick a hallottak és egyéb szóbeszéd alapján leszűkítette a kört, és elkezdett sorra járni minden kocsmát az adott területen. Elvörösödve, zavartan érdeklődött mindenhol a pultosnál, hogy ismer-e egy Fisnik nevű embert, míg aztán a negyedik helyen a szarkasztikus modorú, kövér csapos a sarokasztal felé bökött a hüvelykujjával.

– És hogy ment? – kérdezte Reacher.

– Nagyon könnyen – felelte Shevick. – Odaléptem az asztalához, megálltam, miközben ő szemügyre vett, aztán intett, hogy üljek le, én meg leültem. Először kicsit köntörfalaztam, de aztán kiböktem, hogy: Nézze, pénzre lenne szükségem, és úgy tudom, maga foglalkozik kölcsönzéssel. Megkérdezte, mennyi kéne, én megmondtam. Közölte a szerződés feltételeit. Megmutatta a fotókat. Megnéztem a videót. Megadtam neki a bankszámlaszámomat. Húsz perccel később a pénz ott volt a bankomban. Lekövethetetlen módon utalták, egy delaware-i cég számláján keresztül.

– Én azt hittem, egy zacskóban adta át a készpénzt – jegyezte meg Reacher.

– A visszafizetést készpénzben kell teljesítenünk.

Reacher bólintott.

– Kettő az egyben – mondta. – Pénzkölcsönzés uzsorakamatra és pénzmosás. A piszkos pénzt utalgatják, és tiszta pénzt kapnak cserébe vissza, ráadásul busás kamattal. A legtöbb pénzmosó módszer inkább kis veszteséggel jár, nem nyereséggel. Azt hiszem, nem hülyék ezek a fiúk.

– Mi sem úgy tapasztaltuk.

– Mit gondol, az ukránok jobbak lesznek, vagy rosszabbak?

– Szerintem rosszabbak. Máris bizonyították, hogy azok, a dzsungel törvényei szerint.

– És hogyan fogják visszafizetni nekik az újabb kölcsönt?

– Az már a holnap baja.

– Nem maradt semmijük, amit eladhatnának.

– Valami pénz befuthat.

– Az álmaiban.

– Nem, tényleg. Várunk valahonnan egy nagyobb pénzösszeget. Van okunk azt hinni, hogy hamarosan megérkezhet. Csak addig kell keményen kitartanunk.

Nem voltak hajlandóak elárulni, hogy honnan várnak pénzt.

Húsz perccel később Reacher lelépett a járdáról. Könnyedén, négy gyors lépéssel átszelte az úttestet, fellépett a szemben lévő járdára, és benyitott a kocsma ajtaján. A helyiség most világosabbnak tűnt, mint az előbb, mert odakint már sötétedett, és kissé zajosabbnak, mert több vendég volt, többek között egy öt férfiból álló társaság, akik egy négyszemélyes asztal körül összepréselődve épp valamiről anekdotázgattak.

A sápadt fickó még mindig ott ült a hátsó sarokasztalnál.

Reacher elindult felé. A sápadt fickó figyelte. Reacher kissé visszafogta magát. Vannak bizonyos konvenciók, amiket illik betartani. Hitelező és adós. Igyekezett magára ölteni a barátságos járását, hogy semmiképp se legyen fenyegető. Leült ugyanarra a székre, ahová korábban is.

– Aaron Shevick, igaz? – kérdezte a sápadt férfi.

– Igen – bólintott Reacher.

– Hogyhogy ilyen hamar visszajött?

– Kölcsönre lenne szükségem.

– Máris? Csak most fizette vissza az előzőt.

– Közbejött valami.

– Én megmondtam. A magafajta lúzerek mindig visszajönnek.

– Igen, emlékszem – bólintott Reacher.

– Mennyit akar?

– Tizennyolcezer-kilencszáz dollárt.

A sápadt férfi megcsóválta a fejét.

– Azt nem lehet – mondta.

– Miért nem?

– Nagy ugrás lenne a múltkori nyolcszázhoz képest.

– Ezernégyszáz.

– Amiből hatszázat tesznek ki a költségek és a díjak. A tőke csak nyolcszáz volt.

– Az akkor volt. Ez most van. Ennyire van szükségem.

– És vissza tudja fizetni?

– Korábban is mindig visszafizettem. Kérdezze meg Fisniket!

– Fisnik már a múlté – felelte a sápadt férfi. Többet nem mondott.

Reacher várt.

– Talán van egy módja, hogy segíteni tudjak – folytatta a férfi. – De meg kell értenie, hogy én is kockázatot vállalok, aminek tükröződnie kell a kamat mértékében. Megfelelne egy ilyen forgatókönyv?

– Azt hiszem, igen – bólintott Reacher.

– És azt is meg kell mondanom, hogy én a kerek összegeket szeretem. Nem lehet tizennyolcezer-kilencszáz. Mondjunk húszat. Levonok belőle ezeregyszázat adminisztrációs költségként, magának pedig megmarad a pontos összeg, amennyit kért. Akarja hallani a kamatokat?

– Azt hiszem, igen – bólintott újból Reacher

– A dolgok megváltoztak Fisnik ideje óta. Újításokat vezettünk be. Úgynevezett dinamikus árképzést alkalmazunk. Hol emeljük, hol csökkentjük a kamatot, aszerint, hogy mekkora a kereslet-kínálat és egyebek, de azon is alapul, hogy hogyan ítéljük meg az adóst. Rendes ember-e? Megbízhatunk-e benne? Ilyesféle szempontok alapján.

– És rám melyik áll? – kérdezte Reacher. – Emelés vagy csökkentés?

– Kezdetnek a skála legtetejére kerülne. A legnagyobb kockázati szintre. Az az igazság, hogy nem nagyon tetszik nekem maga, Aaron Shevick. Rossz érzésem van magával kapcsolatban. Ha ma adok húszezret, akkor egy hét múlva huszonötöt kérek vissza. Ezután a kamat hetente plusz huszonöt százalék minden megkezdett hétre, és naponta ezer dollár késedelmi díj. Az első határidő letelte után mindent azonnal vissza kell fizetni, egy összegben. Ennek megtagadása vagy fizetésképtelenség esetén a legkülönfélébb kellemetlenségek érhetik. Ezt előre meg kell értenie. Hallani szeretném, ahogy a saját szavaival kimondja. Ez nem olyan dolog, amit írásba adhatunk, és aláírhatunk. Meg kell néznie pár fotót.

– Nagyszerű – mondta Reacher.

A férfi a telefonját nyomkodta, átfutott a menün, keresgélt az albumok és a fotók között, aztán oldalra fordította, és nem álló, hanem fekvő helyzetben tartva nyújtotta át. Így jobb volt, mivel a fotókon az összes szereplő feküdt. Többnyire szigetelőszalaggal egy vas ágykerethez kötözték őket egy szobában, amelynek a falát egykor fehérre festették, de már rég megszürkült, és penészfoltos lett. Volt, akinek kinyomták a szemét egy kanállal, volt, akit elektromos fűrésszel vágtak meg, egyre mélyebben és mélyebben hasítva bele. Volt, akit vasalóval égettek meg, mást elektromos fúrókkal kínoztak, a képen látszott a sárga-fekete szerszám is, mintegy bizonyítékként, a fúró hegye kétharmad részéig belefúródva a lágy húsba.

A fotók elég csúnyák voltak.

De Reacher látott már ennél rosszabbakat is.

Bár az is igaz, hogy még nem látott ennyi szörnyűséget egyszerre egy telefonon.

Visszaadta. A férfi megint átfutotta a menüt, amíg meg nem találta, amit keresett. Áttért a komoly üzletre.

– Megértette a szerződés feltételeit?

– Igen – bólintott Reacher.

– Elfogadja őket?

– Igen.

– Mi a számlaszáma?

Reacher megadta Shevick bankszámlaszámát. A férfi beírta a telefonjába, aztán megnyomott egy nagy, zöld négyszögletes gombot a kijelző alján. Küldés.

– A pénz húsz perc múlva a számláján lesz – közölte.

Aztán megint a menüt nyomogatta, hirtelen felemelte a telefont, és lőtt egy fotót Reacherről.

– Köszönöm, Mr. Shevick – mondta. – Öröm önnel üzletet kötni. Pontosan egy hét múlva találkozunk.

Csontvázfehér ujjával megkocogtatta a borostás fejét, ugyanazzal a mozdulattal, ahogy a legutóbb. Jelezte, hogy nem felejti el. És a mozdulat egy kis fenyegetést is sugallt.

Felőlem, gondolta Reacher.

Felállt, és elsétált. Kilépett az ajtón a sötét utcára. A járdaszegélynél egy autó várakozott. Egy fekete Lincoln. A motor üresben járt, a sofőr unatkozott a volánnál. Hátradőlt, a fejét a fejtámlán nyugtatta, a könyöke-térde szétvetve, ahogy a limuzinsofőrök szoktak várakozni. Egy kis pihenő.

Egy másik férfi is volt ott, aki a hátsó ütközőnek támaszkodva állt. Ugyanolyan öltözéket viselt, mint a sofőr, és mint a férfi bent a kocsmában. Fekete öltöny, fehér ing, fekete selyem nyakkendő. Mintha egyenruha lenne. A bokáját keresztbe téve ácsorgott, a karját is összefonta. Várt. Úgy festett, ahogy a sápadt fickó fest majd, miután eltöltött egy hónapot a napon. Fehér volt a bőre, de nem áttetsző. Világosszőke haja egészen rövidre nyírva, az orra betört, a szemöldöke fölött heg húzódott. Nem lehet túl jó verekedő, gondolta Reacher. Szemlátomást elég sokat kapott életében.

– Maga Shevick? – szólt oda a férfi.

– Ki kérdezi?

– Azok, akiktől épp kölcsönkért.

– Nekem úgy tűnik, úgyis tudja, ki vagyok.

– Hazavisszük.

– És mi van, ha én nem akarom? – kérdezte Reacher.

– Ez is része az egyezségnek.

– Milyen egyezségnek?

– Tudnunk kell, hol lakik.

– Minek?

– Biztosíték.

– Nézzenek utána!

– Megtettük.

– És?

– Nem szerepel a nyilvántartásban. Nincs saját tulajdonú ingatlana.

Reacher bólintott. Shevickék már lemondták a vezetékes telefon-előfizetésüket, a házuk pedig a banké.

– Tehát kell tennünk egy személyes látogatást – mondta a férfi.

Reacher hallgatott.

– Létezik Mrs. Shevick is? – érdeklődött a férfi.

– Miért?

– Talán neki se ártana beköszönnünk, ha már megnézzük, hol lakik. Szeretünk közeli kapcsolatot ápolni az ügyfeleinkkel. Szeretünk megismerkedni a családjukkal is. Ezt néha hasznosnak találjuk. Most szálljon be a kocsiba!

Reacher megrázta a fejét.

– Félreérti a helyzetet – folytatta a férfi. – Nincs választási lehetősége. Ez része az egyezségnek. Pénzt kölcsönzött tőlünk.

– A tejfehér bőrű haverja odabent ismertette a szerződés részleteit. Végigvettük az összes feltételt, meglehetős részletességgel. Adminisztrációs díj, dinamikus árképzés, büntetési tételek. Egy ponton még vizuális szemléltetőeszközöket is használt. Ezután megkérdezte, hogy elfogadom-e szerződés feltételeit, mire én azt feleltem, igen, és ezzel megkötöttük a szerződést. Nem kezdhetnek el olyan extra feltételeket hozzáadni utólag, hogy hazakísérnek, és meg akarnak ismerkedni a családommal. Ebbe előzőleg kellett volna beleegyeznem. A szerződés kétoldalú. Meg lehet tárgyalni és el lehet fogadni a részleteit, de nem lehet egyoldalúan módosítgatni. Ez alapvető.

– Maga igazi nagydumás.

– Remélem – felelte Reacher. – Néha aggódom, hogy talán csak túl pedáns vagyok.

– Micsoda?

– Felajánlhatják, hogy hazavisznek, de nem ragaszkodhatnak hozzá, hogy elfogadjam.

– Micsoda?

– Hallotta.

– Oké, akkor felajánlom, hogy elviszem. Utolsó lehetőség. Szálljon be!

– Tegye hozzá, hogy kérem.

A férfi egy nagyon hosszú pillanatig hallgatott, aztán azt mondta:

– Kérem, szálljon be a kocsiba!

– Oké – bólintott Reacher. – Ha már ilyen szépen kéri.

8. fejezet

Ha akarata ellenére szeretnénk autóval elszállítani egy túszt, annak legbiztonságosabb módja, ha rákényszerítjük, hogy ő vezessen, kikapcsolt biztonsági övvel. De a lincolnosok nem ezt tették. A második legjobb módszert választották. Hátulra ültették Reachert, az üres anyósülés mögé, így nem ült előtte senki, akit megtámadhatott volna. A férfi, aki eddig beszélt, beült mellé a másik oldalra, a sofőr háta mögé, és kissé oldalra fordulva szemmel tartotta.

– Hová? – kérdezte.

– Forduljon meg! – mondta Reacher.

A sofőr egy U kanyarral megfordult, közben az autó jobb első kereke felzökkent a túlsó járdaszegélyre, aztán le.

– Menjen egyenesen öt háztömböt! – utasította Reacher.

A sofőr elindult. Ugyanúgy festett, mint a társa, csak kisebb kiadásban. És nem volt olyan sápadt. Egyértelműen fehér bőrű volt ugyan, de azért nem olyan tejfehér. Ugyanolyan rövidre volt nyírva a haja, és aranyszőkén csillogott. A bal kézfején egy heg húzódott, egy vágás nyoma. Valószínűleg védekezés közben szerezte. A jobb mandzsettája alól egy pókhálóvékony vonalakból álló, megfakult tetoválás kandikált ki. Nagy, elálló, rózsaszín füle volt.

A gumiabroncsok hangosan csikorogtak a repedezett aszfalton, amit helyenként macskakő váltott fel. Miután elhaladtak az öt háztömb mellett, megérkeztek a nagy kereszteződéshez, ahol Shevicknek korábban várnia kellett, hogy átkelhessen. Elhagyták a régi városnegyedet, és átgördültek az újba. Nyílt, sík terület mindenfelé. Beton és kavics. Széles járdák. A sötétben minden másképp festett. A buszpályaudvar ott volt előttük.

– Tovább egyenesen – mondta Reacher.

A sofőr áthajtott a zöldön. Elhaladtak a buszpályaudvar mellett. Megkerülték, udvarias távolságban maradva az előkelőbb környéktől. Úgy nyolcszáz méter után elérkeztek oda, ahol a busz lekanyarodott az autópályáról.

– Forduljon jobbra! – utasította Reacher a sofőrt. – Az autópálya felé.

Látta, hogy a kétsávos utcát Center Streetnek hívják. Ez kiszélesedett négysávosra, és itt már egy számot kapott, állami főút lett belőle. Aztán megérkeztek a hatalmas hipermarkethez. A távolban feltűntek az irodaházak.

– Hová a pokolba megyünk? – kérdezte a hátul ülő férfi. – Senki sem lakik ilyen helyen.

– Én épp ezért szeretem – felelte Reacher.

Az út felülete sima volt, a kerekek könnyedén surrantak rajta. Előttük nem volt semmi forgalom. Talán mögöttük jött néhány autó, de ezt Reacher nem tudhatta. Nem kockáztathatta meg, hogy hátranézzen.

– Meséljék el még egyszer, miért akarnak találkozni a feleségemmel! – szólalt meg.

– Hasznos lehet számunkra – felelte a férfi.

– Amennyiben?

– Az ember azért fizeti vissza a banknak a kölcsönt, mert aggódik, nehogy rossz adósbesorolást kapjon, félti a hírnevét, a pozícióját a közösségben. De a maga esetében ez már nem áll. Maga már úgyis a padlón van. Ugyan mi miatt aggódna? Mi venné rá arra, hogy visszafizesse nekünk a pénzt?

Elhaladtak az irodaházak mellett. Továbbra sem volt forgalom az úton. A távolban feltűnt az autókereskedés. A telepnek drótháló kerítése volt, amely mögött sötét foltok derengtek. A holdfényben szürkén megvillantak a zászlók.

– Nekem ez úgy hangzik, mintha fenyegetnének – jegyezte meg Reacher.

– Az ügyfél lánya is megfelel.

Továbbra sem volt forgalom az úton.

Reacher hirtelen behúzott egyet a férfi képébe. Teljesen váratlanul, a derült égből villámcsapásként, vadul kirobbanó izomerővel, minden figyelmeztetés nélkül. Óriási ütés volt, beleadta minden erejét, és megcsavarta, amennyire a szűk hely engedte. A férfi feje nekicsapódott az ablaknak, apró vércseppek spricceltek az üvegre az orrából.

Reacher újból erőt gyűjtött, és behúzott egyet a sofőrnek is, ugyanolyan erővel. Ugyanaz volt az eredmény. Előrehajolt, és jobb felől egy hatalmas ütést mért a füle tövére, mire a férfi feje oldalra rándult, nekiütődött az ablaknak, majd visszapattant, egyenesen neki Reacher öklének. Reacher másodszor is behúzott egyet, aztán harmadszor is, amitől a sofőr elvesztette az eszméletét. Előredőlt, rá a volánra.

Reacher gyorsan lekuporodott az ülés mögötti helyre, és összegömbölyödve jól összehúzta magát.

Egy másodperccel később a kocsi hatvanöt kilométer per órás sebességgel nekirohant az autókereskedés kerítésének. Reacher hallotta a hatalmas csattanást, aztán a kísérteties nyikorgást, ahogy kinyíltak a légzsákok. Teljes erőből az anyósülés hátuljába csapódott, amely megadta magát, és a helyéről kiszakadva nekinyomódott a légzsáknak, miközben a Lincoln a kerítést áttörve belecsapódott a zászlók alatt sorakozó autók közül az elsőbe. Keményen nekiütődött az orrával a másik autó fényes oldalának. A Lincoln szélvédője széttört, a fara felemelkedett a levegőbe, aztán visszazökkent a földre, mire a motor leállt, és a kocsi némán megállapodott. Csak a hosszan és dühödten sziszegő gőz hangja hallatszott ki az összeroncsolódott motorháztető alól.

Reacher négykézlábra állt, és felmászott az ülésre. A becsapódás minden ereje a hátát érte. Úgy érezte magát, ahogy Shevick érezhette, amikor a járdán hevert. Mintha összetörték volna egy mozsárban. Mindene fájt. Csak átlagos fájdalom, vagy rosszabb? Úgy döntött, átlagos. Megmozgatta a fejét, a nyakát, a vállát, a lábát. Nem tört el semmije. Nem sebesült meg. Nem olyan vészes.

A másik két fickó állapotáról már nem lehetett ugyanezt elmondani. A sofőrnek az arcába csapódott a légzsák, hátulról meg nekiütődött a mögötte ülő, aki úgy repült előre, mint egy lándzsa, át a betört szélvédőn. Ott feküdt a meggyűrődött motorháztetőn, arccal lefelé. A lába volt Reacherhez a legközelebb. Nem mozdult. A sofőr sem.

Reacher nagy nehezen kinyitotta az ajtót, és kimászott. Az eldeformálódott fém hangosan csikorgott. Nagy nehezen, erőltetve becsukta maga után. Továbbra sem jött mögöttük egy autó sem. Előttük is üres volt az út, egy-két reflektor pislákolt csak a távolban, talán másfél kilométerre. Feléjük közeledtek. Ha kilencvennel jönnek, akkor egy perc alatt ideérnek. A jármű, amelybe a Lincoln becsapódott, egy Ford minifurgon volt. Jól behorpadt az oldala. Az egész meggörbült, mint egy banán. A szélvédőjére ragasztott matricán az állt, hogy Balesetmentes. A Lincoln totálkáros lett. Az orra összenyomódott, mint egy harmonika, egészen a szélvédőig. Mint egy autóbiztonságról szóló hirdetés egy magazinban, kivéve, hogy ezen a motorháztetőn egy ember is feküdt.

A közeledő reflektorok fénypontjai egyre nagyobbak lettek, és most már a város felől is közeledtek járművek. Az autókereskedés kerítésén hatalmas lyuk tátongott, amilyeneket képregényekben lehet látni. A szétszakadt drótok kikunkorodva meredeztek szanaszét, mintha valami hatalmas huzat tépte volna fel a kerítést. A lyuk úgy két és fél méter széles volt. Tulajdonképpen a kerítés egy egész szakasza eltűnt. Reacher eltűnődött, vajon van-e benne mozgásérzékelő, amely egy közvetlenül a rendőrségen jelző néma riasztóhoz kapcsolódik. Talán a biztosító megköveteli az ilyen óvintézkedéseket. Az biztos, hogy itt bőven van mit ellopni.

Ideje lelépni.

Kimászott a lyukon, mereven, sajgó tagokkal, tele kék foltokkal és horzsolásokkal, de azért még tudott járni. Távol maradt az út szélétől, inkább azzal párhuzamosan bukdácsolt át a földeken és az üres telkeken, az úttól úgy tizenöt méterrel beljebb, ahol nem eshet rá a reflektorok fénypászmája. Az autók elhajtottak mellette, némelyik lassan, mások gyorsan száguldva. Talán a rendőrök. Talán nem. Hátulról megkerülte az első irodaházat, aztán a másodikat is, majd irányt változtatott, és becélozta a hipermarket parkolóját. Úgy tervezte, átvág rajta, és ott kimegy a főútra.

Gregory szinte azonnal értesült a történtekről egy takarítótól, aki a kórház sürgősségi osztályán dolgozott, és benne volt az ukránok információs hálózatában. Kiment egy cigarettaszünetre, és azonnal értesítette telefonon Gregoryt, hogy két emberét most hozták be hordágyon, villogó, szirénázó mentővel. Az egyik nagyon rossz állapotban van, a másik még rosszabban. Valami baleset történt velük egy Ford-autókereskedés telephelyénél.

Gregory összehívta a kisfőnököket, és tíz perc múlva már mind össze is gyűltek egy asztal körül, a taxis cég hátsó irodájában. A jobbkeze azzal kezdte:

– Csak annyit tudunk biztosan, hogy ma este két emberünket kiküldtük egy kocsmához, hogy végezzenek lakcímellenőrzést valakinél, aki korábban az albánok ügyfele volt, pénzt kölcsönzött tőlük.

– Mennyi időbe telik egy ilyen lakcímellenőrzés? – kérdezte Gregory. – Már rég végezniük kellett volna. Valami egészen másról lehet szó. Nyilván egy másik, attól független ügy. Nem ellenőrizhettek egy lakcímet arrafelé. Ki a frász lakik egy Ford-autókereskedés mellett? Senki. Tehát nyilván kirakták a pasast a házánál, feljegyezték a címet, talán lefotózták, aztán elindultak a Ford-telephelyhez. De vajon miért? Kellett hogy legyen valami oka. És miért hajtottak a kerítésbe?

– Talán valaki üldözte őket. Vagy félrevezették és odacsalták őket. Aztán megcsúsztak, és lehajtottak az útról. Arrafelé nem sok autó jár ilyen későn.

– Gondoljátok, hogy Dino áll emögött?

– Fel kell tennünk a kérdést, hogy miért épp ezt a két embert intézték el? Lehet, hogy már a kocsmától követték őket. Ami érthető lenne. Dino azt akarja közölni, hogy elvettük tőle az üzletét. Végül is számítottunk rá, hogy valahogy reagálni fog.

– Miután magához tért.

– Talán ez most történt meg.

– És vajon mennyire akar reagálni?

– Talán csak ennyi volt – vélekedett Gregory jobbkeze. – Két ember cserébe az ő két emberéért. Mi megtartjuk a pénzkölcsönző vállalkozásukat. Ő megadja magát, de méltósággal. Dino realista. Tudja, hogy nem nagyon vannak lehetőségei. Nem kezdhet háborút ellenünk, miközben a zsaruk folyamatosan figyelnek minket.

Gregory hallgatott. A szobában csönd volt. Semmi sem hallatszott, csak a CB-rádió tompa hangjai szűrődtek be a csukott ajtón keresztül a kinti irodából. Háttérzaj. Senki sem figyelt oda rá. Ha jobban figyelnek, akkor hallhatták volna, hogy egy taxis beszól, hogy kirakott egy idősebb hölgyet a hipermarketnél, akit majd haza is kell vinnie, de addig kihasználja az üres várakozási időt arra, hogy elvigyen egy férfit a régi telepre, a belvárostól keletre. Aránylag civilizáltan fest, és készpénzzel fizet. Biztosan lerobbant valahol a kocsija. Az út hat és fél kilométer oda, hat és fél vissza. Végezni fog, mielőtt az idős hölgy kijutna a péksüteményes polcok közül. Mindenki jól jár.

Ugyanebben a pillanatban Dino csak egy sokkal korábbi és sokkal kevésbé teljes pillanatképet kapott az eseményekről. Egy órába telt, mire eljutott hozzá a hír. Az autóbalesetről szó sem esett. A nap nagy részét azzal töltötték, hogy megszabaduljanak Fisnik meg a másik ember holttestétől, akit árulónak hittek. Az emberek átszervezésére nagyon későn került sor. Szinte csak utólag jutott eszükbe. Küldtek egy helyettest a kocsmába, hogy vegye át Fisnik tevékenységét. Az illető valamivel este nyolc után ért oda. Rögtön látta, hogy az utcán ukránok várakoznak, és őrzik a helyet. Egy Lincoln, két emberrel. Hátraosont a kocsma hátsó bejáratához, és belesett. Egy ukrán üldögélt Fisnik asztalánál a hátsó sarokban, és épp egy nagydarab fickóval beszélgetett, aki elég rendezetlen és szegényes külsejűnek tűnt. Nyilván egy ügyfél.

A Fisnik helyére kiválasztott ember ezután visszavonulót fújt, és betelefonált a főhadiszállásra. Akinek szólt, az továbbadta a hírt valaki másnak. Az is felhívott valakit, és így tovább. A rossz hír lassan terjed. Dino egy óra múlva értesült az egészről. Ekkor összehívta a kisfőnököket a fűrésztelep irodájában.

– Két lehetséges forgatókönyv van: vagy igaz ez az egész, hogy a rendőrfőnöknek van egy listája, és Gregoryék aljas, opportunista, áruló módon kihasználták a lehetőséget, hogy lecsapjanak a pénzkölcsönző üzletünkre, vagy az egész nem volt igaz, csak kitalálták, és átvertek minket, hogy mi magunk tisztítsuk meg nekik a terepet.

A jobbkeze közbeszólt:

– Gondolom, csak remélhetjük, hogy az előbbi.

Dino nagyon sokáig hallgatott. Aztán azt mondta:

– Attól tartok, úgy kell tennünk, mintha az előbbi helyzet állna fenn. Nincs más választásunk. Nem indíthatunk ellenük háborút. Most nem. Hagynunk kell, hogy megtartsák a pénzkölcsönző üzletet. Nincs rá semmiféle gyakorlati lehetőségünk, hogy visszaszerezzük. De méltósággal adjuk meg magunkat. Két emberüket a két emberünkért. Öljetek meg közülük kettőt, és akkor kvittek vagyunk.

– Melyik kettőt?

– Nekem mindegy – felelte Dino. Aztán meggondolta magát, és hozzátette: – Nem is, inkább válasszátok ki őket gondosan! Próbáljunk meg valami előnyt kovácsolni magunknak ebből!

9. fejezet

Reacher kiszállt a taxiból Shevickék házánál, és végigsétált a keskeny úton. Az ajtó már ki is nyílt, még mielőtt megnyomta volna a csengőt. Shevick állt a küszöbön az ajtókeretben, a háta mögül jövő fényben, a kezében a telefonnal.

– Egy órája megérkezett a pénz – mondta. – Köszönjük.

– Szívesen – felelte Reacher.

– Jó sokáig volt távol. Azt hittük, már nem is jön vissza.

– Tennem kellett egy kis kitérőt.

– Hová?

– Menjünk beljebb! – mondta Reacher. – Beszélnünk kell.

Most a nappaliban ültek le, ahol a fényképek lógtak a falon, és ahol a tévének csak a hűlt helye tátongott. Shevickék a fotelekbe telepedtek le, Reacher a kis kanapéra.

– Nagyjából ugyanúgy folyt le minden, mint ahogy maga és Fisnik között, csak a fickó le is fotózott. Ami végső soron talán jól is jöhet. A maga nevét tudják ugyan, de az én arcomat társítják hozzá. Soha nem árt egy kis zavart kelteni. De ha valóban én lennék az ügyfelük, akkor ennek azért nem örültem volna. Egy kicsit sem. Úgy éreztem volna, mintha egy figyelmeztető kéz nehezedne a vállamra. Sebezhetőnek érezném magam tőle. Aztán amikor kiléptem a kocsmából, jött a folytatás. Két fickó várt odakint, akik haza akartak vinni kocsival, hogy lássák, hol lakom, és van-e feleségem. Ami újabb súlyos figyelmeztetés.

– És aztán mi történt?

– Hárman szépen megtárgyaltuk a dolgot, és találtam egy olyan megoldást, hogy ne kapcsolhassák össze a maga nevét és címét. Igazából sikerült elég jól összezavarni őket. Azt akartam, hogy lengjen körül egy kis rejtély. A főnökeik sejteni fogják, hogy ez az egész valami üzenet akar lenni, de abban nem lesznek biztosak, hogy kitől jön. Az a legvalószínűbb, hogy az albánokra fognak gyanakodni. Az biztos, hogy nem magára.

– És mi történt a két emberükkel?

– Őket is felhasználtam az üzenethez. Azt akartam jelezni, hogy Hé, ez itt Amerika! Ne küldjetek egy seggfejet, aki az előbb még egy alagsori kijevi bokszklubban volt hetedrangú bokszoló. Legalább vegyétek komolyan a dolgot! Mutassatok egy kis tiszteletet!

– De ismerik a maga arcát.

– Nem fognak emlékezni rá. Érte őket egy kis baleset. Elég jól beverték a fejüket. Egy-két óra ki fog esni a memóriájukból. Ezt retrográd amnéziának hívják. Elég gyakori nagy fizikai trauma után. Már ha túlélik egyáltalán.

– Szóval akkor most minden rendben van?

– Nem igazán – felelte Reacher.

– Mi van még?

– Ezekkel nem lehet racionálisan beszélni.

– Azt tudjuk.

– Hogyan fogják nekik visszafizetni a pénzt?

Shevickék nem válaszoltak.

– Mához egy hétre huszonötezret kell visszafizetniük. Nem késhetnek vele. Nekem is megmutatták a fotókat. Fisnikéi sem lehettek rosszabbak. Kell hogy legyen valami tervük.

– Egy hét hosszú idő – felelte Shevick.

– Nem igazán – mondta újból Reacher.

Mrs. Shevick közbeszólt:

– Addig történhet valami jó.

Ennél többet nem árult el.

– Komolyan mondom, el kellene árulniuk, mire várnak – mondta Reacher.

A lányukról volt szó, ahogy azt sejteni lehetett. Mrs. Shevick tekintete folyton a falakon lógó fényképekre kalandozott, miközben elmesélte a történetet. A lányukat Margaretnek hívták, gyerekkora óta Megnek becézték. Vidám, boldog kislány volt, csupa báj és energia. Imádta a többi gyereket. Imádta az óvodát. Imádta az általános iskolát. Imádott olvasni, írni, rajzolni. Egyfolytában mosolygott és csacsogott. Bárkit rá tudott venni bármire. Az anyja azt mondogatta, hogy jeget is el tudna adni az eszkimóknak.

A középiskolát ugyanúgy szerette. Nagyon népszerű volt, mindenki kedvelte. Színielőadásokban szerepelt, énekelt a kórusban, futott, úszott. Végül nem ment főiskolára. Mindig jó tanuló volt, de igazából nem ez volt a fő erőssége. Szeretett emberekkel foglalkozni. Társaságban lenni, mosolyogni, csevegni, elbűvölni másokat. Az az igazság, hogy szerette rávenni az embereket arra, hogy azt tegyék, amit ő akar. Mindig volt hátsó szándéka.

PR-területen kapott állást, több cégnél is dolgozott a városban, különféle helyi vállalatoknak, mindent megcsinált, amire csak a cégek költségvetéséből futotta. Keményen dolgozott, nevet szerzett magának a szakmában, folyamatosan előbbre lépett, és harmincéves korára már többet keresett, mint az apja szerszámgépkezelőként valaha is. Tíz évvel később, negyvenévesen még mindig jól futott a szekér, bár úgy érezte, kissé lassult a pályája felfelé ívelése. Valami gátolta. Látta, hogy ennél többet itt nem tud elérni. Csak ült az íróasztalánál, és arra gondolt: Hát akkor ennyi volt?

Úgy döntött, hogy ezt nem hagyhatja ennyiben. Szeretett volna még egy utolsó nagy dobást. Sőt annál is nagyobbat. Tisztában volt vele, hogy rossz helyen él. El kell innen költöznie. Talán San Franciscóba, ahol a nagy informatikai cégek vannak, és sok a pénz. Ahol bonyolult dolgokat kell elmagyarázni a nyilvánosságnak. Előbb-utóbb oda kell mennie. Vagy mondjuk New Yorkba. De még habozott. Az idő meg telt. Aztán meglepő módon San Francisco jött el hozzá. Úgymond. Mint később megtudta, a techcégek világában folyamatosan zajlik a játék – amit az ingatlanosok és a techszektor könyvelői tartanak mozgásban –, hogy ki tudja pontosan eltalálni, hol lesz majd a következő, új Szilícium-völgy. Hogy ott lehessen az elsők között. Valamiért ez a kisváros pontosan megfelelt az összes titkos kritériumnak. A város kezdett új életre kelni, a megfelelő emberek éltek itt, megfelelőek voltak az épületek, az infrastruktúra és az internetsebesség. Az első felderítők már szaglásztak is a környéken.

Meg az egyik barátjának a barátja révén megismerkedett valakivel, aki ismert valakit, aki elintézett neki egy állásinterjút egy új vállalkozás alapítójával. Egy belvárosi kávézóban találkoztak. A férfi huszonöt éves volt, és épp akkor érkezett Kaliforniából. Egy külföldi születésű számítógépes zseni, aki kitalált valami új dolgot, aminek egy orvosi szoftverhez és az appokhoz volt köze. Mrs. Shevick beismerte, hogy a maga részéről soha nem értette pontosan, mi is ez a termék, csak azt tudta, hogy olyasmi, amin nagyon meg lehet gazdagodni.

A lányuk megkapta az állást. A cég helyi ügyekért és PR-ért felelős alelnöke lett. Egy egészen friss startup vállalkozásról volt szó, még meg sem száradt a tinta az alapító okiraton, úgyhogy a fizetés nem volt túl nagy. Alig több annál, mint amit Meg addig keresett. De jó nagy egyéb juttatáscsomag járt hozzá: részvényvásárlási opció, óriási nyugdíjbiztosítás, prémium egészségbiztosítás, európai gyártmányú céges autó. Ráadásul még fura, San Franciscóban divatos extrák, például ingyenpizza, édesség, masszázs. Meg imádta az egészet. De a részvényvásárlási opció volt messze a legígéretesebb. Egy nap akár milliárdos is lehet belőle. Szó szerint. Manapság így mennek a dolgok.

Eleinte minden nagyon jól is alakult. Meg remek munkát végzett, nagy hírverést csapott a cégnek, és az első évben két vagy három alkalommal úgy is tűnt, hogy befutnak. De valahogy mégsem sikerült igazán nagy áttörést elérni. A második év ugyanígy telt el. A cég még mindig menő volt, és úttörő, mindenki azt jósolta, hogy nagy áttörés vár rá, de igazából nem történt semmi. A harmadik évben rosszabb lett a helyzet. A befektetők kezdtek idegeskedni. Egyre inkább elzárták a pénzcsapot. De ők kitartottak, és amennyire lehetett, összehúzták magukat. Csak két emeletet béreltek az irodaházban. Nem rendeltek több pizzát és édességet. A masszázsasztalokat összehajtották, és eltették. Minden eddiginél keményebben dolgoztak, összezsúfolódva a szűkös kis irodákban, még mindig elszántan és bizakodva.

Aztán Megről kiderült, hogy rákos.

Egészen pontosan az derült ki, hogy a betegsége fél éve kezdődhetett, de ő túlságosan elfoglalt volt, hogy elmenjen orvoshoz. Úgy gondolta, attól fogy, hogy túl sokat dolgozik. De nem így volt. Nagyon rossz diagnózist kapott. Agresszív daganatfajta volt, meglehetősen előrehaladott állapotban. Az egyetlen reménysugarat az jelentette, hogy ma már létezik egy újfajta kezelés. Különleges és drága, de az első próbálkozások ígéretesek voltak, és úgy tűnt, a kezelés hatásos. A sikeres esetek száma egyre nőtt. Az orvos azt mondta, ezen kívül nincs más lehetőség. Kerestek egy szabad időpontot, és Meg másnap reggel megjelent az első kezelésen.

És ekkor kezdődtek a problémák.

– Valami gond volt a biztosításával – folytatta Mrs. Shevick. – Nem találták a rendszerben. Már előkészítették a kemoterápiára, közben ki-be szaladgáltak a nővérek, kérdezgették a teljes nevét, a születési időpontját, a társadalombiztosítási számát. Egy rémálom volt az egész. Telefonon beszéltek a biztosítóval, és senki sem értette, mi lehet a baj. Látták, hogy régebben biztosítva volt, de a rendszer azt jelezte, hogy már nem érvényes a kártyája. Azt mondták, biztos csak számítógépes hiba. Nem nagy ügy. Másnapra rendezik. De a kórházban azt mondták, nem lehet várni. Alá kellett írnunk egy papírt, hogy vállaljuk a kezelés költségeit, ha a biztosító nem fizetne. Azt mondták, ez csak formaság. Állandóan történnek ilyen számítógépes zűrök. Megnyugtattak, hogy minden rendeződni fog.

– Gondolom, nem rendeződött – szólt közbe Reacher.

– Ezután egy hétvége következett, kapott két újabb kezelést, aztán jött a hétfő, és akkor megtudtuk, mi az igazság.

– És mi volt? – kérdezte Reacher, bár nagyjából sejtette, mi lesz a válasz.

Mrs. Shevick csak megrázta a fejét, sóhajtott egyet, és legyintett, mintha ki sem bírná mondani. Mintha mindent elmondott volna, amit lehet. A férje előrehajolt, a térdére könyökölt, és átvette a szót:

– A harmadik évben, amikor a befektetők elkezdtek idegeskedni, valójában még annál is rosszabb volt a cég helyzete, mint ahogy ők tudták. Senki sem sejtette, hogy valójában milyen rossz. A főnök mindenki elől eltitkolta a valóságot, Meget is beleértve. A színfalak mögött minden kezdett összeomlani. A férfi már nem fizetett semmilyen számlát. Nem újította meg a cég dolgozóinak az egészségbiztosítását. Egyszerűen nem fizette be. Meg biztosítását azért jelezte érvénytelennek a rendszer, mert az is volt. Amikor már négy napja folytak a kezelések, megtudtuk, hogy nincs biztosítása.

– Ez nyilván nem az ő hibája – jegyezte meg Reacher. – Ez csalás vagy szerződésszegés. Kell hogy legyen rá megoldás.

– Két megoldás van rá – mondta Mr. Shevick. – Létezik egy kormányzati pénzalap, amiből az ilyen helyzetben lévő embereket támogatják, másrészt magának az egészségbiztosítónak is van egy ilyen alapja. Természetesen azonnal hozzájuk fordultunk. Rögtön dolgozni is kezdtek rajta, hogy megállapítsák, hogyan oszlik meg a felelősség kettőjük között, és ahogy végeztek, mindent ki fognak fizetni, amit eddig költöttünk, és vállalják a további kezelések költségét is. Bármelyik nap megérkezhet a határozat.

– De addig nem függeszthetik fel Meg gyógykezelését.

– Nagyon sok kezelésre van szüksége. Naponta kétszer-háromszor. Kemoterápia, sugárzás, kórházi ellátás, CT-k, laborvizsgálatok. És nem kaphat ingyenes ellátást. Technikailag még alkalmazott, rendes fizetéssel. A sajtóhoz hiába fordulnánk, nem érdekli őket a sztori. Ugyan mi van ebben érdekes? Ha egy gyereknek szüksége van valamire, a szülők kifizetik. Mi ebben a poén? Valószínűleg nem lett volna szabad aláírnunk azt a papírt. Talán lett volna más lehetőség. De aláírtuk, és most már késő. Érthető, ha a kórház azt akarja, hogy kifizessék a kezelést. Ez nem egy sürgősségi eset. És nem olyanok a költségek, amiket valahogy le lehet írni. Milliódolláros gépeket használnak, be kell szerezniük a radioaktív anyagokat... Előre kell nekik a pénz. Az ilyen esetekben ez így megy. Enélkül nem történhet semmi, nem tudják megelőlegezni. Nem tehetünk mást, kitartunk, amíg valami megoldás nem születik. Lehet, hogy már holnap reggel meglesz. A hét végéig hét esélyünk van.

– Szükségük lenne egy ügyvédre – mondta Reacher.

– Nem engedhetjük meg magunknak.

– Valószínűleg van valami fontos jogi alapelv, ami alkalmazható erre az ügyre. Talán tudnának szerezni valakit, aki pro bono dolgozik.

– Már van ilyen, három is – mondta Shevick. – Pár fiatal kölyök, akik nálunk is szegényebbek.

– Hét esély, amíg letelik az egy hét. Ez úgy hangzik, mint egy countryszám szövege – jegyezte meg Reacher.

– Csak ebben bízhatunk.

– Azt hiszem, ezt akár tervnek is lehet nevezni.

– Köszönöm.

– És van B tervük is?

– Nem igazán.

– Megpróbálhatnák meghúzni magukat. Én nemsokára már itt sem leszek. A hitelezőik nem veszik semmi hasznát a fotónak, amit rólam csináltak.

– Elmegy?

– Egy helyen sem maradhatok egy hétig.

– Tudják a nevünket. Biztos vagyok benne, hogy megtalálnak minket. Itt-ott biztos nyilván vagyunk tartva, ha a telefonkönyvben nem is.

– Meséljen ezekről az ügyvédekről!

– Ugyan mennyire lehet jó, aki ingyen dolgozik?

– Ez megint olyan, mint egy countryszám szövege.

Mr. Shevick nem válaszolt. Mrs. Shevick felnézett.

– Hárman vannak. Három kedves fiatalember egy jogsegélyirodától. Megvan bennük a jó szándék, biztos vagyok benne. De a törvény malmai lassan őrölnek.

– A rendőrség lehetne a B terv – javasolta Reacher. – Ha nem történt meg, amire várnak, egy hét múlva szépen besétálnak a kapitányságra, és elmondják az egész történetet.

– Mennyire tudnának megvédeni? – kérdezte Shevick.

– Azt hiszem, nem túl jól – ismerte el Reacher.

– És mennyi ideig?

– Nem sokáig.

– Ezzel csak felégetnénk minden hidat magunk mögött – mondta Mrs. Shevick. – Ha nem történik meg, amire várunk, akkor nagyobb szükségünk lesz ezekre az emberekre, mint valaha. Ki mástól kérhetnénk kölcsön, ha jön az újabb számla? Ha a rendőrséghez fordulunk, az nem old meg semmit.

– Oké – bólintott Reacher. – A rendőrség kizárva. Akkor van hét esélyük. Nagyon sajnálom Meget, tényleg. Nagyon remélem, hogy meggyógyul.

Ahogy felállt, óriásinak érezte magát a kis szobácskában.

– Már megy? – kérdezte Shevick.

Reacher bólintott.

– Kiveszek egy hotelszobát. Talán reggel még beugrom, hogy elbúcsúzzak, mielőtt továbbutazom. Ha mégsem jönnék, nagyon örülök, hogy megismerkedtünk. Sok szerencsét kívánok.

Otthagyta Shevickéket, akik némán üldögéltek a félig üres szobában. Kisétált az ajtón, végig a keskeny kerti úton az utcára. Elhaladt a parkoló autók és a néma, sötét házak között, majd amikor kiért a főúthoz, továbbindult a belváros felé.

10. fejezet

A Center Streettől nyugatra állt egy háztömb, amelyben két étterem működött egymás mellett, egy harmadik a háztömb északi oldalán, a negyedik a déli oldalán, egy ötödik pedig a hátsó fronton, amely már a szomszéd párhuzamos utcára nézett. Mind az öt étterem elég jól ment, mindig tele voltak vendéggel, nagy forgalmat bonyolítottak. Az emberek beszéltek róluk. Ez volt a város gourmet-negyede, egy helyre összezsúfolódva. Az áruszállítók és a mosodások imádták: egy kiszállás, öt ügyfél. Könnyen ment minden kiszállítás.

És könnyen ment a pénzbeszedés is. Ez az ukránok területe volt, mivel a Center Streettől nyugatra esett. Óraműpontossággal érkeztek a védelmi pénzért. Egy kiszállás, öt ügyfél. Imádták. Mindig késő este jöttek, amikor már tele volt a kassza, de még mielőtt a tulajdonosok bárki mást kifizettek volna. Besétáltak, mindig ketten, sötét öltöny, fekete selyem nyakkendő, sápadt arc. Soha nem mondtak semmit. Technikailag nehéz lett volna bebizonyítani, hogy bármiféle törvénytelenség történik. A kezdet kezdetén, sok-sok évvel ezelőtt sem mondtak ki igazából semmit, épp csak hangot adtak a szubjektív esztétikai ítéletüknek, majd tettek egy aggodalmas, együttérző megjegyzést: Milyen szép ez a hely! Nagy kár lenne, ha történne vele valami. Csak egy kis udvarias csevegés, ami után a tulajdonos átnyújtott egy százdollárost, ám ezt fejrázással fogadták, mire a tulaj hozzátett még egy százdollárost, amit egy bólintással átvettek. Az első találkozó után a pénzt általában egy borítékban ott hagyták a bejáratnál a főpincér pultjánál, aki aztán szó nélkül átnyújtotta. Ez technikai szempontból önkéntes cselekedetnek minősíthető. Senki sem követelt nyíltan semmit. Ezer dollárt gyűjtöttek be azzal, hogy körbesétálták a háztömböt. Szinte legálisan. Nagyon kellemes, ha az ember ilyen munkához jut. Természetesen folyt némi versengés a feladatért. És természetesen a nagykutyák győztek. A vezető pozícióban lévő emberek, akik már nyugodtabb életre vágytak.

De ezen a bizonyos estén nem ez jutott nekik.

Leparkoltak a Center Streeten. Az ott található két étteremnél kezdtek, aztán az óramutató járásával ellentétes irányban megkerülték a háztömböt, megejtették a harmadik megállót az északi oldalán, aztán a negyediket a hátsó fronton, az ötödiket pedig a déli oldalon. Aztán továbbmentek, hogy a sarkon befordulva megkerüljék a háztömböt, és visszaérjenek a kocsijukhoz.

Így is tettek, de közben nem vettek észre egy-két fontos dolgot. Előttük, a következő háztömbnél egy vontató állt, az orrával az ellenkező irányba fordulva. A motorja járt, a hátsó lámpái villogtak. Nagyjából egy vonalban vele, az utca túloldalán egy férfi tűnt fel fekete ballonkabátban, és gyors léptekkel közeledett feléjük. Ez vajon mit jelent? Nem kérdezték. Magas pozícióban voltak, nyugodt életre vágytak.

A kocsijuk orrához érve kétfelé váltak, az utas az egyik irányba indult, a sofőr a másikba. Kinyitották az ajtót, ha nem is teljes szinkronban, de majdnem egyszerre. Mielőtt beszálltak, még egyszer körbenéztek, felszegett állal, nehogy bárkinek is kétsége legyen afelől, hogy ők a háztömb urai.

Nem vették észre, hogy a vontató lassan elindul és tolatni kezd, egyenesen feléjük. Nem vették észre, hogy a ballonkabátos férfi lelép a járdáról, és ferde vonalban egyenesen feléjük veszi az irányt.

Beültek a kocsiba, lehuppantak a fenekükre, elhelyezték a térdüket, aztán a lábukat, de mielőtt becsaphatták volna az ajtót, egy alak bukkant elő az egyik oldalon az árnyak közül, a ballonkabátos pedig épp odaért a másik oldalról. Mindkettőjük kezében egy kis .22-es kaliberű automata pisztoly volt, hosszú, vaskos hangtompítóval felszerelve. Több tompa puffanás hallatszott, miközben közelről több lövést adtak le a fejükre. Mivel az áldozatok ültek, a fejük épp derékmagasságban volt, és kézre esett. A két férfi előre- és egymás felé dőlt, a fejük összekoccant a műszerfalon lévő óra közelében, mintha a helyért tolakodnának.

Kívülről rájuk csapták az ajtókat. A vontató odatolatott. A ballonkabátos férfi és a társa elébe szaladtak. A sofőr kiugrott. Hárman együtt rögzítették a kocsit a vonóhorgokhoz, aztán beugrottak a vezetőfülkébe, és lassan, nyugodtan elhajtottak. Gyakori látvány az ilyen. Egy elromlott autó, amint méltatlan helyzetben, a farát magasba emelve az első kerekein húzza egy vontató. Az ablakon át semmi sem látszott abból, ami a kocsiban volt, erről a gravitáció gondoskodott. Addigra a két holttest tehetetlenül lecsúszott az ülések elé. A hullamerevség csak órák múlva áll be.

Egyenesen a roncstelepre vitték a kocsit, és ott hagyták az olajfoltokkal tarkított sárban. Odahajtott egy hatalmas markológép, amelynek az elején markolókanál helyett óriási targoncavillák meredeztek. Felemelte az autót, és a roncszúzóhoz vitte. Lerakta egy háromoldalú doboz fémplatójára, amely nem volt sokkal nagyobb, mint maga kocsi. Aztán eltolatott. A doboz negyedik oldala is felemelkedett, a teteje pedig ráhajlott.

Felbőgtek a motorok, a hidraulikus szerkezet csikorgott, és a doboz oldalai könyörtelenül befelé nyomódtak, nyögve, recsegve-ropogva, sivítva. Minden oldalról százötven tonna erő nehezedett a kocsira. Aztán a gép leállt, a fémlapok visszahúzódtak a kiinduló pozícióba, és egy dugattyú kitolt belőle egy kocka alakúra összepréselt fémkockát, amelynek minden oldala úgy egy méter lehetett. Egy pillanatra megpihent egy súlyos vasrácson, hogy kifolyjanak belőle az esetleges folyadékok, a benzin, az olaj, a fékfolyadék, a víz a légkondicionálóból. És ez esetben más folyadékok is. Aztán megérkezett az első markoló testvére. Ennek targoncavillák helyett tényleg markolókanala volt. Felemelte a kockát, elhajtott vele, és lerakta száz másik kocka mellé, amelyeket falként egymásra halmoztak.

A ballonkabátos csak ezután hívta fel Dinót. Teljes siker, jelentette. Kettő a kettőért. Kiegyenlítettek. Megszerezték az éttermi negyedet a pénzkölcsönzés helyett. Rövid távon ugyan ez veszteség, de hosszú távon lehet, hogy nyereség lesz. Bedugták a cipőjük orrát az ajtó résébe. Megvetették a lábukat egy talpalatnyi területen, amit eleinte meg kell majd védeni, de aztán innen kiindulva lehet tovább terjeszkedni. És ez mindenekfelett bizonyíték arra, hogy újra lehet rajzolni a határvonalakat a térképen.

Dino aznap boldogan tért nyugovóra.

Reacher örült a szerencséjének, hogy talált egy taxit a hipermarket parkolójában. Részben azért, mert így időt spórolt. Úgy gondolta, Shevickék már biztosan aggódnak. Részben pedig azért, mert így kevesebbet kellett gyalogolnia, ami jól jött, főleg most, hogy így tele volt kék-zöld foltokkal. De igazából nem tett jót a kocsiban ülés, csak megmerevedett tőle minden tagja. Most elég fájdalmas volt gyalog visszasétálni a belvárosba.

A tájékozódási érzéke azt súgta, az lesz a legjobb, ha ragaszkodik a már ismert útvonalhoz. Visszafelé elhaladt a kocsma előtt, a buszpályaudvar mellett, aztán tovább a Center Streetre, ahol a nagy szállodaláncokhoz tartozó hotelek sorakoznak, kicsit délebbre, mind egy-két háztömbön belül. Jól ismerte a városok szerkezetét. Gyorsabban szedte a lábát, mint ahogy szíve szerint tette volna, és igyekezett odafigyelni a testtartására, magasba emelte a fejét, hátrafeszítette a vállát, a karját lazán lóbálta maga mellett. Megkereste az összes sajgó pontot a testében, és igyekezett leküzdeni a fájdalmat, elűzni, nem megadni magát neki.

A kocsma előtt üres volt az utca. Nem parkoltak autók, nem ácsorogtak ott pimasz izomemberek. Reacher odaóvakodott, és belesett a piszkos ablakon, a hárfákat és lóheréket ábrázoló, poros neonreklámok között. A sápadt férfi még mindig ott ült a hátsó asztalnál, a haja és a bőre szinte világított. Nem volt vele senki. Nem volt vele egy szerencsétlen ügyfél sem, aki a padlón van.

Reacher továbbsétált. Egyre jobban kilazult a teste, kezdett könnyebben menni a járás. A nagy kereszteződés után elhagyta a régi városnegyedet, és elhaladt a buszpályaudvar mellett. Az égboltot fürkészte, látja-e már a neonfények derengését. Magas épületeket keresett, világító neonfeliratokkal, amik lehetnek bankok, biztosítótársaságok vagy a helyi tévécsatorna székháza. Vagy hotelek. Vagy mindez együtt. Összesen hat ilyet látott a távolban. Hat büszke toronyház. A városközpont. Merész magabiztossággal hirdették, hogy ez itt a belváros.

A legtöbb ragyogó neonfény tőle balra derengett, kissé délnyugatra. Úgy döntött, levág egy sarkot, és légvonalban arrafelé indul. Balra fordult, átment a Center Street túloldalára, és egy olyan környékre ért, amely eredetileg nem lehetett sokkal jobb, mint a kocsma környéke, de elég sok pénzt költöttek rá, és szépen kipofozták. Az utcalámpák égtek. A téglákat letisztogatták. Egyetlen üzlethelyiség sem volt bedeszkázva. A legtöbb helyen inkább irodák voltak, nem feltétlenül üzletek. Többnyire nemes ügyekért dolgozó szervezetek, önkormányzati intézmények és hasonlók. Családsegítő központ. Egy politikai párt helyi főhadiszállása. Mindenhol sötétség honolt, egyetlen helyet kivéve. Az utca túloldalán, egészen a saroknál egy irodában még világos volt. A bejárata úgy lett kialakítva, mintha egy régimódi üzlet lenne, egyetlen nagy ablakkal, rajta jó nagy felirat, régimódi betűkkel, amelyek a Reacher fiatalkorában a tengerészgyalogságnál használt írógépek betűtípusára emlékeztettek: Ingyenes Jogsegélyszolgálat.

Hárman vannak, mesélte Mrs. Shevick.

Egy jogsegélyirodától.

Három kedves fiatalember.

Az ablakon át egy modern, világos színű bútorokkal berendezett irodahelyiségbe lehetett belátni, amely tele volt zsúfolva régimódi, barnás fedelű aktákkal. Az íróasztaloknál három férfi ült. Annyi biztos, hogy fiatalok voltak. Azt Reacher ránézésre nem tudta megállapítani, hogy kedvesek-e. Nem akarta megkockáztatni, hogy elhamarkodott véleményt alkosson. Egyformán voltak öltözve, drapp vászonnadrágot és halványkék inget viseltek.

Reacher átsétált a túloldalra. Közelebbről már ki tudta venni, hogy az ügyvédek neve is ki van írva, ugyanazzal a betűtípussal, csak kisebb méretben: Julian Harvey Wood, Gino Vettoretto és Isaac Mehay-Byford. Reacher úgy vélte, ez elég sok név összesen három fazonnak. Jó sok rövidítés is állt a nevük mögött, mindenféle egyetemi fokozat. Egyikük a Stanford jogi karán végzett, a másik a Harvardon, a harmadik a Yale-en.

Reacher benyitott, és belépett az irodába.

11. fejezet

Mindhárom ügyvéd meglepetten kapta fel a fejét. Egyikük sötét hajú volt, a másik szőke, a harmadik szőkésbarna. Mindhárman a húszas éveik vége felé járhattak. Fáradtnak tűntek. Keményen dolgoznak, sokszor késő estig; pizzán és kávén élnek. Mintha újból végig kellene csinálniuk a jogi egyetemet.

A sötét hajú megszólalt:

– Miben segíthetünk?

– Ön kicsoda? – érdeklődött Reacher. – Julian, Gino vagy Isaac?

– Gino.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Gino. Ismer egész véletlenül egy Shevick nevű idős házaspárt?

– Miért?

– Töltöttem velük egy kis időt, és elmesélték nekem a gondjaikat. Elmondták, hogy három ügyvéd segít nekik egy jogsegélyirodából. Azon tűnődtem, esetleg nem önök-e azok. Gondolom, de. Ugyan hány jogsegélyiroda lehet egy ekkora városban?

A szőke hajú közbeszólt:

– Ha az ügyfeleink, akkor nyilván nem beszélhetünk az ügyükről.

– Ön melyik a három közül?

– Julian vagyok.

A szőkésbarna hajú is bemutatkozott:

– Én pedig Isaac.

– Engem Reachernek hívnak. Örülök, hogy megismerhetem önöket. Szóval Shevickék az ügyfeleik?

– Igen, azok – felelte Gino. – Tehát nem beszélhetünk róluk.

– Csak vegyük úgy, mintha egy hipotetikus példáról beszélnénk! Ha valaki ilyen helyzetben van, mint ők, valószínű, hogy bármelyik biztosítási kisegítő alap fizetni fog ez elkövetkező hét napon belül?

– Tényleg nem szabad erről beszélnünk – felelte Isaac.

– Csak elméletileg kérdezem. Ez egy absztrakt példa.

– Ez bonyolult kérdés – mondta Julian.

– Amennyiben?

– Úgy értem, ezek az ügyek elméletileg kezdődhetnek aránylag egyszerűen, de aztán bonyolítja a helyzetet, ha a családtagok fellépnek, és garantálják a számla kifizetését. Ezzel az ügy lejjebb kerül a sürgősségi listán. Szó szerint. Egy fokozattal lejjebb sorolják be. Az ilyen biztosítási alapoknak több tízezer hasonló üggyel kell foglalkozniuk. Talán több százezerrel. Ha biztosan tudják, hogy a beteg így is megkapja a kezelést, akkor másféle kóddal látják el az ügyet. Alacsonyabb besorolást kap. Nem éppen legalulra kerül, de mondjuk, hogy parkolópályára teszik. A legsürgősebb ügyeket veszik legelőre.

– Tehát Shevickék hibát követtek el, amikor aláírták azt a papírt.

– Nem beszélhetünk Shevickékről – mondta Gino. – Köt az ügyvédi titoktartás.

– Csak elméletileg – mondta Reacher. – Hipotetikusan. Hiba lenne, ha a hipotetikus szülők aláírnának egy ilyen papírt?

– Igen, persze – felelte Isaac. – Gondoljon bele a hivatalnok szemszögéből! A beteg megkapja a kezelést. A hivatalnokot az nem érdekli, hogyan. Ő csak azt tudja, hogy őt már nem terheli kellemetlen felelősség, ami rossz fényt vethet rá. Nyugodtan húzhatja az időt. A hipotetikus szülőknek meg kellett volna keményíteni magukat, és nemet kellett volna mondaniuk. Nem lett volna szabad aláírniuk a papírt.

– Gondolom, erre nem tudták rávenni magukat.

– Egyetértek. Ez nagyon kemény dolog lenne az adott körülmények között. De bevált volna. A hivatalnoknak akkor kötelező lett volna rögtön elővenni a csekkfüzetet. Nem lett volna más választása.

– A tájékoztatással van a probléma – jegyezte meg Gino. – Az embereknek jó előre tisztában kellene lenniük a jogaikkal. Ott helyben már késő. Ha a gyerekük ott fekszik egy hordágyon, akkor túlságosan érintettek érzelmileg.

– Fog történni valami az elkövetkező hét napban?

Egyik ügyvéd sem válaszolt.

Reacher úgy vélte, ez épp elég válasz.

Végül Julian megszólalt:

– A probléma az, hogy most már van idejük a jogi érvelésre. Az a bizonyos kormányzati alap az adófizetők pénze. Ez a törvény nem túl népszerű. Tehát az állam azt akarja majd, hogy az egészségbiztosítási alap fizessen. Az egészségbiztosító pénze viszont a részvényeseké. Ők vissza fogják passzolni a felelősséget az államnak, és ez így fog menni jó ideig.

– De meddig csinálják?

– Amíg a beteg meg nem hal – mondta Isaac. – A biztosítási alapnak az nagy nyereség. Mert így már egészen másképp lehet érvelni. A szerződéses viszony az elhunyt és az alap között állt fenn. Akkor kinek kéne a költségeket megtéríteni? Az elhunyt nem költött pénzt, a kezelést a rokonok nagylelkűsége fedezte. Ami sokszor előfordul. A családtagok közti egészségügyi célra adományozás olyan gyakori, hogy az adóhivatal külön kategóriaként tartja számon. De ez nem olyan, mint amikor valaki részvényt vásárol egy cégben. Nem húz hasznot abból, ha a cégnek jobban megy. Ez a kifizetés adománynak számít. Ajándék. Nem lehet visszatéríteni. Főleg nem olyan feleknek, akik az eredeti szerződésben nem is szerepeltek. Ez jogi alapelv. A precedensek ugyan nem egyértelműek, és az ügy eljuthat egészen a legfelsőbb bíróságig.

– Tehát az elkövetkező hét napban nem történhet semmi?

– Annak is örülhetünk, ha az elkövetkező hét évben történik.

– Shevickék nyakig eladósodtak uzsorásoknak.

– A hivatalokat ez nem érdekli.

– És magukat?

– Az ügyfeleink a közelébe sem engednek a pénzügyeiknek – mondta Julian.

Reacher bólintott.

– Nem akarják, hogy felégessenek maguk mögött minden hidat.

– Ők is pontosan így fogalmaztak – mondta Gino. – Úgy érzik, ha feljelentenék az uzsorásokat, akkor a jövőben semmi lehetőségük nem lenne arra, hogy pénzhez jussanak, ha még szükség lenne is rá, és a tapasztalat azt súgja, hogy szükség lesz rá.

– Van rá módjuk, hogy valami más jogorvoslatot keressenek?

– Elméletileg – felelte Julian. – A legnyilvánvalóbb stratégia az lenne, hogy polgári pert indítanak a kötelességét elmulasztó munkáltatóval szemben. Azt biztosan megnyernék. De egy ilyen ügyben nem lehet ehhez folyamodni, mert maga a per indításával azonnal nyilvánvalóvá válna, hogy az alperes csaló, és ezáltal a cég azonnal tönkremenne, tehát hiába is nyerne a felperes, nem nagyon tudnák miből kifizetni a kártérítést.

– És mást nem tehetnek?

– Beadtunk egy kérelmet a bíróságra a nevükben – mondta Gino. – De amikor kiderült, hogy a beteg megkapja a kezelést, nem is olvasták tovább.

– Értem – bólintott Reacher. – Hát, reméljük a legjobbakat! Valaki nemrég azt mondta nekem, hogy egy hét hosszú idő. Köszönöm a segítségüket. Nagyra értékelem.

Az ajtóhoz ment, és kilépett az utcára. A sarkon megállt, hogy kicsit jobban betájolja magát. Úgy gondolta, az lesz a jó irány, ha előbb jobbra fordul, aztán balra.

Hirtelen meghallotta, hogy a háta mögött kinyílik az iroda ajtaja. Léptek koppantak a járdán. Megfordult, és Isaacot pillantotta meg közeledni. A sötétszőke hajút. Úgy százhetvenöt centi lehetett, és olyan testes, mint egy hím fóka. Felhajtotta a nadrágja alját.

– Én vagyok Isaac, ugye emlékszik?

– Isaac Mehay-Byford – mondta Reacher. – A Stanford Egyetemen végzett. Kemény iskola. Gratulálok. De gondolom, eredetileg a másik partról származik.

– Bostonból. Az apám ott volt rendőr. Maga egy kicsit emlékeztet rá. Ő is mindig észrevett dolgokat.

– Most hirtelen nagyon öregnek érzem magam.

– Maga zsaru?

– Az voltam – felelte Reacher. – Valamikor régen. A seregben. Az számít?

– Talán – mondta Isaac. – Adhatna nekem egy tanácsot.

– Mivel kapcsolatban?

– Honnan ismeri Shevickéket?

– Kisegítettem ma reggel az öreget egy kis kutyaszorítóból. Megsérült a térde, én meg hazakísértem. Aztán elmesélték a történetüket.

– A felesége időnként fel szokott hívni. Nincs túl sok barátjuk. Tudom, honnan szerzik a pénzt. Előbb vagy utóbb kifutnak a lehetőségekből.

– Azt hiszem, már megtörtént – mondta Reacher. – Vagy meg fog, hét nap múlva.

– Van egy őrült elméletem – folytatta Isaac.

– Miről?

– De lehet, hogy csak ámítom magam.

– Miről? – kérdezte újból Reacher.

– A legutóbbi dologról, amit Julian mondott, a polgári perről. Hogy nincs értelme, mert a cégnek úgy sincs semmije. Többnyire ez lenne a jó tanács. Bizonyára ebben az esetben is így van. De igazából mégsem vagyok benne teljesen biztos...

– Miért?

– Az a fickó, a cég alapítója egy ideig elég híres volt itt a városban. Mindenki róla beszélt. Meg Shevick nagyon jó munkát végzett a PR-területen. Bevetette a techszektorról szóló összes mítoszt a fiatal feltörekvő vállalkozóról. Külön pozitív felhangot adott neki azzal, hogy mindezt egy bevándorló érte el, aki úgy érkezett ebbe az országba, hogy nem volt semmije, mégis ilyen sikeres lett. De hallottam a pasasról negatív dolgokat is. Itt-ott elsuttogott pletykákat, foszlányokat, összefüggéstelen töredékeket. Csak másodkézből, és semmi sem volt megerősítve, de olyan emberek szájából hangzottak el, akik tudják, mit beszélnek. Egyre megszállottabban foglalkoztatott a téma. Ki akartam deríteni, hogyan függnek össze az információk, és valójában mi rejlik a pasasról kialakult imázs mögött. Úgy tűnt, a pletykák három fő téma körül csoportosulnak: az illető kizárólag magával foglalkozik, vannak problémái az etikus viselkedéssel, és gyanúsan több pénze van, mint amennyinek lennie kellene. Az én őrült elméletem az, hogy ha az egyetlen lehetséges módon összerakjuk a darabokat, akkor kénytelenek vagyunk arra a logikus következtetésre jutni, hogy lefölözgette a cég pénzét. Ami nyilván nem esik nehezére valakinek, aki nem feddhetetlen jellem. Akkoriban cunamiként áradt a pénz. Őrült világ volt. Szerintem nem tudott ellenállni a lehetőségnek. Nyilván milliókat lapátolt be a saját matraca alá a befektetők pénzéből.

– Ami megmagyarázná, miért ment olyan hamar csődbe a cég – jegyezte meg Reacher. – Nem voltak tartalékaik. Mindent ellopott. Totálisan meghamisíthatta a cég mérlegét.

– A lényeg az, hogy az a pénz talán még mindig ott lapul a matraca alatt – mondta Isaac. – Vagy legalábbis a nagy része. Ez esetben megérné polgári pert indítani, vagyis személyesen őt beperelni, és nem a céget.

Reacher hallgatott.

– Az ügyvéd énem azt mondja – folytatta Isaac –, hogy a siker esélye száz az egyhez. De nem tudnám elviselni, hogy Shevickék úgy mennek tönkre, hogy meg sem próbálták. De nem tudom, hogyan lehetne megcsinálni. Ezzel kapcsolatban kéne a tanácsa. Egy igazi ügyvédi iroda ilyenkor magánnyomozót bérel, aki megkeresi a fickót, és utánanéz az ügyeinek. Két nap múlva már biztosan tudnánk, hogy áll a helyzet. De egy ilyen jogsegélyirodának erre nincsenek forrásai. És ahhoz nem fizetnek eleget, hogy mi magunk végezzük el a munkát.

– De miért kéne megkeresni a fickót? Eltűnt?

– Azt tudjuk, hogy még itt van a városban, de valahol meghúzza magát. Nem hinném, hogy én elő tudnám keríteni. Nagyon okos, és ha jól sejtem, akkor nagyon gazdag is. Ez nem jó kombináció. Növeli velünk szemben az esélyeit.

– Hogy hívják a fickót?

– Maxim Trulenko – felelte Isaac. – Ukrán.

12. fejezet

Gregoryhoz egy órával az események után jutott el az első elsuttogott hír a gourmet-negyedben történtekről. A könyvelője hívta, hogy az aznap esti jelentés késni fog, mert még mindig vár két pénzbeszedőt, akik nem érkeztek be. Gregory megkérdezte, melyik kettőről van szó, a könyvelő pedig megnevezte azokat, akik az öt étteremmel foglalkoztak. Gregory először nem gondolt semmi rosszra. Felnőtt emberek, tudják a dolgukat.

Aztán a jobbkeze felhívta azzal, hogy ez a két emberük egy ideje nem veszi fel a telefonját, és a kocsijuk sincs ott, ahol lennie kéne, úgyhogy kiadták az összes taxisnak a leírását, és a válasz azonnal meg is érkezett. Két taxis is ugyanazt jelentette: nemrégiben látták, hogy egy közepes méretű vontató elvisz egy ilyen autót. A vezetőfülkében hárman ültek. Gregory eleinte emiatt sem gondolt semmi rosszra. Előfordul, hogy egy autó lerobban.

Aztán feltette a kérdést:

– De ettől még miért ne vennék fel a telefonjukat?

A fejében felcsendült Dino hangja: Nekünk meg a roncszúzó telepen van egy emberünk, aki tartozik nekünk. Hangosan csak ennyit mondott:

– Dino négy emberünket intézi el kettőért. Nem kettőt. Teljesen elment az esze.

– Az éttermek kevesebbet hoznak, mint a pénzkölcsönző üzlet. Talán ezért akar üzenni.

– Miért, mi ő, mérlegképes könyvelő?

– Nem engedheti meg magának, hogy gyengeséget mutasson.

– Én se. Négyet a kettőért, ez baromság. Szólj mindenkinek! Holnap reggelre intézzétek el még két emberét! És ez alkalommal legyen nagyon látványos.

Reacher jobbra fordult, aztán balra, és megérkezett a robusztus háromszögben elhelyezkedő három magas szállodaépülethez. Mindhárom egy-egy amerikai, középkategóriás szállodalánc tagja volt, kettő a Center Streettől keletre állt, egy nyugatra. Találomra kiválasztott egyet, és elpazarolt öt percet az életéből a recepción. Az útlevelét használta fényképes igazolványként, a bankkártyájával fizetett, aztán két helyen aláírta a nevét a pontozott vonalon. Régen a Pentagonba is könnyebb volt bejutni.

Szerzett a hallban egy térképet a városról, aztán lifttel felment a szobájába. Egyszerű, jellegtelen helyiség volt, a világon semmi tetszetős nem volt benne, de volt ágy és fürdőszoba, ennél több pedig nem is kellett neki. Leült az ágy szélére, és szemügyre vette a térképet. A város körte alakú volt, az elkeskenyedő felső végében az utcák és sugárutak hálózata beleolvadt a távolba vezető autópályába. A Ford-autókereskedés és a mezőgazdasági gépeket áruló telephely a csúcsánál helyezkedett el, ahol a körte szára lenne. A szállodák a kövérebb rész közepén. Az üzleti negyed. Volt egy galéria és egy múzeum is. A lakónegyed, ahol Shevickék háza is állt, a keleti határ felé esett, félúton. A térképen akkora volt, mint egy négyszögletes hüvelykujjlenyomat. Hol húzná vajon meg magát egy nagyon okos és nagyon gazdag ember...?

Reacher arra jutott, hogy sehol. A város nagy volt, de nem elég nagy. A fickó ismert személyiség. Külön alelnököt vett fel a PR-osztály élére. Mindenki róla beszélt. Feltehetően állandóan szerepelt a képe az újságokban. Válhat-e egy ilyen valakiből egyik napról a másikra remete? Elképzelhetetlen. Ha mást nem is, ennie kell. Ki kell mennie ennivalót szerezni, vagy házhoz hozatja. Akárhogy is, valaki meglátná. Felismernék. Beszélnének róla. Egy héttel később már autóbuszos túrákat szerveznének a házához.

Hacsak azok, akik enni visznek neki, nem beszélnek.

Ukrajna népessége nagyjából negyvenötmilliós. Néhányan eljöttek Amerikába. Nincs rá semmi okunk, hogy azt gondoljuk, mind ismerik egymást. De ha egy ekkora városban el akar rejtőzni valaki, arra az az egyetlen módja, ha vannak megbízható kapcsolatai, akik segítik. A siker egyetlen záloga az, ha egy éber, lojális csapat bújtatja, ellátja és védelmezi az illetőt, mint egy titkos ügynököt egy védett házban, aki magányosan bámul ki az ablakon, miközben a diszkrét küldöncök jönnek-mennek körülötte.

Hét esély, amíg letelik az egy hét, gondolta.

Összehajtogatta a térképet, és zsebre vágta. Lement a hallba, és kilépett az utcára. Éhes volt. Akkor evett utoljára, amikor együtt ebédelt Shevickékkel, a csirkesalátás szendvicset, egy zacskó csipszet, egy üdítőt. Nem volt sok, és az is rég volt. Elindult a Center Streeten, és másfél háztömbbel később rájött, hogy a legtöbb olyan hely, ahol enni lehetne, már bezárt. Túl későre járt.

Nem bánta. A legtöbb hely nem is érdekelte.

Észak felé indult a főutcán, arra, ahol a lelki szemei előtt megjelenő térképen látta, hogy a körteforma elkeskenyedik, aztán visszafordult délnek, és leült egy buszmegállóban a padra. Figyelte az emberek és a forgalom hullámzását. Mintha az egész lassított felvételen játszódott volna le. A környék többnyire kihaltnak tűnt. Hosszú, néma szünetek követték egymást az elhaladó járművek között. Járókelők jöttek-mentek, sokszor négy-öt fős csoportokban, a koruk és a megjelenésük alapján vagy az utolsó vendégek az éttermekből, akik már hazafelé tartottak, vagy az első divatosan öltözött bulizók, akik valamelyik éppen menőnek számító klubba indultak. Az emberek sodródásának irányából ítélve úgy tűnt, a hely valahol középúton lehet a keleti és a nyugati fertály között. Tulajdonképpen nem is lehetett ezt sodródásnak nevezni, annál energikusabb volt az áramlás. Mintha valami vonzerő mozgatná őket ugyanabba az irányba.

Időnként egy-egy magányos járókelő is elballagott, mind férfiak. Némelyik a földet bámulta maga előtt, mások mereven előrenéztek, mintha zavarban lennének amiatt, hogy mások látják őket. Idegesen siettek a céljuk felé.

Reacher felállt a padról, és követte a kelet felé sodródó embereket. A távolban meglátta, hogy egy feltűnően öltözött négyfős társaság belép egy ajtón, az utca jobb oldalán. Amikor odaért, kiderült, hogy egy bár az, amelyet úgy alakítottak ki, mintha egy szövetségi börtön lenne. A pultosok narancssárga börtönoverallt viseltek. A személyzet egyetlen tagja nem viselt jelmezt: egy nagydarab fickó, aki rögtön a bejárat mellett üldögélt egy magas széken, fekete nadrágban és fekete ingben. A haja is fekete volt. Szinte biztosan albán lehetett. Úgy tűnt, nemrégiben települhetett át ide. Az arcán öntelt kifejezés ült. Hatalma volt, és élvezte.

Reacher beljebb ballagott. Követett egy kissé lopakodva osonó, de határozott férfit, aki befordult egy folyosóra, és bement egy jelöletlen ajtón, ahonnan épp kijött valaki, boldog, kivörösödött arccal. Szerencsejáték, gondolta Reacher. Nem prostik. Felismerte a különbséget. Tizenhárom évig volt katonai rendőr. Sejtette, hogy a fickó, aki bement, épp arra gondol, hogy most vissza fogja nyerni, amit tegnap veszített; aki kijött, az pedig éppen eleget nyert ahhoz, hogy rendezni tudja az adósságait, és még marad is annyi, amiből futja egy kétszemélyes vacsorára meg egy csokor virágra. Habár lehet, jobban tenné, ha kihasználná, hogy szerencsés passzban van, és tovább kockáztatna, hátha megint nyer. Kemény döntés. Szinte morális dilemma. Most mit tegyen?

Reacher figyelte.

A férfi inkább a vacsorát és virágot választotta. Reacher továbbment.

Az albánok inkább késő este intézték a pénzbeszedést, mivel az általuk felügyelt helyeken később indult be a forgalom, ezért a kassza is később telt meg. Az ő módszerük teljesen eltért a Center Street túloldalán alkalmazottól. Ők soha nem mentek be. Mellőzték a fenyegető jelenlétet. Se fekete öltöny, se fekete selyem nyakkendő. Mindig kint maradtak a kocsiban. Megkérték őket, hogy ne zaklassák fel a vendégeket a megjelenésükkel. Esetleg azt hiszik róluk, hogy zsaruk vagy FBI-ügynökök. Ártana a forgalomnak. Ez senkinek sem érdeke. Inkább egy küldönc kiviszi a borítékot, beadja a kocsi ablakán, aztán visszasiet. Több ezer dollárt gyűjtöttek be így azzal, hogy körbejártak egy háztömböt. Remek munka, mindenki ilyet akar.

A játékbarlangtól két háztömbbel keletre és egy háztömbbel északra Reacher meglátott három klubot egymás mellett, amelyek ugyanannak a családnak a tulajdonában álltak. Az első egy bár volt, aztán egy egész éjjel nyitva tartó vegyesbolt következett, majd egy italbolt. A tőlük beszedett pénzt egy veterán páros gyűjtötte be, mindketten már visszavonult verőemberek, és mindketten nagy tiszteletnek örvendtek. Megvolt a rutinjuk, ahogy elhajtottak egyik bejárattól a másikig. Úgy kilenc méter a távolság. Az egyik vezetett, a másik mögötte ült. A hátsó ablakot öt centire leengedték. A borítékot becsúsztatták a résen. Közvetlen érintkezés nélkül. Semmi közelség. Aztán a sofőr rálépett a gázpedálra, és a kocsi lassan haladt előre kilenc métert a következő ajtóig, ahol egy újabb borítékot csúsztattak be a résen. Így folytatták – csak épp ezen az estén az italbolt előtt nem egy borítékkal fogadták őket, hanem egy pisztoly csövére szerelt vaskos fekete hangtompítóval.

13. fejezet

A fegyver egy Heckler & Koch MP5-ös félautomata volt, nyilván három gyors egymás utáni lövésre beállítva, mert a hátul ülő ennyi golyót kapott. A fegyveres találomra célzott, de ügyesen, először középtájra, majd kicsit lejjebb irányítva a lövést, azt remélve, hogy eltalálja a férfi lábát, karját és talán a mellkasát. Eközben a másik oldalról a sofőrre is rálőtt valaki, aki a túlsó járdáról lépett oda, de ő leginkább a sofőr fejére célzott a széttörő ablaküvegen keresztül, szintén egy H&K-val.

Ezután két oldalról szinte egyszerre feltépték a kocsi két ajtaját, a túlsó járda felől érkező fegyveres odébb lökte a sofőrt az üres anyósülésre, és elfoglalta a helyét, míg a társa a másik oldalról a hátsó ülésre nyomakodott be. Becsapták az ajtókat, és a kocsi már indult is. Minden ülés foglalt volt, az utasok közül ketten elég jól érezték magukat, mert jól alakultak a dolgok, egy már meghalt, egy pedig éppen haldoklott.

Reacher addigra már két sarokkal lejjebb járt a Center Street túloldalán. Már rájött, hol húzódik a demarkációs vonal az albánok és az ukránok felségterülete között. Megtalálta, amit keresett: egy bárt, kis, kerek kávéházi asztalokkal, hátul színpaddal, ahol épp egy gitárosból, egy basszusgitárosból és egy dobosból álló trió játszott. Az asztalokon étlap, késő esti, könnyű harapnivalókkal. A hátul lévő bárpulton kávégép. A bejáratnál egy férfi ült egy magas széken. Fekete öltöny, fehér ing, fekete nyakkendő, fehér bőr, szőke haj. Biztos, hogy ukrán.

Ez remek lesz, gondolta Reacher. Minden megvolt, amire szüksége lesz, és semmi olyan, amire nem.

Kiválasztott egy asztalt a helyiség túlsó felén, középtájon, és a falnak háttal leült. A bal szeme sarkából a széken ülő férfit, a jobb szeme sarkából a bandát figyelte. Elég jól nyomták. Bluesszámok feldolgozásait játszották, az ötvenes évek dzsesszstílusában. Lágy, telt hangok szóltak a gitárból, nem túl hangosan, a basszus tompábban zengett, a dobos könnyedén cirógatta a pergődobot. Énekes nem volt. A vendégek többnyire bort ittak. Néhányan minipizzát ettek, ami akkora volt, mint egy csészealj. Reacher megnézte az étlapot. Egyszemélyes pizzának hívták. Volt sima paradicsomos meg pepperonis. Kilenc dollár.

Odament hozzá egy pincérnő, akinek a lényéhez jól illett az ötvenes évekbeli zene. Apró termetű volt, fiús, vékony és filigrán. Talán a húszas éveinek a vége felé járhatott. Fekete öltözéket viselt, a haja rövid, fekete, a szeme csillogó, a mosolya visszafogott, de ragadós. Mintha egy régi fekete-fehér filmből lépett volna elő, aminek dzsessz a kísérőzenéje. Lehetett volna az egyik főszereplő tűzrőlpattant kishúga, aki veszélyesen haladó nézeteket vall, mondjuk, nadrágban akar bejárni az irodába.

Reachernek tetszett a lány.

– Hozhatok valamit? – kérdezte pincérnő.

Reacher rendelt két pohár csapvizet, két dupla eszpresszót és két pepperonis pizzát.

– Vár még valakit? – érdeklődött a pincérnő.

– Nem, csak aggódom, hogy éhen halok.

A lány elmosolyodott, és távozott, miközben a banda átváltott Howlin’ Wolf Killing Floor című régi számának gyászos hangulatú feldolgozására. A gitár vette át az énekes szerepét. A gyöngyöző futamok szinte előadták a dal szövegét: „már a múltkor ott kellett volna hagynom a csajt, de most már tényleg megteszem, és lelépek Mexikóba”. Folyamatosan érkeztek az emberek, mindig párosával vagy nagyobb társaságban, senki sem egyedül. Mind engedelmesen megálltak egy pillanatra, ahogy Reacher is tette, hogy a bejáratnál őrködő kidobóember szemügyre vehesse őket. Egyenként végigmért mindenkit, aztán a szemébe nézett, majd egy alig észrevehető fejbiccentéssel intett, hogy beljebb mehetnek, a háta mögött zajló móka és szórakozás felé. A vendégek elsétáltak a férfi mellett, aki összefonta a karját, és hátradőlt a széken.

Két számmal később a pincérnő kihozta a rendelést. Mindent szépen lepakolt az asztalra. Reacher megköszönte.

– Szívesen – felelte a nő.

– Van olyan, hogy az a pasas nem enged be valakit? – érdeklődött Reacher.

– Attól függ, kiről van szó.

– Kit szokott megállítani?

– A zsarukat. Bár évek óta nem jártak itt.

– Miért nem enged be zsarukat?

– Az soha nem jó ötlet. Ha bármi történik, ha megfordul a széljárás, akkor hirtelen megvádolhatnak megvesztegetéssel vagy korrupcióval, vagy más komoly dologgal. Ezért járnak a zsaruk csak a saját törzshelyeikre.

– Tehát évek óta nem küldött el senkit. Akkor tulajdonképpen minek van itt?

– Miért kérdezi?

– Csak kíváncsiságból.

– Maga zsaru?

– Legközelebb azt fogja mondani, hogy úgy nézek ki, mint az apja?

A lány elmosolyodott.

– Ő sokkal kisebb termetű.

Vetett még egy pillantást Reacherre, majd elfordult, és közben mintha rákacsintott volna. Aztán már ott sem volt. A zenekar tovább játszott. Reacher arra gondolt, a kidobóembernek az lehet a feladata, hogy számolja a vendégeket. Valószínűleg százalék alapján számítják ki a védelmi pénz összegét. Megszámolja a betérő vendégeket, hogy a tulajdonos ne tudjon sumákolni. És névlegesen biztonsági szolgálatot is nyújt a jelenlétével. Ettől kicsit elfogadhatóbb az egyezség a másik félnek. Így mindenki jobban érzi magát.

A pincérnő visszatért, mielőtt Reacher végzett volna az evéssel. Egy fekete tárcában hozta a számlát. Épp végzett a műszakjával. Reacher felkerekítette az összeget, még hozzáadott tíz százalékot borravalónak, és készpénzzel fizetett. A nő távozott. Reacher megette a pizzáját, de egy pillanatig még ott maradt az asztalnál, és figyelte a kidobóembert. Aztán felállt, és elindult felé. Másképp nem tudott volna távozni. Ezen az ajtón jött be, ezen kell kimennie.

Megállt a széknél, és azt mondta:

– Van egy sürgős üzenetem Maxim Trulenko számára. Ki kéne találnia, hogyan lehetne eljuttatni neki. Holnap is itt leszek, ugyanebben az időben.

Azzal tovább is ment, és kilépett az ajtón az utcára. Tőle jobbra, úgy hat méterrel odébb a pincérnő is épp kilépett a személyzeti kijáraton. Pontosan ugyanabban a pillanatban, amikor Reacher számított rá.

A lány megtorpant a járdán.

Apró termetű, filigrán, fiús. A műszakja véget ért.

– Helló! – szólt oda.

– Még egyszer köszönöm, hogy kiszolgált, és remélem, élvezni fogja az este hátralévő részét – mondta Reacher.

Közben fejben számolta, mennyi idő telik el.

– Magának is, és köszönöm a bőkezű borravalót.

A lány ott állt két méterre, kissé feszülten, félig lábujjhegyre emelkedve. A testbeszéde árulkodó volt.

– Mindig próbálom kitalálni, én mennyi borravalónak örülnék, ha pincérnő lennék – mondta Reacher.

– Most próbálom magát elképzelni pincérnőnek. Ezt a képet nehéz lesz kivernem a fejemből.

Reacher tovább számolta magában az időt, mert tudta, hogy most két dolog lehetséges: vagy nem történik semmi, vagy mindjárt történni fog valami. Lehet, hogy semmi, mert Maxim Trulenko neve nem mondott semmit az ukránoknak. De az is lehet, hogy történik valami, mert Trulenko neve szerepel a VIP-listájuk élén.

Az idő majd eldönti.

– És ha maga nem zsaru, akkor micsoda? – kérdezte a pincérnő.

– Pillanatnyilag két állás között vagyok.

Amennyiben Trulenko neve tényleg szerepel az ukránok listáján, akkor a legvalószínűbb protokoll az, hogy a kidobóember telefonált vagy SMS-t küldött a főnökének, azután pedig – vagy mert már meg is kapta az erre vonatkozó utasítást, vagy mert amúgy is ez a megszokott eljárás – kijön az utcára, hogy valamilyen módon feltartóztassa, legalább addig, amíg lő róla egy fotót a telefonjával, illetve remélhetőleg elég sokáig ahhoz, hogy egy megfigyelő csapat is megérkezzen. Vagy egy csapat, amelyik elkapja. Nyilván van elég autójuk. És nem kell túl nagy területen járőrözniük, egy körte alakú város egyik felén.

– Sajnálom – mondta a pincérnő. – Remélem, hamarosan talál valami munkát.

– Köszönöm – felelte Reacher.

Egy telefonhívás vagy egy üzenetváltás úgy negyven másodpercbe telik, aztán a pasas feltápászkodik, vesz egy nagy levegőt, és kilép az ajtón. Ez esetben ennek a következő pillanatokban kell megtörténnie.

Már ha fog történni valami.

Az is lehet, hogy semmi sem fog.

– És milyen munkát keres? – kérdezte a pincérnő.

A kidobóember ekkor kilépett az ajtón.

Reacher a járdaszegélyhez lépett, és megfordult, így széles háromszögben helyezkedtek el: a pincérnő a jobbján állt, a kidobóember a balján, a háta mögött az üres úttest.

A férfi Reacherre szegezte a tekintetét, de a pincérnőt szólította meg:

– Futás, kölyök.

Reacher a nőre pillantott.

A pincérnő hangtalanul, csak a száját mozgatva odasúgott valamit. Olyasmi lehetett, hogy Nézze, merre megyek! Aztán elfutott. Azért nem szó szerint, csak sarkon fordult, és szapora léptekkel átvágott az úttesten. Reacher kétszer futólag hátrapillantott a válla fölött, mintha két filmkockát rögzítene: az elsőn az látszott, hogy a lány már fél háztömbnyire jár, észak felé halad a túlsó járdán, a másodikon pedig már el is tűnt, tehát belépett valamelyik ház kapuján, a háztömb vége felé.

A férfi megszólalt:

– Meg kell kérdeznem a nevét, mielőtt értesítem Mr. Trulenkót. És talán előbb velem kéne megbeszélnie, hogy honnan ismeri, csak hogy kicsit nyugodtabb legyen.

– Erre mikor keríthetünk sort? – kérdezte Reacher.

– Akár most is. Jöjjön be! Meghívom egy kávéra.

Próbál feltartóztatni, gondolta Reacher, amíg meg nem jelenik az erősítés. Végignézett az utcán jobbra és balra. Nem látott közeledő reflektorokat. Nem jött senki. Egyelőre.

– Köszönöm, de most vacsoráztam. Tele vagyok. Majd holnap visszajövök, nagyjából ugyanebben az időben.

A kidobóember elővette a telefonját.

– Első lépésként elküldhetem neki a fotóját – mondta. – Az gyorsabb lesz.

– Nem, köszönöm – mondta Reacher.

– El kell mondania, honnan ismeri Maxet.

– Mindenki ismeri Maxet. Egy ideig elég híres volt errefelé.

– Mondja el nekem, hogy mit akar üzenni neki!

– Csak az ő fülének szánom – felelte Reacher.

A férfi nem válaszolt. Reacher megint végignézett az utcán, mindkét irányba. Sehol senki, egyelőre.

– Ne indítsunk rosszul! Aki Max barátja, az az én barátom is. De ha ismeri Maxet, akkor nyilván tudja, hogy előbb mindenkit ellenőriznünk kell. Maga sem akarná, hogy ne vigyázzunk rá.

Reacher végignézett az utcában. Egy autó közeledett. Két, enyhén fel-le imbolygó fénypászma jelent meg a háztömb délnyugati sarkánál, amit gyorsabban kerültek meg, mint ahogy az elülső felfüggesztésnek kényelmes lett volna. Egy nagy kanyar és egy kis zökkenő után a sofőr a gázba taposva egyenesen továbbszáguldott, miközben a kocsi orra kissé megemelkedett, a fara pedig lejjebb nyomódott a hirtelen gyorsulás miatt.

Egyenesen feléjük tartott.

– Holnap újból találkozunk – mondta Reacher. – Remélem.

Sarkon fordult, átment a túloldalra, és elindult északi irányba, távolodva az autótól. Ekkor megpillantott egy másik kocsit, a háztömb északnyugati sarkánál, ugyanolyan imbolygó fénypászmákkal. A másik irányból közeledett egyenesen felé, a sofőr jól beletaposott a gázba. Valószínűleg mindkét autóban ketten ülnek. Elég szép számú ember érkezett, és nagyon gyorsan reagáltak. Teljes készenlét. Tehát Trulenko fontos ember. Ez azt jelenti, hogy a bevetés szabályai nagyrészt abból állnak, hogy mindent szabad, amit jónak látnak.

Reacher úgy érezte magát a két fénynyaláb között, mintha egy szendvicsben lenne a felvágott.

Nézze, merre megyek!

A nő egy kapun lépett be a háztömb vége felé.

Reacher megfordult, és elhúzódott a fénysugár elől. A kapuk sorra felderengtek a mozgó fény- és árnyfoltok között. A legtöbb bejárat üzlethelyiségekhez tartozott, odabent a bezárt boltokra jellemző poros, szürke félhomály honolt. Némelyik egyszerű, sima, szilárd faajtó volt, ezek feltehetően az emeleten található lakásokhoz vezettek, de egyik sem volt nyitva, még egy kis hívogató résre sem, és egyiknek a szélénél sem szivárgott ki fénycsík. Továbbment észak felé, mert a pincérnő is arra ment. Az árnyakból újabb kapuk bontakoztak ki, egyik a másik után, de ugyanúgy, mint az előzőek, némán, szürkén, makacsul zárva voltak.

A két autó egyre közelebb ért. A reflektorok fénye élesebb lett. Reacher feladta, hogy a kapukkal próbálkozzon. Úgy döntött, biztosan rosszul értette, amit a nő mondott, vagyis rosszul olvasott a szájáról. Az agyában közben elkezdtek pörögni a forgatókönyvek a két, dél felől és a két, észak felől érkező pasasról. Nyilván mind a négyen fel vannak fegyverkezve, bár valószínűleg így a belváros közelében csak pisztoly van náluk, és valószínűleg hangtompítóval felszerelve. Attól függ, hogy milyen de facto egyezséget kötöttek a rendőrséggel. Lehet, hogy csak annyit mondtak nekik, hogy ne ijesztgessék a lakosságot. Viszont bármennyire is igyekszenek óvatosnak lenni, a főnöküknek sem akarnak csalódást okozni.

A két autó lelassított, majd megállt.

Reacher beszorult a kettő közé.

Az első számú kőbe vésett szabály az volt számára – egészen kicsi gyerekkora óta, amikor először jött rá, hogy vagy ő ijed meg, vagy ő ijeszt rá másokra –, hogy mindig a veszélyforrás felé kell rohanni, nem pedig elfutni előle. Most választhatott, hogy előreinduljon, vagy visszafelé. Előreindult. Északnak ment tovább, amerre addig is haladt. Nem is változtatott a léptei tempóján. Nem fogta vissza magát, inkább gyorsabban és határozottabban lépkedett. Előtte és mögötte vakító ragyogás. Továbbment. Ösztönösen tette, de ez volt az észszerű döntés is az adott baljós körülmények között. Ki kellett hoznia a legjobbat egy igencsak rossz helyzetből. Legalább annyit megtett, hogy kissé torzított a képen. A nagyokosok ezt úgy neveznék, hogy a hadműveleti terület jellegének a megváltoztatása. Az előtte állók egyre nagyobb nyomást éreznek, ahogy közeledik feléjük. A hátul állóknak messzebbre kell célozniuk. Mindkét csoportnak kissé romlik a hatékonysága. Ha egy kis szerencséje van, ötven százalék alá esik. Akik mögötte állnak, aggódni fognak, nehogy a közvetlenül a célpont mellett álló társukat találják el.

Ezért akik a háta mögött állnak, talán önként ki is vonják magukat a küzdelemből.

Ők is igyekszenek a legjobbat kihozni egy rossz helyzetből.

Reacher továbbment.

Meghallotta, hogy egy kocsi ajtaja kinyílik.

Miközben továbbsietett, látta, hogy a balján továbbra is üzletek bejáratai villannak fel a fényben. Mind zárva. Végül egyszer csak megpillantott egy ajtót, amely nyitva állt. De aztán kiderült, hogy ez nem is ajtó, hanem egy szűk kis sikátor torkolata. Jobb oldalon tovább folytatódott a járda, balra azonban egy félhomályos, kétméteres rés tátongott az épületek között. Ugyanúgy volt kikövezve, mint a járda. Közterület. De vajon hová vezet? Nem érdekelte. A lényeg az, hogy sötét. Egészen biztosan kilyukad valahová, ami bizonyára sokkal jobb hely lehet, mint egy üres utca, amelyet élesen megvilágít két, szemben álló autó négy reflektora.

Behúzódott a sikátorba.

Lépteket hallott koppanni a háta mögött.

Továbbsietett. Miután az épület végéhez ért, a sikátor keskeny utcává szélesedett. Továbbra is sötét volt. A léptek egyre közeledtek mögötte. Igyekezett az épületek fala mellé lapulni, ahol a legkevesebb a fény.

Előtte, a sötétségben kinyílt egy ajtó.

Egy kéz kinyúlt, megragadta a karját, és berántotta.

14. fejezet

Az ajtó halkan becsukódott, majd három másodperccel később odakint a léptek lassú, óvatosan kocogó tempóban kopogva elhaladtak a ház előtt. Aztán ismét leszállt a csönd. A kéz még beljebb húzta Reachert a sötétségbe. Vékony, de erős ujjak. Érezte, hogy valami másféle helyre került, amelynek más az akusztikája és a szaga. Egy másik helyiség. Hallotta az ujjak súrlódását a falon, ahogy tapogatózva keresik a villanykapcsolót.

Kigyulladt a fény.

Reacher pislogott.

A pincérnő volt az.

Nézze, merre megyek!

Nem egy kapuban tűnt el, hanem a sikátorba tért be, ahonnan a lakása ajtaja nyílt. Az ajtó, amely hívogatóan pár centire nyitva maradt.

– Maga itt lakik? – kérdezte Reacher.

– Igen.

A nő még mindig ugyanazt az öltözéket viselte, amiben dolgozott: fekete farmert és fekete, nyakig begombolt blúzt. Apró termetű, fiús, rövid fekete haj, aggódó tekintet.

– Köszönöm, hogy behívott – mondta Reacher.

– Próbáltam kitalálni, milyen borravalónak örülnék, ha egy olyan idegen lennék, akire ferde szemmel néz a kidobóemberünk.

– Úgy nézett?

– Maga valamibe nagyon beletenyerelhetett.

Reacher nem válaszolt. A szoba barátságos volt, visszafogott színekkel, kopottas, de kényelmes bútordarabokkal berendezve. Némelyiket talán a zálogházban szerezte be a tulajdonosa, aztán megtisztogatta és rendbe hozta, más darabokat házilag barkácsolták régi ipari alkatrészekből. Valami régi gépezet váza tartotta például a dohányzóasztalka lapját, megint másból könyvespolcot készítettek, és így tovább. Újraértelmezték egy tárgy funkcióját. Reacher olvasott erről a módszerről egy magazinban. Tetszett neki ez a stílus. A szoba kellemes volt. Aztán megszólalt a fejében egy hang: Nagy kár lenne, ha történne vele valami.

– Maga nekik dolgozik – mondta. – Nem lenne szabad elbújtatnia.

– Nem nekik dolgozom – felelte a nő. – Hanem a bár tulajdonosainak. A kidobóember az ára annak, hogy üzemeltethessék a helyet. Bárhol dolgoznék, mindenhol ez lenne a helyzet.

– Úgy tűnt, ő úgy gondolja, parancsolgathat magának.

– Mind ilyenek. Részben azért hívtam be magát, hogy kicsit borsot törjek az orra alá.

– Köszönöm – mondta újból Reacher.

– Szívesen.

– Jack Reachernek hívnak. Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

– Abigail Gibson. Többnyire Abbynek szólítanak.

– Engem meg Reachernek.

– Nagyon örülök, hogy megismertem, Reacher.

Kezet ráztak, meglehetősen hivatalos stílusban. A nő ujjai karcsúak voltak, de erősek.

– Szándékosan tenyereltem bele valamibe. Látni akartam, hogy reagálnak-e rá, és ha igen, milyen gyorsan és mekkora erővel.

– Miről van szó?

– Maxim Trulenkóról. Hallott róla?

– Persze – felelte Abby. – Nemrég csődbe ment. Valami menő techcége volt. Egy ideig nagyon híres volt a városban.

– Meg akarom találni.

– Miért?

– Sok pénzzel tartozik valakinek.

– Maga adósságbehajtó? Az előbb azt mondta, épp nincs munkája.

– Pro bono dolgozom. Átmenetileg. Egy idős házaspárnak, akikkel nemrégiben ismerkedtem meg. Egyelőre csak próbálok kicsit tapogatózni. Épp csak belekezdtem a nyomozásba.

– Nem számít, hogy tartozik embereknek. Nincs neki pénze. Csődbe ment.

– Egyesek azt az elméletet vallják, hogy azért eldugott egy keveset a saját részére a matraca alá.

– Mindig vannak ilyen elméletek.

– Szerintem könnyen lehet, hogy ez esetben igaz. Tisztán logikus meggondolásból. Ha teljesen tönkremegy, mostanra már rátaláltak volna. De senki sem tudja, hol van, tehát nem lehet teljesen leégve. Az az egyetlen módja annak, hogy így elrejtőzzön, ha fizet az ukránoknak, hogy bújtassák el. Ehhez sok pénz kell. Tehát még van neki. Ha elég hamar megtalálom, esetleg lesz még valamennyi.

– Az idős házaspárnak.

– Remélhetőleg lesz annyi, ami elég a szükségleteikre.

– Ahhoz, hogy elrejtőzz, sok pénz kell – mondta a nő. – Ez úgy hangzik, mint egy kínai szerencsesüti szövege. De azt hiszem, a ma este történtek bebizonyították, hogy tényleg így van.

Reacher bólintott.

– Két kocsit küldtek. Négy embert. Rendesen megdolgoznak a pénzért, amit Trulenkótól kapnak.

– Nem lenne szabad ujjat húznia ezekkel – mondta Abby. – Láttam közelről, milyenek.

– Maga is ujjat húz velük azzal, hogy ajtót nyitott nekem.

– Az más. Soha nem fogják megtudni. Van itt száz ajtó.

– Miért engedett be?

– Tudja, miért.

– Az is lehet, hogy csak barátságosan el akartak csevegni velem.

– Nem hinném.

– Akkor lehet, hogy csak szigorúan beszéltek volna a fejemmel.

A nő nem felelt semmit.

– Tudta, hogy ennél rosszabbat akarnak tenni, ezért nyitotta ki az ajtót – mondta Reacher.

– Láttam közelről, milyenek – mondta újból a nő.

– Mit tettek volna velem?

– Nem szeretik, ha valaki beleüti az orrát a dolgaikba. Szerintem elég rendesen elintézték volna.

– Látott már ilyet?

A nő nem válaszolt.

– Mindegy, hagyjuk! – mondta Reacher. – Mindenesetre még egyszer köszönöm.

– Szüksége van valamire?

– Mennem kéne. Már így is épp eleget tett értem. Kivettem egy szobát egy hotelben.

– Melyikben?

Reacher megmondta. A nő megrázta a fejét.

– Az nyugatra van a Center Streettől. Ott is vannak, akik nekik dolgoznak. Már mindenkinek küldtek üzenetet a maga személyleírásával.

– Úgy látom, nagyon komolyan veszik a dolgot.

– Mondtam. Nem szeretik, ha valaki beleüti az orrát az ügyeikbe.

– Hányan vannak?

– Épp elegen. Kávét akartam főzni, kér?

– Persze – felelte Reacher.

A nő kiment a konyhába, amelyben össze nem illő bútorok álltak. A helyiség kicsi volt, de tiszta és rendes. Otthonos. Kiveregette a szűrőtartóból a régi kávézaccot, kiöblítette a kannát, vizet töltött a gépbe, és bekapcsolta. A kávéfőző bugyborékolni és szörcsögni kezdett, a gazdag aromájú illat betöltötte a helyiséget.

– Gondolom, nem aggódik, hogy nem tud aludni tőle – jegyezte meg Reacher.

– Nekem ez estének számít. Akkor fekszem le aludni, amikor felkel a nap. Aztán átalszom az egész napot.

– Ez érthető.

A nő kinyitotta a konyhaszekrényt, és elővett két fehér porcelánbögrét.

– Megyek, lezuhanyozom. Ha kész lenne a kávé, mielőtt kijövök, nyugodtan töltsön magának!

Egy perc múlva Reacher meghallotta a víz csobogását, aztán egy hajszárító halk zúgását. A kávéfőző sziszegett. Abby épp akkor jött vissza, amikor kész lett a kávé. A bőre rózsaszín volt, nyirkos és szappanillatú. Térdig érő ruha volt rajta, amely úgy festett, mintha egy férfiing lenne, csak hosszabb és karcsúsítottabb. Valószínűleg nem nagyon viselt alatta semmit. A lába csupasz volt. Munka utáni öltözék. Egy kényelmes este otthon. Kitöltötték a kávét, és visszamentek a nappaliba.

– Nem válaszolt a kérdésemre – mondta. – Gondolom, nem volt esélye.

– Milyen kérdésre?

– Milyen munkát szeretne találni?

Válaszképpen Reacher dióhéjban elmesélte az egész életét. Első hallásra aránylag könnyű megérteni, aztán később mégsem. Egy tengerészgyalogos fiaként ötven különböző helyen töltötte a gyerekkorát, támaszpontokon nőtt fel, aztán a West Point Katonai Akadémiára járt. Ezután a katonai rendőrségnél szolgált, száz különböző helyen, majd jött a létszámleépítés a hidegháború végén, aminek köszönhetően életében először egyszer csak a civil világban találta magát. Egyszerű történet. Azóta csak barangol a nagyvilágban – ez már nem olyan egyszerű. Nincs munkája, nincs állandó lakhelye, állandóan hajtja valami nyugtalanság. Mindig mozgásban van. Nincs semmije, csak a ruha, ami rajta van. Nincs hová mennie, és a világ minden ideje a rendelkezésére áll, hogy odaérjen. Egyeseknek ezt nehezükre esik felfogni. De úgy tűnt, Abby érti. Nem tette fel az ilyenkor szokásos bugyuta kérdéseket.

Az ő története rövidebb volt, az életkora miatt. Michiganben született, egy elővárosban, egy kaliforniai elővárosban nőtt fel, imádta a könyveket, a filozófiát, a színházat, a zenét, a táncot, a kísérleti művészeteket, a performance-okat. Egyetemista korában jött a városba, és itt is ragadt. Úgy volt, hogy átmenetileg pincérnősködni fog egy hónapig, de tíz év lett belőle. Most harminckét éves. Fiatalabbnak látszott. Azt mondta, boldog így.

Időnként kimentek a konyhába, hogy újratöltsék a bögréket, aztán letelepedtek a kanapé két végébe. Reacher kényelmesen elterült, Abby törökülésben ült, illedelmesen betűrve a csupasz térde közé az ingruha végét. Reacher nem sokat tudott a filozófiáról, a színházról, a táncról vagy a performance-okról, de ha módja volt rá, olvasott könyveket, és ha valahol lehetősége adódott rá, hallgatott zenét, úgyhogy tudtak miről beszélgetni. Kiderült, hogy van egy-két közös olvasmányuk. Ugyanez volt a helyzet a zenével is. Abby azt mondta, a retrókorszaka idején hallgatta ezeket. Reacher azt mondta, neki olyan, mintha csak tegnap lettek volna slágerek. Nevettek.

Éjjel két óra lett. Reacher arra gondolt, kivehetne egy szobát egy albán hotelben. Egy háztömbbel keletre. Az is ugyanolyan jó. Megengedheti magának, hogy ennyit pazaroljon. Jobban bosszantotta a feleslegesen eltékozolt öt perc a recepción. Azt soha nem kapja vissza.

– Itt is alhat, ha akar – ajánlotta fel Abby.

Reacher meglehetősen biztos volt benne, hogy a nő ruháján eggyel több gomb van kigombolva, mint eddig. Úgy érezte, ebben az ügyben megbízhat az ítélőképességében. Jó megfigyelő volt. Korábban is többször szemügyre vette az eredeti nyílást. Nagyon vonzó látványt nyújtott. De az új változat még inkább.

– Nem láttam, hogy lenne vendégszobája – felelte.

– Nincs is.

– Ez egy életmódkísérlet lenne?

– Mi másért tenném?

– A szokásos okokból.

– Mondjuk, hogy a kettő keveréke.

– Nekem megfelel – bólintott Reacher.

15. fejezet

Dino két emberét egész éjszaka nem találták. Nem volt semmi nyoma, mit csináltak azután, hogy az italbolthoz mentek. Nem vették fel a telefont. A kocsijukat senki sem látta. Egyszerűen kámforrá váltak, ami persze képtelenség. Ennek ellenére senki sem ébresztette fel Dinót. Inkább kisebbfajta kutatást indítottak. Minden szóba jöhető környéken körülnéztek. Semmi eredmény. A két ember nem került elő – egészen reggel hétig, amikor a saját telephelyükön, egy kis udvarban targoncával faanyagot rakodó munkás rájuk nem talált az utolsó cédrusdeszkák mögött.

Akkor felébresztették Dinót.

A kis udvart egy két és fél méter magas kerítés választotta el a telep többi részétől. A két férfit fejjel lefelé felakasztották a kerítés tetejére. Felvágták a hasukat. A beleik a gravitációnak köszönhetőn kiomlottak, rá a mellkasukra, az arcukra, le a földre. Szerencsés esetben a haláluk után. Mind a kettőn lőtt sebek látszottak. Az egyiknek majdnem szétrobbant a feje.

A kocsijuknak semmi nyoma, keréknyomok sem látszottak.

Dino megbeszélést hívott össze a hátsó irodába, ötven méterre a véres felfedezéstől. Mint egy tábornok, aki közvetlen közelről akarja szemügyre venni a csatateret.

– Gregorynak teljesen elment az esze. Itt mi vagyunk az áldozatok, mindenben mi húztuk a rövidebbet, és most még azzal is tetézi, hogy négy embert intéz el kettő helyett? Ez baromság. Mennyire akarja még egyenlőtlenebbé tenni a helyzetet? Mégis mi a fenét gondolt?

– De miért csinálták ilyen ocsmányul? – szólt közbe a jobbkeze. – Miért kellett ilyen drámai hatás, a kilógó belekkel? Nyilván ebben rejlik a kulcsa az egésznek.

– Igen?

– Csak ez lehet. Már eleve felesleges volt az egész, és teljesen szükségtelen. Olyan, mintha haragudnának valamiért, és bosszút akarnának állni. Mintha valamiben megszívattuk volna őket.

– Hát nem így volt.

– Talán van itt valami, amiről nem tudunk. Lehet, hogy valamivel tényleg megszívattuk őket, csak még nem tudjuk.

– De mivel?

– Még nem tudjuk. Épp ez a lényeg.

– Nekünk nem jutott más, csak a háztömb az éttermekkel.

– Akkor talán az valamiért különleges. Lehet, hogy sokat hoz a konyhára. Mondjuk, azért, mert jobb hozzáférésünk lesz bizonyos emberekhez. Lehet, hogy az összes nagykutya oda jár enni a feleségével. Hová máshová mehetnének?

Dino nem felelt semmit.

– Mi másért lennének ilyen dühösek ránk?

Dino továbbra sem válaszolt.

– Talán igazad van – mondta végül. – Lehet, hogy az éttermek többet érnek, mint a pénzkölcsönző üzletág. Őszintén remélem, hogy így van. Szerencsénk volt, ők meg ezt zokon veszik. De akkor is, négy ember a kettőért, ez vérlázító. Ezt nem tűrhetjük el. Szólj az embereknek! Napnyugtáig egyenlítsenek!

Reacher reggel nyolckor ébredt fel, meleg ágyban, kipihenten, békésen, félig összebújva Abbyvel, aki zavartalanul aludt tovább. Nagyon aprócskának tűnt mellette. Több mint harminc centivel alacsonyabb, a súlya a fele sem volt az övének. A teste alvás közben lágy volt, mintha nem is lennének csontjai. De ha mozgott, nagyon is kemény volt, ruganyos és erős. És az biztos, hogy szeretett kísérletezni. Művészi performance-ot mutatott be, annyi szent. Reacher szerencsés fickó volt. Mélyeket lélegzett, és felbámult az idegen mennyezetre. Többször átfestett repedések futottak végig rajta, mint egy folyó és a mellékágai, mintha begyógyult hegek lennének.

Óvatosan kibontakozott a lány öleléséből, kibújt az ágyból, és meztelenül kicsoszogott a fürdőszobába, aztán a konyhába, ahol feltette a kávét. Visszament a fürdőszobába, lezuhanyozott, aztán összeszedte a nappaliban szétszórt ruháit, és felöltözött. Elővett a konyhaszekrényből egy harmadik fehér bögrét, és kitöltötte az aznapi első kávéját. Leült az ablak melletti kis asztalhoz. Az ég kéken ragyogott, a nap már kisütött. Gyönyörű volt a reggel. Halk zajok szűrődtek be kintről: autóforgalom, emberi hangok. Munkába induló emberek nyüzsgése, sürgés-forgása. Elkezdődött a nap.

Felállt, újratöltötte a bögréjét, és megint leült. Egy perc múlva bejött Abby, meztelenül, ásítozva, nyújtózkodva, mosolyogva. Ő is töltött magának kávét, aztán odacsoszogott Reacherhez, és leült az ölébe. Meztelenül, melegen, illatosan. Mit tehet ilyenkor egy férfi? Egy perc múlva megint az ágyban kötöttek ki. Most még jobb volt, mint az első alkalommal. Csupa kísérletezés. Teljes húsz percig. Aztán csak feküdtek egymás mellett, zihálva. Nem is olyan rossz egy ilyen öreg palitól, gondolta Reacher. A nő a mellkasához bújt, kimerülten kapkodva a levegőt. Reacher érezte, hogy Abbyből árad a fizikai megkönnyebbülés. Valami mélyről jövő, állati elégedettség. De valami más is sugárzott belőle. Valami több. Biztonságban érezte magát. Biztonságban, melegben, védelemben. Szinte lubickolt benne. Ünnepelte ezt az érzést.

– Tegnap éjjel a bárban, amikor a kidobóemberről faggattalak, megkérdezted, hogy zsaru vagyok-e.

– Zsaru vagy – mormolta lány.

– Az voltam.

– Elég jól eltaláltam, annak ellenére, hogy először láttalak. Gondolom, mindig látszódni fog rajtad.

– És örültél volna, ha zsaru vagyok? Reménykedtél benne?

– Miért reménykedtem volna benne?

– A kidobóember miatt. Talán azt gondoltad, tehetnék ellene valamit.

– Nem – felelte Abby. – Ilyesmiben reménykedni csak időpocsékolás lenne. A zsaruk nem tesznek semmit ezek ellen. Soha. Túl sok fáradság lenne. Túl nagy pénzek cserélnek gazdát. Ezek teljes biztonságban vannak a zsaruktól, nekem elhiheted.

A hangja régi csalódásról árulkodott.

Reacher kísérletképpen megkérdezte:

– És örültél volna, ha én tudok tenni valamit ellene?

Abby közelebb bújt. Tudattalanul, gondolta Reacher. Úgy érezte, ez jelent valamit.

– Az ellen a bizonyos fickó ellen?

– Ő állt ott velem szemben.

A lány egy pillanatig hallgatott.

– Igen, örültem volna – mondta aztán.

– És mit szerettél volna, mit csináljak vele?

Érezte, hogy Abby megmerevedik.

– Azt hiszem, örültem volna, ha összevered.

– Csúnyán?

– Nagyon csúnyán.

– Mi bajod van vele?

Abby nem válaszolt.

Egy perc múlva Reacher megszólalt:

– Említettél még valamit tegnap éjjel. Azt mondtad, üzenetet küldtek szét a személyleírásommal.

– Ahogy rájöttek, hogy nem tudnak elkapni.

– Hotelekbe és hasonló helyekre?

– Mindenkinek. Így működnek. Automatizált rendszereket építettek ki. Nagyon jók a technológiai dolgokban. Nagyon értenek a számítógépekhez. Mindig új trükköket próbálnak ki. Ehhez képest egyszerű kiküldeni mindenkinek egy automatikus körözést.

– És mindenki szó szerint ugyanazt a riasztást kapja meg?

– Pontosan kikre gondolsz?

– Mondjuk, valaki olyanra, aki egy másik területen dolgozik, például a pénzkölcsönzéssel foglalkozik.

– Az gond lenne?

– Egy ilyen fickó lőtt rólam egy képet. Közelit. Fel fog ismerni a személyleírás alapján, és válaszul elküldi majd a fotót.

Abby még közelebb bújt hozzá. Megint ellazult.

– Az nem számít igazán – mondta. – Úgyis mind téged keresnek. A személyleírásod bőven elég. Egy fotó nem ad hozzá túl sokat.

– Nem ez a probléma.

– Hanem mi?

– A pénzkölcsönző fickó azt hiszi, hogy Aaron Shevicknek hívnak.

– Miért?

– Shevickék az a bizonyos idős házaspár. Elintéztem valamit a nevükben. Akkor jó ötletnek tűnt. De így most rossz nevet tudnak. Lehet, hogy előássák valahonnan a címüket. Nem akarnám, hogy megjelenjenek a házuknál, és engem keressenek. Az nagy kellemetlenségekhez vezethet. Shevickéknek már így is van épp elég a bajuk.

– Hol laknak?

– A város keleti határa felé félúton, a háború után épült telepen.

– Az az albánok területe. Nagyon merész húzás lenne az ukránok részéről, ha odamennének.

– A pénzkölcsönzést bonyolító kocsmát már elfoglalták. Az jóval keletebbre van a Center Streettől. Úgy tűnik, pillanatnyilag eléggé bizonytalan a határvonal.

Abby álmosan bólogatott, Reacher mellkasához bújva.

– Tudom. Mind egyetértenek, hogy nem háborúzhatnak nyíltan, az új rendőrfőnök miatt, de azért közben mindenféle dolgok zajlanak.

Aztán nagyot sóhajtott, benn tartotta a levegőt, felült, megrázta magát, hogy végre felébredjen, és azt mondta:

– Indulnunk kéne.

– Hová? – kérdezte Reacher.

– Utána kéne néznünk, hogy az az idős házaspár jól van-e.

Abbynek volt kocsija, egy háztömbbel odébb parkolt, egy garázsban. Kis fehér Toyota szedán, kézi sebváltóval, dísztárcsák nélkül. Az egyik ütközőt kábelkötözőkkel erősítették oda, és a szélvédőn egy nagy repedés húzódott, amely két részre osztotta a kilátást. De a motor mindenesetre beindult, a kerekek forogtak, és a fék is működött. A szélvédő üvege sima volt, nem színezett. Reacher úgy érezte, az arca elég közel esik hozzá a szűkös helyen, így nyilván jól látható az utcáról. Figyelte, nem lát-e Lincolnokat, amivel a kerítésnek ütközött a Ford-autókereskedésnél, és amik tegnap éjjel is közeledtek felé északról és délről, de egyáltalán nem látott ilyen autókat, és sápadt férfiakat sem sötét öltönyben, akik a sarkokon lézengve figyeltek volna.

Ugyanarra haladtak el, amerre korábban gyalog is ment, a buszpályaudvar mellett, át a lámpás kereszteződésnél, végig a keskeny utcákon, elhajtottak a kocsma előtt, majd ismét kiértek a tágasabb részekre. Feltűnt a benzinkút, ahol a bolt volt.

– Állj meg itt! – mondta Reacher. – Vinnünk kéne nekik valami ennivalót.

– Ők nem bánják?

– Számít ez? Enniük kell.

Abby megállt. A kínálat ugyanaz volt, mint a múltkor. Csirke- vagy tonhalsaláta. Reacher mindegyikből kért kettőt, csipszet, üdítőt. És egy doboz kávét. Nem enni, az egy dolog. A kávéról lemondani, az már egészen más tészta.

Beértek a telepre, a házak közé, bevették a szűkös derékszögű kanyarokat, végül megérkeztek a középtájon lévő kis zsákutcához. Leparkoltak a kerítés előtt, amelynek a lécei között kidugták a fejüket a rózsabimbók.

– Ez az ő házuk? – kérdezte Abby.

– Most már a banké – felelte Reacher.

– Max Trulenko miatt?

– És a saját hibájukból, amit jó szándékból követtek el.

– Vissza tudják szerezni a banktól?

– Nem sokat tudok ezekről a dolgokról. De nem látok rá okot, miért ne tudnák. Pénz és ingatlanok cserélnek gazdát oda-vissza, adás-vétel. Nem látom be, a bank miért állna ilyesminek az útjába. Biztos vagyok benne, hogy valahogy meg tudják találni a módját, hogy profitáljanak az ügyletből.

Végigsétáltak a keskeny, aszfaltozott kerti úton. Az ajtó már nyílt is, még mielőtt odaértek. Aaron Shevick állt a küszöbön, aggódó arccal.

– Maria eltűnt – mondta. – Sehol sem találom.

16. fejezet

Aaron Shevick valamikor régen talán menő szerszámgépkezelő volt, de azt, hogy hasznos szemtanú lenne, nemigen lehetett elmondani róla. Állítása szerint nem hallotta, hogy lett volna bármiféle forgalom a házuk előtt. Nem látott az utcában autókat. Reggel hétkor felkeltek, nyolckor bekaptak valamit reggelire. Aztán elsétált a boltba, hogy tejet vegyen a másnapi szerény reggelihez. Mire hazaért, Maria már nem volt otthon.

– Mennyi ideig volt távol? – kérdezte Reacher.

– Húsz percig. Talán kicsit tovább. Még mindig nehezen megy a járás.

– Mindenhol kereste a házban?

– Először arra gondoltam, talán elesett, de nem találtam sehol, az udvaron sem. Tehát elment valahová. Vagy valaki elvitte.

– Akkor kezdjük azzal a feltevéssel, hogy elment valahová! A kabátja is eltűnt?

– Nem kell kabát – szólt közbe Abby. – Elég meleg van. Az jobb kérdés lenne, hogy a táskája is eltűnt-e.

Shevick megnézte a szokásos helyeken. Négy ilyen volt. A konyhapulton; az előszobában, a bejárattal szemben álló kis padon; egy akasztó az előszobaszekrényben, ahová az esernyőket is be szokták tenni; és végül a nappaliban, a fotel mellett.

A táska nem volt sehol.

– Oké – bólintott Reacher. – Ez jó jel. Nagyon meggyőző bizonyíték. Azt jelenti, hogy nagy valószínűséggel önként távozott, egyedül, rendezett módon, nem pánikban vagy kényszerítés hatására.

– Lehet, hogy máshol hagyta – mondta Shevick, és tehetetlenül körbenézett. A ház kicsi volt, de így is száz rejtekhelyet nyújthatott egy retikülnek.

– Nézzük a jó oldalát! Mondjuk, hogy fogta a táskáját, szépen a karjára akasztotta, és kisétált a kerti úton.

– Vagy belökdösték egy kocsiba. Lehet, hogy rákényszerítették, hogy vigye a táskáját is. Talán tudták, hogy azt fogjuk keresni. Próbálnak félrevezetni.

– Szerintem a zálogházba ment – mondta Reacher.

Shevick egy hosszú pillanatig hallgatott. Aztán egy mindjárt visszajövök mozdulattal intett, és végigsántikált a folyosón a hálószobához. Egy perc múlva visszabicegett, egy régi cipősdobozzal a kezében. Halvány pasztell rózsaszín és fehér csíkozású volt, a rövidebbik végén megfakult fekete-fehér címkével, a gyártó nevével és egy kissé bumfordi fűzős cipő rajzával, a méret is ott állt rajta – harmincötös –, és az ára – egy cent híján négy dollár. Lehet, hogy ezt a cipőt viselte Maria Shevick az esküvőjén.

– Ebben tartjuk a családi ékszereket – mondta Shevick.

Felemelte a doboz tetejét. Üres volt. Nem volt benne a kilenckarátos jegygyűrű, sem a gyémánt eljegyzési gyűrű, sem a megrepedt üvegű aranyozott óra.

– El kéne mennünk Mrs. Shevickért – mondta Abby. – Szomorú lesz neki a hazaút.

A szervezett bűnözés hagyományos üzletágai az uzsorakamatra való pénzkölcsönzés, a kábítószer-kereskedelem, a prostitúció, a szerencsejáték és a védelmi pénz szedése. Az ukránok a város általuk uralt felén mindegyiket nagy hozzáértéssel űzték. A kábítószer jobban fogyott, mint valaha. A fű nagyrészt eltűnt, részben, mert egyre több helyen legalizálták, viszont nagyot robbant a kereslet a metamfetamin és az oxi iránt, és ezzel pótolták a veszteségeket. Csillagászati profitot zsebeltek be belőlük. A bevételüket még magasabbra tornázta a jutalék, amit a város nyugati határától a Center Streetig eladott mexikói heroin után kaptak. Minden egyes gramm után. Ez volt Gregory legnagyobb sikere. Ő maga tárgyalta le az üzletet. A mexikói bandák hírhedtek a barbárságukról, és elég sok kell ahhoz, hogy valaki nagy benyomást tegyen rájuk. Ám Gregory makacs volt. Végül azzal sikerült eredményt elérnie, hogy a mexikóiak két utcai drogárusukat fejjel lefelé felakasztva, kiontott belekkel találták meg. Szerencsés esetben a haláluk után történt a dolog. A mexikóiak aggódni kezdtek, hogy a jövőben nem fognak embereket találni a munkára. Az ilyen utcai árusok nem keresnek túl sokat. Annyit talán igen, hogy megérje vállalni azt a kockázatot, hogy esetleg lelövik őket, de annyit nem, hogy fejjel lefelé lógatva felvágják a hasukat. Még élve. Ezért aztán a mexikóiak jutalékot fizettek. Így mindenki boldog volt.

A prostitúció üzletág is virágzott, főleg amiatt, amit Gregory mindig is a természetes előnyüknek tartott: az ukrán lányok gyönyörűek. Sok köztük a magas, karcsú és egészen világosszőke hajú. Otthon egyiküknek sem volt esélye az előrejutásra. Az óhazában nem várt rájuk más, csak egy életen át tartó dagonyázás a sárban, a robotolás. Se szép ruhák, se luxuslakás felhőkarcolókban, se Mercedes-Benz. Ezzel ők is tisztában voltak. Úgyhogy boldogan eljöttek Amerikába. Tudták, hogy az eljárás bonyolult és költséges. Tudták, hogy a lehető leggyorsabban vissza kell majd fizetniük a segítőiknek a kölcsönt, akik megelőlegezik nekik a pénzt, mielőtt továbbléphetnek oda, ahol remélhetőleg szép ruhák, luxuslakás és Mercedes-Benz várja őket. Azt ígérték nekik, hamarosan elérhetnek mindent, de előbb egy rövid ideig dolgozniuk kell. Csak ezután juthatnak hozzá a fényes lehetőségekhez. De nem kell aggódni. A rendszer jól szervezetten működik, a munka kellemes, jó társaságban folyik, többnyire csak emberekkel kell foglalkozni. Olyan hoszteszkedésszerű tevékenység. Élvezni fogják. Talán rögtön meg is ismerkedhetnek egy nekik való férfival.

Megérkezéskor osztályozták a lányokat. Nem mintha bármelyik is csúnya lett volna. Gregorynak volt bőven miből válogatni. Százezrek várták, hogy felülhessenek egy gépre. Mind friss, hibátlan és illatos. Meglepő módon nem a legfiatalabbak számítottak a legértékesebbnek. Sokan voltak, akik hajlandóak voltak fizetni az orális szexért egy olyan lánnyal, aki az unokájuknál is fiatalabb, de a tapasztalat azt mutatta, hogy az igazán pénzes pasasok az ilyen extrém dolgokat inkább kerülendőnek tartják. A tapasztalat szerint a kissé idősebb lányokat kedvelték, akár huszonhét-huszonnyolc éveseket, akikben volt némi kifinomultság és érettség, esetleg volt már egy-két mosolyráncuk, és a férfiak nem érezték úgy magukat, mintha pedofilok lennének. Inkább legyen olyan a lány, mintha egy fiatalabb kolléganő lenne a munkahelyéről, vagy emelkedőben lévő középvezető, aki tanácsot kér vagy előléptetést szeretne, amit meg is kaphat, ha ügyesen forgatja a lapjait.

Az ilyen lányok általában öt évig játszották ezt a szerepet. Valahogy soha nem sikerült eljutniuk oda, hogy megkapják az igazán szép ruhákat, a luxuslakást és a Mercedes-Benzet. Valahogy soha nem sikerült visszafizetniük az adósságukat. A kamatokra nem gondoltak. Néha ráhúztak még öt évet, és ha jól tartották magukat, akkor az ukránok felrakták őket az általuk fenntartott pornóoldalra az érettebb nők közé, ha meg nem, akkor leengedték az árukat óránként pár száz dollárra, és amíg bírták, tovább dolgoztak. Ezután levették őket a weboldalról, és az eldugott kis utcákban működő masszázsszalonokba kerültek, ahol minimum húsz percre lehetett igénybe venni egy-egy lányt, akik rövid ápolónő-egyenruhát és gumikesztyűt viseltek, és napi tizenhat órát dolgoztak.

Minden ilyen masszázsszalont egy kisfőnök felügyelt a helyettesével. Ahogy az alájuk beosztott lányok, általában ők is a kevésbé jó kategóriába tartoztak. A dolog jó oldalát az jelentette, hogy a munkájuk nagyon egyszerű volt. Mindössze három feladatot kellett elvégezniük: minden héten produkálniuk kellett a megadott bevételt, motiválniuk kellett a beosztottjaikat, és rendet kellett tartani az ügyfelek között. Ennyi. A feladatok jellege miatt egy bizonyos típust osztottak be erre a munkára. Aki elég kemény, hogy beszedje a pénzt, elég erős, hogy el tudjon bánni a problémás ügyfelekkel, és eléggé perverz, hogy élvezze, ha ilyen lányokkal kell együtt dolgoznia.

Volt egy ilyen szalon a Center Streettől két sarokkal nyugatra, ahol Bohdannak és Artemnek hívták a kisfőnököt meg a helyettesét. Egyelőre jól alakult a mai napjuk. Kaptak egy SMS-ben egy rövid személyleírást egy fickóról, akire figyelni kell. Megadták az illető magasságát és testsúlyát, mindkettő elég figyelemreméltó volt. Szemmel tartották az érkező vendégeket. Nem akadt köztük ilyen fickó. De sokan jöttek mások. Eddig mindenki jól viselkedett, és mindenki elégedetten távozott. A lányokkal se volt baj, egy apróságtól eltekintve: az egyik idősebb nő késve érkezett, és nem kért elég bűnbánóan bocsánatot. Választhatott, milyen büntetést akar. Azt választotta, hogy bőrszíjjal fenekeljék el, miután végzett a munkával. Bohdan hajtja végre, Artem videóra veszi, és egy óra múlva már fent lesz a pornóoldalukon. Reggelig kereshetnek is rajta pár dollárt. Win-win helyzet, mindenki jól jár. Eddig tehát jól telt a napjuk.

Aztán belépett két vendég, akik másképp festettek, mint az eddigiek. A hajuk és a bőrük is sötét volt, napszemüveget, rövid fekete ballonkabátot és fekete farmert viseltek. Szinte úgy nézett ki rajtuk, mint egy egyenruha. Talán az is volt, a városban található egyetem miatt. Sokféle nációból érkeztek ide diákok, akik többnyire a hazájuk divatja és szokásai szerint öltözködtek. Ez a kettő is ilyen lehetett. Vagy talán tudósok, akik a tengerentúlról érkeztek. Talán a vendéglátó ország törvénytelen örömeibe akarnak belekóstolni, pusztán kutatási célból, hogy elősegítsék a kölcsönös megértést.

De az is lehet, hogy nem ezért érkeztek.

Egyforma pisztolyt rántottak elő az egyforma kabátjuk alól. Két H&K MP5 félautomatát, beépített hangtompítóval. Véletlenül ugyanazt a modellt és típust, amilyet az ukránok is használtak előző éjjel, az italbolt előtt. Kicsi a világ. A két férfi intett Bohdannak és Artemnek, hogy álljanak szorosan egymás mellé. Aztán mindegyik belelőtt egyet a padlóba, hogy megmutassák, hangtompítós a fegyverük. Két kis durranás. Hangos volt, de nem annyira, hogy bárki is iderohanjon emiatt.

Tört ukránsággal, albán akcentussal közölték, hogy választhatnak: a kocsijuk odakint áll, és Bohdan és Artem beszállhat, vagy lelövik őket itt és most a fegyverekkel, amikről épp az előbb bebizonyították, hogy hangtompító van rajtuk. Senki sem fogja meghallani. Elvérezhetnek itt a földön, húsz perc agónia után, és aztán a sarkuknál fogva úgyis kirángatják a holttestüket a kocsiba.

Választhatnak.

Bohdan először nem felelt semmit. Artem sem. Tényleg nem tudták eldönteni, mitévők legyenek. Hallottak az albánok kínzási módszereiről. Talán jobb, ha lelövik őket. Az épület csöndes volt, sehol semmi zaj. A masszázsfülkék sorban nyíltak a csukott ajtó túloldalán induló hosszú folyosóról. Az utcára néző előtér olyan volt, hogy akár egy ügyvéd várószobája is lehetett volna. Fű alatt kötöttek egy titkos egyezséget a várossal. Amit a hatóságok nem látnak, azt nem bánják. Csak ne ijesszék meg a lakosságot. Gregory betartotta az egyezséget.

Aztán valami megtörte a csöndet. Egy cipősarok halk koppanásai a benti folyosón. Kopp-kopp-kopp. Tűsarkú cipő, amit minden lánynak kötelező volt viselni. Néha átlátszó műanyagból készül ez a fajta, és sztriptízcipőnek hívják. Amerikában mindennek külön neve van. Kopp-kopp-kopp. Az egyik lány sétált végig a folyosón, talán a mosdóból ment vissza a fülkébe. Vagy átment egyik fülkéből a másikba, egyik ügyféltől a másikig. Néhány lány nagyon népszerű volt, és akadtak ügyfelek, akik név szerint őket kérték.

A cipősarkak tovább közeledtek. Kopp-kopp-kopp. Talán a legelső fülkébe tart.

Kopp-kopp-kopp.

Nyílt az ajtó, és belépett egy nő. Bohdan látta, hogy az egyik idősebb az, akire munka után a büntetés várt. Mint minden lány, ő is fényes, fehér latexből készült, az átlagoshoz képest feleakkora ápolónő-egyenruhát viselt, a fején kis fityulával. A szoknya széle tizenöt centivel a harisnya széle fölé ért. Könnyed mozdulattal felemelte a kezét, ahogy az ember bocsánatot kér, amiért megzavart másokat, és mintha kérdezni is akarna valamit.

De nem jutott el odáig. Bármilyen e világi kérdés foglalkoztatta is, már nem hagyta el a száját. Lehet, hogy több törülköző kellett volna, több masszázsolaj, több gumikesztyű. A bal oldalon álló fegyveres a bal szeme sarkából meglátta, hogy nyílik az ajtó, és azonnal tüzelt, három halk pukkanás, három golyó, a nő testének a közepére. Nem volt rá semmi oka, hogy lőjön, csak a felfokozott idegfeszültség. A fegyver csöve megrándult, és megrándult az ujja a ravaszon. A lövésnek nem volt visszhangja, csak a tompa puffanás hallatszott, ahogy a nő teste a földre zuhant.

– Jézusom! – szólalt meg Bohdan.

Ez máris megváltoztatta az érveket. Már nemcsak elméleti lehetőség volt, hogy esetleg hasba lövik őket, hanem vizuális segédeszközzel szemléltették is. Az ősi ösztönök átvették az irányítást. Maradj életben még egy percig! Lássuk, mi történik ezután! Önként beszálltak az autóba. Véletlenül épp abban a pillanatban hajtottak át a Center Streeten albán területre, amikor az ápolónő-egyenruhás nő meghalt. Egyedül feküdt a szalon padlóján, a lába félig belógott a folyosóra. Az ügyfelek mind elmenekültek. Átugrották a nőt, és eliszkoltak. A kolléganői is. Mindenki elpárolgott. A nő egyedül halt meg, fájdalmak között, vigasz nélkül. Anna Ulyana Dorozhkin volt neve. Negyvenegy éves volt. Tizenöt évvel korábban érkezett a városba, huszonhat évesen, nagy reményekkel és izgatottan a rá váró hoszteszkarrier miatt.

17. fejezet

Aaron Shevick nem tudta pontosan, merre vannak a városban zálogházak. Reacher arra tippelt, hogy valahol a buszpályaudvar környékén, diszkrét távolságban az előkelőbb negyedektől. Ismerte a városok szerkezetét. A város széle felé eső háztömbökben alacsony bérleti díjú, kisebb üzlethelyiségek sorakoznak összezsúfolva. Lesznek arrafelé szélvédőszínező műhelyek, önkiszolgáló mosodák, poros kis sarki fűszeresek, vasáruboltok, márkafüggetlen autóalkatrész-boltok. És zálogházak. A probléma csak az volt, hogyan tervezzék meg az útvonalukat. Szerették volna felvenni Mrs. Shevicket, miután végzett, és már hazafelé sétál. Mivel nem tudták, merrefelé volt az úti célja, ez kissé nehéz feladat elé állította őket. Ezért aztán tág köröket tettek, ha találtak útközben egy zálogházat, belestek a kirakaton át, ha nem látták az asszonyt, elindultak az onnan hazafelé vezető irányba, megtettek egy szakaszt, és amikor kizárták a lehetőségét annak, hogy az asszony ott járt, elindult hazafelé, és előttük tart, akkor visszafordultak, és újból kezdték az egészet a következő zálogháznál.

Végül a Center Streettől jóval nyugatabbra leltek rá egy keskeny utcában. Épp kilépett egy mocskos kis zálogházból, amellyel szemben egy taxiscég és egy óvadékkölcsönző iroda működött. Mrs. Shevick ott állt teljes életnagyságban, a karjára akasztott táskával, magasba emelt fejjel. Abby odagördült mellé. Aaron letekerte az ablakot, és kikiáltott a feleségének. Maria nagyon meglepődött, amikor meglátta, de gyorsan túltette magát rajta. Rögtön beszállt a kocsiba. Alig tíz másodperc alatt lezajlott az egész. Mintha előre megbeszélték volna.

Először zavarban volt Abby miatt. Egy idegen. Biztos nagyon ostobának tart minket. Aaron megkérdezte, mennyit kapott a gyűrűkért meg az óráért, de Maria csak megrázta a fejét, és nem válaszolt.

Végül aztán kimondta:

– Nyolcvan dollárt.

Senki nem szólt semmit. Visszahajtottak kelet felé, el a buszpályaudvar mellett, át a nagy kereszteződésen.

Ugyanebben a pillanatban az irodájában Gregory épp megkapta a hírt a masszázsszalonban történtekről. Véletlenül egy embere épp arrafelé járt valami egészen más ügyben. Megérezte, hogy valami nincs rendben. Túl nagy volt a csönd. Bement körülnézni. Az egész hely teljesen kihalt volt. Nem talált ott senkit, csak egy idősebb kurvát, akit lelőttek, holtan hevert a földön egy nagy vértócsában. Egyébként sehol egy lélek. Vendégek nem voltak. Úgy tűnt, a lányok mind elmenekültek. Bohdannek és Artemnek semmi nyoma. Artem telefonja ott hevert az íróasztalán, Bohdan zakója egy székre terítve. Nem jó jelek. Ez azt jelentette, hogy nem önszántukból hagyták el a helyet, hanem kényszerítették őket.

Gregory összehívta a kisfőnököket. Közölte velük a tényállást. Aztán felszólította őket, hogy törjék a fejüket keményen hatvan másodpercig, aztán adjanak elemzést a helyzetről, hogy mégis mi a fene folyik itt, aztán meg arról, hogy mi a fenét tehetnének.

A jobbkeze szólalt meg először:

– Ez Dino műve. Azt hiszem, ez egyértelmű. Igazi küldetéstudattal cselekszik. Elintéztük két emberét azzal a trükkel, hogy elhitettük velük, két emberük besúgó, mire ő elintézte a mi két emberünket a Ford-autókereskedésnél. Ez így eddig teljesen fair. Nem vitathatjuk. Azt kaptuk, amit érdemeltünk. De nagyon úgy tűnik, nem tetszik neki, hogy elveszítette a pénzkölcsönző üzletet, ezért azzal büntet, hogy elintézte még két emberünket az éttermeknél. Mire mi elkaptuk az ő két emberét tegnap éjjel az italboltnál. Így négy-négy volt az állás. Jogos visszavágás. A meccsnek vége. De nagyon úgy tűnik, Dino ezzel nem ért egyet. Úgy érzi, meg kell mutatnia az igazát. Mindig ő akar vezetni kettővel. Talán az egója miatt. Talán ettől jobban érzi magát. Úgyhogy most elintézte, hogy hat-négy legyen az állás.

– És most mit tegyünk? – kérdezte Gregory.

A jobbkeze hosszú ideig hallgatott.

– Nem úgy jutottunk el oda, ahol tartunk, hogy ostobák voltunk. Ha most kiegyenlítünk hat-hatra, akkor ő majd nyolc-hatra akar módosítani. És ez így menne a végtelenségig. Mint egy lassított felvételen zajló háború, márpedig most nem kezdhetünk háborúba.

– Akkor mit tegyünk?

– Ezt le kell nyelnünk. Két emberrel többet veszítettünk, meg az éttermeket, viszont megvan helyette a pénzkölcsönző üzlet. Mindent egybevéve jól jöttünk ki a dologból.

– De így gyengének fogunk tűnni – vetette ellen Gregory.

– Nem, felnőttnek fogunk tűnni, akik hosszú távú játszmákban érdekeltek, és a fődíjra szegezzük a tekintetünket.

– Két emberrel többet veszítettünk. Ez megalázó.

– Ha egy héttel ezelőtt Dino felajánlotta volna, hogy átadja nekünk a pénzkölcsönző üzletágat cserébe két emberünkért és az éttermi negyedért, kapva kaptunk volna az ajánlaton. Mi sokkal többet nyertünk. Dino az, aki meg lett alázva, nem mi.

– Azért fura érzés csak úgy ennyiben hagyni.

– Nem – mondta erre ismét a jobbkeze. – Nagyon is okos dolog. Ez egy sakkjátszma, és pillanatnyilag mi állunk nyerésre.

– Mit fognak csinálni az embereinkkel?

– Biztos, hogy semmi kellemeset.

Egy percig mind hallgattak.

Aztán Gregory megszólalt:

– Meg kell találnunk a kurvákat. Nem engedhetjük, hogy szétszéledjenek. Árt a fegyelemnek.

– Már rajta vagyunk – mondta valaki.

Megint csönd lett.

Aztán megcsörrent Gregory telefonja. Felvette, hallgatott, letette.

Egyenesen a jobbkezére pillantott.

Elmosolyodott.

– Lehet, hogy igazad van – mondta. – Talán a pénzkölcsönző üzletággal mi vagyunk előbbre.

– Hogyhogy?

– Van egy nevünk és egy fotónk. Az a pasas, aki tegnap este Max Trulenko után kérdezősködött. Aaron Shevicknek hívják. Ügyfelünk. Jelenleg huszonötezer dollárral tartozik. Már dolgozunk rajta, hogy megszerezzük a címét. Állítólag egy ronda, nagydarab, rohadék állat.

Abby leparkolt a léckerítés előtt, mind kiszálltak, és végigsétáltak keskeny kerti úton. Maria Shevick elővette a kulcsot a karjára akasztott retiküljéből, és kinyitotta az ajtót. Bementek. Maria meglátta a konyhapulton a kávét.

– Köszönjük – mondta.

– Tisztán önérdekből hoztam – jegyezte meg Reacher.

– Megkínálhatom?

– Azt hittem, már meg se kérdezi.

Maria felbontotta a kávét, és megtöltötte a kávéfőzőt, aztán csatlakozott Abbyhez a nappaliban. A lány a falon lógó fényképeket nézegette.

Halk, együttérző hangon megkérdezte:

– Mi a legújabb hír Megről?

– Brutális a kezelés, amit kap – felelte Maria. – Egy speciális steril szobában van, és vagy teljesen kiütik a fájdalomcsillapítók, vagy mélyen alszik, mert benyugtatózták. Nem látogathatjuk. Telefonon sem tudunk beszélni vele.

– Ez szörnyű.

– De az orvosok optimisták – folytatta Maria. – Legalábbis egyelőre. Hamarosan majd többet tudunk. Nemsokára csinálnak egy újabb CT-t.

– Már ha előtte kifizetjük – tette hozzá a férje.

Még hat esély, mielőtt letelik az egy hét, gondolta magában Reacher.

Hangosan azonban azt mondta:

– Úgy gondoljuk, Meg volt főnöke még itt van a városban. És még mindig van pénze. Az ügyvédeik szerint az lenne a legjobb stratégia, ha közvetlenül őt perelnék be. Szerintük ezt a pert biztosan megnyernék.

– És hol van most? – kérdezte Shevick.

– Azt egyelőre nem tudjuk.

– Meg tudná találni?

– Valószínűleg – felelte Reacher. – Az ilyesmi része volt a munkámnak.

– A törvény malmai lassan őrölnek – mondta Maria, mint a múltkor.

Ebédre elfogyasztották a benzinkúton vásárolt ételeket, most a nappaliban, mert a konyhában csak három szék volt. Abby törökülésben letelepedett a padlóra azon a helyen, ahol régebben a tévé volt, és az ölébe tette a tányért. Maria Shevick megkérdezte, mi a foglalkozása. Abby elmondta. Aaron mesélt a régi szép időkről, még mielőtt megjelentek volna a számítógéppel vezérelt szerszámgépek. Amikor még mindent szemmértékre és megérzésre vágtak, akár a centiméter ezredrészére. Az amerikai munkások bármit képesek voltak elkészíteni. Valamikor ez volt a világ legjobb munkaerőforrása. És nézzék meg, mi lett belőle! Óriási szégyen és gyalázat.

Reacher meghallotta, hogy egy autó közeledik az utcán. Egy nagyobbfajta szedán halk sziszegése és surrogása ütötte meg a fülét. Felállt, kiment az előszobába, és kilesett az ablakon. Egy fekete Lincoln. Ketten ültek benne. Sápadt arc, szőke haj, fehér nyak. Próbáltak megfordulni a kocsival, ide-oda tolatgatva araszolgattak a keskeny utcában. A menetirányba fordulva akartak leparkolni, talán azért, hogy szükség esetén gyorsan tudjanak távozni. Abby Toyotája útban volt nekik.

Reacher visszament a nappaliba.

– Kiderítették Aaron Shevick címét.

Abby felállt.

– Itt vannak? – kérdezte Maria.

– Valaki ideküldte őket – mondta Reacher. – Ezt nem szabad elfelejtenünk. Van úgy fél percünk, hogy kitaláljuk, mit tegyünk. Bárki is küldte őket, tudja, hogy hová jöttek. Ha valami történne velük, akkor lecsapnak erre a házra, hogy bosszút álljanak. Ez a fő célpont. Ha lehetséges, ezt el kell kerülnünk. Ha valahol máshol kapnánk el őket, az nem jelentene problémát, de itt nem tehetjük.

– Akkor mit tegyünk? – kérdezte Shevick.

– Rázza le őket!

– Én?

– Bármelyikük, csak én nem mehetek ki. Úgy gondolják, én vagyok Aaron Shevick.

A következő pillanatban kopogtattak az ajtón.

18. fejezet

A kopogtatás megismétlődött. Senki sem mozdult. Aztán Abby előrelépett, de Maria a karjára tette a kezét, és megállította. Aaron ment ki helyette. Reacher behúzódott a konyhába, leült, és onnan hallgatózott. Hallotta, hogy kinyílik a bejárati ajtó, de aztán szünet következett, nem lépett be senki. Néma csönd, mintha az érkezőket egy pillanatra összezavarta volna, hogy nem az az ember nyitott ajtót, akire számítottak, és akit kerestek.

Az egyik megszólalt:

– Mr. Aaron Shevickkel szeretnénk beszélni.

– Kivel? – kérdezte Mr. Aaron Shevick.

– Aaron Shevickkel.

– Azt hiszem, ő volt az előző lakó.

– Maga itt csak bérlő?

– Nyugdíjas vagyok, túl drága lenne nekem saját házat venni.

– És ki a tulajdonos?

– Egy bank.

– Magát hogy hívják?

– Nem tudom, meg akarom-e mondani maguknak, amíg nem árulják el, mit akarnak.

– Az bizalmas, csak Mr. Shevickkel közölhetjük. Nagyon kényes téma.

– Várjunk csak! – mondta Shevick. – Valamilyen kormányhivataltól jöttek?

Nem kapott választ.

– Vagy a biztosítási alaptól?

– Hé, öreg, hogy hívják? – kérdezte az egyik fenyegető hangon.

– Jack Reachernek – felelte Shevick.

– Honnan tudjuk, hogy nem Aaron Shevick apja?

– Akkor ugyanaz lenne a vezetéknevünk.

– Akkor az apósa. Honnan tudjuk, hogy Shevick nincs odabent házban? Lehet, hogy maga átvette a ház bérlését, de ő meghúzza magát itt egy szobában. Tudjuk, hogy pillanatnyilag nem veti fel a pénz.

Shevick nem válaszolt.

A férfihang folytatta:

– Bemegyünk körülnézni.

Olyan zaj hallatszott, mintha Shevicket félrelökték volna, aztán lépések koppantak az előszoba-folyosón. Reacher felállt, és behúzódott a konyhaajtó mögé. Kihúzott egy fiókot, aztán egy másikat, egy harmadikat, amelyben talált egy konyhakést. A semminél jobb. Hallotta, hogy Abby és Maria kijönnek a nappaliból a folyosóra.

A lépések egyre közeledtek.

Hallotta, hogy Abby megszólal:

– Kik maguk?

– Mr. Aaron Shevicket keressük – felelte az egyik férfi.

– Kicsodát?

– Magát hogy hívják?

– Abigail.

– Milyen Abigail?

– Reacher – felelte a lány. – Ők a nagyszüleim, Jack és Joanna.

– Hol van Shevick?

– Ő volt az előző bérlő. Már elköltözött.

– És hová?

– Nem hagyta meg az új címét. Az volt a benyomásom, hogy komoly anyagi gondjai vannak. Azt hiszem, egy éjszaka csak úgy lelépett. Elmenekült.

– Biztos benne?

– Csak tudom, hogy ki lakik itt, uram. Ez egy két hálószobás ház. Az egyik a nagyszüleimé, a másik az enyém, ha itt vagyok náluk. Ha nem vagyok itt, vendégszobának használják. Nem lakik itt senki más. Szerintem észrevettem volna.

– Maga találkozott vele?

– Kivel?

– Mr. Aaron Shevickkel.

– Nem.

– Én találkoztam vele – szólt közbe Maria Shevick. – Amikor először idejöttünk megnézni a házat.

– És hogy nézett ki?

– Úgy emlékszem, hogy magas volt, és erős testalkatú.

– Igen, ő lesz az – mondta a férfihang. – És mennyi ideje költözött el?

Csönd lett. A léptek továbbhaladtak, a nappali ajtajához. A hang megszólalt:

– Egy éve laknak itt, és nincs tévéjük?

– Nyugdíjasok vagyunk – mondta Maria. – Drága nekünk.

– Aha – nyugtázta a hang.

Reacher valami halk surrogást és kattanást hallott. Aztán a lépések elindultak visszafelé, végighaladtak a folyosón a bejárati ajtó felé, majd tovább a keskeny kerti úton. Hallotta, hogy a kocsi motorja beindul, aztán elhajtanak. Egy nagy szedán kerekeinek lágy surrogása és csikorgása hallatszott.

Visszatért a csönd.

Reacher visszatette a helyére a kést, és kilépett a konyhából.

– Szép munka volt, mindenki jól csinálta.

Aaron kissé reszketett. Maria sápadt volt.

– Csináltak egy fotót, mielőtt elmentek. Búcsúzóul – mondta Abby.

Reacher bólintott. A halk surrogás és kattanás. Egy mobiltelefonnal fotóztak.

– És mit fényképeztek le?

– Mindhármunkat. Gondolom, egyrészt a jelentésükhöz kell, másrészt az adatbázisukba, amit a biztonság kedvéért tartanak fenn. De leginkább azért, hogy megfélemlítsenek. Így szokták. Az emberek ettől sebezhetőnek érzik magukat.

Reacher megint bólintott. Eszébe jutott az áttetszően fehér bőrű fickó a kocsmából, ahogy felemelte a telefonját. Kis kattanás. De ha valóban én lennék az ügyfelük, akkor ennek azért nem örültem volna.

Shevickék kimentek a konyhába, hogy kávét főzzenek. Reacher és Abby a nappaliba, hogy ott várják meg, amíg elkészül.

– A félelemkeltés nem az egyedüli baj a fotóval – mondta Abby.

– Hanem még mi a baj vele?

– Szét is fogják küldeni egymás közt. Így szokták. Hátha valaki hozzá tud adni egy újabb darabkát a puzzle-höz. Előbb-utóbb mindenki meg fogja kapni a fotót. A pasas is, aki a munkahelyemen a kidobóember. Ő tudja, hogy nem Abigail Reachernek hívnak, hanem Abby Gibsonnak. És sok más helyen más kidobóemberek is, mert sok helyen dolgoztam már. Kérdezősködni kezdenek majd. Már így se kedvelnek.

– Tudják, hol laksz?

– Biztosan rá tudják venni a főnökömet, hogy elárulja nekik.

– Mikor fogják szétküldeni a fotót?

– Biztos vagyok benne, hogy már szét is küldték.

– Van valami hely, ahol meghúzhatnád magad?

Abby bólintott.

– Van egy barátom, aki a Center Streettől keletre lakik. Szerencsére az albán terület.

– Tudnál ott is dolgozni?

– Volt már rá példa.

– Őszintén elnézést kérek, amiért így bekavartam az életedbe.

– Úgy fogom fel, mint valami kísérletet – mondta Abby. – Valaki egyszer azt mondta nekem, hogy egy nőnek mindennap kell csinálnia valami olyat, ami megijeszti.

– Beléphetne a hadseregbe.

– Neked is a Center Streettől keletre kell megszállnod. Együtt maradhatunk. Legalább ma estére.

– A barátod nem bánná?

– Remélem, nem. Shevickék rendben lesznek ma éjjel?

Reacher bólintott.

– Az emberek hisznek a saját szemüknek. Ez esetben az a tejfehér bőrű fickó a szem, aki találkozott velem a kocsmában. Ő is lefotózott a telefonjával. Nekik én vagyok Aaron Shevick, ez kőbe van vésve. Ők úgy gondolják, Shevick egy nagydarab, fiatalabb fickó. Ez kiderült abból, amit az előbb mondtak. Azt feltételezték, hogy Aaron esetleg Shevick apja vagy apósa, de azt soha nem mondták, hogy esetleg ő maga lenne Shevick. Úgyhogy Shevickéknek nem lesz bajuk. Azt gondolják róluk, hogy egy öreg házaspár, akiket Reachernek hívnak.

Maria kiszólt a konyhából, hogy elkészült a kávé.

A mocskos kis zálogház vezetője, amellyel szemben a taxis cég központja és az óvadékkölcsönző iroda volt, kilépett az ajtón, kikerült egy teherautót, és bement a taxitársaság irodájába. Ügyet sem vetett a rádió mellett üldögélő, fáradt diszpécserre, hanem egyenesen hátrament, Gregory külső irodájába. A főnök jobbkeze felnézett, és megkérdezte, mit akar. A zálogházas azt felelte, történt valami. Gyorsabb volt átsétálni ide szembe, mint SMS-t írni.

– Miről akart SMS-t küldeni?

– Ma reggel kaptam egy riasztást és egy fotót egy Shevick nevű férfiról. Egy ronda, nagydarab rohadék.

– És látta?

– A Shevick gyakori név Amerikában?

– Miért?

– Ma reggel volt egy Shevick nevű ügyfelem. De ő egy aprócska öregasszony.

– Valószínűleg rokonok. Talán egy nagynénje vagy unokanővére.

A zálogházas bólintott.

– Én is így gondoltam, de aztán kaptam egy újabb értesítést és egy másik fotót. Ugyanaz az öregasszony szerepel rajta, de más néven. Az új riasztás szerint Joanna Reachernek hívják. De ma reggel itt az üzletben Maria Shevickként írta alá a nevét.

19. fejezet

Reacher és Abby otthagyták Shevickéket a konyhájukban, és elindultak a Toyotához. Reacher már összecsomagolt. A fogkeféje a zsebében lapult. Abby azonban még szeretett volna felugrani a lakásába, hogy elhozzon egy-két holmit. Ez érthető volt, Reacher pedig úgy döntött, benéz a jogsegélyirodába, hogy választ kapjon egy kérdésére. Mindkét úti céljuk ukrán területre esett, de úgy gondolta, aránylag biztonságosan megoldható a megközelítésük. Valószínűleg. A helyzet hátránya az, hogy már két fotó is készült róla, és talán a Toyota leírását és rendszámát is közreadták. Az előnye viszont az, hogy fényes nappal van, és tényleg úgy intézik majd a dolgot, hogy épp csak beugranak arra a környékre, aztán már ott sincsenek.

Nem lesz baj, ez így biztonságos, gondolta. Valószínűleg.

Elhajtottak a lerobbant háztömbök mellett, és újból megkeresték a jogsegélyirodát a szállodák közelében, a Center Streettől kicsivel nyugatabbra fekvő, már fellendülőben lévő környéken, egy felújított utca végében. Nappal egészen más benyomást keltett a hely, mint éjszaka. Az összes többi iroda is nyitva volt. Emberek jöttek-mentek. Mindkét járdaszegély mellett autók parkoltak, de fekete Lincoln nem volt közöttük, és nem lézengtek ott gyanús fekete öltönyös férfiak sem.

Biztonságos lesz. Valószínűleg.

Abby betolatott egy üres helyre, és leparkolt. Mindketten kiszálltak, és odasétáltak az irodához. Most csak ketten ültek az íróasztaloknál, Isaac Mehay-Byford nem volt bent, csak Julian Harvey Wood és Gino Vettoretto, akik a Harvardon, illetve a Yale-en végeztek. Elég jól érthették a dolgukat. Üdvözölték Reachert, kezet fogtak Abbyvel, és azt mondták, örülnek, hogy megismerhetik.

– Mi van akkor, ha Max Trulenkónak van eldugott pénze? – tette fel a kérdést Reacher.

– Ez Isaac elmélete – mondta Gino.

– Mindig pletykálnak ilyeneket – tette hozzá Julian.

– Szerintem ebben az esetben igaz – mondta Reacher. – Tegnap este elejtettem Trulenko nevét egy bár kidobóemberének, ahol Abby dolgozik. Úgy három perccel később megjelent négy fickó két autóval, ami igencsak figyelemreméltó reakció. Platinaszintű védelem. Ezek semmit sem csinálnak ingyen. Tehát Trulenko fizet nekik. Méghozzá szép summát, ha három percen belül odaküldenek négy embert két kocsival. Tehát ebből az következik, hogy még mindig van pénze.

– És mi lett azzal a négy emberrel? – kérdezte Gino.

– Elvesztették a nyomomat – felelte Reacher. – De azt hiszem, közben bebizonyították, hogy Isaacnak igaza van.

– Tudja, hol rejtőzik Trulenko? – kérdezte Julian.

– Pontosan nem.

– Szükségünk lenne egy pontos lakcímre, ahová kiküldhetjük az idézést, és hogy befagyaszthassuk a bankszámláját. Mit gondol, mennyi pénze lehet?

– Sejtelmem sincs – felelte Reacher. – Az biztos, hogy több, mint nekem. És az rohadt biztos, hogy több, mint Shevickéknek.

– Azt hiszem, százmillió dollárra perelnénk, és megelégednénk annyival, amennyi maradt neki. Ha kis szerencsénk van, az elég is lesz.

Reacher bólintott. Aztán feltette azt a kérdést, amiért tulajdonképpen jött:

– Mennyi időbe telne mindez?

– Soha nem fog bíróság elé állni – felelte Gino. – Nem engedheti meg magának. Tudja, hogy veszítenének. Peren kívüli megegyezést akar majd. Könyörögni fog, hogy menjünk bele. Az ügyvédek egymás közt letárgyalnák az egészet, leginkább e-maileken keresztül. Az egyetlen vitás pont az lehet, hogy legalább pár centet hagyjunk meg Trulenkónak, hogy ne kelljen élete végéig a híd alatt laknia.

– És ez mennyi idő lenne? – kérdezte újból Reacher.

– Fél év – felelte Julian. – Semmiképp se több.

A törvény malmai lassan őrölnek, ahogy Maria Shevick többször is mondta.

– És nem lehetne valahogyan megsürgetni?

– Ez már meg van sürgetve.

Visszasiettek a Toyotához. Még ott állt, ahol hagyták. Nem vették észre, nem figyelték, nem kapott büntetőcédulát. Beszálltak.

– Olyan ez – szólalt meg Abby –, mintha egy film lassítva játszódna le, miközben egy másik vele párhuzamosan, de felgyorsítva.

Reacher nem felelt.

Abby lakása légvonalban nem esett messze innen, de az egyirányú utcák miatt meg kellett kerülniük egy nagy tér három oldalát. Észak felől közelítették meg az utcát.

Az ajtó előtt egy autó várakozott.

A járdaszegély mellett parkolt. Fekete Lincoln, az orrával az ellenkező irányba fordulva. A hátsó ablakai sötétítettek voltak. A távolból nem lehetett megállapítani, ki ül benne.

– Húzódj félre! – mondta Reacher.

Abby megállt, harminc méterre északra a Lincolntól.

– Legrosszabb esetben ketten ülnek benne, és fogadni mernék, hogy az ajtaja be van zárva belülről.

– A seregben mit mondanának, ilyenkor mit kell tenni?

– Lőj rájuk páncéltörő lövedékekkel, kellő mennyiségben, hogy elfojts minden ellenállást! Aztán hőkövető rakéta a benzintankra, hogy eltüntesd a bizonyítékokat.

– Ezt nem tehetjük meg.

– Sajnos. De valamit tennünk kell. Ez a te lakásod. Olyasmibe ütik az orrukat, amihez semmi közük.

– Nyilván biztonságosabb lenne, ha hagynánk őket a fenébe.

– Csak rövid távon lenne biztonságosabb – felelte Reacher. – Nem hagyhatjuk, hogy az legyen, amit ők akarnak. Világos üzenetet kell küldenünk. Túlléptek egy határt. Kiszedték a címedet ártatlan emberekből, akiknek elég jó ízlésük van ahhoz, hogy alkalmazzanak téged meg azt a dzsessztriót. Tudniuk kell, hogy vannak dolgok, amiket nem tehetnek meg. És tudniuk kell, hogy rossz emberekkel próbálnak ujjat húzni. Egy kicsikét rájuk kell ijesztenünk.

Abby egy pillanatig csöndben maradt.

– Te meg vagy őrülve – mondta aztán. – Egymagad vagy. Nem szállhatsz szembe velük egyedül.

– Valakinek muszáj lesz. Én hozzá vagyok szokva az ilyesmihez. Katonai rendőr voltam. Minden pocsék meló nekem jutott.

Abby megint hallgatott egy sort.

– Amiatt aggódsz, hogy belülről rázárták a kocsiajtót – mondta aztán. – És ha így van, nem tudod elkapni őket.

– Pontosan – bólintott Reacher.

– Megkerülhetem a háztömböt, és bemehetek a hátsó kapun. Felkapcsolok a lakásban minden villanyt. Lehet, hogy akkor kiszállnak a kocsiból, és szabad préda lesznek.

– Nem jó – rázta meg a fejét Reacher.

– Oké, akkor nem gyújtok villanyt, de legalább elhozom a cuccomat.

– Nem jó – mondta újból Reacher. – Ugyanabból az okból. Esetleg bent a házban is várnak. Lehet, hogy a kocsi üres. Vagy az egyik egyedül ül a kocsiban, a másik meg bent vár.

– Ez elég félelmetes.

– Megmondtam, mi a helyzet. Vannak dolgok, amiket nem tehetnek meg.

– Meg tudok lenni a holmim nélkül is. Úgy értem, neked is megy. Nyilván lehetséges. Ez is része lehetne a kísérletnek.

– Nem – rázta meg a fejét újból Reacher. – Ez egy szabad ország. Ha akarod a holmidat, akkor hozzá kell férned. És ha ők üzenetet akarnak, akkor megkapják.

– Oké, nekem így is jó. De hogyan csináljuk?

– Az attól függ, mennyire vagy kísérletező kedvedben.

– Nekem mit kéne csinálnom?

– Biztos vagyok benne, hogy be fog válni.

– Micsoda?

– De ha elmondom, csak előre aggódni fogsz miatta.

– Próbáld meg!

– Az ideális megoldás az lenne, ha odahajtanál a Lincoln mögé, és egészen lassú sétatempóban nekiütköznél hátulról.

– Minek?

– Attól automatikusan kinyílik az ajtók zárja. A kocsi úgy fogja érzékelni, mintha egy kisebb karambol történt volna. Van benne egy kis beépített biztonsági szerkezet.

– És akkor ki tudod nyitni az ajtót kívülről.

– Ez lenne az elsődleges taktikai cél. Minden más ezután következik.

– Lehet, hogy fegyver van náluk.

– De nem sokáig. Utána már nálam lesz.

– És mi van, ha bent vannak a házban?

– Gondolom, felgyújthatjuk a kocsijukat. Az megfelelő üzenet lenne.

– Ez őrültség.

– Egyszerre csak egy lépést tervezzünk meg!

– A kocsimnak ártani fog az ütközés?

– Standard ütköző van rajta, annak tűrnie kell akár egy nyolc kilométer per órás sebességű ütközést is. Annyi elképzelhető, hogy utána újból oda kell majd drótozni.

– Oké – bólintott Abby.

– Ne felejtsd el, hogy tartsd lenyomva a kuplungot! Készenlétben kell állnod, hogy rögtön vissza is tudj tolatni.

– És azután?

– Szépen leparkolsz, és kihozod a holmidat, amíg én helyre teszem a kocsiban ülő fickókat, és megmondom nekik, mit kell tenniük.

– És mit?

– Elhajtunk innen, ők pedig követnek téged valami kétes környékre a Center Streettől keletre. Aztán már rajtuk múlik.

Abby megint egy hosszú pillanatig hallgatott.

Végül bólintott. Rövid, fekete haja megrezzent. Felcsillant a szeme. A szája sarkában félig komor, félig izgatott kis mosoly bujkált.

– Oké – mondta újból. – Akkor csináljuk!

Ugyanebben a pillanatban Gregory jobbkeze épp elmesélte azt a keveset, amit tudott. A belső irodában álldogált, a főnöke íróasztala előtt, ami eléggé félelmetes helynek számított. Az íróasztal masszív volt, díszesen faragott, karamellszínű fa. Mögötte hatalmas főnöki szék, zöld bőrhuzattal. Emögött egy súlyos könyvespolc állt, amely ugyanolyan fából készült, mint az íróasztal. Az egész berendezés impozáns összhatást keltett. Nem a legkellemesebb hely, ha az embernek épp egy zavaros történetet kell előadnia.

– Tegnap este hatkor Aaron Shevick még egy ronda, nagydarab pasas volt, egy szánalmas lúzer, aki visszafizetett egy kölcsönt. Este nyolckor egy ronda nagydarab pasas, aki újabb kölcsönt kért. De este tízkor már egészen másvalaki volt. Egy nagyvilági fickó, aki egy dzsesszkoncertet hallgatott egy bárban, flörtölt a pincérnővel, minipizzát evett, és hatdolláros kávét ivott. Aztán a bárból kifelé menet megint másvalaki volt. Egy kemény fickó, aki Max Trulenko után érdeklődött. Olyan, mintha három ember lenne egy személyben. Fogalmunk sincs, hogy kicsoda valójában.

– És szerinted kicsoda? – kérdezte Gregory.

Az embere nem felelt a kérdésre. Csak annyit mondott:

– Közben kiderítettük az utolsó ismert lakcímét. De nem találtuk ott. Egy évvel ezelőtt elköltözött. Az új bérlő egy nyugdíjas házaspár, Jack és Joanna Reacher. Az unokájuk is épp náluk volt, őt Abigail Reachernek hívják. De valójában nem ez a neve, hanem Abigail Gibson. Ő az a pincérnő, akivel Shevick tegnap este flörtölt. Mind ismerjük a csajt. Egy bajkeverő.

– Hogyhogy?

– Úgy egy évvel ezelőtt elmondott valamit rendőrségnek, amit látott. Aztán helyre tettük. Beláttattuk vele, hogy hibázott. Megígérte, hogy megváltozik, ezért megengedtük, hogy továbbra is ott dolgozzon.

Gregory balra billentette a fejét, és kis ideig úgy tartotta, aztán jobbra, és kis ideig úgy tartotta. Mintha fájna a nyaka.

– Most pedig Shevickkel flörtöl, és megjelenik az utolsó ismert lakhelyén, álnéven.

– Lesz még rosszabb is. Az a Reacher nevű öregasszony ma reggel járt a zálogházunkban, de Shevickként írta alá a nevét.

– Tényleg?

– Igen, Maria Shevick.

– Aztán megjelent Aaron Shevick utolsó ismert címén.

– Fogalmunk sincs, hogy kicsodák ezek az emberek.

– És szerinted kicsodák? – kérdezte újból Gregory.

– Ha ostobák lennénk, nem jutottunk volna el oda, ahol most tartunk – felelte az embere. – Minden lehetőséget számba kell venni. Kezdjük Abigail Gibsonnal! Nemsokára új rendőrfőnököt fognak kinevezni. Lehet, hogy már előre belefog a munkába, és átolvas minden aktát. A pincérnő neve szerepel az egyikben a múltkori ügy miatt. Lehet, hogy a nagydarab fickó rendőr, akit odaállítottak a lány mellé.

– De még nem nevezték ki az új rendőrfőnököt.

– Annál több oka van rá, hogy most lépjen. Amíg mi azt gondoljuk, hogy még biztonságban vagyunk.

– Úgy gondolod, hogy Shevick zsaru?

– Nem, minden zsarut ismerünk. Hallottunk volna róla. Valaki szólt volna nekünk.

– Akkor kicsoda?

– Talán FBI-ügynök. Lehet, hogy a rendőrség külső segítséget kért.

– Nem hinném – rázta meg a fejét Gregory. – Egy új rendőrfőnök nem tenne ilyet. A saját embereivel akarná elvégeztetni a munkát. Magának akarna minden dicsőséget.

– Akkor talán volt zsaru vagy volt FBI-ügynök, és Dino bérelte fel ellenünk.

– Nem – rázta meg a fejét újból Gregory. – Ugyanaz a helyzet, mint az új rendőrfőnökkel. Dino sem bérelne fel külsős segítséget. Nem bízik eléggé senkiben. Ahogyan mi sem.

– Akkor ki ez?

– Egy alak, aki pénzt kölcsönzött, aztán Max után kérdezősködött. Egyetértek, hogy ez elég fura kombináció.

– És mit akarsz tenni vele?

– Tartsátok szemmel azt a házat! – mondta Gregory. – Ha ott lakik, előbb vagy utóbb fel fog bukkanni.

Abby becsatolva hagyta a biztonsági övet. Reacher kikapcsolta a sajátját, és a tenyerével jól megtámaszkodott a műszerfalon. Abby először egyesbe kapcsolt.

– Készen állsz? – kérdezte.

– Gyalogossebességben hajts! – mondta Reacher. – Amikor odaérsz, rémesen gyorsnak fog tűnni, de ne lassíts le! Talán jobb lesz, ha az utolsó pillanatban becsukod a szemed.

Abby elindult a járdaszegély mellől, és végiggördült az utcán.

20. fejezet

A gyalogossebességet általában öt kilométer per órában szokták meghatározni, ami percenként nyolcvanhárom métert jelent, tehát a rozoga kis fehér Toyotának húsz kínosan hosszúnak tűnő másodpercbe telt, hogy odaérjen a parkoló Lincolnhoz. Abby egy vonalba húzódott vele, aztán idegesen vett egy jó nagy lélegzetet, benn tartotta a levegőt, és lehunyta a szemét. A Toyota továbbgördült, és jó keményen odakoccant a Lincoln hátsó ütközőjéhez. Gyalogossebességben, de így is jó nagy csattanás lett belőle. Abby előrebukott, de az öv megtartotta. Reacher két kézzel megtámaszkodott a műszerfalon. A Lincoln úgy harminc centit előrelökődött. A Toyota harminc centit hátra. Reacher gyorsan kikászálódott, és három fürge lépéssel már ott is termett a Lincoln jobb oldali hátsó ajtajánál. Megragadta a kilincset.

A biztonsági szerkezet megtette a magáét.

Az ajtó kinyílt. Ketten ültek a kocsiban. Mindketten elöl. A biztonsági övet nem kapcsolták be, hátradőltek. Az előbb még kényelmesen ültek, de most egy kicsit összerázta őket az ütközés. A fejük a háttámlához nyomódott, így épp Reacher derekával egy magasságba kerültek. Reacher könnyedén megragadta őket, majd összecsapta a fejüket, mint a cintányért. Egy kis imbolygás után aztán egyenesen előredőltek, a bal oldali fickó a kormánykerékre, a jobb oldali a műszerfal kesztyűtartó fölötti részére.

Reacher a válluk fölött áthajolva mindkét kezével benyúlt a zakójuk alá, megkereste a válltokban viselt pisztolyokat, és elvette őket. A nadrágjuk derekában nem talált semmit, és egészen előrehajolva azt is ellenőrizte, hogy a bokájuknál sincs eldugva fegyver.

Hátradőlt. A pisztolyok H&K P7-esek voltak. A német rendőrségnél használnak ilyet. Gyönyörű modell. Szinte finom darab, de acélos és kemény élekkel van ellátva. Férfias.

– Ébresztő, fiúk! – szólt előre Reacher.

Várt. Az ablakon kinézve látta, hogy Abby épp belép a házba.

– Ébresztő, fiúk! – mondta újból.

A két férfi elég hamar magához is tért. Szédelegve pislogtak, körbe-körbenézegetve próbáltak rájönni, mi is történt.

– Kössünk üzletet! – folytatta Reacher. – Nektek is jutna egy kis kedvezmény. Most szépen elindultok velem kelet felé, és útközben felteszek pár kérdést. Ha hazudtok, átadlak benneteket az albánoknak, miután odaértünk a területükre. Ha igazat mondotok, kiszállok és elsétálok, hagyom, hogy szépen visszaforduljatok, és ép bőrrel hazamenjetek. Ez lenne a nektek szóló kedvezmény. Ha akarjátok, elfogadjátok, ha nem, nem. Érthető voltam?

Látta, hogy Abby kijön a házból egy jól megtömött sporttáskával. Odacipelte a kocsijához, bedobta a hátsó ülésre, és beszállt előre.

A Lincoln volánjánál ülő fickó a fejét szorongatva azt mondta:

– Megőrültél? Látni is alig látok rendesen. Most nem tudok vezetni.

– Olyan nincs – felelte Reacher. – Én azt tanácsolnám, hogy próbálkozz keményen.

Leengedte az ablakot, kidugta rajta a karját, és intett Abbynek, hogy kerülje meg őket, és induljon el előre. A Toyota elülső ütközője elferdült, és jóval lejjebb lógott, mint ahol lennie kellett volna. Az anyósülés felőli vége alig pár centire volt az aszfalttól, majdnem súrolta. Talán két kábelkötöző is kell majd hozzá. Vagy három.

– Kövesd azt a kocsit! – mondta Reacher.

A volánnál ülő fickó olyan ügyetlenül indult el, mintha életében először vezetne. A társa hátrafordult, már amennyire a megrándult nyaka engedte, és a szeme sarkából Reacherre nézett, aki hallgatott.

Az ütött-kopott fehér Toyota előttük haladt a kisebb mellékutcákon kelet felé. A Lincoln követte. A volánnál ülő fickó egyre jobban belejött a vezetésbe, már sokkal simábban ment neki.

– Hol van Max Trulenko? – tette fel a kérdést Reacher.

Először egyikük sem válaszolt. Aztán a megrándult nyakú azt mondta:

– Aljas csaló vagy.

– Miért?

– Az, amit saját embereink tennének velünk, ha elárulnánk Trulenko búvóhelyét, sokkal rosszabb, mint bármi, amit az albánok tehetnek velünk. Tehát ez egy hamis választási lehetőség. És nincs benne semmiféle kedvezmény. Különben is, mi csak egyszerű közkatonák vagyunk, akiknek annyi a dolgunk, hogy a kocsiban üldögélve figyeljünk egy ajtót. Azt hiszed, az orrunkra kötnek olyasmit, hogy hol van Trulenko? Tehát a valódi válasz az, hogy nem tudjuk. Amire te azt fogod mondani, hogy ez hazugság. Ez megint hamis választási lehetőség. Úgyhogy tedd, amit tenned kell, és kímélj meg minket a fölösleges kenetteljes dumától!

– De azt tudjátok, kicsoda Trulenko.

– Persze hogy tudjuk.

– És tudjátok, hogy valaki rejtegeti valahol.

– Erre nem válaszolhatok.

– De azt nem tudjátok, hol.

– Erre sem válaszolhatok.

– Ha az életetek függne attól, hogy megtaláljátok, hol keresnétek?

A megrándult nyakú nem válaszolt. Ekkor a mobil megcsörrent a sofőr zsebében. Fojtottan csilingelve újra meg újra megismétlődött a marimbán játszott, vidám kis dallam. Reacher arra gondolt, lehetnek tikos vészjelző kódjaik vagy előre megbeszélt S. O. S. jelzésük, ezért rászólt:

– Ne vedd fel!

– Keresni fognak minket – mondta a sofőr.

– Kik?

– Küldenek majd pár embert.

– Olyanokat, mint ti ketten? Hát most nagyon megijedtem.

Nem kapott választ. A telefon elhallgatott.

– Hogy hívják a főnökötöket? – kérdezte Reacher.

– A mi főnökünket?

– Nem azt, aki a magatokfajta kocsiban üldögélő, ajtókat figyelő fickókat felügyeli, hanem a nagyfőnököt. A capo di tutti capit.

– Ez meg mit jelent?

– Olaszul van – magyarázta Reacher. – Az összes főnök főnöke.

Először nem kapott választ. A két férfi egymásra pillantott, mintha némán próbálnának közös döntésre jutni. Milyen messzire mehetnek el? Egyrészt ott az omerta. Ez is olasz szó. A teljes hallgatás törvénye, amely megszabja az életüket, és amiért meg is kell halni. Másrészt pillanatnyilag nyakig vannak a pácban. Személyesen, ők maguk, a való világban, itt és most. Meghalni egy törvényért elméletben szép és jó, de a gyakorlatban már másképp áll a helyzet. Itt és most a lista élén álló első számú teendő nem a dicsőséges önfeláldozás, hanem az életben maradás, hogy aztán szépen hazamehessenek.

A megrándult nyakú végül megszólalt:

– Gregory.

– Ez a neve?

– Angolul.

A két férfi megint egymásra nézett. Most másféle pillantást váltottak. Mintha új témát vitatnának meg egymás közt.

– Mióta vagytok itt, Amerikában? – kérdezte Reacher. Szerette volna újra felvenni a korábbi beszélgetés fonalát. Az emberek egy idő után megszokják, hogy válaszolgassanak a kérdésekre. Mindig egyszerű és könnyű kérdésekkel kell kezdeni, csak azután szabad rátérni a nehezebbekre. Ez alapvető kihallgatási technika. A két férfi ismét összenézett, mintha engedélyt kérnének egymástól a válaszra. Megint mérlegelték, hogy mi szól amellett, hogy beszéljenek, és mi szól ellene.

– Nyolc éve vagyunk itt – felelte a sofőr.

– Elég jól beszéltek angolul.

– Köszönöm.

Megcsörrent a másik fickó mobilja, azé, akinek megrándult a nyaka. Neki is a zsebében lapult a telefon. Ez is fojtottan szólt, másféle csengőhanggal. Egy hagyományos telefonkészülék csöngését utánozta, úgy hangzott, mint a pénzkölcsönzést bonyolító kocsmában a kövér pultos háta mögött a falra szerelt telefon. A hosszú, tompa, gyászos berregés kétszer megismétlődött.

– Ne vedd fel! – mondta Reacher.

– A mobil alapján le tudják nyomozni, hol vagyunk

– Az nem számít. Úgyse tudnak elég gyorsan reagálni. Szerintem úgy két perc múlva végzünk is, és úgyis hazafelé tartotok majd.

Felhangzott a harmadik fojtott csöngés, majd a negyedik.

– De az is lehet, hogy nem – folytatta Reacher. – Az is megtörténhet, hogy két perc múlva már az albánok kezében lesztek. Akárhogy is, gyorsan végzünk.

Az előttük haladó Toyota lassított, és megállt a járdaszegély mellett. A Lincoln lefékezett mögötte. Egy olyan háztömbnél jártak, ahol régi téglaépületek sorakoztak, a járda is régi téglával volt kirakva, és az úttesten a kopott aszfalt kátyúiból is téglák kandikáltak ki. Az üzlethelyiségek kétharmada zárva, bedeszkázva. Egyetlen hely volt nyitva, arról is lerítt, hogy nem épp a legtiszteletreméltóbb foglalkozást űzik benne. Egy kétes környék a Center Streettől keletre. Abby jó helyet választott.

A mobil közben elhallgatott.

Reacher előrehajolt, leállította a motort, és kihúzta a slusszkulcsot. Hátradőlt. A két férfi hátrafordult, és ránézett. Reacher a bal kezében az egyik pisztolyt, a jobb kezében a kocsi kulcsát tartotta.

– Ha az életetek függene tőle, hogy megtaláljátok, hol keresnétek Max Trulenkót?

Nem kapott választ. A két férfi megint összenézett. Kétféleképpen. Először aggódva, mint akik két tűz közé kerültek, aztán mintha egy újabb témát vitatnának meg némán.

A megrándult nyakú megszólalt:

– Gyanakodni fognak ránk. Tudni akarják majd, hogyan lehet, hogy eljöttünk ide, albán területre, és hogyan szabadultunk ki mégis.

– Egyetértek, ez magyarázatra szorul.

– Ez itt a probléma. Feltételezik majd, hogy adtunk valamit cserébe azért, hogy elengedjenek.

– Mondjátok el az igazat!

– Az öngyilkosság lenne.

– Az igazság egy verzióját. Válogassátok meg gondosan a szavaitokat! Egyes részeket hagyjatok ki! De önmagában legyen igaz minden, amit mondotok. Meséljétek el, hogy a nő megérkezett a házhoz, amit figyeltetek, kihozott egy táskát a holmijával, beszállt egy kocsiba, és követtétek ide! Adjatok meg bármilyen címet ebben a háztömbben. Mondjátok, hogy úgy gondoltátok, ha Gregory szerint fontos megfigyelni azt a házat, akkor bizonyára tudni akarja, hogy jelenleg hol húzza meg magát a lakója. Legyetek áhítatosan tiszteletteljesek! Erre majd szépen megveregetik a vállatokat, és kaptok egy piros pontot a kezdeményezőkészségetekért.

– És téged egyáltalán ne is említsünk? – kérdezte a sofőr.

– Az mindig biztonságosabb megoldás.

A két férfi megint pillantásokat váltott egymással. Fontolgatták, hogy nem tátongnak-e lyukak a fedősztoriban. De nem találtak egyet se. Aztán megint hátrafordultak, és Reacherre néztek. A bal kezében szilárdan tartott pisztolyra, a jobb kezében tartott kulcsra.

– Egy okos ember hol kezdené a kutatást? – kérdezte.

A két férfi előrefordult, megint egymásra néztek, még mindig aggodalmasan, de kicsit már felbátorodva. Aztán még jobban megjött a bátorságuk. Arra gondoltak, hogy végül is nem kell konkrét tényeket elárulniuk. Ilyen alacsony rangú emberekre nem is bíznak konkrét tényeket. Csak a véleményüket kérdezi valaki, ez minden. Hol keresgélne egy okos ember? Ez pusztán elméleti spekuláció. Egy kívülállótól érkező kommentár. Udvarias társalgás. És persze hízelgő, hogy ilyen alacsony rangú embereknek egyáltalán kikérik a véleményét.

Reacher figyelte a bennük lezajló folyamatot. Látta, ahogy egyre jobban felbátorodnak. Összeszorítják az állkapcsukat, nagy levegőt vesznek, teleszívják a tüdejüket. Készek rá, hogy beszéljenek, mind fizikailag, mind átvitt értelemben. De valami másra is felkészültek. Valami rosszra. Némán megvitattak egymás közt egy újabb dolgot is. Egy őrült ötletet. Úgy áradt belőlük, hogy mire gondolnak, mint valami bűz. Reacher teljes mértékben csak magát hibáztathatta, amiért hamis választási lehetőség elé állította őket. Igaza volt annak a fickónak, amelyik ezt mondta. És nem kellett volna feltenni a kérdést a nagyfőnökről. Nyilván ijesztő figura lehet, aki borzalmas megtorlásokra képes. És az is hiba volt, hogy a fedősztorival felajánlotta nekik a boldog befejezés lehetőségét. Vállon veregetés, piros pont. Nem helyes ilyet mondani frusztrált és ambiciózus embereknek. Mindenféle gondolat befészkelheti magát a fejükbe. A vállveregetés és a piros pont szép dolog, de még jobb lenne az előléptetés és a magasabb pozíció. Ha nyolc hosszú év után végre továbbléphetnének onnan, hogy kocsikban várakozva házakat figyelnek meg. Szerettek volna feljebb lépni a ranglétrán. És tudták, hogy ehhez annál azért többre van szükség, mint hogy követnek egy lányt valahová.

Ha elkapnák Aaron Shevicket, az már lenne valami. És nyilván azt hiszik Reacherről, hogy ő az. Megkapták az üzenetet, ahogy mindenki, a személyleírással és a fotóval. Egyetlen szóval sem kérdezték meg tőle, hogy kicsoda. A legtöbben ilyen helyzetben feltették volna a kérdést: Maga meg ki a fene? Mit akar? De ezek egyáltalán nem érdeklődtek a kiléte iránt. Mert már tudták, kicsoda. A fickó, akiről az üzenet szólt. Tehát fontos személy. Tehát trófea. Ezért aztán őrült gondolatok születtek a fejükben.

Mindez Reacher hibája volt.

Ne tegyétek! – gondolta magában.

Hangosan is kimondta:

– Ne tegyétek!

– Mit ne tegyünk? – kérdezte a sofőr.

– Semmi ostobaságot.

Egy pillanatig nem szóltak semmit. Reacher arra számított, azzal fogják kezdeni, hogy mondanak neki valami olyat, ami igaz. Egy hazugságot nehéz lenne összehangolni úgy, hogy csak néma pillantásokkal tudnak egyeztetni. Majd mondanak neki valamit, ami felkelti az érdeklődését, és amit pár másodpercig meg kell fontolnia, hogy megfogalmazza a következő kérdést. Ezzel az lenne a céljuk, hogy egy kis időre lefoglalják a figyelmét, és így legyen alkalmuk rávetni magukat. A megrándult nyakú hátracsavarodva Reacher bal karjára vetődik a mellkasával, a csípőjével pedig ránehezedik a jobb karjára, a sofőr nekiesik, és megtámadja a védtelenül maradt fejét. Mondjuk az élére fordított mobiltelefonjával, ha van egy kis esze, és ha nincsenek gátlásai, hogy ripityára törjön egy drága elektronikai eszközt. Reacher úgy tapasztalta, hogy a legtöbb ember hajlandó erre, ha az élete függ tőle.

Ne tegyétek! – gondolta.

Hangosan azonban így szólt:

– Ti hol keresnétek Max Trulenkót?

– Természetesen ott, ahol dolgozik – felelte a sofőr.

Reacher üres kifejezést erőltetett az arcára, mintha töprengene, de valójában nem gondolt semmire, és nem fogalmazgatta a következő kérdést. Csak várt. Az idő olyan lüktető tempóban telt, mint a felgyorsult szívdobogás. Nem történt semmi, még mindig semmi, aztán a megrándult nyakú egyszer csak nehézkes, esetlen mozdulattal, a karját előrenyújtva nekilódult, a lábával tolta magát, és közben homorított. Igyekezett előrelendíteni a testsúlyát addig a pontig, ahonnan már nincs visszaút, hogy még ha az üléstámlának ütközne is, a gravitáció segítségével Reacher ölében landoljon, nem túl méltóságteljes, de hatékony mozdulattal.

De nem jutott el addig a pontig.

Reacher odaszorította a pisztoly csövét az ülés háttámlájának, és azon keresztül lőtt, aztán a könyökével félrelökte a feléje zuhanó testet. Két halk koppanás. Egy, kettő, lövés, könyök. A lövés hangos volt, de azért nem fülsiketítően. A Lincoln vastag üléstámlája úgy hatott, mint egy hatalmas hangtompító. Jó sok gyapjú-, lószőr meg pamuttömés. Természetes módon elnyelte a hangot. Csak egy kisebb probléma adódott: a tömés egy része meggyulladt. Eközben a sofőr előrehajolt, lenyúlt, és a műszerfal alatt tapogatózott, a lábszáránál. Aztán felegyenesedett, és hátrafordult. Egy kis méretű pisztoly volt a kezében. Talán orosz gyártmány. El volt dugva jó helyre, tépőzárral odaerősítve. Reacher ezt a fickót is lelőtte az üléstámlán keresztül, amely szintén kigyulladt. A lövedék kilenc milliméteres volt, a pisztoly csövét pedig jól odaszorította. Szuperforró gázrobbanás. Valószínűleg ilyesmivel nem kalkuláltak, amikor a Lincoln üléseit tervezték.

Reacher kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Zsebre tette a két fegyvert. Ahogy a friss levegő beáradt a kocsiba, az apró lángok erőre kaptak. Már nemcsak pislákoltak, hanem igazi lángnyelvek táncoltak az üléseken, bár még mindig vékonyak voltak, akár egy hölgy ujjai.

– Mi történt? – kérdezte Abby.

Mozdulatlanul állt a saját kocsija mellett a járdán, és benézett a Lincoln ablakán.

– Egészen különleges lojalitással viseltettek egy szervezet iránt, ami, úgy tűnik, nem bánik túl jól velük – felelte Reacher.

– Lelőtted őket?

– Önvédelemből.

– Hogyhogy?

– Ők pislogtak először.

– Halottak?

– Talán kell még nekik egy perc. Attól függ, milyen gyorsan véreznek el.

– Velem még soha nem történt ilyesmi – mondta Abby.

– Sajnálom, hogy látnod kellett.

– Megöltél két embert.

– Én figyelmeztettem őket. Nyílt lapokkal játszottam. Inkább csak segédkezet nyújtottam az öngyilkossághoz. Gondolj rá így!

– És miattam tetted? – kérdezte Abby. – Mert azt mondtam, hogy szeretném, ha elintéznéd őket?

– Egyáltalán nem akartam megtenni – felelte Reacher. – Szerettem volna épségben hazaküldeni őket. De nem lehetett. Ők próbáltak okoskodni. Gondolom, a helyükben én is ezt tettem volna. Bár remélem, hogy ügyesebben.

– És most mit csinálunk?

A lángok egyre magasabbra csaptak. Az ülések háttámlájának a vinilhuzata már felhólyagosodott és lehámlott, mint a napégette bőr.

– Beszállunk a kocsidba, és elhúzunk – mondta Reacher.

– Ennyi?

– Én csak arra gondolok, hogy fordított helyzetben ők mit tettek volna értem. Ez szabja meg, hogy én hogy cselekszem.

Abby egy pillanatig hallgatott. Aztán azt mondta:

– Oké, szállj be!

Ő vezetett. Reacher az anyósülésen ült. Attól, hogy ezen az oldalon nagyobb volt a súly, az egész felfüggesztés lejjebb süllyedt, olyannyira, hogy az öreg Toyota lelógó ütközője időnként bele-beleütközött az úttestbe, kiszámíthatatlanul, rendszertelenül, mintha valaki akadozó morzejeleket kopogtatna egy basszusdobon.

21. fejezet

Senkinek eszébe sem jutott volna a rendőrséget hívni amiatt, hogy egy autó ég egy lepusztult, kétharmadrészt üresen álló háztömb előtt, a város keleti felén. Ez az egész nyilván valakinek a magánügye, és jobb, ha úgy is kezelik. Az viszont nagyon is sokaknak eszébe jutott, hogy felhívják Dino embereit. Ilyenek mindig akadtak, értesítették őket bármiről, ami hasznos lehet, de főleg az ilyen hírekről. Ez esetleg jól jöhet a bejelentőnek. Nevet szerezhet magának. Néhányan a veszélyt vállalva közelebbről is megszemlélték a lángoló autót, de hátrahőköltek a nagy hőtől. Látták, hogy két holttest ég odabent. Felírták a rendszámot, mielőtt a táblát is felemésztenék a lángok.

Aztán felhívták Dino embereit, és elmondták nekik, hogy egy ukrán kocsi ég. Az a fajta Lincoln, amilyet a Center Streettől nyugatra szoktak használni. Amennyire meg lehet állapítani, a két bennégett férfi öltönyt és nyakkendőt viselt, ami arrafelé megszokott. Úgy tűnik, mintha hátba lőtték volna őket. Ami mindenhol megszokott. Az ügy lezárva. Az ellenség emberei.

Dino itt átvette a hívást.

– Hagyjátok kiégni! – mondta.

Amíg a kocsi lángolt, összehívta a legfelsőbb tanácsot a fűrésztelep hátsó udvarában. Ennek néhányan nem örültek, mivel a fa gyúlékony anyag, és jelenleg mégiscsak valahol épp lángol valami. Esetleg szikrák pattanhatnak ki. De azért elmentek. Dino jobbkeze és a többi kisfőnök is. Nem volt más választásuk.

– Ezt mi csináltuk? – tette fel a kérdést Dino.

– Nem – felelte a jobbkeze. – Ez nem a mi művünk.

– Biztos vagy benne?

– Mostanra már mindenki tudja, mi történt a masszázsszalonban. Négy-négy az állás, kiegyenlítettek, a játszmának vége. Nincsenek a saját szakállukra intézkedő embereink, vagy akiknek valami magánjellegű elintéznivalója volt velük, ezt garantálom. Hallottam volna róla, ha lenne ilyen.

– Akkor magyarázzátok meg ezt az egészet!

Senki sem tudta megmagyarázni.

– Legalább a gyakorlati részleteket – folytatta Dino. – Ha a dolog valódi jelentését nem is tudjuk.

Az egyik embere megszólalt:

– Talán azért mentek oda, mert találkozójuk volt valakivel. Az illető ott várhatta őket az utcán. Beszállt a hátsó ülésre, mintha csak beszélni akarna velük. De ehelyett lelőtte őket, aztán bedobott a kocsiba egy égő rongyot.

– Miféle illető várta volna őket ott?

– Fogalmam sincs.

– Egy helybéli?

– Valószínűleg.

– A mi egyik emberünk?

– Lehetséges.

– Mondjuk, egy névtelen informátorunk?

– Az is lehet.

– Annyira névtelen, hogy eddig nem is tudtunk róla? Olyan jól meglapult, hogy éveken át elkerülte a figyelmünket? Ezt nem hiszem. Szerintem ha ilyen mestere a szakmájának, akkor inkább egy kávézóban várta volna őket a Center Streeten. Inkább ott adott volna át információkat valami jelentéktelennek tűnő, kapucnis felsőben járó srácnak. Nem engedte volna, hogy akár csak a közelébe is menjen két öltönyös emberünk egy Lincolnban. Egymillió kilométerre sem. És főleg nem a saját városnegyedében. Ennyi erővel akár az újságban kiadott közleményben is bevallhatta volna, hogy nekünk kémkedik. Tehát nem ilyen jellegű találkozó volt.

– Oké.

– És miért lőtte volna le őket?

– Fogalmam sincs.

Egy másik közbeszólt:

– Akkor aki lelőtte őket, végig ott ült hátul. Hárman együtt hajtottak oda.

– Tehát olyan valaki, aki velük volt.

– Csak így lehet. Az ember nem engedi, hogy egy fegyveres fickó a háta mögé üljön, hacsak nem ismeri az illetőt.

– És hol lehet most?

– Kiszállt, és talán egy ott várakozó másik kocsi felvette. Egy jellegtelen autó, nem egy másik Lincoln. Az feltűnt volna valakinek, ha elhajt.

– Hányan lehettek a másik autóban?

– Biztos vagyok benne, hogy ketten. Mindig párokban dolgoznak.

– Tehát mindent egybevéve ez nem egy kis akció volt – állapította meg Dino. – Kellett hozzá némi forrás, tervezés, koordinálás. És mindezt titokban kellett tartani. Összesen öten mentek oda. Feltételezem, ketten közülük nem tudták, mi fog történni.

– Gondolom, nem.

– De miért történt mindez? Mi volt ezzel a stratégiai céljuk?

– Fogalmam sincs.

– Miért gyújtották fel a kocsit?

– Fogalmam sincs – mondta újból a jobbkeze.

Dino körbenézett az asztal körül ülőkön.

– Mind egyetértünk abban, hogy aki lelőtte őket, végig a hátsó ülésen ült, tehát velük volt?

Mind bólogattak, a legtöbben komoran, mintha sok-sok órányi megfontolás után valami súlyos és elkerülhetetlen végkövetkeztetésre jutottak volna.

– És tudjuk, hogy miután lelőtte az elöl ülőket, felgyújtotta az autót.

Ezt a megállapítást újabb helyeslés fogadta: most szaporább fejbólogatás, mivel magától értetődő dolog hangzott el.

– De miért tették mindezt? – kérdezte újból Dino.

Senki sem válaszolt.

Mivel nem tudták.

– Olyan ez az egész, mint valami mítosz vagy legenda – folytatta Dino. – Mélyen szimbolikusnak tűnik. Mint amikor a vikingek a hajóikban égették el a harcosok holttestét. Mintha temetési máglya lenne. Rituális áldozat. Mintha Gregory valami áldozatot akarna bemutatni nekünk.

– És két emberét áldozta fel? – kérdezte a jobbkeze.

– Az, hogy ketten voltak, nagyon fontos.

– Miért?

– Új rendőrfőnököt fognak kinevezni. Gregory nem engedheti meg magának, hogy most háborúba kezdjen. Tudja, hogy már túl messzire ment. Most elnézést kér. Békét akar kötni. Tudja, hogy tévedett. Próbálja helyrehozni. Hat-négyre módosította az állást, a mi javunkra. Tett egy gesztust, hogy ne nekünk kelljen megtenni. Megmutatta, hogy egyetért velünk. Egyetért, hogy nekünk kellene vezetni.

Senki sem válaszolt.

Nem tudták, mit mondhatnának.

Dino felállt, és kiment. A többiek hallották, ahogy a léptei kopognak a kinti irodában, aztán végig a fémbarakkban. Hallották, hogy beszáll a kocsiba, aztán a sofőrje indít, és elhajt. Az udvarra csönd telepedett.

Egy darabig mind hallgattak.

Aztán valaki megszólalt:

– Áldozat?

Egy pillanatra ismét csönd lett.

– Te másképp látod? – kérdezte Dino jobbkeze.

– Mi soha nem csinálnánk ilyet. Tehát Gregory sem. Miért is tenné?

– Gondolod, hogy Dino téved?

Ez súlyos és veszélyes kérdés volt.

A férfi körbenézett a többieken.

– Szerintem Dino kezd becsavarodni. Viking temetési máglya? Ez őrültség.

– Ezek merész szavak.

– Nem értesz egyet velük?

Ismét csönd lett.

Aztán Dino jobbkeze megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy áldozat volt.

– Akkor mi?

– Szerintem külső beavatkozás.

– Kitől?

– Szerintem valaki azért ölte meg ezeket az embereket, hogy aztán Gregory minket okoljon érte. Meg fog támadni, amire mi visszatámadunk. Az egésznek az lesz a vége, hogy kiirtjuk egymást. Amiből valaki más húz hasznot, aki elfoglalhatja mindkettőnk felségterületét. Azt hiszem, ez lehet a céljuk.

– Kiknek?

– Nem tudom, de kiderítjük. És akkor mindet kinyírjuk. Teljesen elfogadhatatlan, amit művelnek.

– Dino ezt nem fogja engedélyezni. Ő azt hiszi, valami áldozat volt. Szerinte mostantól minden szép és jó lesz.

– Nem várhatunk.

– És nem mondjuk el neki?

Dino jobbkeze egy pillanatig hallgatott.

– Nem, még ne! Csak visszafogna minket. Ez túlságosan fontos.

– Most már te vagy az új főnök?

– Talán. Ha Dino tényleg becsavarodott. Egyébként te mondtad ki először. Mindenki hallotta.

– Nem akarok tiszteletlen lenni, de ez nagyon nagy lépés. Nem ártana biztosnak lenni abban, amit csinálunk. Másképp ez árulás. A legrosszabb fajta. Mindnyájunkat ki fog nyírni.

– Ideje eldönteni, melyik oldalra állsz – mondta Dino jobbkeze. – Ideje, hogy mindenki kitegye az asztalra a tétet. Ami itt zajlik, az vagy egy viking rituálé, vagy valaki a városon kívülről át akarja venni az üzletünket. És akkor gyorsabban fog minket elintézni, mint ahogy Dino tenné.

A másik tíz hosszú másodpercig nem válaszolt.

Aztán megkérdezte:

– Mit tegyünk először?

– Oltsuk el a tüzet! Vontassuk el a roncsot zúzdába! Aztán kezdjünk el kérdezősködni! Két kocsi hajtott oda egymás után. Az egyik egy nagy, csillogó-villogó Lincoln. Valaki emlékezni fog rá, hogy milyen autó volt a másik. Meg fogjuk találni, és akkor azt is megtaláljuk, aki benne ült, és rávesszük, hogy árulja el nekünk, kinek dolgozik.

Ugyanebben a pillanatban Reacher négy utcával odébb, egy rozzant sorház előszobájában volt, amely egy Frank Barton nevű zenész tulajdonában állt. Ő volt Abby barátja, aki a város keleti felén lakott. A házban élt még egy albérlő is, Joe Hogan, aki valamikor régen tengerészgyalogosként szolgált, de most már ő is zenészként dolgozott, egészen pontosan dobosként. A felszerelése elfoglalta a fél nappalit. Barton basszusgitáron játszott. Az ő hangszerei foglalták el a szoba másik felét. Négy gitár állványokon, erősítők, hatalmas hangfalak. A sok holmi között itt-ott vékony, foltos, kopott szövettel bevont, keskeny fotelek bújtak meg. Reacher leült az egyikbe, Abby a másikba, Barton pedig az utolsót, a harmadikat foglalta el. Hogan leült a doboláshoz használt székére. A fehér Toyota az ablak előtt parkolt.

– Ez őrültség, öregem – mondta Barton. – Én ismerem ezeket az embereket. Az ő klubjaikban játszom. Ezek soha nem felejtenek. Abby nem mehet vissza oda soha többé dolgozni.

– Hacsak meg nem találom Trulenkót – mondta Reacher.

– Az mennyiben fog segíteni?

– Szerintem egy ilyen nagyságrendű vereség kissé megváltoztatná a helyzetet.

– Hogyan?

Reacher erre nem válaszolt.

Hogan közbeszólt:

– Úgy érti, hogy egy olyan erősen őrzött, értékes célponthoz, mint amilyen Trulenko, egyetlen út vezet: a szervezet legmagasabb szintjén keresztül. Így aztán akik utána talpon maradnak, olyanok lesznek, mint a levágott fejjel szaladgáló csirkék. Az albánok megeszik őket reggelire. Az övék lesz az egész város. Már marhára nem fog számítani, hogy az ukránok miért aggódtak régebben, mert az ukránok mind halottak lesznek.

Látszott, hogy Hogan egykor tengerészgyalogos volt. Józanul ragadta meg a stratégia lényegét.

– Ez őrültség – mondta újból Barton.

Hat esély, mielőtt letelik az egy hét, gondolta Reacher.

22. fejezet

Gregory jobbkeze bekopogott a belső iroda ajtaján, belépett, és leült a masszív íróasztal előtti székre. Elmesélte, amit megtudott. Két embert állítottak Abigail Gibson háza elé, akik eltűntek. Nem veszik fel a telefonjukat, a kocsijuk már nincs ott.

– Dino keze van a dologban? – kérdezte Gregory.

– Talán nem.

– Miért?

– Lehet, hogy eddig se Dino állt a dolgok mögött. Vagy legalábbis eleinte nem. Vannak bizonyos feltevéseink. Friss szemmel kéne nézni a tényeket. Gondoljuk végig, mi is történt azzal a két emberünkkel, akik balesetet szenvedtek a Ford-autókereskedésnél. Kivel voltak utoljára kapcsolatban?

– Egy lakcímet mentek ellenőrizni.

– Aaron Shevickét. És kit láttunk flörtölni azzal a pincérnővel, akinek a háza elől eltűnt két újabb emberünk?

– Szintén Aaron Shevicket.

– Nincsenek véletlenek.

– De ki lehet ez?

– Valaki fizet neki, hogy Dinót meg téged egymás torkának ugrasszon. Hogy elpusztítsuk egymást, aztán ez a valaki átvehesse a helyünket.

– De kicsoda?

– Shevick majd elmondja. Ha megtaláljuk.

Az albánok elvontatták a füstölgő roncsot, aztán elkezdtek körbekérdezősködni. A belső tanács tagjai végezték el a feladatot, akik nem nagyon voltak hozzászokva, hogy az utcákat róva nyomozgassanak. A kérdés, amit feltettek az embereknek, aránylag egyszerű volt: láttak-e egy két autóból álló konvojt, amelyből az egyik egy Lincoln Town Car volt? Senki sem mer majd hazudni, ebben meglehetősen biztosak voltak. Az emberek már tudták, mi lesz a sorsa azoknak, akik hazudnak nekik. Mindenki törte a fejét, próbált visszaemlékezni. De a válaszok csalódást okoztak. Részben mert a konvoj fogalma kissé nehezen értelmezhető. A csúcsforgalom idején nincs olyan, hogy „két egymást követő kocsi”. Olyankor százkét autó van közvetlenül egymás mögött. A belváros bármely részén a jobb időszakokban is nagyjából huszonkettő. Ki tudja megállapítani, hogy ezekből melyik kettő tartozik össze? Az emberek nem akartak rossz választ adni, amikor ilyen fejesek kérdezik őket.

Tehát más megoldást kerestek, hogy másképp tehessék fel a kérdést. Abban hamar megegyeztek, hogy a forgalomban közlekedett néhány fekete Lincoln. Talán összesen hat. Három közülük az a faránál szélesebb típus, amilyet az ukránok használnak. Próbáltak részletes leírást kiszedni az emberekből arról, hogy milyen kocsi haladt ezek előtt és mögött. Valahol a forgalomban kellett lennie két összetartozó kocsinak.

Három szemtanú is emlékezett egy kis fehér szedánra, aminek lógott az elülső ütközője. Mindegyik arról számolt be, hogy egy Lincoln előtt haladt, amely láthatóan nagyon gondosan váltott sávokat, tehát határozottan úgy tűnt, hogy a kis fehér autót követi. A város nyugati része felől érkezett, és kelet felé tartott.

Megvan a két kocsiból álló konvoj.

A kis fehér szedán talán Honda lehetett. Vagy az a másik H betűs. Hyundai. Esetleg Kia. Van még valami ilyen újfajta márka? De az is lehet, hogy nem újfajta volt, mert a kocsi elég öregnek nézett ki. Lehetett Toyota. Igen, az lehetett. Egy kis Toyota Corolla, mindenféle extra felszereltség nélkül. Ez volt a végső konklúzió, amire jutottak. Mind a három szemtanú egyetértett.

Senki sem látta visszafelé jönni.

Ezután szétküldték az üzenetet. Mindenki tartsa nyitva a szemét! Egy régi fehér Toyota Corollát keresünk, aminek lóg az elülső ütközője. Ha valaki látja, azonnal jelentse.

Ekkor már késő délután volt, és a zenészeknek ez a megfelelő idő arra, hogy elkezdjék a napot. Hogan egy négynegyedes ritmussal bemelegített, dolgozott a lábcinnel, csattogott a felső tam. Barton bedugta az ütött-kopott basszusgitárt, és bekapcsolta a zúgó, zümmögő erősítőt. Eljátszott egy kacskaringós dallamsort, szigorúan együtt maradva a lábdob ritmusával, minden második és negyedik ütésen megpihenve, aztán az új ütemnél újra nekilendülve. Reacher és Abby egy darabig hallgatták őket, aztán elmentek megkeresni a vendégszobát.

A kis szoba az emeleten volt, a ház elülső frontján, épp a bejárati ajtó fölött, kerek ablakának opálos üvege talán százéves is lehetett. A Toyota ott parkolt közvetlenül alattuk. A nagy franciaágy mellett egy régi gitárerősítőből készült apró éjjeliszekrény állt. Ruhásszekrény nem volt, csak egy sor rézakasztó a falon. A dob pergése és a basszusgitár dübörgése áthallatszott a padlón.

– Nem olyan kellemes, mint a te lakásod – jegyezte meg Reacher. – Sajnálom.

Abby nem válaszolt.

– Megkérdeztem a Lincolnban ülőket, hogy hol lehet Trulenko. Nem tudták. Aztán megkérdeztem, mi a véleményük, hol lenne a legokosabb keresni. Azt mondták, ott, ahol dolgozik.

– Miért? Dolgozik?

– Be kell vallanom, erre eddig én sem gondoltam.

– Talán cserébe azért, hogy rejtegetik. Lehet, hogy mégsem maradt pénze. Talán megdolgozik a védelemért.

– Az elég nagy teher lenne neki – jegyezte meg Reacher.

– Mi másért dolgozna?

– Talán unatkozik.

– Lehetséges.

– És milyen munkát végezne?

– Biztosan nem fizikait – mondta Abby. – Elég nyeszlett pasasnak tűnt. Sokszor szerepelt a fényképe az újságokban. Fiatal, de nagyon ritkul a haja, és szemüveges. Az biztos, hogy nem egy kőfejtőben robotol. Inkább valami irodában dolgozhat, adatbázis-kezelő rendszerekkel vagy ilyesmivel. Ahhoz ért. Az új terméke egy telefonos app volt, ami az ember életjeleit valós időben közvetlenül továbbítja az orvosának a biztonság kedvéért. Vagy valami ilyesmi. Vagy lehet, hogy az okosóra volt összekötve a telefonnal, és azon keresztül az orvossal. Senki sem értette igazán, hogy működik. Mindegy, a lényeg az, hogy Trulenko irodai munkára alkalmas. Gondolkodásra.

– Tehát valahol egy irodában tartózkodik, a város nyugati felén. A lakhelye is nagyon közel lehet, vagy ugyanott, ahol az iroda van, biztonsági védelemmel ellátva. Esetleg egy föld alatti bunker, egyetlen szűk bejárattal, amit nagy erőkkel védenek. Senki sem juthat ki vagy be, csak akiket ismernek, és akikben megbíznak.

– Tehát nem tudsz a közelébe jutni.

– Egyetértek, jelent majd némi kihívást.

– Én inkább azt mondanám, hogy lehetetlen.

– Én nem ismerem ezt a szót.

– Mekkora hely lehet?

– Nem tudom. Talán pár tucat ember védi. Vagy több. Vagy kevesebb. Olyan lehet ez a hely, mint egy idegközpont. Ahová minden üzenet befut. Mondtad, hogy nagyon értenek a modern technológiához.

– Nem lehet túl sok erre alkalmas hely a városban.

– Látod? Máris haladunk.

– Úgy sincs értelme, ha már nincs pénze.

– A munkaadóinak azért van valamennyi. Soha nem találkoztam még szegény gengszterrel.

– Shevickék nem perelhetik be Trulenko munkaadóit, még ha meg is találjuk őket. Nekik semmi közük az egészhez. Nem az ő hibájuk.

– Ha eljutunk odáig, a törvény szelleme többet nyom majd a latban, mint a törvény betűje.

– Ellopod a pénzüket?

Reacher az ablakhoz ment, és lenézett az utcára.

– Ott egy Gregory nevű pasas a capo. Majd megkérem, fogja fel úgy a dolgot, hogy jótékonyságból adományoz egy összeget. Egy nehéz helyzetben lévő személynek, akinek hallottam a történetét. Be tudnék vetni néhány nyomós érvet. Biztos vagyok benne, hogy egyet fog érteni velem. És ha valamiképpen profitál Trulenko munkájából, akkor az ugyanaz, mintha közvetlenül Trulenkótól vennénk el a pénzt.

Abby tűnődő tekintettel a semmibe bámult, aztán egy önkéntelen mozdulattal az arcához emelte a kezét.

– Hallottam Gregoryról – mondta. – De soha nem találkoztam vele. Nem is láttam.

– Honnan hallottál róla?

Abby nem felelt. Csak megrázta a fejét.

– Mit tettek veled? – kérdezte Reacher.

– Ki mondta, hogy tettek valamit?

– Az előbb láttál két holttestet. Most épp arról beszélek, hogy meg akarok fenyegetni embereket és elvenni a pénzüket. Ilyen fickó vagyok. Itt állunk egy egyágyas hálószobában. A legtöbb nő mostanra már szép lassan araszolgatna az ajtó felé, hogy elmeneküljön. De te nem. Te tényleg nagyon nem kedveled ezeket az embereket. Kell hogy legyen rá valami okod.

– Talán csak tényleg kedvellek.

– Az ember mindig reménykedik – felelte Reacher. – De azért realista vagyok.

– Majd később elmondom. Talán.

– Oké.

– Most mi legyen?

– Be kell hoznunk a táskádat, és odébb kell állni innen a kocsiddal. Nem akarom, hogy itt parkoljon közvetlenül a ház előtt. Shevickék házánál már látták. Lehet, hogy valaki más is látta ma az utcán. Valami véletlenszerű helyen kéne letenni. Így mindig biztonságosabb.

– Meddig kell így élnünk?

– Én állandóan így élek. Már rég alulról szagolnám az ibolyát, ha nem ezt tettem volna.

– Frank azt mondta, soha többé nem mehetek haza.

– Hogan pedig felvázolta, hogy egyszer talán mégis.

– Ha elkapod Trulenkót.

– Hat esélyünk van rá, mielőtt letelik az egy hét.

Lementek a földszintre, ahol tovább dübörgött a ritmus, aztán kimentek a kocsihoz. Abby kicipelte a táskáját a hátsó ülésről, és becipelte az előszobába. Becsukták maguk után az ajtót, aztán beültek a kocsiba. Csak a második próbálkozásra indult be, és miközben kikanyarodtak a szűk parkolóhelyről, az ütköző a földet súrolta. Találomra, cikcakkos útvonalon vágtak át a környék különböző részein. Némelyik lerobbantabb lakónegyed volt, mások inkább kereskedelmi jellegűnek tűntek, két olyan háztömböt is láttak, ahol csak építőipari kereskedések működtek: egy fűrésztelep meg két műszaki áruház, az egyik vízvezeték-szerelvényeket, a másik elektronikai dolgokat árult. Aztán egyre lerobbantabb lett a környék, és egészen elhagyatott háztömbök következtek, olyanok, mint az, amely előtt a Lincoln kiégett.

– Itt jó lesz? – kérdezte Abby.

Reacher körbenézett. Minden kihalt. Nincsenek tulajdonosok, bérlők, lakók. Nem fogják ártatlan emberekre rátörni az ajtót, ha megtalálják itt a Toyotát. Nem kockáztatják, hogy egy kívülállónak baja essen.

– Nekem megfelel – felelte.

Abby leparkolt, kiszálltak, bezárta a kocsit, és elindultak. Nagyjából ugyanazon az útvonalon sétáltak vissza, mint amerre jöttek, itt-ott levágva egy sarkot, de azért nagyjából tartották az irányt. Egyre tisztább és gondozottabb környékre értek. Megérkeztek az építőipari vállalkozások háztömbjeihez. Először a fűrésztelephez értek. Egy férfi álldogált a kapuja előtt. Mint egy őrszem. Talán ő ellenőrzi a beérkező és távozó szállítmányokat. Nyilván a faanyagot is ugyanúgy lopják, mint bármi mást.

Elhaladtak a férfi előtt, és továbbsétáltak. Jött a vízvezetékszerelvény-bolt, az elektronikai áruház, aztán továbbhaladtak, ide-oda kanyarogva az utcákon. A házhoz közeledve már száz méterről meghallották a basszusgitárt és dobot.

A jelentések gyorsan befutottak, de nem elég gyorsan. A belső tanács tagjai egymás után kapták a sürgős hívásokat a mobiljukra. Jelentették nekik, hogy egy bizonyos háztömbnél láttak elhajtani egy régi fehér Toyota Corollát, aminek félig lelóg az ütközője, aztán egy másik háztömbnél látták, majd egy harmadiknál is. Látszólag találomra kanyargott ide-oda. Nem volt egyértelmű, hová tart, de leginkább úgy tűnt, hogy egy olyan lerobbant környékre, ahol még hajléktalanok sem élnek.

Aztán megérkezett a kincset érő telefonhívás. Egy megbízható ember úgy száz méterrel odébb látta, hogy a kocsi lassít, megáll, és ketten kiszállnak belőle. A sofőr egy apró termetű nő, rövid, fekete hajjal. A húszas-harmincas éveiben járhat, fekete ruhát visel. Az utas egy nagydarab pasas, úgy kétszer akkora, mint a nő. Középkorú, százkilencven fölötti a magassága, és talán százhúsz kiló, akkora, mint egy ház, és úgy van öltözve, mint egy menekült. Bezárták a kocsit, aztán együtt elsétáltak, és nagyon hamar eltűntek szem elől, miután befordultak az első saroknál.

Az információt hangpostaüzenetek, SMS-ek útján azonnal megosztották mindenkivel. Gyorsan, de nem elég gyorsan. Az üzenet úgy másfél perccel azután jutott el a fűrésztelep előtt őrködő férfihoz, hogy az alacsony, fekete hajú nő és a nagydarab, ronda pasas elhaladt előtte. Olyan közel, hogy szinte karnyújtásnyira voltak tőle. Újabb percek teltek el, mire elhatározták, melyik kocsival menjenek, aztán elszáguldottak abba az irányba, amerre a pár elsétált.

Nem találták meg őket. Az apró termetű nő és a nagydarab pasas már nem volt sehol. Eltűntek egy nagyjából tízszer tíz háztömbből álló, sűrű lakónegyedben, ahol ütött-kopott kis házak sorakoztak szorosan egymás mellett összezsúfolódva. Talán négyszáz lakás is lehet itt. Plusz az alagsorok és az albérletbe kiadott szobák. Tele lecsúszott, fura alakokkal, akik vagy éjjel-nappal, kiszámíthatatlan időpontokban jönnek-mennek, vagy soha ki se mozdulnak a házból. Reménytelen lenne a keresés.

Ezután szétküldtek egy újabb utasítást. Mindenki tartsa nyitva a szemét! Egy alacsony, fiatal, fekete hajú nőt és egy ronda, nagydarab, kicsit idősebb pasast kell keresni. Ha valaki látja őket, azonnal jelentse!

23. fejezet

Sem Bartonnak, sem pedig Hogannek nem volt fellépése aznap este, úgyhogy amikor Reacher és Abby megérkeztek, abbahagyták a rögtönzött örömzenélést, és azt javasolták, töltsenek el otthon egy kellemes estét, mondjuk, rendelnének kínait, felbontanának egy üveg bort, esetleg egy kis fű, egy kis sztorizgatás, elmesélnék, kivel mi történt mostanában. Esetleg feltehetnének egy-két lemezt. Minden jól alakult, amíg meg nem csörrent Abby mobilja.

Maria Shevick hívta, a férje telefonjáról. Számot cseréltek Abbyvel, hátha szükség lesz rá. És úgy tűnt, most ilyen helyzet állt elő. Maria elmesélte, hogy egy fekete Lincoln parkol a házuk előtt. Ketten ülnek benne, és a házat figyelik. Egész délután ott rostokoltak. Úgy tűnik, ott is fognak maradni.

Abby átadta a telefont Reachernek.

– Engem keresnek, mert megemlítettem Trulenko nevét, és most aggódnak – mondta Reacher. – Tegyenek úgy, mintha ott se lennének!

– És mi van, ha mondjuk bekopognak?

Reacher előtt felvillant Shevick alakja. Hetven körüli, hajlott hátú, sovány.

– Engedjék meg nekik, hogy átkutassák a házat! Mutassanak meg mindent, amire kíváncsiak! Látni fogják, hogy nem vagyok ott, szépen visszaülnek a kocsijukba, és utána már nem lesz más dolguk, mint tovább figyelni az utcát. Ez aránylag fájdalommentesen megoldható.

– Jól van.

– Van valami hír Megről?

– Van jó hír is, meg rossz is – felelte Maria.

– Kezdje a jóval!

– Azt hiszem, most először az orvosok tényleg hisznek benne, hogy javul az állapota. Hallom a hangjukon. Nem abból gondolom, amit mondanak, hanem ahogy mondják. Konkrét dolgokat nem említettek, de nagyon izgatottak. Érzem, hogy úgy gondolják, nyerésre állnak.

– És mi a rossz hír?

– Meg akarják erősíteni különböző vizsgálatokkal és CT-kkel, amikért előre fizetni kell.

– Mennyit?

– Még nem tudjuk. De biztosan sokat. Manapság már fantasztikus gépezetek vannak. Drámai fejlődés történt a lágy szövetek vizsgálati módszereiben. Minden egy vagyonba kerül.

– És mikorra kell a pénz?

– Az egyik felem nyilván azt akarná, hogy jó lenne minél hamarabbra. De a másik felem nyilván nem ezt akarja.

– Azt kell tenniük, ami orvosi szempontból helyes. A többit majd kitaláljuk közben.

– Nem tudunk kölcsönkérni – mondta Maria. – Magának kell megtennie, mert azt hiszik, maga Aaron Shevick. Csakhogy ez most már olyan lenne, mintha besétálna a csapdába, mivel Trulenko után kérdezősködött.

– Aaron kérhetne kölcsön az én nevemben. Vagy bármilyen néven. Ezek még újak ebben a játékban. Nincs rá módjuk, hogy ellenőrizzék. Legalábbis egyelőre. Ez is egy lehetőség, ha gyorsan kell a pénz.

– Azt mondta, maga meg tudná találni Trulenkót. Régen ez volt a munkája.

– A kérdés csak az, hogy mikorra találnám meg – mondta Reacher. – Úgy gondoltam, hat esélyem van, mielőtt letelik az egy hét. De most már talán ennyi időnk sincs. Valami gyorsabb tervet kell kidolgoznom.

– Elnézést kérek a hangnemért.

– Nem szükséges – felelte Reacher.

– Szörnyen stresszes ez az egész.

– El tudom képzelni.

A beszélgetés végeztével Reacher visszaadta a telefont Abbynek.

– Ez őrültség, öregem – szólalt meg Barton. – Újra meg újra csak ezt tudom ismételgetni, mert továbbra is így igaz. Én ismerem ezeket az embereket. A klubjaikban játszom. Látom, miket művelnek. Egyszer volt egy zongorista, aki nem tetszett nekik. Kalapáccsal törték össze az ujjait. Soha többé nem tudott játszani. Nem szállhatsz szembe velük.

Reacher Hoganre nézett, és megkérdezte:

– Te is játszol a klubjaikban?

– Dobos vagyok – felelte Hogan. – Bárhol játszom, ahol megfizetnek.

– És te is láttad, miket csinálnak?

– Egyet kell értenem Frankkel. Ezek nem túl kedves emberek.

– Mit tenne velük a tengerészgyalogság?

– Semmit. A csúcsfejek átadnák a feladatot egy SEAL-alakulatnak. Ők sokkal menőbbek. A tengerészgyalogságnak esélye sem lenne velük szemben.

– És egy SEAL-alakulat mit tenne?

– Először is alaposan megterveznének mindent, térképekkel, alaprajzokkal. Ha azt feltételezik, hogy a célszemély valami megerősített bunkerben rejtőzik, akkor megkeresik a vészkijáratokat vagy a gazdasági bejáratokat, a szellőzőaknákat, a vízvezetékeket, a szennyvízelvezetőket és az egyéb olyan helyeket, ahol be lehet hatolni a szomszéd épület falán keresztül. Aztán megtervezik a szimultán támadásokat minden lehetséges irányból, legalább három-négy helyről, három-négy fős csapatokkal. Amivel valószínűleg el is végeznék a feladatot, csak az lenne nehéz, hogy a fontos személyeket életben is tartsák közben. Sokszor kerülhetnének kereszttűzbe. Minden a dimenzióktól és a láthatóságtól függ.

– Mi voltál a seregben?

– Gyalogos. Egyszerű bőrnyakú.

– Nem a zenekarban játszottál?

– A tengerészgyalogságnál túl logikus lett volna, hogy odahelyezzenek.

– Mindig doboltál?

– Gyerekkoromban kezdtem, aztán abbahagytam. Akkor kezdtem újra, amikor Irakban voltam. Minden nagyobb bázison hevert valahol egy dobszerkó. Valaki azt tanácsolta, hogy jót tenne, ha valami olyan rendszeres tevékenységet végeznék, amit egyedül én irányítok. Azt mondta, jót tenne, ha dobolnék, ha már úgyis tudok egy kicsit játszani. Azt is mondta, hogy ez segít megszabadulni az agressziótól.

– Ki adta ezeket a tanácsokat?

– Egy öreg doki. Először csak nevettem rajta. De aztán kiderült, nagyon élvezem, hogy újra dobolhatok. Rájöttem, hogy egész életemben ezt kellett volna csinálnom. Azóta próbálom behozni a lemaradást, és igyekszem tanulni. Kimaradt jó pár év.

– Nekem úgy tűnt, elég jól játszol.

– Ne beszélj mellé, és ne próbáld másra terelni a témát! Te egymagad vagy. Nem lehetsz SEAL-alakulat egy személyben.

– Majd kitalálom, hogyan csináljam. Az alapból magától értetődik, hogy annál, amit a tengerészgyalogság kitalálna, tucatnyi jobb terv is elképzelhető. Nincs más dolgom, mint előkeríteni azt a fickót.

– Nem lehet túl sok alkalmas rejtekhely – jegyezte meg újból Abby.

Reacher némán bólintott. A többiek tovább beszélgettek körülötte. Úgy tűnt, ők hárman jó barátok. Időnként egy helyen dolgoztak, a klubok, a zene, a tánc és az ajtóban őrködő öltönyös emberek folyton változó világában. Voltak sztorijaik, némelyik vicces, némelyik nem annyira. Úgy tűnt, nem tesznek sok különbséget az ukránok és az albánok között. A Center Streettől keletre vagy nyugatra dolgozni nekik egyformán jó is, meg rossz is.

Megérkezett a kínai, amit rendeltek, egy fiatal srác hozta kocsival. Reacher elfelezett egy csípős-savanyú levest Abbyvel és egy édes-savanyú csirkét Bartonnal. Bort ittak mellé, Reacher kávét. Amikor végzett, azt mondta:

– Most elmegyek sétálni egyet.

– Egyedül? – kérdezte Abby.

– Ne vedd magadra, nem személyes!

– Merre mész?

– A Center Street nyugati oldalára. Kicsit fel kell gyorsítanom a folyamatokat. Shevickéknek újabb óriási számlát kell kifizetniük. Nem várhatnak vele.

– Ez őrültség, öregem – jegyezte meg Barton.

Hogan csak hallgatott.

Reacher felállt, és kisétált a házból.

24. fejezet

Reacher nyugat felé indult, az éjszaka sötétségében ragyogó magas belvárosi épületek felé. Bankok, biztosítótársaságok, a helyi tévé székháza, a nagy szállodaláncokhoz tartozó hotelek. Mind a Center Street két oldalán helyezkedett el, és nyilván mindegyikbe beépült az egyik vagy a másik banda embere, amiről a vezetőség szintjén nem is tudtak, hacsak nem maga az igazgató volt a beépített ember. Útközben bárok, klubok és éttermek előtt haladt el. Itt-ott látott fekete öltönyös fickókat a bejáratnál. Nem vett róluk tudomást. Ez nem az őt érdeklő banda területe. Még mindig a Center Streettől keletre járt. Továbbsétált.

Ha lett volna szeme a tarkóján, akkor látta volna, hogy az egyik öltönyös egy pillanatig nagyon töri a fejét, aztán megír egy SMS-t.

Reacher továbbment. Három sarokkal az első toronyház előtt átkelt a Center Street túloldalára, egy nagyon hasonló környékre. Bárok, klubok, éttermek. Némelyik helyen öltönyös ember őrködött az ajtóban, csak épp másféle öltönyben és selyem nyakkendőben, sápadtabb arcbőrrel. Ezeket már alaposan szemügyre vette, ahol lehetett, behúzódott az árnyak közé, és kereste azt a fajta fickót, akire neki szüksége van. Olyasvalakit, aki láthatóan éber, de nem túlságosan, és kemény, de nem túlságosan. Több jelölt is akadt. Különösen három festett ígéretesnek: kettő borbárokban őrködött, a harmadik hely inkább valami klubféleség lehetett, talán egy standupklub.

Reacher azt a helyet választotta ki, ahol az ember a legközelebb ült a bejárathoz. Taktikai előny. A standupklub. Az öltönyös fickó közvetlenül ott ült az üvegajtó mögött. Reacher elindult felé, úgy, hogy épp benne legyen a férfi látómezejében. Az észrevette a mozgást, és odafordította a fejét. Reacher megtorpant. Az öltönyös rámeredt. Reacher továbbment, egyenesen felé tartott. A férfi felismerte az üzenetekből. Beugrott a személyleírás, a fotó, a név. Aaron Shevick. Tartsátok nyitva a szemeteket, nem látjátok-e.

Reacher újból megtorpant.

A férfi előkapta a telefonját, és nyomkodni kezdte.

Reacher viszont előkapta a pisztolyát, és célzott. Az egyik H&K P7-es volt, amelyet a lincolnos fickóktól vett el, mielőtt kigyulladt volna a kocsi. A német rendőrség használ ilyet. Gyönyörű modell, acélos, kemény élekkel. A férfi megdermedt. Reacher még három lépésre volt tőle. Még épp elég idő lenne a cselekvésre. Nagy volt a kísértés. A férfi eldobta a telefonját, és a hóna alá nyúlt, hogy előrántsa a saját fegyverét.

De már nem maradt rá elég ideje.

Közvetlenül az ajtó mellett ült, az üveg túloldalán. Reacher már oda is ért hozzá, mielőtt a férfi félig kirántotta volna a pisztolyát, és odanyomta a H&K csövét a jobb szeméhez, olyan keményen, hogy ne tudja lerázni, és hogy megfelelően magára vonja vele a fickó figyelmét, ami sikerült is, mert azonnal teljesen mozdulatlanná dermedt. Reacher a bal kezével felvette a földről a telefont, aztán elvette a férfitól a pisztolyt, ami szintén H&K P7-es volt, mint az kettő, ami már nála volt. Talán ez az általánosan használt modell a Center Street nyugati oldalán. Lehet, hogy nagy tételben szerezték be, jó áron, valami korrupt német zsarutól.

A bal kezével a zsebébe dugta a telefont meg a pisztolyt, a jobb kezével még keményebben odanyomta a H&K csövét a férfi szemgolyójához.

– Gyere, sétáljunk egyet!

A férfi esetlenül felkászálódott a székéről, kicsit hátradőlve a szemére nehezedő nyomástól. Odébb csoszogott, és kitolatott az ajtón át az utcára, ahol Reacher jobbra fordította, és arrébb lökdöste hat lépést, amit a férfi kénytelen volt hátrálva megtenni. Aztán megint jobbra fordította, és hátrálva továbbtolta egy sikátorba, ahol szemétbűz és az oda nyíló konyhai ajtókból kiáradó ételszag terjengett.

Reacher egy falhoz nyomta a férfit.

– Hányan látták ezt most? – kérdezte.

– Mit?

– Hogy valaki pisztolyt szorít a fejedhez.

– Páran, gondolom.

– És hány ember sietett a segítségedre?

A férfi nem válaszolt.

– Igen, egyetlenegy sem – folytatta Reacher. – Senki sem kedvel. Ha kigyulladnál, ahhoz sem vennék a fáradságot, hogy lepisáljanak. Úgyhogy most csak ketten vagyunk, te meg én. Senki sem fog a megmentésedre sietni. Világos?

– Mit akarsz?

– Hol van Max Trulenko?

– Azt senki sem tudja.

– Valakinek tudnia kell.

– Én nem tudom. Esküszöm. Esküszöm a húgom életére.

– Hol van most a húgod?

– Kijevben.

– Így azért kissé teoretikus jellegű az esküdözésed, nem gondolod? Próbálkozz újra!

– A saját életemre.

– Ez már kevésbé teoretikus – bólintott Reacher. Még keményebben odanyomta a H&K csövét. Az acélon keresztül is érezte a szemgolyó kocsonyásságát.

A férfi felszisszent.

– Esküszöm, hogy nem tudom, hol van Trulenko.

– De hallottál róla.

– Hát persze.

– Jelenleg Gregorynak dolgozik?

– Úgy hallottam.

– És hol?

– Azt senki sem tudja. Nagy titok.

– Biztos vagy ebben?

– Az anyám sírjára esküszöm.

– Az hol van?

– Hinned kell nekem. Talán hatan tudják, hol van Trulenko. Én nem tartozom közéjük. Én csak egy egyszerű kidobóember vagyok.

Reacher elhúzta a pisztoly csövét, és hátralépett. A férfi pislogott, megdörzsölte a szemét, és hunyorgott a félhomályban. Reacher teljes erőből tökön rúgta, aztán otthagyta összegörnyedve, öklendezve.

Minden gond nélkül visszaért a Center Streetre. De rögtön ezután elkezdődtek a problémák, méghozzá amikor még a főutca keleti oldalán volt, amit egyáltalán nem értett. Ez nyilván a másik banda területe. De rögtön megérezte, hogy az emberek figyelik, és nem sok jóindulattal. Ebben teljesen biztos volt. A tarkóján hideg borzongást érzett. Hatodik érzék. Túlélési mechanizmus, amit az evolúció égetett bele az agya leghátsó zugába. Hogyan kerüljük el, hogy felfaljanak. Több millió évnyi gyakorlás. A százezer generációval korábbi ősanyja beleszimatolt a levegőbe, irányt változtatott, kereste a fákat és az árnyas, sötétebb helyeket. Minden napja küzdelem volt, de életben maradt, és lett egy gyereke, akinek százezer generációval később lett egy leszármazottja, aki szintén az árnyas búvóhelyeket kereste, de már nem a zöldellő szavannán, hanem a sötétszürke éjszakai utcákon, ahogy egyik kivilágított klub, bár és étterem bejáratától a másikig surrant.

Az öltönyösök figyelték. Szervezett bandák emberei. Akik már kiharcoltak maguknak egy pozíciót, és akik még csak ácsingóztak rá. De vajon miért? Reacher ezt nem tudta. Valamivel az albánokat is felidegesítette? Nem tudta elképzelni, mivel. Leginkább szívességet tett nekik, a saját kegyetlen számításaik szerint. Inkább díszfelvonulással kellene ünnepelniük.

Továbbsétált.

A háta mögött, valamivel távolabb lépteket hallott.

Továbbsétált. A Center Street fényeit már rég maga mögött hagyta, szó szerint és átvitt értelemben is. Amerre most járt, az utcák keskenyebbek voltak, sötétebbek, és minden egyes lépéssel lepusztultabbak lettek. Parkoló autók, sikátorok, mély kapualjak. Három utcalámpából kettő be volt törve, és nem világított. Járókelők sehol.

Neki való hely.

Megállt.

Több módszer is van arra, hogyan kerüljük el, hogy felfaljanak. Az ősanyja ösztönei ma is beváltak. A leszármazottak ösztönei százezer generációval később is működni fognak, és ez örökké így lesz. Sőt, a módszerek egyre hatékonyabbak lesznek. Működik a természetes kiválasztódás. Reacher egy percig álldogált a félárnyékban, aztán beljebb húzódott sötétségbe, és hegyezte a fülét.

Meghallotta, hogy egy cipő bőrtalpa súrolja a járdát, talán tizenkét méterrel mögötte. Egy sietősen utánaküldött megfigyelő. Valakinek hirtelen ott kellett hagyni a székét a bejáratnál, mert kiküldték az éjszakába, hogy kövesse. De vajon meddig? Ez volt a kritikus kérdés. Egészen hazáig, vagy csak addig, amíg egy sietősen megszervezett rajtaütéssel elkapják?

Reacher várt. Ismét meghallotta a cipőtalp súrlódását. Valaki tett egy óvatos lépést előre. Reacher még mélyebben behúzódott a sötétbe, egy kapualjba. Nekitámaszkodott a faragott kőbordáknak. Valami elegánsabb kapu lehetett, egy rég elfelejtett vállalkozás székhelye, amely nyilván nagyon jövedelmező lehetett, amíg működött.

Ismét meghallotta a cipőtalp súrlódását. Talán hat méterre lehetett. A másik irányból nem hallott semmit. Nagyvárosi csönd, állott levegő, korom és régi téglák alig érezhető szaga.

Ismét meghallotta a talpsúrlódást. Már csak három méter választotta el tőlük. A léptek tovább közeledtek. Reacher várt. A férfi már elérhető közelségben járt. De ha megtesz még egy-két lépést, úgy még kényelmesebb lesz az egész. Fejben felvázolta a helyzet geometriáját. A zsebébe nyúlt, és megkereste azt a pisztolyt, amit az előbb is használt, mert arról biztosan tudta, hogy működik. Ez mindig előny.

A férfi tett még egy lépést előre. Talán két méterre volt tőle. Elég nagydarab lehetett, a léptei halkan, de súlyosan koppantak, a kavicsok megcsikordultak a talpa alatt. Egy nagydarab fickó közeledett, lopakodva.

Egy méter távolságba ért.

Itt az idő.

Reacher kilépett a kapualjból. A H&K megcsillant a sötétben. A férfi arcába célzott vele, aki bandzsítani kezdett, ahogy a félhomályban rámeredt a pisztoly csövére.

– Ne szólj egy szót se! – mondta Reacher.

A férfi hallgatott. Reacher a válla fölött elnézve hallgatózott, hogy nem közeledik-e erősítés. Úgy tűnt, senki sem közeledik. Nem hallott semmit. Minden olyan volt, mint a másik irányban: városi csönd, állott levegő.

– Valami problémád van velem? – érdeklődött Reacher.

A férfi száznyolcvan centiméter magas volt, és talán száz kiló, negyven körüli, vékony, de keménykötésű, zömök, de izmos, a szeme sötét, gyanakvó. Az ajka vicsorító vigyorra húzódott, ami lehetett aggodalmas, rejtélyes vagy megvető is.

– Valami problémád van velem? – kérdezte újból Reacher.

– Halott ember vagy.

– Egyelőre még nem – felelte Reacher. – Ami azt illeti, pillanatnyilag te közelebb vagy ehhez a sajnálatos állapothoz, mint én, nem gondolod?

– Ha velem packázol, akkor egy csomó más emberrel is packázol.

– Packázom veled? Vagy inkább te velem?

– Tudni akarjuk, ki vagy.

– Miért? Mit követtem el ellenetek?

– Azt nem tudom, én ehhez túl alacsonyan állok a rangsorban. Csak annyi a dolgom, hogy bevigyelek.

– Hát, sok szerencsét hozzá.

– Ezt könnyű így mondani, hogy pisztolyt szegezel az arcomnak.

Reacher megcsóválta a fejét a félhomályban.

– Ez bármikor könnyű mondani.

Egy lépést hátrált, visszatette a pisztolyt a zsebébe. Megállt, üres kézzel, széttárt karral, a tenyerét kifordítva.

– Tessék. Most bevihetsz.

A férfi nem mozdult. Tíz-tizenöt centiméterrel alacsonyabb volt, nagyjából tizenöt kilóval könnyebb, és sokkal rövidebb a karja. Nyilván nem volt nála fegyver, másképp már a kezében tartotta volna. És nyilván kissé nyugtalanította is Reacher rászegezett tekintete, amely sziklaszilárd volt, nyugodt, kissé gunyoros, de félreismerhetetlenül ragadozó jellegű is, sőt nyilván kissé őrült benyomást tett.

Nem a legszerencsésebb ilyen helyzetbe csöppenni.

– Talán másféle módon is eljuthatunk ugyanoda – mondta Reacher.

– Hogyan?

– Add ide a mobilodat! Mondd meg a főnöködnek, hogy hívjon fel engem ezen a telefonon! Neki elmondom, ki vagyok. Személyesen mindig jobb.

– Nem adhatom oda a mobilom.

– Úgyis elveszem, tőled függ, mikor.

A tekintete szilárd maradt, nyugodt, gunyoros, ragadozó jellegű, kissé őrült.

– Oké – mondta végül a férfi.

– Vedd elő, és tedd le a járdára!

A férfi engedelmeskedett.

– Most fordulj meg!

A férfi engedelmeskedett.

– Most fuss, olyan messzire és olyan gyorsan, ahogy csak bírsz!

A férfi engedelmeskedett. Izmos lábával eliszkolt, és rögtön el is nyelte a városi sötétség. A léptei még hosszan kongtak azután is, hogy eltűnt szem elől. Most nem próbált halkan lopakodni. Reacher hallgatta a gyors csattogást, csikorgást, súrlódást, míg a zaj el nem halkult, majd teljesen el nem halt. Aztán felvette a földről a telefont, és továbbment.

Bartonék házától három háztömbre Reacher levette a dzsekijét, szögletesre összehajtogatta, aztán hengert formált belőle, és beledugta az egészet egy egyemeletes irodaépület előtt álló rozsdás postaládába. Az épület ablakait bedeszkázták, az oldalfalán egy régi tűzeset nyomai látszottak. Egy szál pólóban sétált tovább. Hűvös volt az éjszakai levegő így tavasz vége felé. Még nem köszöntött be igazán a nyár.

Hogan – a dobos, az egykori tengerészgyalogos, aki most úgy él, hogy olyan rendszeres tevékenységet végez, amelyet csak ő irányít – Barton házának az előszobájában várta.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Aggódtál miattam?

– Csak a szakmai kíváncsiság vezérel.

– Nem a Rolling Stonesszal koncerteztem.

– A korábbi szakmám miatti kíváncsiság.

– Elértem a taktikai célt.

– Pontosan mi is volt a cél?

– Akartam szerezni egy ukrán telefont. Állítólag sokat kommunikálnak egymással SMS-ekkel. Gondoltam, megnézhetem a régebbi üzeneteket, hátha azokból kiderül, mi a helyzet. Talán említik Trulenkót. Esetleg csinálhatok valamit, ami miatt pánikba esnek, és átszállítják egy másik rejtekhelyre. Ez nekem kiváló lehetőséget biztosítana a cselekvésre.

Abby lejött az emeletről. Még fel volt öltözve.

– Helló!

– Neked is helló! – felelte Reacher.

– Mindent hallottam. Ez jó terv. Csak egy baj van: nem fogják egyszerűen lezárni a telefont? Nem fognak felhívni, és te sem tudod felhívni őket.

– Nagyon gondosan választottam ki a fickót, akitől elvettem. Elég kompetensnek tűnt. Tehát aránylag megbíznak benne. Lehet, hogy aránylag magas rangú. Tehát nem szívesen vallja majd be, hogy elvettem tőle az uzsonnapénzét. Olyan helyzetben hagytam, ami kissé zavarba ejtő számára. Nem fogja elkapkodni, hogy jelentse a dolgot. A büszkesége miatt. Szerintem van addig legalább pár órám.

– Oké, akkor jó a terv, és nincs vele semmi baj.

– Csak nem értek túlságosan a mobilokhoz. Biztos vannak mindenféle menük, összevissza kéne nyomogatni... esetleg a végén még véletlenül letörlök valamit.

– Oké, mutasd, majd én.

– És ha nem is törlök le semmit véletlenül, valószínűleg ukránul vannak az üzenetek. Nem tudom elolvasni őket internetes segítség nélkül. És a számítógépekhez se nagyon értek.

– Az lesz a második lépés. Előbb kezdjük a mobillal! Mutasd!

– Nem hoztam el ide. A lincolnos fickó azt mondta, le lehet nyomozni, hol van a telefonjuk. Nem akartam, hogy valaki öt perccel a megérkezésem után bekopogjon ide.

– Akkor hol van?

– Elrejtettem innen három tömbre. Gondoltam, így biztonságos lesz. A sugár négyzete szorozva pível. Egy harminc háztömbnyi körben kéne kutatniuk. Meg sem fogják próbálni.

– Oké, akkor menjünk el érte, és nézzük meg!

– Szereztem egy albán telefont is. Tulajdonképpen véletlenül, de végül valamiféle egyezséget kötöttem a fickóval. Az abban lévő üzeneteket is át akarom olvasni. Talán kiderül belőle, hogy őket mivel haragítottam magamra.

– Haragszanak rád?

– Utánam küldtek egy embert. Tudni akarják, ki vagyok.

– Ez lehet, hogy normális. Új arc vagy a városban. Szeretnek mindent tudni.

– Talán.

Hogan közbeszólt:

– Ismerek egy pasast, akivel beszélned kéne.

– Milyen pasas?

– Néha eljár a koncertjeinkre. A seregben volt.

– A gyalogságnál?

– Igen, ahová azok kerülnek, akik nem elég jók tengerészgyalogosnak.

– Mert a tengerészgyalogságnál csak az izom a fontos, az ész nem elvárás?

– Ez a fickó egy csomó régi komcsi ország nyelvét beszéli. A hidegháború vége felé századparancsnok volt. És azzal is eléggé tisztában van, hogy mi folyik itt a városban. Tudna segíteni. Vagy legalábbis hasznos lenne vele találkozni. Főleg a nyelvek miatt. A számítógépes fordítás nem igazán megbízható egy ilyen témában. Felhívhatom, ha akarod.

– Jól ismered?

– Rendes tag. Jó a zenei ízlése.

– Megbízol benne?

– Amennyire megbízom bármely gyalogosban, aki nem tud dobolni.

– Oké – bólintott Reacher. – Hívd fel! Ártani nem árthat.

Abbyvel kiléptek az utcára, az éjszakai csöndbe. Hogan ott maradt a halványan megvilágított előszobában, és már hívta is az ismerősét.

25. fejezet

Reacher és Abby kacskaringós útvonalon, jó nagy vargabetűvel tették meg a postaládához vezető utat. Ha a telefonokat tényleg le lehet nyomozni, akkor talán már meg is találták őket. Ha látják, hogy ez egy nyilvánvalóan átmeneti rejtekhely, ez esetben odaállítanak egy őrszemet, hogy figyelje, ki megy érte. Jobb lesz óvatosnak lenni. Vagy legalábbis amennyire lehet, óvatosan megközelíteni a helyszínt, ami nem volt könnyű feladat. Árnyak, sikátorok, mély kapualjak, háromból két utcalámpa nem ég. Akadt bőven hely, ahol az éjjeli őrszemek megbújhattak.

Reacher már látta a rozsdás postaládát a következő háztömb közepe táján.

– Tegyünk úgy, mintha valami komoly beszélgetésbe merülnénk, és amikor egy vonalba kerülünk a postaládával, megállunk, mert épp valami nagyon lényegeset akarsz mondani!

– Oké – bólintott Abby. – És azután?

– Azután továbbmegyünk, ügyet sem vetve a postaládára. De akkor már nagyon csöndben. Csak elsurranunk.

– Tényleg beszélgetünk, vagy csak a szánkat mozgatjuk, mintha némafilm lenne?

– Talán suttogva. Mintha titkos információkat osztanánk meg.

– Mikor kezdjük?

– Most. Menjünk tovább, ne lassíts!

– És miről sutyorogjunk?

– Mindegy, ami épp eszedbe jut.

– Ezt komolyan mondod? Lehet, hogy egy veszélyes helyzetbe sétálunk bele. Leginkább erre gondolok.

– Azt mondtad, mindennap szeretnél valami olyat csinálni, ami ijesztő.

– A mai napra már bőven megvolt az adagom.

– És túlélted.

– Lehet, hogy ránk lőnek.

– Nem fognak rám lőni. Kérdéseket akarnak feltenni.

– Teljesen biztos vagy benne?

– Ez színtiszta pszichológiai dinamika. Mint a színházban. Nem feltétlenül olyan helyzet, amire egyértelmű igen vagy nem a válasz.

Egyre közelebb értek a postaládához.

– Készülj fel, mindjárt megállunk! – súgta oda Reacher.

– Hogy álló célpontot nyújtsunk nekik?

– Csak annyi ideig, amíg eljátsszuk, hogy teszel valami súlyos, nyomatékos kijelentést. Aztán továbbmegyünk, de nagyon csöndben, rendben?

Reacher megállt.

Abby is.

– Milyen nyomatékos kijelentést?

– Ami eszedbe jut.

A nő egy pillanatig hallgatott, aztán így szólt:

– Nem megy. Csak az jut eszembe, hogy nem akarok semmit mondani. Egyelőre. Ez volt a nagy kijelentés.

– Gyerünk tovább! – mondta Reacher.

Továbblopakodtak, amilyen halkan csak tudtak. Megtettek három lépést. Négyet.

– Oké – szólalt meg Reacher.

– Mi oké?

– Nincs itt senki.

– És ezt honnan tudjuk?

– Te mondd meg!

Abby egy pillanatig hallgatott, aztán így szólt:

– Azért kellett csöndben továbbmenni, hogy hallgatózni tudjunk.

– És mit hallottunk?

– Semmit.

– Pontosan. Megálltunk közvetlenül a célpontnál, és nem hallottunk semmit, se egy lépés zaját, se azt, hogy valakinek megfeszülnek az izmai. Amikor továbbmentünk, nem hallottuk, hogy valaki hátrább lépett és megnyugodott vagy odébb csoszogott, várva az üzenetet, hogy mi legyen a B terv. Tehát nincs itt senki.

– Remek.

– Eddig igen – bólintott Reacher. – De ki tudja, mennyi időbe telik mindez? Ebben nem vagyok szakértő. Lehet, hogy bármelyik percben ideérhetnek.

– Akkor most mit tegyünk?

– Azt hiszem, el kéne vinnünk egy másik helyre a telefonokat. Hadd kezdjék elölről a keresést!

Két háztömbbel délre megláttak két reflektort: egy autó hajtott ki egy keresztutcából. Mint egy távoli figyelmeztetés. Másodpercekkel később a kocsi balra kanyarodott, és feléjük tartott. Nagyon lassan közeledett. Talán kerestek valamit. Vagy csak egy átlagos éjszakai autós volt, aki aggódott, nehogy megbüntessék gyorshajtásért vagy ittas vezetésért. Nehéz volt megállapítani. A reflektorok alacsonyan helyezkedtek el, és elég távol egymástól. Egy nagyobbfajta szedán. Egyre közeledett.

– Állj készenlétben! – figyelmeztette Reacher Abbyt.

Nem történt semmi. Az autó továbbgördült, ugyanazzal az állandó sebességgel, határozott irányba. Egy régi Cadillac volt. A sofőr nem nézett se jobbra, se balra. Egy idős hölgy lesett ki a kormánykerék fölött.

– Mindenesetre jobb lesz, ha nagyon igyekszünk – mondta Abby. – Ahogy mondtad, nem tudjuk, mennyi ideig tart lenyomozni.

Gyorsan tettek négy lépést vissza, a postaládához, és Reacher kihúzta összetekert dzsekijét a rozsdás postaládából.

Abby vitte a telefonokat, ehhez ragaszkodott. Ismét kacskaringós útvonalon haladva megtettek három háztömbnyit visszafelé, és találtak egy késő éjjel is nyitva tartó kis italboltot. Itt nem állt öltönyös fickó az ajtóban. Sőt, senkin sem volt öltöny. Az eladó fehér pólót viselt. Nem voltak vevők. A helyiség nagy méretű, üvegajtós hűtőszekrényekkel volt telezsúfolva, és éles neonfény töltötte be. Hátul egy kis kétszemélyes asztal állt, üresen.

Reacher kért két kávét papírpohárban, és az asztalhoz vitte őket. Abby kirakta egymás mellé a telefonokat. Nézte, vívódott, mintha alig várná, hogy nekikezdjen, de mintha aggódna is amiatt, hogy a mobilok titkos S. O. S. jeleket sugározhatnak ki az éterbe. Találj meg, találj meg!

És valóban így is volt.

– Emlékszel, melyik az ukrán, és melyik az albán?

– Nem – rázta meg a fejét Reacher. – Nekem egyformák.

Abby bekapcsolta az egyik mobilt. Nem kellett hozzá jelszó. Így használták, mert így gyorsabb, mert elbízták magukat, és mert így könnyebben ellenőrizhették az embereik telefonját. Abby nyomogatta és simogatta a kijelzőt. Reacher látta, hogy a zöld buborékba írt üzenetek megjelennek egymás alatt. Érthetetlen, idegen nyelven, de angol ábécével íródtak. Némelyik betűhöz furcsa ékezetek vagy alul hozzábiggyesztett mellékjelek csatlakoztak.

– Ez az albánoké – állapította meg Reacher.

Az utcán nagyon lassan elhajtott egy autó. A reflektor vékony, kékes sugárnyalábja átsöpört a helyiségen. Végigsiklott a hátsó falon, egészen az oldalfalig, aztán eltűnt. Abby bekapcsolta a második telefont is. Nem kellett hozzá jelszó. Itt is talált egy hosszú sor SMS-t zöld buborékokban, üzeneteket és válaszokat. Mind cirill betűkkel íródott. Az ábécé Szent Cirillről kapta a nevét, aki a kilencedik században megalkotta.

– Ez az ukrán – állapította meg Reacher.

– Több száz üzenet van itt – mondta Abby. – Szó szerint. Talán több ezer is.

Elhajtott egy újabb autó, ez most gyorsabban.

– A dátumokat látod, hogy mikor érkeztek az üzenetek?

Abby lejjebb görgetett.

– Legalább ötven van tegnap óta. Némelyikhez a fotódat is csatolták.

Odakint újból elhúzott egy autó. Ez most lassan, fényesen világító reflektorokkal haladt. Valamit kerestek, vagy aggódtak a gyorshajtás miatt. Egy futó pillanatra a sofőrt is látták. Egy férfi, sötét színű ruhában, az arcára kísérteties fényt vetett a műszerfalról derengő fény.

– Az albánon is legalább ötven üzenet van – mondta Abby. – Vagy talán több is.

– Akkor hogyan csináljuk? Haza nem vihetjük a telefonokat. Ezt a rengeteg szart nem tudjuk kimásolgatni szalvétákra. Egy csomó hibát követnénk el, és száz évig tartana. Ennyi időnk nincs.

– Figyelj!

Abby elővette a saját mobilját. Lefektette az asztalra az ukrán telefont, vízszintesen fölé tartotta a sajátját, és addig igazgatta, amíg pontosan be nem állította a megfelelő pozícióba.

– Lefotózod? – kérdezte Reacher.

– Levideózom. Figyelj!

A bal kezében tartotta a telefonját, a jobb mutatóujjával pedig végiggörgetett egy hosszú és összetett ukrán üzenetet, közepes sebességgel, folyamatosan, öt, tíz, tizenöt, húsz másodpercen át. Aztán a végén leállította a videófelvételt.

– Annyiszor tudjuk elindítani és szüneteltetni, ahányszor akarjuk. Bárhol kimerevíthetjük. Ugyanolyan jó, mintha nálunk lenne az eredeti telefon.

Ugyanezt megcsinálta az albán mobillal is. Öt, tíz, tizenöt, húsz másodperc.

– Szép munka – dicsérte meg Reacher. – Akkor most el kell vinnünk valahová ezeket a mobilokat. Nem hagyhatjuk itt őket. Nem érdemli meg ez a hely, hogy egy verőemberekből álló csapat meglátogassa.

– Hová?

– Én arra szavaznék, hogy vissza a postaládába.

– De az az a hely, ahol a leginkább keresik. Ha kicsit le vannak maradva a nyomozással, az is lehet, hogy épp most érnek oda.

– Én azt remélem, hogy ha a telefonok egy kisebb méretű fémdobozban vannak, az akadályozza a jelet. Nem tudják majd az alapján keresni.

– Akkor eleve nem is találhatták meg.

– Valószínűleg nem.

– Tehát nem is volt semmi veszély.

– Amíg ki nem vettük őket a postaládából.

– Mennyi ideig tart egy ilyet lenyomozni?

– Már megbeszéltük, hogy nem tudjuk.

– És muszáj annak a postaládának lennie? Miért nem tesszük be a legközelebbibe?

– Nem akarunk ártatlan kívülállóknak ártani. Biztos, ami biztos.

– De igazából nem tudod, igaz?

– Ez sem feltétlenül olyan dolog, amire egyértelmű igen vagy nem a válasz.

– Akkor megakadályozza a jelet, vagy nem?

– Arra tippelek, hogy valószínűleg igen. Nem igazán értek hozzá. De hallom, miket mondanak az emberek. Folyton panaszkodnak amiatt, hogy nincs térerő ilyen-olyan okokból, amik sokkal kevésbé hangzanak komolynak, mint az, ha bezárjuk a telefont egy kis fémdobozba.

– De pillanatnyilag itt hevernek az asztalon, tehát fennáll bizonyos fokú veszély.

Reacher bólintott.

– És percről percre nő.

Most Reacher vitte a telefonokat, aminek nem volt különösebb oka, csak az, hogy az emberek váltogatni szokták egymás közt a feladatokat. Elég sok kocsi járt az utcán. Sok volt az imbolygó, vakító fénysugár. Mindenféle gyártmány és modell, de Lincoln nem volt köztük. Egy autó sem váltott hirtelen sebességet vagy irányt. Láthatóan egyáltalán nem érdeklődtek irántuk.

Visszatették a mobilokat a postaládába, és jól becsukták az ajtaját. Reacher kivette a dzsekijét. Nemcsak azért, mert fázott, hanem mert a pisztolyok is a zsebében voltak. Visszaindultak Barton házához, de másfél háztömbnél nem jutottak messzebb.

26. fejezet

Ami történt, az nem a mobiltelefonjelek bonyolult háromszögelésének vagy az árulkodó, tűpontos, a helyzetet félméteres pontossággal meghatározó GPS-koordinátáknak volt köszönhető. Amikor sokkal később Reacher átgondolta a dolgot, arra jutott, hogy a hagyományosabb módon történhetett minden: egy találomra arra járó autóban ülő fickó meglátta őket, és eszébe jutott, hogy mit hallott az eligazításon, mielőtt elindult az aznap esti járőröző körútjára. Megbízták, hogy tartsa nyitva szemét, és keressen egy bizonyos férfit meg egy nőt.

Reacher és Abby egy sarkon befordult jobbra, és épp arra készültek, hogy a következő saroknál balra folytassák az útjukat. Ehhez végig kellett sétálniuk egy hosszú, macskaköves utca keskeny járdáján, amelynek jobb oldalán a szomszéd utca épületeinek hátsó frontján nyíló gazdasági bejáratok sorakoztak, a bal oldalán pedig elszórtan álló autók parkoltak. Nem volt minden hely foglalt, talán a felük. Az egyik autó ellenkező irányba állt, mint a többi, és nem rakódott le rá az éjszakai harmat. A másodperc törtrésze alatt, amíg Reacher agyának hátsó részéből eljutott a szikra az elülső, tudatos részébe, már ki is nyílt a kocsi ajtaja, és megjelent egy pisztoly csöve, aztán a sofőr keze, végül maga a sofőr, aki könnyed, sportos mozdulattal leguggolt, megbújt a nyitott ajtó mögött, és a nyitott ablakon keresztül rájuk célzott.

Előbb Reacherre irányította a fegyver csövét, aztán Abbyre, megint vissza, majd megint a nőre. Ide-oda mozgatta a pisztolyt, ahogy a tévében szokták a krimikben. Egyértelműen jelezte, hogy egyszerre mindkettőjükre céloz. Sötétkék öltönyt viselt, és szoros csomóra kötött, piros nyakkendőt.

Nem fognak rám lőni. Kérdéseket akarnak feltenni.

Ez színtiszta pszichológiai dinamika. Mint a színházban.

Ez nem feltétlenül olyan helyzet, amire egyértelmű igen vagy nem a válasz.

A pisztoly egy Glock 17-es volt, kissé kopott, összekaristolt. A férfi két kézzel tartotta. Mindkét csuklóját megtámasztotta az ablak gumis szélén. Az ujja a ravaszon. Szilárdan tartotta a fegyvert. Biztos kézzel mozgatta jobbról balra, csak vízszintes vonalban. Kompetensnek tűnt, attól eltekintve, hogy a guggolás alapvetően bizonytalan pozíció, és nem is volt sok értelme, mert a kocsi ajtaja nem nyújt jelentősebb védelmet egy golyó ellen. Mondjuk jobb, mint az alufólia, de nem sokkal. Egy okos ember inkább egyenesen állna, és az ajtó tetején támasztaná meg a csuklóját. Az sokkal inkább tiszteletet parancsoló pozíció. És könnyebb is továbbmozdulni, bármi következzen, mondjuk, ha lépni kell, elfutni vagy verekedésbe bonyolódni.

A férfi odakiáltott:

– Tartsd úgy a kezed, hogy lássam!

Reacher visszakiáltott:

– Valami problémád van?

– Nekem nincs.

– Oké, ezt jó tudni. – Abbyhez fordult, és halkabban azt mondta: – Menj vissza a sarokig, ha gondolod, később majd csatlakozom! Ez a fickó csak kérdéseket akar feltenni.

De a férfi odakiáltott:

– Nem, ő is itt marad! Mind a ketten!

Egy férfi meg egy nő.

Reacher megint a férfi felé fordult, és ezzel a manőverrel ügyesen leplezte, hogy közben egy fél lépést előbbre is lépett.

– Minek maradjunk? – kérdezte.

– Hogy kérdéseket tegyünk fel.

– Kérdezz csak!

– A főnököm fogja feltenni őket.

– És ő hol van?

– Nemsokára jön.

– És mi érdekli?

– Biztos vagyok benne, hogy sok minden.

– Oké – mondta Reacher. – Tedd el a pisztolyt, gyere ide, és várjunk együtt! Itt a járdán, amíg meg nem jön.

A férfi ott maradt az ajtó mögött guggolva.

A pisztoly csöve nem mozdult.

– Úgysem tudod használni a pisztolyt – folytatta Reacher. – A főnököd nem örülne neki, hogy mire ideér, holtan talál minket, vagy megsebezve, sokkos állapotban vagy kómában. Vagy remegve a traumatikus stressztől. Kérdéseket akar feltenni. Koherens válaszokat akar, amiknek van értelmük. És ezt a zsaruk se tolerálnák. Nem érdekel, mit gondolsz, milyen egyezséget kötöttetek velük. Egy belvárosi utcán éjszaka elhangzó lövés: erre reagálniuk kell a zsaruknak.

– Azt hiszed, olyan okos vagy?

– Nem, de remélem, te az vagy.

A pisztoly nem mozdult.

Ez jó volt. A ravasz a legfontosabb rész. És főleg a rajta pihenő ujj, amely összeköttetésben áll a férfi központi idegrendszerével, amely – ha csak átmenetileg is – lefagyhat a kétely, a felmerülő kérdések és önmaga megkérdőjelezése miatt.

Vagy legalábbis egy pillanatra lelassulhat.

Reacher tett még egy lépést. Félig felemelte a bal kezét, kifelé fordított tenyérrel, mintha a levegőt paskolgatná, békítő gesztussal, de sürgetően is, mintha megnyugtatóan el kellene rendezni valami problémát. A férfi tekintete követte a mozgó célpontot, és úgy tűnt, közben nem figyeli Reacher jobb kezét, amely szintén mozdult közben, csak lassabban és alacsonyabban, mint a bal. Feltűnésmentesen becsúsztatta a jobb zsebébe, ahol az a H&K lapult, amelyikről biztosan tudta, hogy működik.

– A kocsiban fogunk várni, nem a járdán – mondta a férfi.

– Oké – felelte Reacher.

– Csukott ajtókkal.

– Persze.

– Ti hátul ültök, én elöl.

– Amíg a főnököd meg nem érkezik. Akkor ő beülhet melléd, és felteheti a kérdéseit. Ez a terv?

– Addig befogod a szád.

– Persze – felelte újból Reacher. – Te győztél. Végül is nálad van a pisztoly. Beszállunk a kocsiba.

A férfi elégedetten bólintott.

Ezután már minden könnyen ment. A férfi a külső ujjaival elengedte a két kézzel szorított pisztolyt, és megtámasztotta az ujjait az ablak gumiszegélyén, úgy tárva szét őket, mint amikor egy zongorista leüt egy nyomatékos akkordot, ami lehetett volna annak a jelzése is, hogy akkor megegyeztek valamiben, de inkább csak az egyszerű fizikai törvények miatt tette, mivel a férfi épp lendületet vett, hogy súlypontot váltson, és ruganyosan felemelkedjen. Egy ideje már guggolt, ami nem tett túl jót neki, kezdett elzsibbadni a lába. Tehát a pisztolyt már nem tartotta annyira szilárdan. A markolata hátrafelé dőlt, a csöve felfelé mozdult, amit megint lehetett gesztusként is értelmezni, mintha formálisan is visszavonta volna a közvetlen fenyegetést az újonnan létrejött együttműködés jegyében, de sokkal valószínűbb, hogy egyszerűen csak arról volt szó, hogy a fegyver súlypontja hátrább került.

Reacher még a zsebében tartotta a saját pisztolyát.

Tett egy jó hosszú lépést előre, és finoman berúgta a kocsiajtót, ami hátracsapódott, és eltalálta a férfi térdét. Ez a kis erőhatás is elég volt ahhoz, hogy kilendítse a férfit az egyensúlyából, így az végtelenül lassan, de ellenállhatatlanul, teljesen hátradőlt, mint egy teknős. A kezével felfelé kapott, hogy ellensúlyozza az esést, a Glock hangos műanyag koppanással a járdán landolt, és odébb csúszott. A férfi oldalra húzódott, átfordult, és felpattant. Egyetlen szempillantás alatt vízszintesből függőleges pozícióba került, szinte minden erőfeszítés nélkül. Nagyon kisportolt volt, ez már akkor látszott rajta, amikor pár perccel korában kiszállt a kocsiból. Mindennek köszönhetően Reacher egy fél lépéssel később ért oda a kelleténél.

A férfi egy kis táncosmozdulattal oldalra ugrott, hogy kikerülje a még mindig nyitott kocsiajtót, aztán ismét egy pillanat alatt irányt változtatott. Hirtelen odahajolt, és behúzott egy nagy jobbegyenest Reacher arcába, aki látta, mire készül, úgyhogy elkerülte. Oldalra fordult, így csak a vállát érte az ütés, az ököl élesen koppanó bütykei. Az ütés nem volt túl erős, de az akció-reakció megint létrehozott egy másodpercnyi szünetet, ami a fickó fürgesége miatt azt jelentette, hogy megint odébb tud majd táncolni, és közben a lábával söprögetve, le-lepillantva lesz ideje megkeresni a leejtett pisztolyát.

A maga módján Reacher is sportosnak volt mondható, de ő inkább amolyan nehézsúlyúnak számított. A súlyemelés volt az erőssége, nem a fürgeség. Gyors volt, de nem nagyon gyors. Nem volt képes egyetlen pillanat alatt megváltoztatni a lendülete irányát. Ami azt jelentette, hogy fél másodpercet töltött azzal, hogy megmaradt semleges pozícióban, megdermedve egy sem erre, sem arra helyzetben, és ezalatt az ellenfele bevitt egy újabb ütést. Reacher megint kikerülte, a férfi pedig megint odébb táncolt egy másik biztonságos helyre, és egy újabb területen keresgélte a pisztolyát, a lábával söprögetve, le-lepillantva a sötétben. Reacher közeledett felé, óvatosan, féllépésenként. Egyrészt lassúbb volt az ellenfelénél, ugyanakkor nehéz lett volna megállítani, főleg ilyen gyenge ütésekkel, amilyenekkel a férfi eddig próbálkozott. Ráadásul a fickó láthatóan kezdett is kifáradni az állandó ugrálástól, már zihált.

Megint odébb táncolt.

Reacher tovább közeledett hozzá.

A férfi megtalálta a pisztolyát.

A cipője oldala nekikoccant, és pár centivel odébb lökte. Hallatszott a félreismerhetetlen hang, a műanyag súrlódása. A férfi megdermedt, épp csak egy szempillantásnyi időre, villámgyorsan gondolkodott, aztán lehajolt. Kissé elfordulva, jobb kézzel nyúlt le, hosszú ívben, azzal a szándékkal, hogy megragadja a pisztolyt, felkapja, és biztonságos távolságba ugrik vele. Ösztönös számításokat végzett, figyelembe véve a tér, a sebesség és az idő koordinátáit, mind a négy dimenziót. Nyilván a saját jelentős képességeit is számításba vette, óvatosan felbecsülte az ellenfele képességeit, a legrosszabb eshetőség átlagait, egy kicsit ráhagyott a biztonság kedvéért, és még így is az az eredmény jött ki, hogy egy ilyen gyors fickónak, mint amilyen ő, bőven van ideje. Reacher ösztönös számításai ugyanerre az eredményre jutottak. Egyetértett vele. Kizárt, hogy ő érjen oda előbb.

Csak éppen bizonyos hátrányait kompenzálták bizonyos előnyök. A végtagjai azért voltak lassúak, mert súlyosak voltak, és azért voltak súlyosak, mert nemcsak vastagok, de hosszúak is voltak. A lába is nagyon hosszú volt. Erőteljesen elrugaszkodott a bal lábáról, a jobbal pedig kirúgott oldalra, alacsonyan elnyújtott, széles, könyörtelen, kaszáló mozdulattal, teljesen találomra célozva. Bármit eltalál, az jó, a férfi bármely testrészét, a lendület ívének bármely pontján, az idő bármely pontján, ahogy esik, úgy puffan.

A férfi fejét találta telibe. Ami fura eredménnyel járt. A négydimenziós geometria rosszul alakult. Egyrészt azért, mert a férfi a másodperc törtrészéig habozott, másrészt azért, mert Reacher óriási lendületét az ösztönök indították be, és az ősi mindent vagy semmit agresszió hatotta át. A férfi úgy döntött, hogy az lesz a legjobb, ha a fejét magasba tartva a karjával lenyúlva veszi fel a pisztolyt, de Reacher akkor már odaért, mint egy gyors labdát elkapó ütő a baseballban, és így a bakancsának belső éle keményen koppant a férfi halántékán. Nem volt tökéletes rúgás, de majdnem. A férfi nyaka hátrabicsaklott, és az arcával a járdán landolt.

Reacher nem vette le róla a szemét.

– Látod valahol a pisztolyát? – szólt oda Abbynek.

A férfi nem mozdult.

– Látom – mondta Abby.

– Vedd fel! Két ujjal fogd meg a markolatánál vagy a csövénél!

– Tudom, hogy kell.

– Gondoltam, mondom, biztos, ami biztos.

Abby odaugrott, felkapta a Glockot, és visszaszaladt.

A férfi még mindig nem mozdult.

– Mit csináljunk vele? – kérdezte Abby.

– Itt kéne hagynunk, ahol van.

– És azután?

– Elvisszük a kocsiját.

– Minek?

– A főnöke idejön. Megfelelő üzenetet kell hagynunk neki.

– Nem küldhetsz nekik hadüzenetet.

– Ők már megtették. Minden ok nélkül hadat üzentek nekem. Úgyhogy én most csak egy erőteljes első választ adtam nekik. Annyit közlök velük, hogy gondolják át újra, milyen politikát folytatnak. Ez bevett diplomáciai lépés. Mint egy sakkjátszmában. Lehetőséget adok nekik a fegyverszüneti tárgyalásra, és így esetleg senkinek nem esik semmi baja. Remélem, ők is így látják majd.

– Az albán maffiáról beszélünk. Te meg egymagad vagy. Franknek igaza van, ez őrültség.

– Mégis belecsöppentem – felelte Reacher. – Nem tudjuk visszaforgatni az idő kerekét. Nem kívánhatjuk, hogy bárcsak ne történt volna meg. Meg kell birkózni vele, ahogy tudunk. Tehát nem hagyhatjuk itt az autót. Az túl megalázkodó és szelíd lépés lenne. Mintha azt mondanánk, hogy Jaj, elnézést! Mintha nem is akartuk volna, ami történt. Muszáj egy nyomatékos kijelentést tennünk. Közölni velük, hogy Ne packázzatok velünk, mert ha packáztok, akkor fejbe rúgást kaptok, és elvisszük a kocsitokat. Így komolyan fogják venni. Bizonyos taktikai óvatossággal folytatják tovább. Nagyobb erőket összpontosítanak.

– Az nekünk rossz lenne.

– Csak ha ránk találnak. De ha nem, akkor azzal, hogy egy pontra összpontosítják az erőiket, réseket hagynak máshol, amiken átsétálhatunk.

– Hol sétálunk át?

– Gondolom, a végső cél az lenne, hogy szemtől szemben találkozzak a nagyfőnökkel, Gregory megfelelőjével.

– Dinónak hívják – mondta Abby. – Ez őrültség.

– Ő csak egy ember. Ugyanolyan, mint én. Eszmecserét tarthatnánk. Biztos vagyok benne, hogy ez az egész csak valami félreértés.

– Nekem ebben a városban kell dolgoznom. A Center Street egyik oldalán, vagy a másikon.

– Elnézést kérek.

– Minden okod megvan rá.

– De épp ezért kell mindent jól csinálnunk. Úgy kell játszanunk, hogy mi nyerjünk.

– Oké, akkor elvisszük a kocsit.

– Vagy fel is gyújthatnánk.

– A kocsilopás jobb – mondta Abby. – Szeretnék a lehető leggyorsabban elhúzni innen.

Az üres utcákon kanyarogva elhajtottak a kocsival, aztán négy háztömbbel odébb ott hagyták egy sarkon. A slusszkulcs benne maradt, a négy ajtó tárva-nyitva állt, a csomagtartó és a motorház tetejét is felnyitották. A szimbólum kedvéért. Aztán hosszú, kacskaringós útvonalon visszasétáltak Barton lakásához. Ellenőrizték a háztömb mind a négy oldalát, mielőtt odamentek az ajtajához. Még fent volt, Hogannel együtt vártak rájuk.

És volt velük egy harmadik személy is, akivel Reacher még nem találkozott.

27. fejezet

A harmadik férfinak, akit Barton előszobájában találtak, olyan típusú haja és bőre volt, aminek köszönhetően tíz évvel kevesebbnek nézett ki a koránál. Nagyjából Reacherrel egyidős lehetett. Kisebb termetű volt nála, és rendezettebb külsejű. Éles, figyelmes tekintete volt, a szeme mélyen ülő, az orra pengevékony. Egy hosszú, rakoncátlan tincs lógott a homlokába. Az öltözködésén látszott, hogy visszafogottan, de ad a stílusára: jó cipőt viselt, kordnadrágot, inget, zakót.

– Ő az az ember, akiről beszéltem – mutatta be Joe Hogan. – Aki ismeri a régi komcsi nyelveket. Guy Vantrescának hívják.

Reacher kezet nyújtott.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

– Én úgyszintén – felelte Vantresca, és megrázta a kezét, aztán Abbyvel is kezet fogott.

– Hamar ideért – jegyezte meg Reacher.

– Még ébren voltam. És a közelben lakom.

– Nagyon köszönöm, hogy kisegít.

– Tulajdonképpen nem ezért jöttem. Hanem azért, hogy lebeszéljem róla. Nem húzhat ujjat ezekkel az emberekkel. Túl sokan vannak, túl kegyetlenek, és túlságosan védett helyzetben vannak. Én így ítélem meg.

– A katonai hírszerzésnél szolgált?

Vantresca megrázta a fejét.

– A páncélosoknál.

Századparancsnok, a hidegháború vége felé, ahogy Hogan mondta róla.

– Harckocsik? – kérdezte Reacher.

– Tizennégy darab. Mind az enyém. És mindegyik az orrával kelet felé állt. Szép idők voltak.

– Miért tanulta meg ezeket a nyelveket?

– Azt gondoltam, hogy mi fogunk győzni, és talán rám bízzák egy civil körzet irányítását. Vagy ha nem, legalább annyit tudjak beszélni, hogy rendelhessek egy üveg bort egy étteremben, vagy találkozhassak lányokkal. Nagyon régen volt. És Sam bácsi fizette. Akkoriban a seregben még nagyon pártolták a tanulást. Sokan szereztek posztgraduális végzettséget.

– A „túl sokan vannak és túl kegyetlenek” szubjektív megítélés – mondta Reacher. – Erről majd beszélhetünk később. De a „túlságosan védett helyzetben vannak” már más. Mit tud erről?

– Szoktam tanácsadást vállalni különböző cégeknek, többnyire épületek biztonságával és őrzésével kapcsolatban. Hallok dolgokat, meg kérnek is tőlem ezt-azt... Tavaly egy szövetségi felmérést végeztek, és az országos adatokból kiderült, hogy Amerikában a két leginkább törvénytisztelő népcsoport az ukrán és az albán közösség itt, ebben a városban. Még parkolási büntetést se kapnak soha. Ez azt sugallja, hogy nagyon közeli kapcsolatban állnak a rendfenntartó erők minden szintjével.

– De valahol csak kell lennie egy határvonalnak. Mondtam az egyiknek, hogy ha lövöldözni kezd éjszaka egy belvárosi utcán, arra a zsaruk reagálni fognak, és ezzel nem vitatkozott. Szerintem egyetértett velem, mert nem húzta meg a ravaszt.

– Ráadásul új rendőrfőnököt fognak kinevezni. Emiatt idegesek. De sok unalmasabb, láthatatlan dolog zajlik a határvonal feléjük eső részén. Általában véve nem az utcán való lövöldözés a probléma. Inkább az olyasmik, mint például az, hogy időnként lefolytatnak egy kellemes kis beszélgetést a potenciális szemtanúkkal. Valami eldugott helyen beszélnek velük, ahol senki sem hallja, mondjuk a szemtanú otthonában, és valamiért jelentőségteljes helyen, mondjuk a gyerekszobában, ahol a kisbabájuk épp alszik, arról, hogy milyen furcsa dolog is az emlékezet. Az ember könnyen elfelejt dolgokat, az emlékezete sokszor becsapja, és egyáltalán nem szégyen azt mondani, hogy nem emlékszik semmire. A zsaru ismerőseim azt mondják, hogy ilyen esetben nagyon nehéz kinyomozni az ügyet, és könnyen az lesz a vége, hogy elássák az aktát.

– És hányan vannak?

– Túl sokan, már mondtam. Túl sokan vannak, túl kegyetlenek, és túlságosan védelmezett helyzetben vannak. El kéne felejtenie ezt az egészet.

– Hol állt a százada a csatarendben?

– Meglehetősen közel a támadó ékhez.

– Vagyis egy olyan ellenséggel álltak szemben, amely reménytelenül nagy túlerőben volt az első naptól kezdve, és valószínű volt, hogy ez örökké így is marad.

– Értem, mire akar célozni. De nekem volt tizennégy Abrams harckocsim. Akkoriban a világ legjobb harci eszközeinek számítottak. Mintha egy sci-fiből léptek volna elő. Nem egy szál nadrágban és dzsekiben akartam átvágni az ellenséges harcvonalon.

– Ahogy a páncélosok mindig, maga is fétisként tiszteli a gépeket. Nyilván úgy érezte, hogy a maga ereje halálosabb, mint az ellenségé. Ugyan maguk vannak kevesebben, de kegyetlenebbek. És azt is nyugodtan mondhatjuk, hogy az ellenfelük védelmezett helyzetben volt. Egy óriási nemzet állt mögötte. Három tényezőből egy szólt maga mellett, de ennek ellenére beindította volna a motorokat, ha parancsot kap rá.

– Értem, mire akar célozni – mondta újból Vantresca.

– És arra számított, hogy győzni fog – folytatta Reacher. – Ezért tanulta meg a nyelveket. És nekem most csak erre a tudására van szükségem. Egyszerre csak egy lépést akarok megtenni. Először is értenem kell, miről szólnak az SMS-ek, aztán felhasználom, amit megtudtam, hogy kitaláljam, mi legyen a következő lépés. Egyelőre nem állok harckészültségben. Nem szükséges figyelmeztetnie.

– És ha abból, amit megtudott, kiderül, hogy a helyzet reménytelen?

– Ez számomra nem elfogadható eredmény. Ha valami nem sikerül, az kizárólag a tervezés hibája lehet. Ezt biztosan megtanították Németországban.

– Oké – bólintott Vantresca. – Akkor haladjunk lassan!

A konyhában telepedtek le, és az ukrán üzenetekkel kezdték. Vantrescának nagyon tetszett Abby ötlete a videózásról. Okos, lényegre törő és hatékony megoldás. Az ujja hegyével kocogtatta a kijelzőt, lassú szinkópás ritmusban, lejátszás, szünet, lejátszás, szünet. Hangosan felolvasta a kimerevített üzeneteket, eleinte lassan, szaggatottan, néha végképp elakadva.

Az elejétől fogva nehézségei voltak a nyelvvel. Rövid SMS-ek voltak, tele ismeretlen szlenggel, egy- vagy több-betűs rövidítésekkel, sokszor nyilvánvaló elütésekkel, hacsak nem azok is szándékos egyszerűsítések voltak, vagy speciálisan mobilon használt nyelvezet. Vantresca azt mondta, beletelhet némi időbe, amíg ezeket megfejti. Olyan ez, mintha nemcsak egy idegen nyelvről kéne fordítania, hanem fel kellene törnie egy titkos kódot is. Vagy esetleg két kódot, mivel a szöveg tele van homályos célzásokkal és kihagyásokkal. Egy magát valamire tartó gengsztertől el is várható, hogy így kommunikáljon.

Abby odahozta a laptopját, és segített Vantrescának, online szótárakból keresgélte ki a szavakat, a rövidítéseket pedig különféle nyelvészeti blogokról és ritka szavakkal foglalkozó weboldalakról. Cédulákra jegyzetelgetett. Néhány dolgot sikerült összerakniuk, de nagyon lassan ment. Ember még nem dolgozott ilyen sokat ilyen kevés eredményért. Amikor levideózta az üzeneteket, a lehető leggyorsabb tempóban görgette őket, és most ezer meg ezer szó bukkant fel, mindegyik külön kihívás és rejtvény, sokszor két-három elképzelhető megfejtéssel.

Reacher hagyta őket dolgozni. A nappaliban lézengett Bartonnal és Hogannel, a dobok és hangfalak közti szűkös helyen. Az egyik szürke volt, és akkora, mint egy hűtőszekrény. Az elején nyolc piszkos kis kör jelezte a hangszórókat. Amikor Reacher leült a földre, és nekidőlt a hangfalnak, meg se rezdült tőle. Barton az ölébe vette az ütött-kopott Fendert, és játszott rajta, de nem dugta be az erősítőbe, csak alig hallható, lágy dallamfutamokat pengetett.

– Gondolod, hogy annak idején mi győztünk volna, és Vantresca hasznát vette volna a nyelvtudásának?

– Mindent egybevéve azt hiszem, mi kerekedtünk volna felül – felelte Reacher. – Technikai szempontból mi győztük volna le őket. De elég nehéz lett volna győzelemnek tekinteni, ha azt vesszük, hogy mekkora felfordulás lett volna belőle. De a támadó ék rég megsemmisült volna. Attól tartok, a barátod feleslegesen pazarolta el azt a sok időt, amit tanulással töltött.

Barton lejátszott egy lefelé ereszkedő arpeggio futamot, aztán egy szűkített moll akkordot, végül jól belecsapott a legalsó húrba. Ha a gitár be lett volna dugva az erősítőbe, összedől tőle a ház, így azonban a húr csak erősen rezgett az érintőkön, de nem adott alaphangot. Barton Reacherre pillantott.

– Most te vagy a támadó ék csúcsa.

– Én nem akarok háborút indítani – mondta Reacher. – Csak Shevickéknek akarok pénzt szerezni. Ha sikerül egyszerű módon elintézni, akkor úgy fogom tenni, nekem elhihetitek. Egyáltalán nem vágyom rá, hogy szemtől szemben találkozzak ezekkel a csatatéren. Sőt, annak örülnék, ha nem kéne.

– Nem lesz választási lehetőséged. Trulenkót nyilván nagyon szigorúan őrzik. Több védelmi réteg veszi körül. Láttam, hogyan csinálják, ha valami menő figura érkezik az egyik klubjukba. Állítanak egy embert kint a sarokra, egyet az ajtóba, egyet a következő kapualjba, és még néhány ember cirkál a környéken.

– Mire emlékszel Trulenkóról?

– Kocka volt, mint minden ilyen fickó. Emlékszem, azt gondoltam, hogy ennek nem így kéne lennie. Én annak idején menő voltam a gimiben. Most a kockák milliárdosok, én meg alig tudok megélni. Azt hiszem, inkább szoftvertervezést kellett volna tanulnom, nem zenét.

– Ha most dolgozna valamit, akkor mivel foglalkozna?

– Miért? Dolgozik?

– Valaki ezt mondta róla.

– Akkor biztos, hogy valami számítógépes munkája van. Ahhoz ért. Az egyik legjobb volt ezen a területen. Az app, amit kitalált, valami egészségügyi dolog, de alapvetően minden számítógépes szoftverrel működik, nem?

Abby bedugta a fejét az ajtón.

– Kisilabizáltuk – jelentette. – Kész vagyunk az ukrán szövegekkel. Kétszer említik Trulenkót.

28. fejezet

Vantresca visszaállította az elejére a videót, hogy újra lejátsszák, de mielőtt elindította, azt mondta:

– A lényeg az, hogy valami fura kavarás folyik itt. Legfőképpen azért vannak felbolydulva, mert sorra veszítik el az embereiket. Ketten autóbaleset szenvedtek egy Ford-autókereskedésnél. Aztán két pénzbeszedőjüket elkapták az éttermi negyedben. Aztán két újabb emberüket egy masszázsszalonban. Majd még két ember eltűnt Abby háza elől. Ez eddig összesen nyolc.

– Nahát, ez kész mészárlás – jegyezte meg Reacher.

– Az érdekes az egészben az, hogy az első hat esetért az albánokat okolták, de az utóbbi kettőnél megváltozott a szöveg. Most már magát okolják. Azt hiszik, valami titkos megbízott New Yorkból vagy Chicagóból, akit azért fizetnek, hogy itt felkavarja az állóvizet. Mindenkinek értesítést küldtek ki, hogy keressék magát, Shevick néven. Ebből még nagyobb probléma is lehet.

Vantresca újraindította a videót. Először hagyta, hogy normál sebességgel menjen, ahogy Abby felvette. Az ujja árnyéka is látszott a kijelző jobb oldalán, ahogy felfelé görget. Aztán Vantresca leállította, újraindította, megint leállította, míg meg nem találta azt az üzenetet, amelyiket kereste. Ehhez fotót is csatoltak. Aaron és Maria Shevick, mellettük Abigail Gibson, Shevick házának az előszobájában, ijedt és kissé zavart arccal. Reacher emlékezett a kis zajra, amelyet a konyhaajtó mögött megbújva hallott, a halk, surrogó kattanásra. A fényképezésre használt mobil hangjára.

– A fotó alatti szövegben az áll, hogy a képen szereplő személyek Jack, Joanna és Abigail Reacher – mondta Vantresca.

Újra elindította a felvételt, leállította, újra elindította, leállította, négy üzeneten is átpörgetett. Az ötödiknél megállt.

– Itt már rájöttek, hogy ez Abby Gibson, és nem Abigail Reacher. A következő üzenetben elküldenek egy embert a munkahelyére, hogy derítse ki a lakcímét.

Újra elindította a videót.

– Itt már megvan a lakcíme, és most egy kocsit küldenek a háza elé azzal az utasítással, hogy ha megtalálják, vigyék be.

– Minden jó, ha a vége jó – jegyezte meg Reacher.

– De lesz rosszabb is – folytatta Vantresca. Megint elindította a felvételt, egy szintén aznap érkezett, hosszabb üzenethez, amelyben ismét csatolták az előbbi fotót egy nagy adag cirill betűs szöveghez. Vantresca hangosan felolvasta: – „Jelentették, hogy a Joanna Reacher nevű öregasszony a képen a zálogházunkban járt, és Maria Shevickként írta alá a nevét.”

– A francba! Az az ő zálogházuk volt?

– Számíthatott volna rá. Szinte minden az övék a város nyugati felén. Az a baj, hogy megmondta a valódi nevét, így elég valószínű, hogy a valódi lakcímét és a valódi társadalombiztosítási számát is megadta. Így már csak egy lépésre vannak attól, hogy rájöjjenek, igazából Aaron Shevick felesége. Nem kell atomfizikusnak lenni ahhoz, hogy kiderítsék, igazából kicsoda. Aztán már olyan gyorsan léphetnek, ahogy csak akarnak. Lehet, hogy már ott várnak a ház előtt.

– Egzisztenciális krízisbe fognak kerülni. Az az ember kell nekik, akinek Aaron Shevick a neve, vagy a hús-vér Aaron Shevick, aki pénzt kölcsönzött tőlük, és akiről úgy tűnik, hogy valami titkos akcióval fel akarja kavarni a helyzetet? Végül is pontosan hogyan határozható meg egy személy identitása? Meg kell majd birkózniuk ezzel a kérdéssel.

– Maga a West Point akadémián végzett?

– Honnan jött rá?

– Abból, hogy milyen szintű baromságokat tud összehordani. Ebből nagyon komoly baj is lehet. Nyilván a megfelelő embert akarják, de akárhogy fognak neki, hogy elkapják, közben össze fog törni egy-két porcelánnipp. És ott, abban a házban fogják kezdeni a törést-zúzást.

Reacher bólintott.

– Higgye el, tudom! Máris nagyon komoly a helyzet. Az az idős pár hetvenéves. De fogalmam sincs, mit tehetnék a fizikai biztonságuk érdekében, ráadásul napi huszonnégy órában. Az egyetlen racionális cselekvés az lenne, ha evakuálnánk őket onnan egy biztonságos helyre. De hová? Nincsenek meg ehhez a forrásaim. – Egy pillanatig hallgatott. – Ilyen esetben többnyire azt tanácsolnám, hogy menjenek addig a lányukhoz. Nyilván szívesen megtennék.

Vantresca tovább keresgélt a videófelvételen, és egy előző éjszaka érkezett vaskos üzenetbuborékhoz görgetett.

– Ez volt az, amikor kimondta Trulenko nevét a kidobóembernek azon a helyen, ahol Abby dolgozik. A beszélgetés innen két irányba ágazik. Először magáról van szó. Nem értik, hogy egy csóró kölcsönkérő miért kérdezősködik Trulenkóról. Két külön világba tartoznak. Aztán arra a következtetésre jutnak, hogy maga provokálni akar, és egy külső szervezet fizeti.

– A második fő téma pedig maga Trulenko – vette át a szót Abby. – Kétszer említik. Először felmérik a helyzetet, hogy mekkora a fenyegetés. De úgy vélik, egyáltalán nincs fenyegetés. A helyzet biztonságos. De egy órával később már kezdenek jobban aggódni.

– Mert eltűntem. Amikor te behúztál magadhoz az ajtón. Tudták, hogy még szabadon járok-kelek.

– Átirányítottak négy csapatot a szokásos feladataikról extra őrszolgálatra – mondta Vantresca. – A már ott lévő őröknek azt mondták, hogy álljanak át Trulenko személyes őrzésére. B helyzetnek nevezik ezt, úgy gondoljuk, ez egyfajta készültségi szintet jelez. Nyilván előre megtervezték, valószínűleg el is próbálták. Talán máskor is előfordult már.

– Oké – bólintott Reacher. – És miből áll egy egység? Két ember egy kocsiban?

– Ezt maga is tudja.

– Tehát akkor ez összesen nyolc ember. És vajon alaphelyzetben hány őr van, akik mellé kirendelték az erősítést? Hányat alkalmaznak egy átlagos hétköznapon, amikor a legkisebb a fenyegetettség? Valószínűleg négynél nem többet, ha ilyen könnyen át tudják helyezni őket Trulenko személyes őrizetére. Négyet áthelyeznek, és nyolcan veszik át a terület őrzését.

– Maga egyedül lenne tizenkét emberrel szemben.

– Akkor nem, ha sikerül kiválasztanom a védelmi vonal megfelelő pontját. Besurranhatok egy résen.

– A legjobb esetben is négy emberrel állna szemben.

– Ez egyelőre lényegtelen kérdés, hacsak a telefonos üzenetben nem közlik a nyolc emberrel, hogy pontosan hol jelentkezzenek az extra őrszolgálatra. Sokat segítene, ha tudnánk egy címet.

Vantresca nem válaszolt.

Reacher Abbyre pillantott.

– Megírják, hogy pontosan hol kell jelentkezniük – mondta a nő.

– De...?

– Egy hihetetlenül nehéz szóval jelölik. Utánanéztem mindenhol, ahol csak lehetett. Úgy tűnik, az eredeti jelentése az, hogy méhkas, darázsfészek vagy vacok. Vagy mind a három egyszerre. Vagy valami hasonló. Olyan helyet jelent, ahol zúgás, zümmögés vagy nyüzsgés van. Mint sok ősi szó, biológiai szempontból ez sem teljesen egzakt. Úgy tűnik, ma már kizárólag metaforikusan használják. Mondjuk egy olyan helyre, mint egy őrült tudós laborja egy filmben, ami tele van villogó gépekkel és sistergő elektromos energiával. Ilyesféle helyre lehet használni ezt a szót.

– Mint egy idegközpont.

– Pontosan.

– Tehát az SMS lényege annyi, hogy: Jelentkezzetek az idegközpontban!

– Ők nyilván tudják, hol van.

– Azok a fickók, akikkel beszéltem, nem tudták. Megkérdeztem tőlük, és elhittem, amit válaszoltak. Ez azt jelenti, hogy azok az emberek, akiket épp visszahívtak a szokásos szolgálatukról, magasabb beosztásúak lehetnek. Olyanok, akik tudják, hol van ez a hely.

– Ez érthető lenne – vélekedett Vantresca. – A krémek krémje. Csak a legjobbakat alkalmazzák a B helyzetre.

– Én megmondtam – szólt közbe Hogan. – Az egyetlen út egyenesen a felső szinten keresztül vezet.

– Ez őrültség – jegyezte meg Barton.

Vantresca és Abby dolgozni kezdtek az albán üzeneteken, ugyanazzal a módszerrel, egymás mellett ülve a konyhaasztalnál. Vantresca ebben a nyelvben kevésbé volt járatos, viszont a szövegek formálisabbak és nyelvtanilag szabatosabbak voltak, mint az ukrán üzenetek, úgyhogy alapjában véve gyorsabban ment a munka. És kevesebb is volt. Minden igazán fontos üzenet az utolsó pár órában érkezett. Némelyik már ismerős volt. Az albánok is úgy gondolták, hogy Reacher provokálni akar, és külső erők bérelték fel. Akadtak új témák is. Látták, amikor a fehér Toyota megérkezett arra a környékre. Látták Reachert és Abbyt együtt kiszállni, miután leparkoltak a kihalt negyedben. Egy kis termetű vékony nő, rövid, fekete hajjal és egy nagydarab, ronda pasas, rövid, szőke hajjal. Mindenki tartsa nyitva a szemét!

– Azt hiszem, technikai szempontból ez csak annyit jelent, hogy átlagos vonások – nyugtatta meg Abby Reachert. – Vagy hogy markánsan jóképű. Nem konkrétan ronda.

– Engem a szavak soha nem tudnak megsebezni.

– De lehet, hogy ezek igen – mondta Vantresca. A videófelvétel végénél tartott, az utolsó albán üzenetnél. – Aktívan keresik magát. Felbecsülték, hogy jelenleg nagyjából hol lehet. Egy bizonyos tizenkét háztömbből álló területen.

– És ott vagyunk?

– Nem messze a pontos földrajzi középpontjától.

– Ez nem jó – mondta Reacher. – Úgy tűnik, elég sok információ áll a rendelkezésükre.

– Jó a helyismeretük. Sok helyen jelen vannak, sok szem kémkedik nekik sok ablakból, és sok autójuk köröz sok utcán.

– Úgy hangzik, mintha maga már tanulmányozta volna őket.

– Ahogy már mondtam, hallok dolgokat. Mindenkinek van egy története, mert előbb vagy utóbb mindenki összetalálkozik velük. Akármivel foglalkozik is az ember, ez az üzlet ára, ha a Center Streettől keletre akar működni. Az emberek hozzászoknak. Végül majdnem észszerű megoldásnak látják. Tíz százalék, amennyit régen az egyház kért. Mint valami adó. Nem lehet tenni ellene semmit. Egész civilizáltan zajlik. Már amíg valaki fizet, amit egyébként mindenki meg is tesz. Ezek nagyon félelmetes emberek.

– Úgy hangzik, mintha személyes tapasztalatból beszélne.

– Pár hónappal ezelőtt segítettem egy újságírónőnek, aki Washingtonból jött. Van engedélyem személyőri működésre is. A számom benne van minden országos szakmai telefonkönyvben. Nem tudom, miről akart írni, nem árulta el. Azt feltételeztem, a szervezett bűnözéssel kapcsolatos a témája, mert úgy tűnt, ez érdekli. Az albánok és az ukránok is. Bár az volt a benyomásom, hogy inkább az ukránok. De valahogy rossz dolgokat mondott a Center Street keleti oldalán, és az albánokkal került először összeütközésbe. Beszélt velük szemtől szemben. Ők páran voltak, a nő egyedül, egy étterem hátsó különtermében találkoztak. Miután a nő kijött, azt mondta, vigyem egyenesen a reptérre. Még a szállodájába sem mentünk el előbb a holmijáért. Halálra volt rémülve. Úgy viselkedett, mint egy robot. Az első géppel elrepült, és soha nem jött vissza. Ha ezt el tudták érni csak azzal, hogy beszéltek vele, akkor gondolhatja, hogy könnyen rá tudnak venni egy csomó embert arra, hogy tartsák nyitva a szemüket, és szóljanak, ha látnak két idegent. Egyszerű megfélemlítés. Így szereznek információkat.

– Ez sem túl jó – mondta Reacher. – Nem akarok bajt hozni erre a házra.

Barton és Hogan hallgatott, egyikük sem tiltakozott, és nem is helyeselt.

– Kivehetnénk egy szobát egy hotelben – javasolta Abby.

– Talán. Lehet, hogy így jobb lenne. Felgyorsíthatnánk vele a folyamatot.

– Még nem állsz készen – mondta Hogan.

– Maradjatok itt ma éjszakára, ha már úgyis itt vagytok! – javasolta Barton. – A szomszédoknak nincs röntgenszemük. Holnap déltájban lesz egy fellépésünk, ebédidőben. Ha mennetek kell, velünk jöhettek a furgonban. Senki sem fog meglátni.

– Hol lesz a fellépésetek?

– Egy klubban a Center Streettől nyugatra. Az a hely közelebb van Trulenkóhoz, mint ez.

– Van kidobóember az ajtóban?

– Mindig. Talán az lenne a legjobb, ha még a sarok előtt kiszállnátok.

– Vagy nem, ha szeretnénk felgyorsítani a folyamatot.

– Nekünk ott kell dolgoznunk, öregem. Jó fellépőhely. Tegyél nekünk egy szívességet, és ne itt gyorsítsd fel a folyamatot, hanem valahol másutt! Ha már muszáj felgyorsítanod. De remélem, nem muszáj, mert tiszta őrültség.

– Megegyeztünk – bólintott Reacher. – Akkor holnap veletek megyünk. Nagyon köszönöm. És a ma esti vendéglátást is.

Vantresca tíz perccel később távozott. Barton bezárta az ajtót. Hogan fejhallgatót tett fel, és rágyújtott egy füves cigire, ami olyan széles volt, mint Reacher hüvelykujja. Reacher Abbyvel felment az emeletre, a hálószobába, ahol a felállított gitárerősítő szolgált éjjeliszekrényként. Három háztömbbel odébb egy újonnan érkező albán SMS nem tudott eljutni az elhagyott fém postaládában veszteglő telefonra. Egy perccel később ugyanez történt az ukrán telefonnal is.

29. fejezet

Dino jobbkezének Shkumbin volt a keresztneve. Ez egy gyönyörű folyó neve, amely gyönyörű hazája szívén folyik keresztül. De angol anyanyelvűek számára nem könnyű kimondani. Először sokan mocskos szóviccet gyártottak a nevéből, de erre csak egyszer volt lehetőségük. Amikor már újra tudtak beszélni – több hónapos fogászati kezelés után –, láthatólag nagy igyekezettel próbálták helyesen kiejteni a nevét. Habár a helyreállító fogászat nem végzett tökéletes munkát. Shkumbin végül elunta, hogy folyton fáj az ökle, és inkább felvette az egyik halott fivére nevét, részben, mert így kényelmesebb volt, részben az iránta érzett tiszteletből. Nem a bátyja nevét választotta, ami Fatbardh volt – azt jelenti, hogy legyen szerencsés, és szintén szép név, de angolul ezt is nehéz használni. Inkább a halott öccse nevét vette fel, a Jetmirt, amely azt jelenti, hogy akinek jó élete lesz. Ez is pozitív csengésű, angolul is könnyű kimondani, könnyen megjegyezhető, jó hangzású, futurisztikus, bár igazából egy tradicionális jókívánságot jelent, és kissé kommunista hangzású. Mondjuk a Vörös Hadsereg tesztpilótájához illene ez a név egy szovjet képregényben, vagy egy hős űrhajóshoz, akinek egy propagandaplakáton szerepel a képe. Nem mintha az amerikaiakat nagyon érdekelné már az ilyesmi. Ez már történelem.

Jetmir belépett a fűrésztelep hátsó részén található tárgyalóba, ahol a belső tanács többi tagja már összegyűlt. Mindenki ott volt, persze Dinón kívül. Őt nem értesítették a megbeszélésről. Egyelőre. Ez volt a második találkozó, amit nélküle tartottak. Nagy lépés. Egyet még csak ki lehet magyarázni valahogy, de kettőt már egy nagyságrenddel nehezebb.

Hármat pedig egyenesen lehetetlen.

– Az eltűnt telefon úgy húsz percre újból adott le jeleket – jelentette Jetmir. – Előtte nem küldött és nem fogadott semmit. Aztán megint elnémult. Mintha egy alagsorban vagy mély pincében vagy ilyesféle helyen tartották volna, de aztán felvitték volna az utcára egy rövid időre, mondjuk, amíg elsétálnak a sarki boltig meg vissza.

– A helyet meg lehetett határozni?

– Elég jól sikerült háromszögeléssel leszűkíteni, de egy nagyon sűrűn lakott részről van szó. Minden sarkon van egy bolt. De pontosan ott vannak, ahol sejtettük. Közel annak a területnek a középpontjához, amit kijelöltünk.

– Mennyire közel?

– Azt mondanám, felejtsük el a korábban megjelölt tizenkét háztömböt. Leszűkíthetjük a középső négyre. Vagy talán a biztonság kedvéért mondjuk, hogy a középső hatra.

– Egy alagsorban?

– Vagy valami egyéb olyan helyen, ahol nincs térerő.

– Talán kivették az aksit, aztán visszatették.

– De minek? Ahogy már mondtam, nem volt se kimenő, se beérkező hívás.

– Oké, szóval egy alagsorban vannak.

– Vagy egy olyan épületben, ami vasbetonból van. Valami ilyesféle helyen lehet. Tartsátok nyitva a szemeteket! Szóljatok mindenkinek, hogy nézzenek át mindent a környéken! Figyeljék, hol ég a villany a függönyök mögött! Figyeljék a kocsikat és a gyalogosokat! Ha kell, kopogjanak be az ajtókon, és kérdezősködjenek!

Ugyanebben a pillanatban Jetmir ukrán kollégája a Center Street másik oldalán szintén épp egy megbeszélésen vett részt a belső tanáccsal, a zálogházzal szemben lévő taxis cég székhelyének hátsó irodájában. De itt a főnök is jelen volt. Gregory az asztalfőn elnökölt, mint mindig. Ő maga hívta össze a megbeszélést, közvetlenül azt követően, hogy meghallotta, az egyik belvárosi emberét megtámadta Aaron Shevick.

– Ez a legutóbbi incidens nekem teljesen másfélének tűnik – mondta. – Most meg sem próbált átverni minket. Nem akarta, hogy az albánokat okoljuk a történtekért. Teljesen nyíltan, szemtől szemben támadott. Úgy tűnik, most azt az utasítást kapta, hogy hagyjon fel a korábbi taktikával, és kezdjen új szakaszba. Szerintem ez hiba volt. Többet árultak el magukról, mint amennyit ők meg fognak tudni rólunk.

– A telefon – szólt közbe a jobbkeze.

– Pontosan – bólintott Gregory. – Számítani lehetett rá, hogy elveszik a pisztolyokat. Mindenki ezt tenné. De miért utasították arra, hogy vegye el a telefont?

– Szükségszerű alkotórésze az új stratégiájuknak. Meg fognak próbálkozni azzal, hogy elektronikus úton okozzanak kárt nekünk. Hogy így tovább gyengítsenek minket. Megpróbálnak bejutni az operációs rendszerünkbe a telefonon keresztül.

– Ugyan hol van a világon olyan ember, akiben van annyi szakértelem, tapasztalat, magabiztosság és annyi önámító arrogancia, hogy akár csak remélni is merné, hogy ebben sikerrel járhat? – tette fel a kérdést Gregory.

– Csakis az oroszokban – felelte a jobbkeze.

– Pontosan – bólintott újból Gregory. – Az új taktikájuk felfedte a kilétüket. Most már tudjuk. Az oroszok támadnak minket.

– Az nem jó.

– Azon tűnődöm, vajon az albánoktól is szereztek-e telefont.

– Valószínűleg. Az oroszok nem szeretnek osztozni a területen. Biztos vagyok benne, hogy el akarnak tüntetni minket az albánokkal együtt. Ez nagyon kemény lesz. Az oroszok sokan vannak.

Egy hosszú pillanatra néma csönd lett.

Aztán Gregory megkérdezte:

– Le tudjuk győzni őket?

– Nem fognak bejutni az operációs rendszerünkbe – mondta a jobbkeze.

– Nem ezt kérdeztem.

– Hát, bármekkora erőket mozgósítunk is a harchoz, ők kétszer annyi embert fognak hozni, kétszer annyi pénzt és kétszer annyi egyéb forrást.

– Kétségbeejtően nehéz időket élünk – mondta Gregory.

– Ez bizony igaz.

– És kétségbeesett lépésekre van szükség.

– Mint például?

– Ha az oroszok kétszer annyi embert vetnek be, mint mi, akkor újra kell rendezni az erőviszonyokat. Ez ilyen egyszerű. Csak átmenetileg. Amíg túl nem leszünk a jelenlegi krízishelyzeten.

– Hogyan?

– Rövid távú védelmi szövetséget kell kötnünk.

– Kivel?

– A Center Streettől keletre dolgozó barátainkkal.

– Az albánokkal?

– Egy csónakban evezünk.

– És ők belemennének?

– Az oroszokkal szemben ugyanúgy szükségük lesz erre a szövetségre, mint nekünk. Ha összefogunk, talán ugyannyian leszünk, mint ők. Ha nem, akkor nem. Ha összefogunk, talpon maradunk, külön-külön elbukunk.

Megint néma csönd.

– Ez egy óriási lépés – szólalt meg valaki.

– Egyetértek – bólintott Gregory. – Sőt, fura és őrült lépés. De szükségszerű.

Ezután mindenki hallgatott.

– Oké – mondta végül Gregory. – Megyek, újból beszélek Dinóval, holnap reggel ez lesz az első dolgom.

Amikor Reacher felébredt a szürkés éjszakai homályban, tíz perc múlva négyet mutatott a fejében az óra. Meghallott valami zajt. Egy autó hajtott el az utcán, a kerek ablak alatt. Csikorgó fékek, összenyomódó rugók, a kerekek surranása. Az autó lassított, aztán megállt.

Reacher várt. Abby ott aludt mellette, kényelmesen összekuporodva, a teste meleg volt, és lágy. Az öreg ház eresztékei recsegtek-ropogtak, valahol kattogott valami. Az ajtó alatt fénycsík szűrődött be a folyosóról. A lépcsőnél még égett a villany. Talán lent a földszinten is égett egy lámpa, a konyhában vagy a nappaliban. Lehet, hogy Barton vagy Hogan még fönt van. Vagy mind a ketten, és beszélgetnek. Tíz perc múlva négy óra. Zenészeknek teljesen átlagos időpont.

Odakint az utcán a kocsi motorja halkan üresben járt. Felhallatszott az ékszíjak halk zakatolása, egy hűtőventilátor zúgása, a hasztalanul fel-le mozgó dugattyúk súrlódása, aztán egy tompa puffanás a motorháztető alól.

Átállították a sebváltót.

A motor berregése elhallgatott.

Ismét csönd lett.

Kinyílt egy kocsiajtó.

Egy bőr cipőtalp koppant a járdán. Az ülés rugózása nyikkant egyet, ahogy a súly felemelkedett róla. Egy másik cipőtalp is földet ért. Valaki felállt, és egy kicsit szusszant az erőfeszítéstől.

Az ajtó becsapódott.

Reacher kibújt az ágyból. Megkereste a nadrágját, az ingét meg a zokniját, belebújt a bakancsába, és bekötötte a cipőfűzőt. Belebújt a dzsekijébe. A zsebét megnyugtatóan lehúzta a pisztolyok súlya.

A földszintről felhallatszott, hogy hangosan kopogtatnak a bejárati ajtón. Döngő fahang. Hajnali négy előtt tíz perccel. Reacher hallgatózott, de ezután már nem hallott semmit. Sőt, annál is kevesebbet. A korábbinál mindenesetre kevesebbet. Mintha egy lyuk támadt volna a levegőben. A negatívja annak, hogy korábban itt ketten beszélgettek. Most döbbenten a nyakukat nyújtogatják, és arra gondolnak, hogy: Ez meg mi a franc? Barton és Hogan még fent voltak. Zenészeknek teljesen átlagos időpont.

Reacher várt. Intézzétek el! – gondolta. Ne kelljen lemennem. Hallotta, ahogy egyikük feláll, és oldalazva elcsoszog. Valószínűleg kiles az ablakon, a függönyök közti résen, meghúzva magát a fal mellett.

Megszólalt egy halk hang:

– Albánok.

Hogan volt az.

Barton visszasúgta:

– Hányan vannak?

– Csak egyvalaki.

– Mit akarhat?

– Aznap hiányoztam, amikor a jóslást tanították.

– Mit csináljunk?

Megint kopogtattak, három súlyos döngés hallatszott.

Reacher várt. Abby megmozdult, és megszólalt:

– Mi történt?

– Egy albán van az ajtónál. Szinte biztos, hogy minket keres.

– Hány óra?

– Nyolc perc múlva négy.

– Mit fogunk tenni?

– Barton és Hogan lent vannak a földszinten. Még nem feküdtek le. Remélem, el tudják intézni.

– Fel kéne öltöznöm.

– Sajnos igen.

Abby is magára kapkodta a ruháit – nadrág, blúz, cipő –, ahogy Reacher tette. Aztán vártak. Megint kopogtak. Bumm, bumm, bumm. Az a fajta dörömbölés, amit nem lehet figyelmen kívül hagyni. Hallották, hogy Hogan felajánlja, hogy majd ő kinyitja, Barton pedig elfogadta. Hallották Hogan határozott, kérlelhetetlen lépteit az előszobában. Egy tengerészgyalogos. És dobos. Reacher nem volt biztos benne, melyik nyom többet a latban.

Hallották, hogy nyílik az ajtó, és Hogan annyit mond:

– Mi van?

Aztán megszólalt egy új hang. Halkabbnak tűnt, mert az utcáról jött, a hangszíne egyszerre volt könnyeden társalgó és gúnyos. Barátságos, de azért nem igazán.

– Minden rendben odabent? – kérdezte.

– Miért ne lenne? – kérdezett vissza Hogan.

– Láttam, hogy ég a villany. Aggódtam, hogy talán valami gond van, és emiatt ébredtek fel.

A férfi halkan beszélt, de a hangja erőteljes volt, fizikai erő sugárzott belőle. Széles lehetett a mellkasa, és vastag a nyaka, parancsoló, tekintélyes, arrogáns figura. Hozzá volt szokva, hogy minden úgy történik, ahogy ő akarja. Az a fajta hang, amelyik soha nem mondja, hogy kérem, és soha nem kapja azt a választ, hogy nem.

Intézd el! – gondolta magában Reacher. Ne kelljen lemennem.

– Minden rendben – mondta Hogan. – Nincs miért aggódni. Semmi gond. Nincs semmi probléma.

– Biztos? Tudja, hogy mi segítünk, ha tudunk.

– Nincs szükségünk segítségre – felelte Hogan. – Azért ég a villany, mert nem mindenki szokott ugyanakkor aludni. Ezt nem olyan nehéz felfogni.

– Hé, tudom én! – mondta az albán. – Én is egész éjszaka dolgozom, hogy biztonságos legyen a környék. Tulajdonképpen segíthetne is nekem ebben.

Hogan nem válaszolt.

A férfi folytatta:

– Nem akar segíteni nekem?

Semmi válasz.

– Kéz kezet mos. Ilyesmiről lenne szó. Ha most segít nekünk, mi is segítünk magának később. Lehet, hogy egyszer jól jön majd. Lehet, hogy pont erre lesz szüksége. Megoldhatunk magának egy nagy problémát. Másrészt viszont, ha most akadályoz minket, később mi is megnehezíthetjük a dolgát. Úgy értem, a jövőben. Mindenféle módokon. Miből él például?

– Miben kell segítség? – kérdezte Hogan.

– Egy férfit meg egy nőt keresünk. A férfi idősebb, a nő fiatalabb, apró termetű, fekete hajú. A férfi nagydarab és ronda.

Intézd el! – gondolta Reacher. Ne kelljen lemennem.

– És miért keresik őket? – kérdezte Hogan.

– Úgy gondoljuk, óriási veszélyben vannak. Figyelmeztetni akarjuk őket. A saját érdekükben. Segíteni próbálunk. Ez a dolgunk.

– Nem láttuk őket.

– Biztos?

– Száz százalékig.

– Van még egy dolog, amit megtehetne.

– Micsoda?

– Hívjon fel minket, ha látná őket! Megtenné?

Hogan nem válaszolt.

– Nem nagy kérés – folytatta a férfi. – Vagy segít nekünk egy tíz másodperces telefonhívással, vagy nem. Mindegy. Ez egy szabad ország. Feljegyezzük, és megyünk tovább.

– Oké, majd telefonálunk – mondta Hogan.

– Köszönöm. Éjjel-nappal, bármikor. Ne várjanak!

– Oké – mondta újból Hogan.

– Még egy utolsó dolog.

– Mi az?

– Még valamiben kisegíthetne.

– Miben?

– Nyilván jelentenem kell, hogy ez a hely számunkra érdektelen. A célszemélyek nyilván nincsenek itt, csak átlagos emberek élik az átlagos életüket, és a többi.

– Így van – mondta Hogan.

– De mi nagyon komolyan vesszük ezeket a dolgokat. Szeretjük a precizitást. Meg fogják kérdezni, mennyire vagyok biztos a helyzet megítélésében.

– Száz százalékig – mondta újból Hogan.

– Igen, értem, de alapjában véve ez csak egy szóbeli megerősítés valakitől, aki érintett az adott helyzetben.

– Ennél többel nem szolgálhatok.

– Pontosan ezt mondom. Igazából az segítene, ha átvizsgálhatnám a házat, hogy a saját szememmel lássam, minden rendben van. Akkor már szilárd bizonyítékunk van, amire alapozhatjuk a továbbiakat. Az ügy lezárva. Nem fogjuk többet zavarni magukat. Talán meghívjuk a július negyediki piknikünkre is. Most már maguk is a családhoz tartoznak. Úgy tartjuk számon, mint egy megbízható embert, aki segít nekünk.

– Nem az enyém a ház – mondta Hogan. – Csak egy szobát bérelek. Nem hiszem, hogy jogom van beengedni.

– Akkor talán a másik úriember, aki a nappaliban van.

– El kell fogadnia, hogy nincs itt senki. Kérem, távozzon.

– Ne aggódjon a fű miatt! Erről van szó? Már az utcán éreztem a szagát. Engem ez nem érdekel. Nem vagyok zsaru. Nem azért vagyok itt, hogy felnyomjam. Én a helyi polgárőrség képviselője vagyok. Keményen dolgozunk a helyi közösség érdekében, és jelentősek az eredményeink.

– El kell fogadnia, amit mondtam – jelentette ki újból Hogan.

– Ki van még a házban?

– Senki.

– Egész éjszaka csak ketten voltak?

– Este voltak vendégeink.

– Kik?

– Barátok. Kínait ettünk, és egy kis bort ittunk.

– Itt maradtak éjszakára?

– Nem.

– Hány barátjuk volt itt?

– Kettő.

– Egész véletlenül nem egy férfi meg egy nő?

– Nem az a férfi és nem az a nő, akit keresnek.

– Honnan tudja?

– Mert nem lehetnek azok. Egyszerű átlagemberek. Ahogy maga is mondta.

– Biztos, hogy nem maradtak itt éjszakára?

– Láttam őket elmenni.

– Oké – mondta a férfi. – Akkor nincs miért aggódnia, épp csak futólag körbenéznék. Rögtön tudni fogom, mi a helyzet. Van tapasztalatom ilyen ügyekben. Rendőrnyomozó voltam Tiranában. Többnyire lehetetlen, hogy ha egy ember egy házban tartózkodik, ne hagyjon maga után látható nyomokat, amik arra is utalnak, hogy ki volt az illető, és miért tartózkodott ott.

Hogan erre nem tudott mit válaszolni.

Reacher és Abby hallották a lépéséket közvetlenül maguk alatt, az előszobában. A férfi beljebb lépett.

– El sem hiszem, hogy Hogan beengedte – suttogta Abby. – Nyilván mindenhol körül fog nézni, nem csak egy futó pillantás erejéig. Hogan bedőlt neki.

– Hogan nagyon jól csinálja – mondta Reacher. – Tengerészgyalogos. Jól ért a stratégiához. Bőven adott nekünk időt, hogy felöltözzünk, beágyazzunk, kinyissuk az ablakot, úgyhogy épp abban a pillanatban, amikor a pasas belép a házba, mi ki tudunk mászni, és elrejtőzhetünk a tetőn vagy az udvaron. A pasas nem talál meg, boldogan távozik, és nem kerül sor semmiféle konfrontációra. A legjobb küzdelem az, amibe nem keveredsz bele. Ezt még a tengerészgyalogosok is tudják.

– De most épp nem az ablakon mászunk ki. Csak ácsorgunk itt, nem követjük a tervet.

– Elképzelhető egy alternatív megközelítés is.

– Például mi?

– Valami olyan megoldás, ami inkább a gyalogságra jellemző, mint a tengerészgyalogságra.

– Például mi? – ismételte meg a kérdést Abby.

– Mondjuk, várunk, és meglátjuk, mi történik.

Odalentről hallották, hogy a férfi betrappol a nappaliba.

– Maguk zenészek? – kérdezte.

– Igen.

– A mi klubjainkban játszanak?

– Igen.

– Ha nem javul a hozzáállása, többet nem fognak.

Semmi válasz. Egy másodpercig csönd volt, aztán hallották, hogy a férfi kilép a közlekedőfolyosóra, és a konyha felé indul.

– Kínai kaja – szólalt meg. – Jó sok doboz. Igazat mondott.

– És bor – tette hozzá Hogan. – Ahogy mondtam.

Egy koccanás hallatszott. A férfi felemelt vagy megvizsgált két üres üveget.

Aztán csönd lett.

Majd a férfi megszólalt:

– Ez meg mi?

Hallották, hogy hirtelen elfogy a levegő a helyiségben.

Tompa, néma csönd.

Végül a férfi megválaszolta a saját kérdését:

– Ez egy darab papír, rajta egy albán szó, ami azt jelenti, hogy ronda.

30. fejezet

Reacher és Abby kiléptek a hálószobából az emeleti folyosóra. Odalent a konyhában csönd volt. Mintha a csempékről valami néma, sistergő feszültség verődött volna vissza sziszegve. Reacher szinte látta, ahogy Barton és Hogan aggódó pillantásokat váltanak egymással.

Abby odasúgta neki:

– Le kéne mennünk segíteni nekik.

– Azt nem tehetjük – felelte Reacher. – Ha a fickó meglátja, hogy itt vagyunk, akkor nem engedhetjük elmenni.

– Miért nem?

– Jelentené. Akkor ennek a háznak vége. Bartonnak mindenféle problémái akadhatnak a jövőben. Az biztos, hogy nem játszhat többet a klubjaikban. Hogan sem. Egy csónakban eveznek. Valamiből meg kell élniük.

Aztán elhallgatott.

– Hogy érted, hogy nem engedhetjük elmenni?

– Van néhány opciónk, hogy mit tehetünk.

– Úgy érted, hogy mondjuk foglyul ejtjük?

– Talán van a háznak pincéje.

– És milyen opciók vannak még?

– Elég sok. Én azt vallom, hogy bármit lehet, ami beválik.

– Azt hiszem, ez az én hibám – mondta Abby. – Nem lett volna szabad ott hagynom azt a papírt.

– Engem próbáltál megvédeni. Kedves volt tőled.

– Akkor is hiba volt.

– Eső után köpönyeg. Lépjünk tovább! Ne pazaroljuk erre a mentális energiánkat!

Odalent újból elkezdődött a beszélgetés.

Hallották, ahogy a férfi megkérdezi:

– Új nyelvet tanul?

Semmi válasz.

– Talán nem a legjobb ötlet az albánnal kezdeni. És talán jobb nem ezzel a szóval. Elég bonyolult, több jelentése is van. Főleg faluhelyen használják. Azt hiszem, eredetileg régi népnyelvi kifejezés. Ma már elég ritka. Nem gyakran fordul elő.

Semmi válasz.

– Miért írta fel ezt egy cédulára?

Semmi válasz.

– Szerintem nem is maga volt. Ez női kézírásnak tűnik. Mondtam, van tapasztalatom ezekben a dolgokban. Tiranában rendőrnyomozó voltam. Szeretek tisztában lenni a különféle releváns tudnivalókkal. Főleg azokkal, amik az új hazámmal kapcsolatosak. Az a nő, aki ezt írta, aránylag fiatal, mert nem a régimódi kézírást tanulta az iskolában. Negyven alatti lehet.

Semmi válasz.

– Talán ő az egyik barátja, aki itt vacsorázott. Mert a papír az asztalon hever, ételes dobozok között. Ezt úgy szokták mondani, hogy ugyanaz az archeológiai réteg. Vagyis egyszerre kerültek ide.

Hogan hallgatott.

– A barátja, aki itt volt vacsorára, negyven alatti?

– Azt hiszem, harminc körüli.

– És átjött egy kínai vacsorára meg egy kis borra.

Semmi válasz.

– Meg talán egy kis fű, egy kis pletyka közös ismerősökről, némi komolyabb beszélgetés az életükről és a világ folyásáról...

– Olyasmi – bólintott Hogan.

– És a beszélgetés kellős közepén a nő egyszer csak felugrott, fogott egy cédulát, amire felfirkantott egy ritka szót egy idegen nyelven, amit a legtöbb amerikai nem ismer. Meg tudná ezt magyarázni nekem?

– Nagyon okos nő. Talán épp beszélt valamiről, és lehet, hogy pontosan erre a szóra volt szüksége, ha ilyen ritka és bonyolult jelentése. Az okos emberek néha csinálnak ilyet. Idegen szavakat használnak. Lehet, hogy nekem firkantotta le, hogy később utána tudjak nézni.

– Lehetséges – felelte a férfi. – Máskor esetleg erre vállat vonnék, és ennyiben hagynám. Történtek már ennél furább dolgok is. Csak éppen nem szeretem a véletleneket. Főleg nem négy véletlent egyszerre. Az első az, hogy a nő nem egyedül volt itt, hanem egy férfival. A második az, hogy az elmúlt tizenkét órában sokszor láttam ezt a ritka szót. A telefonomon, SMS-ekben. Egy általunk keresett férfi személyleírásában. Ahogy mondtam az elején, egy férfit meg egy nőt keresünk. A nő kis termetű és fekete hajú, a férfi nagydarab és ronda.

Odafent Abby azt suttogta:

– Ebből baj lesz.

Mint amikor egy pincérnő érzi, hogy verekedés fog kitörni a bárban.

– Valószínűleg – súgta vissza Reacher.

Hallották, hogy odalent a férfi folytatja:

– A harmadik véletlen az, hogy tegnap este elloptak egy telefont, amin rajta volt ugyanez az üzenet. Nemrégiben az a bizonyos telefon húsz percre be volt kapcsolva. Nem volt kimenő vagy bejövő hívás. De a húsz perc elég hosszú idő ahhoz, hogy sok SMS-t el lehessen olvasni rajta. Elég hosszú, hogy le lehessen firkantani a nehezebb szavakat, hogy később utánanézzenek.

– Nyugodjon meg, jóember! – mondta Hogan. – Senkinél nincs semmiféle lopott telefon.

– A negyedik véletlen az, hogy a telefont a nagydarab, ronda pasas lopta el, akiről a személyleírás szól. Ezt biztosan tudjuk. Kaptunk róla jelentést. A férfi akkor egyedül volt, de tudjuk, hogy most egy kis termetű, fekete hajú nő társaságában van. Aki nyilván a vacsoravendége volt, mert felírta ezt a szót a papírra. Nyilván a lopott telefonról másolta ki, különben honnan ismerné ezt a szót? És miért érdekelné?

– Fogalmam sincs, jóember – mondta Hogan. – Szerintem lehet, hogy nem ugyanazokról a személyekről beszélünk.

– Elment, megszerezte a telefont, aztán visszahozta ide a nőnek. Ő adta rá az utasítást? A nő a főnöke? Ő bízta meg a feladattal?

– Fogalmam sincs, hogy miről beszél.

– Akkor jobb lesz, ha kitalálja. Rajtakaptuk, hogy a közösség ellenségeit rejtegeti. Ez nem vet magára jó fényt.

– Nekem mindegy – mondta Hogan.

– El akar költözni az államból?

– Én jobban örülnék, ha maguk költöznének el.

Egy hosszú pillanatra csönd lett.

Amikor a férfi újból megszólalt, újfajta fenyegetés csengett hangjában.

– Gyalogosan voltak, vagy kocsival?

– Kik?

– A férfi meg a nő, akiket rejtegetnek.

– Senkit sem rejtegetünk. A barátaink jártak itt vacsorára.

– Gyalogosan voltak, vagy kocsival?

– Mikor?

– Amikor távoztak a házból az este végén. Mivel ugyebár nem maradtak itt.

– Gyalogosan.

– A közelben laknak?

– Nem igazán – felelte óvatosan Hogan.

– Tehát meg kellett tenniük gyalog egy bizonyos távolságot. Mi nagyon alaposan szemmel tartjuk ezt a környéket. Nem láttunk egy férfit meg egy nőt gyalogosan hazamenni.

– Lehet, hogy egy sarokkal odébb parkolt a kocsijuk.

– Egy kocsiban együtt ülő férfit meg nőt sem láttunk.

– Lehet, hogy csak nem vették észre.

– Azt nem hinném.

– Akkor nem segíthetek, jóember.

– Tudom, hogy itt jártak. Láttam az ételek maradékát, amit vacsorára ettek. Van egy cédulára felfirkantott szó, amit a lopott telefonról másoltak ki. Ma este ez a legszigorúbban megfigyelt néhány háztömb az egész városban. Tehát még mindig itt vannak. És azt hiszem, most is fent bujkálnak az emeleten.

Egy hosszú pillanatra ismét csönd lett.

Aztán Hogan azt mondta:

– Kezd az idegeimre menni. Tessék, menjen csak fel, és nézzen körül! Három szoba van, mind üres. Aztán tűnjön el a házamból, és többet ne jöjjön vissza! És inkább ne hívjanak meg a piknikjeikre!

Abby az emeleten azt suttogta:

– Még kimászhatunk az ablakon.

– Nem ágyaztunk be – súgta vissza Reacher. – És úgy döntöttem, hogy kell nekünk ennek a fickónak a kocsija. Amúgy sem hagyhatjuk, hogy elmenjen innen.

– Miért kell a kocsija?

– Támadt egy ötletem, hogy mit kéne csinálnunk, ahhoz kell.

Odalentről felhallatszott, ahogy a férfi léptei koppannak a folyosón. A lépcső felé indult. A léptei súlyosan dobbantak, nyikorgott alatta az öreg parketta. Reacher a zsebében tartotta a pisztolyát. Nem akarta használni. Egy belvárosi utcán éjszaka elhangzó lövés – erre reagálniuk kell a zsaruknak. Túl sok lett volna a komplikáció. Az albán fickó nyilván ugyanígy gondolta. A jobb keze megjelent a korláton. Nem volt benne pisztoly. A bal keze is követte. Abban sem tartott fegyvert, de jó nagy lapátkeze volt. Sima, kemény, széles, fehér, vaskos ujjakkal, a körmei úgy festettek, mintha húsvágó bárddal manikűrözött volna.

A férfi feltette a lábát az első lépcsőfokra. Jó nagy cipő, széles orrú. Megjelent a vastag, súlyos láb. Széles váll, túl szűk zakó. Talán százkilencven centiméter lehet, és száz kiló. Nem egy nyeszlett balkáni típus. Lehet, hogy a megfelelő testalkat felvételi követelmény. Így jobb eredményeket lehet elérni.

A férfi tovább lépkedett felfelé a lépcsőn. Reacher elhátrált, hogy ne lássa meg. Úgy gondolta, majd pontosan abban a pillanatban, amikor a férfi a lépcső tetejére ér, odalép hozzá, és üdvözli. Ott, ahonnan a legnagyobbat lehet esni, és egészen a lépcső tövéig legurul. Maximális távolság. Jobb, mint ha csak a földre zuhanna. Hatékonyabb. A léptek tovább közeledtek. Minden egyes deszka megnyikordult. Reacher várt.

A férfi felért a lépcső tetejére.

Reacher előlépett.

A férfi rámeredt.

– Meséljen nekem arról a ritka és bonyolult jelentésű szóról! – szólalt meg Reacher.

Hallotta, hogy odalent az előszoba-folyosón Hogan azt motyogja:

– Ó, a francba!

– Meséljen, miket jelent még az a szó – folytatta Reacher. – Nyilván olyanokat, hogy visszataszító, kellemetlen látvány, ronda, ocsmány, csúf. Jó sok modern szó van rá. De ha ez egy ősrégi népnyelvi szó, akkor az eredeti jelentése a félelem lehetett. A legtöbb nyelvben sok szó származik ugyanabból a gyökből. És amitől félnek, azt rondának is tartják. A szörnyek az erdőben soha nem voltak szépek.

A férfi nem válaszolt.

– Maguk félnek tőlem? – kérdezte Reacher.

Nem kapott választ.

– Vegye elő a telefonját, és tegye le a lábához!

– Nem – mondta a férfi.

– És a kocsija kulcsait is.

– Nem.

– Úgyis elveszem őket – mondta Reacher. – Csak magától függ, mikor és hogyan.

Megint ugyanaz a tekintet: sziklaszilárd, nyugodt, gunyoros, ragadozó, sőt kicsit őrült.

Az albánnak két alapvető lehetősége volt ebben a helyzetben. Vagy kitalál valami csattanósat, amivel visszavág, vagy kihagyja az egész szócsatát, és rögtön a tettek mezejére lép. Reacher tényleg nem tudta, melyiket fogja választani. Amikor odalent a földszinten beszélt, nagyon úgy tűnt, hogy szereti hallani a saját hangját. Ez biztos. Valamikor nyomozó volt. Szerette, ha körbeállják, és csodálják. Szerette előadni, hogyan oldott meg egy bűnügyet. Másrészt viszont ha csak jól odamondogat, azzal nem fog csatát nyerni. Ezzel nyilván őis tisztában volt. Előbb vagy utóbb valami kézzelfoghatót is be kell vetnie. Akkor miért ne ezzel kezdené?

Az albán az izmos lábával elrugaszkodott a lépcső tetejéről, a vállát felhúzva, a fejét lehajtva, és támadásba lendült. Azt tervezte, hogy a vállával nekiront Reacher mellkasának, és hátrafelé lökve kibillenti az egyensúlyából. De Reacher legalábbis félig fel volt erre készülve, ezért előreindult a férfi felé, és behúzott neki egy hatalmas jobbegyenest, de nem vízszintesen, hanem inkább negyvenöt fokos szögben felfelé, így az albán előretolt arca pontosan az ökle útjába került, és az előrelendülő százkilós tömege összeütközött Reacher szembejövő százhúsz kilójával. Hatalmas kinetikus energiarobbanás. A férfi arca találkozott Reacher öklével. Az ütés elég nagy volt ahhoz, hogy kissé megemelje a lábáról, aztán lehuppant a fenekére, csak épp mivel a lépcső tetején állt, nem volt alatta talaj, úgyhogy hátrafelé lebukfencezett a lépcsőn, háromszázhatvan fokban elfordult a saját tengelye körül, végül nagyot puffanva elterült a lépcső aljában, a végtagjai szanaszét álltak.

Mintha egy vonatbaleset történt volna.

De sikerült felállnia, szinte azonnal. Kettőt pislogott, kicsit megtántorodott, de aztán kihúzta magát. Mint egy rajzfilmben, amikor egy szörnyeteget eltalálnak a mellkasán egy tüzérségi gránáttal, mire az csak szórakozottan végigsimít a megperzselődött bundáján a mancsával, miközben félelmetesen mered előre.

Reacher elindult lefelé a lépcsőn. Az aljában kezdődő folyosó keskeny volt. Barton és Hogan a nyitott ajtón át behátráltak a nappaliba. Az albán mozdulatlanul állt. Magasan, büszkén tornyosult, keményen, mint egy kőszikla. Láthatóan kissé zokon vette az iménti bánásmódot. Az orra vérzett. Nehéz lett volna megállapítani, hogy eltört-e. Hogy egyáltalán van-e benne valami, ami még nem volt eltörve korábban. Nem volt már olyan fiatal. Kemény életet élt. Rendőrnyomozó volt Tiranában.

A férfi tett egy lépést előre.

Reacher is tett egy lépést. Mind a ketten tudták, hogy előbb vagy utóbb el kell dönteniük, ki marad talpon. Az albán tett egy megtévesztő mozdulatot balra, aztán behúzott egy villámgyors ütést jobb kézzel, Reacher testének közepére célozva. Ez volt a legegyenesebb útvonal a célpontig, de Reacher előre látta, hogy ez fog következni, és elfordult, így az ütés az oldalán húzódó izomköteget találta el. Fájt ugyan, de nem annyira, mint ahogy az fájt volna, ami az ütés eredeti célja volt. Tisztán reflexből fordult el, automatikus idegrendszeri pánikszerű reakcióként, egy hirtelen lélegzetelállító adrenalinlöket hatása. Nem volt benne semmi kifinomultság, semmi precizitás, csak azonnal bevetette a maximális elérhető forgatónyomatékot, ami nem volt kevés. Egy pillanatra felhalmozódott egy csomó elraktározott energia, mint egy szorosan összenyomódott hatalmas rugó, amely készen áll, hogy kipattanjon az ellenkező irányba, ugyanolyan vad erővel és sebességgel, pontos másaként az ellentétes irányú erőnek, csak éppen most kontrollálva, időzítve, tudatosan célozva és végrehajtva. A visszafelé lendülő könyökével keményen lesújtott a férfi fejének oldalára, kicsivel a füle fölött, hatalmas erővel. Mintha egy baseballütővel vagy egy vascsővel találták volna el. A legtöbb koponyát betörte volna, de az albán csak az ajtófélfának esett, visszapattant, és térdre rogyott tőle.

De azonnal fel is állt. Felegyenesedett, a karját széttárta, és kicsit ide-oda mozgatta, mintha egyensúlyt vagy támasztékot keresne, vagy mintha valami sűrű, ragacsos folyadékban úszna. Reacher közelebb lépett hozzá, és újból megütötte, ugyanúgy a könyökével, de most a másik irányból, a bal szeme fölött. Csont koppant a csonton, hatalmas erővel. A férfi üres tekintettel hátratántorodott, de ahogy várható volt, megint összeszedte magát. Kicsit pislogott, és megint előrelépett, és nagy lendülettel bevitt egy kőkemény jobbegyenest. Reacher arcának bal oldalára célzott, de nem találta el, mert Reacher elhajolt az ütés elől, és így az albán ökle lecsúszott a bal válláról. Most Reacher sem torpant meg, hanem megint előrelendült, a bal könyökével. Egy váratlan kaszáló mozdulattal lesújtott, és arcon találta az albánt, a szeme alatt, az orra oldalánál, ahol a legelső fogak gyökerei vannak. Ki tudja, hogyan hívják ezt a részt az anatómiában.

A férfi hátratántorodott, és megkapaszkodott a nappali ajtófélfájában, aztán bezuhant a szobába, mintha megbotlott volna a küszöbben. Tehetetlenül hátraesett. Reacher követte. Látta, hogy az albán a földre zuhant. Nekiesett a hatalmas nyolcrészes hangfalnak, aztán nagy puffanással a hátára érkezett.

A keze besiklott a zakója alá.

Reacher megtorpant.

Ne tedd! – gondolta. Reakció, komplikációk. Nem érdekel, mit gondolsz, milyen egyezséget kötöttetek a zsarukkal. A törvény malmai lassan őrölnek, ahogy Mrs. Shevick is jól tudja. Neki nincs ideje lassítani.

Reacher hangosan is kimondta:

– Ne tedd!

De a fickó nem hallgatott rá.

31. fejezet

A férfi nagy, tömpe ujjú kezével feljebb nyúlt a zakó alatt, a tenyere szétlapult, az ujjai a pisztoly markolatát keresték. Valószínűleg Glock lehetett nála, mint a társánál. Előkapja, és lő. Vagy remélhetőleg nem. Reacher villámgyorsan kiszámította magában az idő, a tér és a relatív távolság összefüggéseit. A férfi kezének még vagy tíz centit kell mozdulnia, aztán meg kell markolnia a fegyvert, kihúzni, célozni, mindezt háton fekve, miközben talán kicsit kábult is a fejét ért ütésektől. Vagyis lassú lesz, de még mindig gyorsabb annál, hogy Reacher megelőzhesse, mivel a férfi keze már félúton járt a zakója alatt, viszont Reacher keze még mindig a derekánál lejjebb lógott. Eltartotta az oldalától, hátrahajlított csuklóval, amolyan Hé, nyugi, nyugi! gesztussal.

Jó messze volt a dzsekije zsebétől.

Nem mintha akart volna fegyvert használni.

Nem mintha szüksége lett volna rá.

Hirtelen meglátott egy jobb lehetőséget. Egy kis improvizáció. Egyáltalán nem tökéletes megoldás. Az előnye az, hogy el lehet vele végezni a feladatot. Ez kétségtelen. Extrém gyors idő alatt sikert érne el, és utána is gyorsan és hatékonyan tudna cselekedni. Ez volt a dolog jó oldala. A hátránya az, hogy szinte biztosan elmondható, hogy mindez az etikett súlyos megszegése lenne. Szakmai szempontból egyértelműen szabályszegés. És nyilván személyes értelemben is. A vadnyugaton is vannak törvények. Vannak eszközök, amikhez az ember nem nyúl.

De néha nincs más választása.

Reacher felkapta Barton gitárját az állványról, megragadta, és függőlegesen lesújtott vele az albán nyakára. Mintha egy ásót nyomna bele a kőkemény talajba. Ugyanaz a mozdulat, ugyanaz a cél, ugyanaz a kemény, lefelé nyomó erő.

A férfi nem mozdult többet.

Reacher visszatette a gitárt az állványra.

– Elnézést kérek – mondta. – Remélem, nem tettem benne kárt.

– Ne aggódj! – mondta Barton. – Ez egy Fender Precision gitár. Egy majdnem ötkilós deszkadarab. Memphisben vettem egy zálogházban harmincnégy dollárért. Biztos vagyok benne, hogy történtek már vele ennél rosszabb dolgok is.

Az óra Reacher fejében négy óra tíz percet mutatott. A földön heverő albán még lélegzett. Kapkodva, sípoló zihálással szedte a levegőt, amilyen gyorsan csak bírta. De nem sokra ment vele. Valószínűleg a gitár alján lévő, több mint egy centire kiálló bütyök sebesítette meg, amivel a vállpántot lehetett rögzíteni. Talán elvágott valami létfontosságú szervet, ami porcokból van, a gégét vagy a garatot vagy más g betűs testrészt. A férfi szeme fennakadt. Gyengén a padlót kaparta, mintha meg akarna ragadni valamit az ujjaival. Reacher leguggolt mellé, és átkutatta a zsebeit. Elvette a pisztolyát, a telefonját, a tárcáját és a kocsikulcsát. A pisztoly Glock 17-es volt, régebbi típus, kopott, de jól karbantartott. A telefon lapos, fekete, üvegkijelzővel, ugyanolyan, mint bármely más mobil. A tárca fekete bőr, a sok használattól és zsebben gyűrődéstől krumpli formájúra deformálódott. Több száz dollárral volt megtömve, és egy csomó hitelkártya sorakozott benne. Mellettük egy jogosítvány a férfi fotójával, Gezim Hoxha névre kiállítva. Negyvenhét éves volt. Chryslerrel járt a kocsikulcs logója szerint.

– Mit csinálunk vele? – kérdezte Hogan.

– Nem engedhetjük elmenni – mondta Abby.

– Itt nem tarthatjuk.

– Orvosra lenne szüksége – szólt közbe Barton.

– Nem – mondta Reacher. – Erről a jogáról lemondott, amikor bekopogott ezen az ajtón.

– Haver, ez durva.

– Ő bevinne engem a kórházba? Vagy téged? Ő mit tenne az én helyemben? Ez szabja meg, hogy én hogyan cselekszem. Mindegy, amúgy se vihetnénk be. A kórházakban túl sokat kérdezősködnek.

– Tudunk válaszolni a kérdéseikre. Nekünk volt igazunk. Erőszakkal jött be. Betört az otthonunkba.

– Próbáld meg ezt elmagyarázni egy zsarunak, aki egy ezres kenőpénzt kap tőlük hetente! Akármi lehetne belőle. Évekig is elhúzódhat az ügy. Erre nincs időnk.

– Így meghalhat.

– Ezt úgy mondod, mintha ez rossz dolog lenne.

– Miért, nem az?

– Én szívesen feláldozom Shevickék lányáért. Ha engem kérdezel, hogy melyikük az értékesebb. Egyébként még nem halt meg. Talán nincs csúcsformában, de még kitart.

– Akkor mit csinálunk vele?

– Valahová el kell tüntetnünk. Csak átmenetileg. Ha nem látjuk, nem kell vele foglalkozni. Addig sincs útban. Olyan helyre kell eltüntetni, ahol nem eshet baja. Amíg biztosan el nem dőlnek a dolgok, így vagy úgy.

– Mi dőlhet el?

– Hogy mi legyen a sorsa hosszú távon.

Egy pillanatra csönd lett.

Aztán Barton megkérdezte:

– Hová tudnánk eltüntetni?

– A kocsija csomagtartójába – felelte Reacher. – Ott biztos helyen lesz. Talán nem túl kényelmes, de jelenleg az a legkisebb problémája, ha kicsit elgémberedik a nyaka.

– Onnan kimászhat – mondta Hogan. – Van egy biztonsági nyitószerkezet. Egy kis műanyag kallantyú, ami világít a sötétben. Belülről ki lehet nyitni vele a csomagtartót.

– Egy gengszterautóban nincs ilyen – mondta Reacher. – Biztos vagyok benne, hogy eltávolították.

A hóna alá nyúlva felemelte az albánt, Hogan megfogta a lábát, és kicipelték az előszobába, miközben Abby előresietett, és kinyitotta a bejárati ajtót. Kidugta a fejét, és kilesett az utcára, jobbra-balra. Intett, hogy tiszta a levegő, mire Reacher és Hogan kiléptek, és gyorsan átmentek a járdán. Egy fekete szedán várakozott ott, a teteje alacsony, az oldalvonala magas, amitől az ablakok kicsinek látszottak, épp csak keskeny nyílásoknak. Reachernek egy páncélozott jármű oldalán található kisablakok jutottak az eszébe róla. Abby benyúlt Reacher zsebébe, és kivette a kocsikulcsot. A távirányítóval kinyitotta a csomagtartó tetejét. Reacher előbb bedobta a fickó vállát, aztán Hogan is odacsoszogott, és betuszkolta utána a lábát. Reacher jól megnézte a zár környékét. Nem volt világító nyitókar. Eltávolították.

Hogan arrébb lépett. Reacher lenézett az albánra. Gezim Hoxha. Negyvenhét éves. A tiranai rendőrség egykori nyomozója. Lecsapta a csomagtartó tetejét, és odament a többiekhez. Az amerikai hadsereg egykori nyomozója.

Hogan megszólalt:

– Nem hagyhatjuk itt a kocsit a házunk előtt. Főleg nem így, hogy az emberük ott van a csomagtartóban. Előbb vagy utóbb erre fognak cirkálni, és észreveszik.

Reacher bólintott.

– Abbynek és nekem szükségünk lesz a kocsira – mondta. – Ha végeztünk, majd leparkolunk vele valahol másutt.

– Úgy fogtok furikázni, hogy közben a pasas ott van a csomagtartóban?

– Tartsd közel az ellenséged!

– Hová megyünk? – kérdezte Abby.

– Amikor a csomagtartóban fekvő barátunk arról beszélt, hogy eltilthatnak embereket attól, hogy a klubjaikban játsszanak, arra gondoltam, hogy igen, ez nyilván gond lesz, mert nektek is meg kell élnetek valamiből. Munkára van szükségetek. Aztán eszembe jutott, hogy a múltkor már szóról szóra ugyanezt mondtam. Amikor Shevickékhez indultunk, és megálltunk a benzinkút boltjában vásárolni. Megkérdezted, ők nem bánják-e, mire én azt mondtam, enniük kell. Mindig üres a hűtőjük. Most meg pláne. Fogadni mernék, hogy el sem hagyták a házat, amióta az ukránok ott strázsálnak előtte. Ismerem az embereket. Nyilván zavarban vannak, félnek elsétálni a kocsi mellett, és egyikük sem engedné, hogy a másik egyedül menjen ki. De együtt sem teszik meg, mert akkor üresen hagynák a házat, és aggódnának, hogy az ukránok nem mennek-e be turkálni a fehérneműs fiókban. Úgyhogy mindent egybevéve szerintem tegnap óta nem ettek, és ma sem fognak. Vinnünk kell nekik valami ennivalót.

– És mi lesz az előttük posztoló őrökkel?

– Hátulról megyünk be, a hátsó szomszéd udvarán keresztül. Az utolsó szakaszon majd gyalog megyünk, nem kocsival.

Először is elhajtottak a város határában lévő óriási hipermarkethez. Ahogy a legtöbb ilyen hely, ez is egész éjszaka nyitva tartott: hideg volt, üres, tágas, mint egy barlang, éles fehér fénnyel elárasztva. Akkora bevásárlókocsit toltak, mint egy fürdőkád, és belepakoltak négy darabot mindenből, amiről úgy gondolták, hogy szükség lehet rá. Reacher fizetett a kasszánál, készpénzzel, Gezim Hoxha krumpli formájú tárcájából. Úgy gondolták, az adott helyzetben az a legkevesebb, hogy ő állja a cechet. Óvatosan bepakolták a vásárolt árut hat nagy papírzacskóba, egyformán elosztva. Ha az utolsó szakaszt gyalog kell megtenniük, ezt is cipelni kell majd, lehet, hogy elég nagy távolságra, és közben talán kapukon és kerítéseken is át kell mászniuk.

Berakosgatták a csomagokat a Chrysler hátsó ülésére. A csomagtartóból nem jött semmiféle zaj, semmi mozgolódás nem hallatszott. Abby meg akarta nézni, hogy a pasas jól van-e.

– És ha nincs jól, akkor mi van? – kérdezte Reacher. – Mit tudsz csinálni?

– Gondolom, semmit.

– Akkor nincs értelme megnézni.

– Meddig fogjuk ott hagyni?

– Ameddig kell. Meg kellett volna gondolnia előre. Nem látom be, most hirtelen miért lenne az én felelősségem, hogy a jólétével törődjek. Ő intézett támadást előbb az én jólétem ellen. Ők kezdték. Nem várhatják el tőlem, hogy fizessem nekik az egészségbiztosítást.

– A győztes félnek nagylelkűnek kell lennie. Valaki mondott egyszer ilyesmit.

– Megmondtam neked előre, mire számíts – felelte Reacher. – Én ilyen ember vagyok. A fickó a csomagtartóban lélegzik még?

– Nem tudom – mondta Abby.

– De lehetséges.

– Igen, lehetséges.

– Én így vagyok nagylelkű győztes. Általában megölöm őket, a családjukat is, és levizelem a sírjukat.

– Soha nem tudom, mikor viccelsz.

– Azt hiszem, ez az igazság.

– Azt akarod mondani, hogy most nem viccelsz?

– Csak azt mondom, hogy rám nem túlságosan jellemző a nagylelkűség.

– Ennivalót viszel egy idős házaspárnak az éjszaka közepén.

– Az más dolog.

– Azért szép gesztus.

– Mert egy nap én is kerülhetek olyan helyzetbe, mint ők. De soha nem leszek olyan, mint a fickó a csomagtartóban.

– Szóval tisztán törzsi dolog – mondta Abby. – Vannak emberek, akik olyanok, mint te, meg vannak a másfélék.

– Akik olyanok, mint én, meg a rosszfélék.

– És kik a te törzsed tagjai?

– Szinte senki – felelte Reacher. – Magányos farkas vagyok.

Visszahajtottak a Chryslerrel a városba, aztán balra kanyarodtak, arra az útra, amely a város keleti felének a külterületeire vezetett, és áthajtottak az eredeti belvároson Shevickék lakhelye felé. Már látták a távolban a háború után épült régi telepet. Reacher úgy érezte, már elég jól ismeri a környéket. Úgy gondolta, egy párhuzamos utcán nyugodtan végig tudnak hajtani úgy, hogy az ukránok nem veszik észre őket, még a távolból sem. Hátulról besurrannak, és leparkolnak a Shevickék háza mögötti háznál, amely a szomszédos utcára néz. A Chrysler így nagyjából egy vonalban lesz a Lincolnnal, az orruk is egy irányba néz, csak épp úgy hatvan méter távolságban. Két kis telek választja el őket egymástól, és két ház.

Lekapcsolták a reflektorokat, és lassan kanyarogtak a sötét kis utcákon. A megszokott kanyar előtt egy sarokkal jobbra fordultak, aztán balra, végül megálltak a kiszemelt helyen. Ez is ranchház típusú épület volt, világos színű oldalfallal, kátrányos tetővel. Ugyanolyan, mint Shevickék háza, mégis kicsit más. A ház elülső része kissé kiugrott a kerítés nélküli előkertbe. A hátsó részét és a hátsó kertet egy majdnem embermagasságú kerítés vette körbe. A kerítést egy helyen ki lehetett nyitni, mint egy kaput, hogy át tudják tolni a fűnyírót az előkertbe.

A háznak öt ablaka nézett az utcára. Az egyiken összehúzott sötétítőfüggönyök. Valószínűleg ez volt a hálószoba. A lakók még aludtak.

– Mi lesz, ha észrevesznek? – kérdezte Abby.

– Alszanak – legyintett Reacher.

– És ha felébrednek?

– Nem számít.

– Kihívják a zsarukat.

– Valószínűleg nem fogják. Kinéznek az ablakon, és meglátnak egy gengszterautót. Becsukják a szemüket, és remélik, hogy mire kinyitják, eltűnik. Reggel úgy döntenek, hogy az a legbiztosabb, ha el is felejtik az egészet. Ha valaki megkérdezi, azt fogják mondani: Milyen kocsi?

Reacher leállította a motort.

– Egy kutya már nagyobb gondot okozhat, ha elkezd ugatni. Lehet, hogy máshol is vannak házőrzők. Nagy hangzavart csaphatnak. Az ukránok esetleg kiszállnak megnézni, hogy mi történt. Ha másért nem, mert unatkoznak.

– Vettünk steaket is – jegyezte meg Abby. – Nyers hús van nálunk.

– A kutyáknak a szaglásuk jobb, vagy a hallásuk?

– Mind a kettő elég jó.

– Úgy az amerikai háztartások egyharmadában tartanak kutyát. Egészen pontosan a harminchat százalékában. Tehát kettő a háromhoz az esélyünk, illetve kicsit rosszabb, hogy megússzuk. És az is lehet, hogy nem fognak ugatni. Lehet, hogy a környéken nyugisak a kutyák. Lehet, hogy az ukránok túl lusták kiszállni a meleg és kényelmes autójukból. Az is lehet, hogy alszanak. Szerintem biztonságban leszünk.

– Hány óra van? – kérdezte Abby.

– Öt múlt húsz perccel.

– A múltkor ugye mondtam neked, hogy mindennap csinálni kell valamit, amitől az ember fél. Nos, még csak öt múlt húsz perccel, és én ma már a másodiknál tartok – mondta Abby.

– Ez most nem számít – nyugtatta meg Reacher. – Ez olyan lesz, mint egy séta a parkban. Talán szó szerint. Lehet, hogy nagyon szép a hátsó kertjük.

– És ha már ott tartunk, hogy öt múlt húsz perccel: Shevickék talán még alszanak.

– Lehetséges. De nem tudom elképzelni, hogy mostanában olyan jól aludnának. Ha tévedek, és mélyen alszanak, te majd felébreszted őket. Amikor odaérünk, felhívod őket telefonon. Szólsz, hogy itt vagyunk a konyhaablakuk előtt. Mondd meg, hogy ne gyújtsanak villanyt a ház első részében! Észrevétlenül akarjuk meglátogatni őket.

Kiszálltak a kocsiból, és egy pillanatig csak álltak a csöndben. A hajnal szürke volt, a levegő nyirkos. Még mindig nem hallatszott semmi zaj a csomagtartóból. Se rugdosás, se dörömbölés, se kiabálás. Kivették a hátsó ülésről a csomagokat, és elosztották egymás közt. Reacher mindkét kezébe jutott két-két nagy papírzacskó, Abbynek egy-egy. Egyik sem volt túlságosan megtöltve, egyenletesen osztották el bennük a súlyt. Készen álltak az indulásra.

Beléptek a hátsó szomszéd udvarára.

32. fejezet

Még túl sötét volt, nem lehetett megállapítani, hogy szép-e a kert, de a szagokból, a tapogatózásból és az elkerülhetetlen fizikai érintkezésből annyi kiderült, hogy hagyományos módon lehet beültetve: a szokásos növények a szokásos helyeken. A talpuk alatt először pázsitot éreztek, ruganyos tavaszi fűszálakat. Talán valami új hibrid fajta lehet. Síkos és hűvös volt az éjjeli harmattól. Aztán jött egy ropogós rész, talán egy mulccsal felszórt kerti ösvény, utána szúrós, tűlevelű örökzöldek következtek. Az ágaik hangosan súrlódtak a kezükben lévő papírzacskókon, ahogy elhaladtak mellettük.

Megérkeztek a kerítés kinyitható részéhez, amelyet a pázsit állapotából ítélve legalább kéthetente elmozdítottak a fűnyírószezon alatt, de így is kissé mereven és nyikorogva fordult el. Olyan zajt adott, mint amikor fa koppan fához, egy kicsit vakkantásnak vagy nyögésnek hatott. Nagyon rövid volt, de hangos.

Megtorpantak, és vártak.

Semmi reakció.

Nem volt kutya.

Átküzdötték magukat a nyíláson. Oldalt fordulva átbújtak. Elöl-hátul papírzacskók. Átvágtak a hátsó udvaron. Előttük a félhomályban látszott a hátsó kerítés, amely egyben Shevickék hátsó kerítése is volt. A két ház tükörképe volt egymásnak. Elméletileg. Már amennyiben tényleg jó helyen járnak.

– Jó helyen járunk – suttogta Abby. – Csak ez lehet az. Nem téveszthetjük el. Mint egy sakktáblán a kockák. Kiszámoltuk.

Reacher lábujjhegyre állt, és átlesett a kerítés fölött. Látta a sötétszürke éjszakába burkolózó hátsó falat. Egy ranchház típusú épület, világos színű oldalfalakkal és kátrányos tetővel. Ugyanolyan, mint a másik, mégis más. Jó helyen jártak. Felismerte arról, ahogy a pázsit összetalálkozott a ház hátsó falával. Ez az a hely, ahol a családi fotók készültek. A fiatal katona és a lány a bő szoknyás nyári ruhában, a talpuknál felásott föld, aztán ugyanez a pár az egyéves pázsiton a kisbabával, majd ugyanez a pár nyolc évvel később a nyolcéves Maria Shevickkel, a dúsan zöldellő füvön. Ugyanaz a része a pázsitnak, ugyanannál a falszakasznál.

A konyhában égett a villany.

– Fent vannak – állapította meg Reacher.

Alig bírtak átmászni a kerítésen, mert elég rozoga állapotban volt. A racionális megközelítés az lett volna, hogy áttörik vagy ledöntik. De ezt erkölcsi okokból elvetették. Inkább átmásztak rajta, de közben az energiájuk felét arra kellett fordítaniuk, hogy megőrizzék az egyensúlyukat, és ne dőljön el az egész kerítés. Előre-hátra hintáztak rajta, mint egy cirkuszi mutatványban. Megérezték, hol van az a pont, amelyen túl már az egész kerítés ledőlne, végig az udvar teljes hosszában, mint egy szétmálló anyagú, hullámzó függöny. Abby vágott neki először, és sikerült is átjutnia, aztán Reacher óvatosan átadogatta neki a hat csomagot. Egyenként átemelte a zacskókat a kerítés fölött, aztán amennyire tudta, leengedte őket, miközben a cédrusdeszkák teteje jól belevágott a könyökhajlatába. Abby felnyúlt, így meg tudta fogni a csomagokat, és biztonságosan átvette őket.

Ezután Reacherre került a sor, hogy átmásszon. Ő kétszer olyan súlyos volt, és kétszer ügyetlenebb, mint Abby. A kerítés megdőlt, és egy méterre kilengett az egyik irányba, aztán a másikba. De Reachernek sikerült stabilizálnia, és szilárd helyzetben tartani, aztán valahogy legördült a túloldalon, egy nem túl elegáns manőverrel, aminek köszönhetően a hátán landolt egy virágágyásban, de a kerítés állva maradt.

Odavitték a csomagokat a konyhaajtóhoz, és megkocogtatták az üveget. Shevickék szívrohamot is kaphattak volna ebben a helyzetben, de szerencsére ezt megúszták. Kapkodták a levegőt, legyezgették magukat, és kissé zavarban voltak, amiért köntösben találják őket, de aztán elég hamar túltették magukat ezen. Vegyes érzelmekkel bámulták az élelmiszerekkel megrakott papírzacskókat. Szégyenkezés, rég odaveszett büszkeség, üres gyomor. Reacher megkérte őket, hogy tegyenek fel kávét. Abby mindent bepakolt a hűtőbe és a konyhaszekrénybe.

– Azért vagyunk fent, mert kaptunk egy telefonhívást a kórházból – magyarázta közben Mrs. Shevick. – A kezelés állandóan folyik, érthető módon. Mondtuk nekik, hogy nyugodtan hívjanak éjjel-nappal bármikor. Gondolom, ezt feljegyezték. Azért hívtak, hogy szóljanak, kell egy újabb CT, holnap korán reggel. Továbbra is nagyon izgatottak az eredmények miatt.

– Már ha fizetünk – tette hozzá Mr. Shevick.

– Most mennyi kellene? – kérdezte Reacher.

– Tizenegyezer.

– Mikorra?

– A banki zárásig.

– Gondolom, a kanapé párnái mögött már körbenéztek.

– Egy gombot találtam. Az egyik nadrágomról szakadt le. Nyolc éve kerestük. Maria visszavarrta.

– Még nagyon korán van – mondta Reacher. – Jó pár óra van késő délutánig.

– Először azt akartuk mondani, hogy ezt most kihagyjuk – mondta Aaron. – Végül is mi derülhetne ki egy újabb vizsgálatból? Ha jó hír, boldogok leszünk, de ez inkább csak a saját megnyugtatásunkat szolgálná, nem a gyógykezelést. Ha rossz hír, akkor meg úgyse akarjuk tudni. Úgyhogy nem voltunk biztosak benne, hogy mit kapnánk ezért a tizenegyezer dollárért. De az orvosok azt mondták, hogy tudniuk kell, hogyan halad a javulás. Ennek alapján állítják be, milyen dózisban kell adagolni a gyógyszert, hogy több kell, vagy kevesebb. Fontos az időzítés és a precizitás. Azt mondták, ha másképp csinálnák, veszélyes lehetne.

– Általában hogy szoktak fizetni?

– Banki átutalással.

– Készpénzt is elfogadnak?

– Miért?

– Általában készpénzt a legkönnyebb szerezni, ha az embert nagyon sürgeti az idő.

– Honnan?

– Minden nap más lehetőséget nyújt. A legrosszabb esetben eladjuk a kocsit, amit szereztünk. Esetleg a Ford-kereskedésben. Úgy hallottam, a használt autókat áruló részlegüknek új árukészletre van szüksége.

– Igen, elfogadnak készpénzt is – mondta Shevick. – Mint a kaszinóban. Van több pénztár is, golyóálló üveg mögött.

– Oké – bólintott Reacher. – Ezt jó tudni.

Kilépett a sötét előszobába, egy kicsit távolabb az utcára néző ablaktól megállt, és kilesett rajta. A Lincoln még ott állt. Ugyanaz a kocsi, nagy, fekete, harmatcseppekkel borítva, mozdulatlan. Két, homályosan kivehető alak ült benne. Látszott a szürkületben előrehorgadó fejük és a válluk. Nyilván a hónuk alatti tokban ott a fegyver. És szinte biztos, hogy a zsebükben ott lapul a tárcájuk, valószínűleg teletömve pénzzel, már ha ők is olyanok, mint a tiranai kollégájuk. Talán több száz dollár lehet náluk, de valószínűleg tizenegyezer nem.

Reacher visszament a konyhába. Maria Shevick átnyújtott neki egy bögrét. Az aznapi első kávéja. Megkérte őket, hogy maradjanak reggelire, majd ő elkészíti. Ehetnének együtt, mintha vendégségbe jöttek volna. Reacher nemet akart mondani. Nekik hozták az ennivalót, nem a váratlan vendégeknek. És szeretett volna eltűnni innen, mielőtt felkel a nap. Amíg még aránylag sötét van. Valószínűleg sűrű napjuk lesz. Sok a dolguk. De úgy tűnt, Shevickéknek fontos a közös reggeli, és Abby sem bánta, úgyhogy végül Reacher is rábólintott. Jóval később aztán eltűnődött rajta, hogy mennyire alakult volna másképp ez a nap, ha nemet mond. De nem sokáig törte ezen a fejét. Eső után köpönyeg. Ezzel csak pazarolja a mentális energiáját. Ideje továbblépni!

Mrs. Shevick szalonnás rántottát készített pirítóssal, és főzött egy újabb kanna kávét. Aaron bicegve áthozta a hálószobájukból a fésülködőasztalnál álló széket, hogy legyen egy negyedik ülőhely is. Mariának igaza volt. A reggeliből kellemes vendégség lett, titkos kis összejövetel a sötétben. Abby mesélt egy viccet, ami egy rákos emberről szólt. Egy pillanatra a konyhában megfagyott a levegő. A vicc akár rosszul is elsülhetett volna, de Abby előadói ösztöne tökéletesen megbízhatónak bizonyult. Pillanatnyi szünet után Aaron és Maria hahotázó nevetésben törtek ki, alig tudták abbahagyni, mintha a katarzis erejével a felhalmozódott feszültség is kitört volna belőlük. Maria úgy csapkodta az asztalt, hogy kilöttyent a kávéja, Aaron meg olyan hevesen dobolt a padlón a lábával, hogy megint megfájdult a térde.

Reacher figyelte, ahogy feljön a nap. Az ég előbb sötétszürkére váltott, aztán aranyszínűre. Az ablak előtt kezdett felderengeni a kert. Halvány formák rajzolódtak ki a sötétségből. A kerítés. A hátsó szomszéd ház teteje.

– Ki lakik ott? – kérdezte. – Kinek az udvarán sétáltunk át?

– Ő az a nő, akitől Fisnikről hallottunk – mondta Aaron. – Ő mesélte a történetet egy másik szomszéd unokaöccse feleségének az unokatestvéréről, aki pénzt kölcsönzött egy gengsztertől egy kocsmában. Az az érzésem, hogy nem sokkal később ő maga is felkereste. Hirtelen meg tudta csináltatni a kocsiját. És máshonnan nem juthatott pénzhez.

Maria főzött egy harmadik kanna kávét is. Reacher úgy gondolta, miért ne, most már mindegy. A nap felkelt a horizonton. Ülve maradt, és megivott egy újabb bögrével. Aztán valahogy megint a pénzre terelődött a beszélgetés, és hirtelen mindenki arra gondolt, hogy ketyeg az óra. Kezd közeledni a munkanap vége.

– De ha készpénzzel fizetnek, akkor az egész éjszaka a rendelkezésükre áll, nem? – kérdezte Reacher. – A banki nyitvatartás nyilván csak arra vonatkozik, ha átutalással fizetnek. Ha a kórházban nyitva van a pénztár, akkor akár addig a pillanatig is ráérnek a fizetéssel, amikor Meget a hordágyra fektetik.

– De honnan vegyük a pénzt? – kérdezte Aaron. – Ahhoz, hogy tizenegyezret összeszedjünk, elég sok aprót kéne összekaparni a kanapé párnái mögül.

– Reméljük a legjobbat! – mondta Reacher.

Abbyvel távoztak, ugyanarra, amerről jöttek. A késő hajnali világosságban már gyorsabban tudtak haladni, de az út nem bizonyult sokkal könnyebbnek. A kerítésen így is alig tudták átküzdeni magukat. A kinyitható része most is merev volt, és nyikorgott.

Amikor kiértek az utcára, észrevették, hogy a kocsijuk eltűnt.

33. fejezet

Az alacsony tetős fekete Chrysler a keskeny ablakokkal, a lecsukott csomagtartóval eltűnt. A járdaszegély mellett egy kocsi sem parkolt.

– A fickó kimászott – szólalt meg Abby.

– El sem tudom képzelni, hogyan tudta volna ezt megtenni – mondta Reacher.

– Akkor mi történt?

– Az én hibám – felelte Reacher. – Rosszul ítéltem meg a helyzetet. Pont fordítva, mint ahogy kellett volna. Amikor a nő kinézett az ablakon, és meglátta a gengszterautót, nem lett ideges, hanem rögtön felhívta a főhadiszállásukat. Talán kötelessége megtenni. Lehet, hogy része volt a Fisnikkel kötött egyezségnek, aminek köszönhetően sikerült megcsináltatnia a kocsiját. Azt mondják, ezeknek mindenhol van szemük. Talán ez rá a magyarázat. A nő felhívta őket, ők pedig rögtön idejöttek, és utánanéztek a dolognak.

– És kinyitották a csomagtartót?

– Elméletileg azt kell feltételeznünk, hogy igen. És azt is feltételeznünk kell, hogy a fickó még mozgás- és beszédképes volt. Úgyhogy Barton és Hogan közvetlen veszélyben vannak. Valószínűleg most épp mélyen alszanak. Jobb lenne, ha gyorsan felhívnád őket.

– Ha alszanak, ki van kapcsolva a telefonjuk.

– Azért próbáld csak meg!

Abby megpróbálta.

A telefonok ki voltak kapcsolva.

– A nyelvtudós fickó a páncélosoktól... Az ő száma megvan?

– Vantrescáé?

– Igen.

– Nincs.

– Oké, akkor elindulunk gyalog. Nincs más választásunk. Egy kis termetű vékony nő és egy nagydarab, ronda pasas, fényes nappal az utcán. És ezeknek mindenhol van szemük. Valószínűleg nem lesz egy sétagalopp. Talán ez lesz a második ijesztő dolog neked a mai napra.

– Visszamegyünk Frank Bartonhoz?

– Valahogy figyelmeztetnünk kell őket.

– Majd folyamatosan hívogatom őket. De tízig aludni fognak. Tudod, hogy van ez. A fellépésük délben kezdődik.

– Várj! Megkereshetnéd Vantresca számát az interneten a telefonodon. Azt mondta, van biztonsági tanácsadói engedélye, és szerepel minden országos szakmai telefonkönyvben.

Abby rákeresett. Bepötyögött valamit a telefonba, simogatta a kijelzőt, nyomogatta, lejjebb görgetett.

– Megvan.

Aztán hozzátette:

– Úgy tűnik, ez csak egy irodai vezetékes szám. Még nem lesz bent.

– Azért próbáld meg!

Abby megpróbálta. Kihangosította a telefont, és a tenyerére fektetve tartotta. Hallottak egy sor kattanást, mintha átkapcsolnák a hívást egy másik helyre.

– Talán a munkaidőn kívül az otthoni telefonjára továbbítják a hívásokat.

Pontosan ez történt. Vantresca végül felvette. Nagyon határozottnak hangzott. Éber, friss és vidám volt a hangja. És hivatalos.

– Vantresca Biztonsági Szolgálat, miben segíthetek?

– Guy! Reacher vagyok, a katonai rendőr. Abbyvel a telefonkönyvből kerestük ki a számát az ő mobilján. Azon az izén, amin manapság mindent meg lehet találni.

– Az interneten?

– Igen, azon. De ez nem hivatalos megkeresés, rendben? Nem olyasmi, ami bekerül az akció utáni jelentésbe.

– Oké.

– És az lenne a lényeg, hogy nagyon gyorsan kéne cselekedni. Csak tegye meg, amit mondok, és utána kérdezősködjön!

– Mit kéne megtennem?

– Menjen el, és nézze meg, hogy a barátja, Joe Hogan és Frank Barton rendben vannak-e!

– Miért ne lennének?

– Mondtam: a kérdések később.

– Csak erre az egyre válaszoljon!

– Az albánok közel lehetnek ahhoz, hogy kiderítsék, hol voltunk tegnap éjszaka. Talán már tudják is. Hogan és Barton nem veszik fel a telefonjukat. Reméljük, hogy csak azért, mert még alszanak.

– Oké, máris indulok.

– Még ha eddig nem is történt baj, mondja meg nekik, hogy hagyják el a házat! Bármikor rosszra fordulhat a helyzet.

– Hová mehetnének?

– Hozzám – mondta Abby. – Az én házamat már nem figyelik.

– Mennyi időre kell távol maradniuk?

– Egy napig – mondta Reacher. – Úgy tűnik, ebbe az irányba haladnak a dolgok. Nem kell nagy bőröndbe csomagolniuk.

Vantresca letette a telefont. Abby elrakta a mobilját. Reacher átrendezte a zsebében a dolgokat, hogy egyenlően oszoljon el a súlyuk. Abby begombolta a kabátját. Nekivágtak. Egy kis termetű nő és egy nagydarab, ronda pasas. Fényes nappal. És ezeknek mindenhol van szemük.

Gregory azt mondta, hogy másnap reggel az lesz az első dolga, hogy újból beszél Dinóval, és ha ő mondott valamit, azt komolyan is gondolta. Korán felkelt, és felöltözött, ugyanúgy, mint az előző látogatása alkalmával. Szűk nadrág, testhezálló póló. Nincs semmi rejtegetnivalója. Se pisztoly, se kés, se drót, se bomba. Így kellett felöltöznie, bár nem volt valami kényelmes. A hajnali levegő kissé csípős volt az egy szál pólóhoz. Még várt, hogy egy kicsit melegebb legyen, és kirajzolódjanak az első árnyékok a napsütésben. Azt akarta, hogy egyértelműen világos nappal legyen. Energikus és életerős ember benyomását akarta kelteni, aki friss és üde, már korán reggel átveszi az irányítást, és cselekszik. Nem egy földigiliszta, amelyik rosszkor mászik elő valami sötét helyről.

Megint elhajtott a Center Streetig, és az ottani garázsban hagyta a kocsiját. Aztán gyalogosan indult el. Megint végig követték, és előretelefonáltak a főhadiszállásra. Amikor odaért, ugyanaz a hat alak várta, mint a múltkor, ugyanúgy félkörben álltak a fűrésztelep kapuja előtt. Akárcsak a védekező formációban felállított sakkfigurák.

Az egyikük előrelépett, ahogy a múltkor. Jetmir volt az. Megint részben azért, hogy elállja az útját, részben azért, hogy meghallgassa a mondandóját.

– Beszélnem kell Dinóval – közölte Gregory.

– Miért? – kérdezte Jetmir.

– Lenne egy javaslatom.

– Milyen javaslat?

– Ezt egyelőre csak az ő fülének szánom.

– Úgy általában mi lenne a témája?

– Sürgős ügy, ami a közös érdekünket szolgálja.

– Közös érdek? Az utóbbi időben nem sok minden szolgálta a közös érdekünket.

Ez pimaszság volt, hiszen más szinten álltak a rangjukat tekintve. Csak egy lépésre voltak egymástól, de ez egy óriási lépés volt.

De Gregory nem reagált a sértő hangra.

– Azt hiszem, mindkettőnket átvertek. – Csak ennyit mondott.

Jetmir egy pillanatig hallgatott.

– Hogyan?

– A rókát okolják valamiért, amit valójában a kutya követett el. Valószínűleg a maguk kultúrájában is van egy ilyesféle népmese vagy közmondás.

– És ki a kutya? – kérdezte Jetmir.

Gregory nem válaszolt egyenesen a kérdésre, csak annyit mondott:

– Ezt csak Dino fülének szánom.

– Nem – rázta meg a fejét Jetmir. – Az elmúlt napok történéseit figyelembe véve bizonyára megérti, hogy Dinónak most nem sok kedve lesz találkozni magával anélkül, hogy előtte valaki ne vizsgálná meg alaposan az ügyet, és ne bólintana rá. Ez az én feladatom. Biztos vagyok benne, hogy maga is így intézné, ha ilyen helyzetbe kerülne. Nem véletlenül tart maga körül embereket. Ezzel Dino is így van.

– Mondja meg neki, hogy nem mi kezdtük el gyilkolni az embereit, és azt sem hiszem, hogy maguk kezdték volna gyilkolni a mi embereinket. Kérdezze meg, el tudná-e fogadni ezt az elméletet!

– És ha igen?

– Akkor kérdezze meg, szerinte mit jelent mindez!

– Mit jelent?

– Ennyi elég volt az előzetes vizsgálatból. Azt kérem tőle, hogy szíveskedjen találkozni velem.

– Akkor ki ölte meg az embereinket? És a magukéit? Azt mondja, valaki egyszerre mindkettőnk ellen végrehajtott egy akciót, egy fedett műveletet?

Gregory nem válaszolt.

– Csak egy igen vagy nem kell válasznak – mondta Jetmir. – Úgy gondolja, külső beavatkozás volt?

– Igen – felelte Gregory.

– Akkor beszélnünk kell. Dino rám bízta ennek az ügynek megoldását.

– Ez a maga szintje fölött áll. Nem akarom megsérteni. Nem véletlen, hogy az emberek fölött áll egy főnök.

– Dino nincs itt – mondta Jetmir.

– Mikor ér ide?

– Korán reggel már itt volt, aztán elment.

– Komolyan beszélek. Ez nagyon sürgős – mondta Gregory.

– Akkor beszéljen velem! Dino is ezt mondaná. Most csak az idejét pazarolja.

– Vettek el maguktól mobilokat? – kérdezte Gregory.

Jetmir pár nagyon hosszú pillanatig hallgatott.

– Nyilván azért kérdezi, mert maguktól vettek el, tehát kibertámadásra számítanak, ami leszűkíti a potenciális támadók körét.

– Úgy gondoljuk, olyannyira leszűkíti, hogy csak egyetlen jelölt marad, aki ilyet merészelne tenni.

– Dino erre azt fogja mondani, hogy az ukránok állandóan rögeszmésen az oroszokkal foglalkoznak. Ez köztudott. Bármivel képesek lennének megvádolni őket.

– Tegyük fel, hogy ez alkalommal igaz a vád!

– Az oroszokat egyikünk sem tudja megverni.

– Külön-külön nem.

– Ez lenne a javaslata? Gondoskodom róla, hogy Dino megkapja az üzenetet.

– Komolyan mondom – ismételte meg Gregory. – Ez nagyon sürgős.

– Komolyan is veszem. Dino amilyen hamar lehet, választ fog küldeni. Talán át is sétál személyesen a taxis cég irodájába.

– Ahol ugyanolyan udvariassággal fogjuk fogadni, mint amilyenben én részesültem itt.

– Talán lassan hozzászokunk, hogy megbízzunk egymásban – mondta Jetmir.

– Majd meglátjuk, ezt csak az idő döntheti el – felelte Gregory.

– Talán még barátok is leszünk.

Gregory erre már nem válaszolt. Elsétált. Elindult a járdán nyugat felé, a Center Streetre. Jetmir csak állt, és nézett utána. Aztán elfordult, bebújt a kisajtón, és visszasétált az alacsony fémbarakkba, ahol friss fenyődeszkaillat terjengett, és sivítottak a fűrészek.

Ekkor megcsörrent a telefonja. Rossz hírt kapott. Egy Gezim Hoxha nevű emberüket, aki az éjszakai járőrözésben vett részt, félholtra verve találták meg a saját kocsija csomagtartójába zárva, amely elhagyatottan állt a régi telep szélén. A füles az egyik régebbi pénzkölcsönző ügyfelüktől érkezett, aki azt remélte, hogy így kaphat majd egy kis kedvezményt a következő kölcsönnél. Egyelőre nincsenek gyanúsítottak, de már folyamatban van az egész környék gondos átfésülése. Extra kocsikat küldtek ki az utcákra. Sok szempár figyel.

Reacher és Abby ugyanazon az útvonalon sétáltak ki a házak közül, amelyen idefelé jöttek, csak most ellenkező irányba tartottak, jó távol maradva a Shevickék háza előtt parkoló ukrán kocsitól. Ahol lehetett, a kisebb mellékutcákba húzódtak, egészen az utolsó pillanatig, amikor jobbra kellett kanyarodniuk a főútra, amely elvezetett a benzinkút előtt, ahol a bolt is volt, aztán tovább a belvárosba. Egészen odáig aránylag jól érezték magukat. De onnantól kezdve már könyörtelenül ki voltak téve annak, hogy bárki megláthatja őket. A nap ragyogott. A levegő kristálytiszta volt. Nem látszott semmiféle lehetséges rejtekhely. A szokásos nagyvárosi utca. Balra háromemeletes téglahomlokzatú épületek emelkedtek, poros ablakokkal, keskeny ajtókkal. Aztán tégla járdaszakasz és kő járdaszegély következett, aszfaltozott úttest, majd megint kő járdaszegély és téglajárda. Jobb oldalon is háromemeletes téglaépületek, poros ablakokkal, szűk kapukkal. Sehol semmi, ami magasabb lenne egy tűzcsapnál vagy szélesebb egy lámpaoszlopnál, és ami mögött el lehetett volna bújni.

Csak idő kérdése, hogy észrevegyék őket.

Abby telefonja megcsörrent. Felvette. Vantresca volt az. Abby kihangosította. A maga elé nyújtott tenyerén tartotta a telefont, és úgy haladt tovább. A tartása mint egy ősi egyiptomi sírkamrában talált szoboré.

– Megnéztem Bartont és Hogant. Jól vannak – számolt be Vantresca. – Itt vannak velem a kocsimban. Elmondták, mi történt tegnap éjjel. Azóta nem járt náluk senki.

– Most merre vannak? – kérdezte Reacher.

– Elindultunk Abbyhez, ahogy ő javasolta. Barton tudja, hol lakik.

– Ne, előbb jöjjenek el értünk, és vegyenek fel minket!

– Azt mondták, maga kocsival van.

– Sajnos a tulajdonosai visszavették tőlünk. Miközben a fickó még mindig ott volt a csomagtartóban. Ezért aggódtam, hogy tudhatják Barton címét.

– Senki sem járt náluk – mondta újból Vantresca. – Legalábbis ez idáig. Nyilván a fickó még nem beszélt. Talán nem is tud. Barton elmesélte, mi történt a gitárjával.

– Egy fegyvernek használható tompa tárgy – mentegetőzött Reacher. – Szóval az a lényeg, hogy most épp az utcán gyalogolunk. Enyhén szólva nincs fedezve a seggünk. Találkoznunk kellene valahol egy vészevakuálás erejéig.

– Pontosan hol vannak?

Ez nehéz kérdés volt. Sehol sem láttak utcanévtáblát, ami olvasható lett volna. Mind teljesen lekopott, vagy rozsdás volt, vagy egyáltalán nem is volt tábla. Talán egy villamos nekiütközött, és leverte, még abban az esztendőben, amikor elsüllyedt a Titanic, és amikor megnyílt a Fenway Park baseballstadion. Abby a telefonját nyomkodta. A vonalban maradt Vantrescával, de közben a térképet is nézte. Kis nyilak és pulzáló kék gömböcskék látszottak rajta. Megkereste és felolvasta az utca és a keresztutca nevét.

– Öt perc múlva ott vagyunk – mondta Vantresca. – Esetleg tíz. Közeledik a reggeli csúcsidő. Pontosan hol vegyük fel magukat?

Még egy jó kérdés. Nem ácsoroghatnak a sarkon, mintha egy taxit akarnának leinteni, amikor épp az a legfőbb problémájuk, hogy nem akarják, hogy meglássák őket. Reacher jól körbenézett. Nem volt túl ígéretes a környék. Kisebbfajta, lerobbant kereskedelmi egységek, még mind zárva. Olyanfajta helyek, ahová tíz körül szürkés arcú egyének slattyognak be, miután lopva körülnéznek. Reacher jól ismerte a városokat. A következő saroknál a járdára felállítva lesz egy nagy, sátor alakú tábla, amely egy kávézót jelez, ami talán már nyitva van, de lehetséges, hogy ellenséges hely. Egy ilyen utcában nincs ugyan kidobóember az ajtónál, de a kávéfőzőnél dolgozó pultos esetleg a gengszterek szimpatizánsa, és ő is azt reméli, hogy olcsóbban kaphatja meg a következő hitelt.

– Itt – szólalt meg Reacher.

Egy keskeny épületre mutatott az utca túloldalán, úgy tíz méterrel lejjebb. A homlokzatát éles szögben megdöntött, vastag fagerendákkal támasztották meg, mintha attól tartanának, hogy összedől. A fagerendákat vastag, fekete hálóval is beborították. Talán előírta valami helyi szabályzat. Talán aggódtak, hogy tégladarabok zuhannak le az omladozó falból, és egy járókelő fejére esnek. Bármi volt is az oka, jól lehetett használni átmeneti búvóhelynek. Az ember befurakodhat a háló mögé, és ott szépen elálldogálhat úgy, hogy az utcáról nem látja meg senki.

Talán hatvanszázalékos fedettséget nyújt. A háló aránylag vastagnak tűnt. Talán csak negyvenszázalékosat, mert napfényes volt a reggel.

A semminél jobb.

Abby elmondta a telefonba, hol bújnak el.

– Öt perc múlva ott vagyunk – ismételte meg Vantresca. – Talán tíz.

– Milyen kocsival vannak? – kérdezte Reacher. – Nehogy a rossz autó kedvéért bújjunk ki.

– 2005-ös antracitszínű S-type R.

– Ugye emlékszik, mit mondtam a páncélosokról?

– Hogy fétisként tisztelik a gépezeteket.

– Egy árva büdös szót se értettem abból, amit a kocsiról mondott.

– Egy aránylag régi típusú Jaguar – magyarázta Vantresca. – A kilencvenes évek végén tervezett retrómodell első felfrissített, sportosabb változata. Feljavított szelepemelőkkel, nagyobb űrtartalomra felfúrt motorral és persze turbókompresszorral.

– Ez se sokat segít – jegyezte meg Reacher.

– Egy majdnem fekete szedán – foglalta össze Vantresca.

Aztán bontotta a vonalat. Abby eltette a mobilját. Ferde vonalban átvágtak az utca túloldalára, az aládúcolt épület felé.

Ekkor egy autó jelent meg a sarkon.

Nagy sebességgel közeledett.

Egy fekete szedán.

Túl hamar ért ide. Öt másodperc telt el a beszélgetés óta, nem öt perc.

És nem egy régi Jaguar volt.

Hanem egy új Chrysler. Alacsony tető, magas oldalvonal, az ablakai keskenyek, épp csak kis nyílások, mint egy páncélozott jármű oldalán.

34. fejezet

A fekete Chrysler egyre közeledett feléjük. Kicsit lassított, majd újból felgyorsított. Mintha megbotlott volna. Mintha az autó azt játszotta volna el, amikor az ember a szeme sarkából megpillant valamit, aztán újból odakapja a tekintetét, mintha nem hinné el, amit lát. Egy kis termetű vékony nő és egy nagydarab, ronda pasas. Hirtelen ott vannak az orruk előtt, az utcán. Egyenesen rájuk látnak a szélvédőn keresztül. A két személy, akit keresniük kellett, teljes életnagyságban.

A kocsi hat méterre tőlük lefékezett, és a két első ajtó kinyílt. Két férfi jelent meg, és két pisztoly. Glock 17-esek. Mindkét férfi jobbkezes volt. Kisebb termetűek, mint Gezim Hoxha, de az átlagosnál azért nagyobbak. Nem nyeszlett kis balkáni fickók, ez egyértelmű. Mindketten fekete nadrágot és fekete inget viseltek, fekete nyakkendővel, valamint napszemüveget. Aznap még egyikük sem borotválkozott. Nyilván az ágyból rángatták ki, és azonnal elküldték járőrözni őket, miután megtalálták Hoxha kocsiját.

Tettek egy lépést előre. Reacher jobbra és balra pillantott. Sehol semmi fedezék, ami magasabb lett volna egy tűzcsapnál, vagy szélesebb egy lámpaoszlopnál. A zsebébe tette a kezét, a H&K-ra, amiről biztosan tudta, hogy működik. És azt is biztosan tudta, hogy nem akarja használni. Egy belvárosi utcán éjszaka elhangzó lövés – erre reagálniuk kell a zsaruknak. De tízszer rosszabb, ha ártatlan reggeli napsütésben történik. Nappal több rendőr járőrözik, mint éjszaka. Mindet kiküldenék. Tucatnyi járőrautó villogó fényekkel, szirénával. Híradós helikopterek és mobiltelefonos videók. Mindenféle papírmunka. Több száz órát kellene tölteni a kihallgatószobában egy zsaruval a padlóhoz csavarozott asztal mellett. Ha megnézik Abby telefonját, abban látják, hogy beszéltek Bartonnal, Hogannel és Vantrescával, így ők is belekeverednének. Ez az egész cirkusz messzemenő következményekkel járna. Hetekbe is telhet, mire minden megoldódik. Reacher ezt nem akarta, és Shevickéknek sincs idejük arra, hogy heteket várjanak.

A két férfi tett még egy lépést feléjük, a kezükben a pisztollyal. A nyitott ajtókat megkerülve két oldalról, csoszogó léptekkel közeledtek. Két kézzel szorítva előrenyújtották a fegyvert, és hunyorogva céloztak.

Tettek még egy lépést. Majd még egyet. A sofőr, aki Reacher jobbján állt, egyre közeledett, de a másik megállt. Mint két terelőkutya. Arra ment ki a játék, hogy az egyikük oldalról mögéjük kerül, és a társa felé irányítja Reachert és Abbyt, majd át a túloldali járdára, a háromemeletes ház falához, ahonnan már nincs hova hátrálniuk. Nyilvánvaló, ösztönös taktika.

Ehhez az kellett, hogy Reacher és Abby először is maradjanak ott, ahol vannak, aztán engedelmesen forduljanak meg egy helyben, és kezdjenek el hátrafelé botladozni.

Csakhogy ez nem fog megtörténni.

– Abby, lépj hátra egyet! – szólalt meg Reacher. – Velem egyszerre.

Hátrább lépett. A nő követte. A geometriai alakzat, amelyet a sofőrrel együtt alkottak, ettől kissé eltorzult. A becserkészendő terület megnagyobbodott. A sofőrnek tovább kellett lépkednie.

– Még egyet – szólt oda Reacher Abbynek.

Hátrább lépett. Abby követte.

– Álljatok meg, vagy lövök! – mondta a sofőr.

Tényleg lőni fogsz? – gondolta magában Reacher. Az élet egyik nagy kérdése. A férfiban is ugyanazok a gátlások működtek, amik benne, azzal kapcsolatban, hogy jó ötlet-e fényes nappal lövöldözni az utcán. Tucatnyi járőrautó, villogó fények és szirénák. Híradós helikopterek, mobiltelefonnal készült videók. A sok kitöltendő papír. Több órát kell eltölteni a kihallgatószobában egy zsaruval, aminek bizonytalan lenne a végkimenetele. Kétesélyes. Nincs semmi garancia, hogy megússza. Nem szabad megijeszteni az állampolgárokat. Nemsokára új rendőrfőnököt neveznek ki. Ugyanakkor a fickónak a munkaköri kötelezettségeit is szem előtt kell tartania. Kérdéseket akarnak feltenni, amikre válaszokat akarnak kapni. Úgy gondolják, Reacher provokálja őket, és egy külső személy bízta meg a feladattal. Tudni akarjuk, ki vagy. Ha olyan állapotban keríti kézre, hogy beszélni is tud, az pluszpontokat jelent. Ha holtan, kómában vagy halálos sebbel viszi be, azért büntetés járhat. A halottak és a kómában lévők nem tudnak beszélni, a halálosan sebesültek meg nem húzzák ki addig, hogy beszéljenek, mire előveszik a kanalat, az elektromos fűrészt, a vasalót és a vezeték nélküli fúrót, vagy ki tudja, milyen groteszk kínzási módszert kedvelnek a Center Streettől keletre. Tehát a kérdés az, hogy fog-e lőni a fickó. Reacher úgy vélte, nem túl valószínű. Talán nem, de mindig van rá esély. Hajlandó lenne-e úgy fogadni erre, hogy az élete a tét? Talán igen. Volt már rá példa. Kockáztatott, és nyert. Még mindig működnek a tízezer generációval korábbi időkből örökölt ösztönei. Mindig elsétált, és túlélte, és még most is itt van. Alapjában véve közömbösen viszonyult a kérdéshez. Senki sem él örökké.

De hajlandó lenne-e Abby életét is kockáztatni?

A sofőr megszólalt:

– Látni akarom a kezedet.

Ha Reacher engedelmeskedik, vége a játszmának. Onnan nincs visszatérés. De egyébként is közeledett ez a pont. A geometria rosszul alakult. A sofőr és a társa úgy hatvanfokos szöget zártak be egymással. Jó pozícióban álltak ahhoz, hogy össztüzet zúdítsanak rájuk. Elég könnyű volt megjósolni, hogy nagy valószínűséggel hogyan zajlanának le az események. Reacher lő a zsebén keresztül, és eltalálja a sofőrt. Egy embert elintéz, könnyen és simán. De aztán hatvan fokot kellene fordulnia a másik felé, ami lassan és esetlenül menne, mert a keze még mindig be van ragadva a zsebébe, így az utasnak bőven lenne ideje tüzelni, talán két-három golyót is kilőhetne, ami vagy Abbyt találná el, vagy Reachert, vagy mindkettőjüket, bár az is lehet, hogy egyáltalán nem találna. A való világban szinte biztos, hogy ez a legutóbbi történne. A fickó máris ideges. Addigra rémült lesz, és pánikba esik. A legtöbb pisztolygolyó a legjobb körülmények között sem talál célba.

De merne-e úgy fogadni erre, hogy Abby élete a tét?

– Látni akarom a kezedet – ismételte meg a sofőr.

– Reacher...? – szólalt meg Abby.

Tízezer generáció bölcsessége azt súgta: Maradj életben, és lássuk, mit hoz a következő pillanat!

Reacher kivette a kezét a zsebéből.

– Vedd le a dzsekidet! – utasította a sofőr. – Innen is látom, hogy valami lehúzza a zsebét.

Reacher engedelmeskedett. Ledobta a dzsekit az aszfaltra. A zsebében lapuló pisztolyok nagyot koppantak. A két ukrán H&K és az albán Glockok. A teljes fegyverarzenálja.

Vagyis hogy majdnem a teljes arzenálja.

– Most szálljatok be a kocsiba! – mondta a sofőr.

A társa elhátrált a Chryslerig. Reacher azt hitte, a hátsó ajtót akarja kinyitni nekik, mint egy elegáns hotel előtt az ajtónálló. De nem ezt tette. A csomagtartó tetejét nyitotta ki.

– Gezim Hoxhának is jó volt – jegyezte meg a sofőr.

– Reacher? – szólalt meg Abby.

– Minden rendben lesz.

– Hogyan?

Reacher nem válaszolt. Ő mászott be először, az oldalára feküdt, U alakban meggörbülve. Abby az előtte megmaradt helyre kuporodott be magzatpózban, mintha az ágyban kifliznének. Csakhogy nem az ágyban voltak. A gengszter lecsukta a tetőt, a fém halkan kattant. A világ elsötétedett körülöttük. Nem volt világító kis belső nyitókar, eltávolították.

Ugyanebben a pillanatban Dino épp Jetmirrel beszélt telefonon. Egy megbeszélésre rendelte be az irodájába, azonnal. Dinót nyilván foglalkoztatta valami. Jetmir három perc alatt oda is ért, és leült az íróasztal elé. Dino a telefonját bámulta. A hosszú üzenetsort, amelyek Gezim Hoxháról szóltak, akit félholtan találtak meg a saját kocsija csomagtartójában, egy lerobbant környéken.

– Hoxhával régóta ismerjük egymást – mondta Dino. – Még akkoriban találkoztunk, amikor zsaru volt Tiranában. Egyszer letartóztatott. A legnagyobb rohadék volt egész Albániában. Kedveltem. Megbízható ember. Ezért adtam neki itt munkát.

– Jó ember – bólintott Jetmir.

– Nem tud beszélni – folytatta Dino. – Talán soha nem is tud már. Nagyon súlyos sérülés érte a torkán.

– Reméljük a legjobbat.

– Ki tette vele ezt?

– Nem tudjuk.

– Hol történt?

– Nem tudjuk.

– Pontosan mikor történt?

– Hajnalban találtak rá. A támadás nyilván ezelőtt érte, valószínűleg egy-két órával korábban.

– Megmondom, mit nem értek. Gezim Hoxha rengeteg értékes tapasztalattal rendelkező ember, rendőr volt Tiranában. Tehát fontos szerepet tölt be a szervezetünkben. Én magam adtam neki munkát. Nagyon régóta velünk van, jól szolgált minket, tehát mindent egybevéve úgy tekintjük, hogy jelentős pozíciót tölt be. Igazam van?

– Igen.

– Akkor miért szaladgált az éjszaka közepén kisebb feladatokat intézve?

Jetmir nem válaszolt.

– Én kértem meg valamire, csak elfeledkeztem róla?

– Nem – rázta a fejét Jetmir. – Nem hinném.

– Te megkérted valamire?

Figyeljék, hol ég a villany a függönyök mögött! Ha kell, kopogjanak be az ajtókon, és kérdezősködjenek!

– Nem – felelte Jetmir.

– Akkor nem értem – mondta Dino. – Én se szaladgálok az éjszaka közepén. Vannak erre embereim. Hoxhának az ágyában kellett volna pihennie. Miért nem ezt tette?

– Fogalmam sincs.

– Tudnod kéne. Te vagy a személyzeti főnököm.

– Majd körbekérdezősködöm.

– Én már megtettem – mondta Dino, és hirtelen megváltozott a hangszíne. – Kiderült, hogy egy csomó emberünk szaladgált az utcán az éjszaka közepén. Nyilván valami olyan ügyben, ami elég komoly ahhoz, hogy az legyen vége, hogy egy ilyen öreg róka, mint Hoxha úgy végezze, hogy elroppantják a torkát. Mivel ekkora volt a tét, és ennyi ember vett részt az akcióban, nekem nagyon úgy hangzik, hogy valami fontos dologról van szó, ha egyelőre csak a megbeszélés szintjén is. Nekem úgy tűnik, hogy ez olyasmi, amit nekem személyesen is jóvá kellett volna hagynom. Nálunk így szokás intézni a dolgokat.

Jetmir nem válaszolt.

Dino sokáig hallgatott.

Végül azt mondta:

– Azt is hallottam, hogy Gregory itt járt ma reggel, egy újabb hivatalos látogatást akart tenni. Természetesen felmerül bennem a kérdés, hogy engem erről miért nem tájékoztatott senki.

Jetmir egy szót sem szólt. Mint egy villámgyors sakkjátszma, a fejében gyorsan, rövidített változatban lepörgött, hogy elkerülhetetlenül mi lesz a beszélgetés folytatása. Dino könyörtelenül tovább faggatja, amíg teljesen le nem leplezi az árulását, feltárva minden terhelő részletet. Talán már tudja is. Majd körbekérdezősködöm. Már meg is tettem. Legalábbis valamennyit már biztosan tud. Jetmirt jeges hidegség öntötte el. Hirtelen arra gondolt, hogy talán már túl késő. Aztán összeszedte magát, és arra gondolt, hogy talán mégsem. Nem tudhatta. Jobb félni, mint megijedni. Ősi ösztönök léptek működésbe benne. A tízezer generációra visszamenő ősei irányították, amikor a keze becsúszott a zakója alá – egy –, aztán előhúzta a pisztolyát – kettő –, és a harmadik másodpercben Dino arcába lőtt. Egy méterről, az íróasztal túloldalára. Dino feje pár centit hátrarándult, vér, agyvelő és csontszilánkok fröccsentek a falra. A kilenc milliméteres golyó hangosan csattant a kis irodába bezsúfolt rengeteg fabútor között. Borzasztó hangos volt. Mintha bomba robbant volna. Ezután egy hosszú másodpercre sziszegő csönd lett, aztán mindenféle emberek rontottak be. Magasabb pozícióban lévők a közelben lévő irodájukból, a belső tanács tagjai, fűrészporral borított munkások a telepről, kidobóemberek, pénzbeszedők, verőemberek, mindenki kiabálva rohant be, és előrántotta a fegyverét. Mint egy filmjelenetben, amelyben egy merénylő épp lelőtte az amerikai elnököt. Teljes zűrzavar, felfordulás, pánik.

Ebben a pillanatban behajtott a fűrésztelep kapuján a fekete Chrysler, a csomagtartóban Reacherrel és Abbyvel.

35. fejezet

A sofőr a fékpedálra tette a lábát, a kocsi megállt. A kapu tárva-nyitva állt, és senki sem őrködött, ami szokatlan volt. De nagyon szeretett volna már bent lenni, és elbüszkélkedni a trófeával, úgyhogy nem sokat gondolkodott ezen. Csak behajtott, bekanyarodott, és odatolatott a fémbarakk kapujához. A társa kiszállt, és rátenyerelt egy nagy, zöld gombra. A fémkapu lassan, csikorogva felemelkedett. A sofőr betolatott. Leállította a motort, kiszállt, és csatlakozott a társához, aki már a kocsi faránál álldogált. Elővették a pisztolyukat, és hátrább húzódva megálltak.

A sofőr megnyomta a távirányítót.

A csomagtartó teteje felnyílt, lassan, visszafogottan, méltóságteljesen.

Vártak.

Nem történt semmi.

Érződött a friss fenyődeszkaillat, de a fűrészek nem sivítottak. A fémbarakk néma volt. Nem láttak senkit. Aztán valahonnan leghátulról hangok ütötték meg a fülüket. A zajt eltompították a falak és az ajtók, de azért ki lehetett venni a pánikba esett, zavarodott kiáltozást. Léptek is koppantak, sietősen, idegesen, mégis céltalanul. Inkább csak egy helyben forogtak körbe-körbe. Mintha valami nagyon furcsa dolog történne valamelyik belső irodában.

Hallgatóztak.

Lehet, hogy Dino irodájában történt valami.

A szobába megérkező első nyolc ember ugyanazt látta: Dino az íróasztala mögött ül összeroskadva, szétlőtt fejjel. Jetmir az asztal előtti széken, a kezében a Glockkal. Rajtakapták a kezében a füstölgő pisztollyal, szó szerint. Látták, ahogy a kis füstfelhő lebeg a levegőben, és érezték az égett lőporszagot. A nyolcból az első három ember a belső tanács tagja volt, akik legalább nagyjából sejtették, hogy mi történhetett. A másik öt alacsonyabb rangú volt. Nekik sejtelmük sem volt semmiről. Nem találtak semmi értelmes magyarázatot. Nem állt össze a kép. Jetmir volt a második legfontosabb ember a világon. Az ő szava a törvény. Megkérdőjelezhetetlen. Engedelmeskedni kell neki, csodálni és tisztelni. Történeteket meséltek róla. Ő állt a rangsor legtetején. Legendák keringtek róla. És most megölte Dinót. Márpedig Dino volt a nagyfőnök. A legeslegfontosabb ember a világon. Mindenki egyedül csak neki tartozott lojalitással és hűbéri hűséggel. Ez volt a törvény. Mint valami vérszövetség. Mint egy középkori királyság. Neki engedelmeskedni a legfőbb kötelesség.

Abból az ötből, akik semmit sem értettek, az egyik egy verőember volt. Egy Pogradec nevű városból származott, az Ohridi-tó partjáról, és a húgát egyszer molesztálta egy pártfunkcionárius. Dino megmentette a család becsületét. Ez a férfi egyszerű ember volt. Olyan hűséges, mint egy kutya. Úgy szerette Dinót, mintha az apja lenne. És szerette, hogy szeretheti őt. Szerette a struktúrát, a hierarchiát, a szabályokat, a törvényeket és a sziklaszilárd bizonyosságot, amit mindez adott az életének. Szerette az egészet, és eszerint élt. Előhúzta a pisztolyát, és mellkason lőtte Jetmirt, háromszor egymás után, a dörrenés fülsiketítő volt a telezsúfolt helyiségben. Aztán a következő pillanatban őt lőtte le két másik ember, egyszerre. Az egyik egy pénzbeszedő volt, aki úgy cselekedett, mintha robotpilóta irányítaná. Védelmezte az új főnököt, bár tudta, hogy az új főnök épp most lőtte le a régit. A másik, aki lőtt, a belső tanács egyik tagja volt, aki nagyjából sejtette, mi zajlik, és remélte, hogy talán még menthető valami a romok közül. De hiába reménykedett, mert az történt, hogy a második golyója áthatolt a célponton, és eltalálta a mögötte álló pénzbeszedőt, mire a kidobóember, aki utána rontott be a szobába, pánikba esve visszalőtt, tisztán reflexből, és fejbe találta a belső tanács tagját, mire bosszúból egy másik tanácstag lelőtte a kidobóembert. Erre egy munkavezető a telepről, akinek valami sérelme volt a belső tanáccsal szemben, rálőtt, de nem találta el, ám a visszapattanó golyó megsebezte a tanács harmadik tagját a felkarján. A férfi felüvöltött, és visszalőtt, többször is. A Glock csöve táncolt, és kontrollálatlanul rángatózott, a golyók szanaszét repültek a közben benyomuló újabb emberek tömegére, akik megcsúsztak és elestek a vértől iszamós padlón, amíg a Glock tárja ki nem ürült, és vissza nem tért a szinte dübörögve sziszegő, lüktető csönd. De azért mégsem volt néma csönd, mert ebben a pillanatban valahonnan messziről egy újabb zaj kezdett beszűrődni.

Újabb lövések dördültek. Csak kettő. Határozottan, gondosan időzítve egymás után. Egy kilenc milliméteres pisztolyból. A lövések a távolság miatt tompának hallatszottak. Talán kint lőttek, a fémbarakk legelejénél, a bejárat közelében.

A sofőr és a társa jó távol álltak a Chrysler csomagtartójától, a pisztolyukkal szilárdan rá céloztak, két kézzel tartva a fegyvert, kis terpeszben állva, ahogy korábban is, miközben a nyakukat szinte komikusan hátratekerték, amennyire csak bírták. A bal válluk fölött lestek hátra, a fémbarakk távolabbi sarkába, ahonnan a folyosó az irodákhoz vezetett. Ahol nagy felfordulás zajlott.

Aztán elkezdődött a távolban a lövöldözés. Messziről, tompán dördültek a szűk helyen leadott lövések. Először egyesével, aztán egy gyors hármas sorozat, aztán egyszerre több lövés, majd még több, végül folyamatos pukkanások, ahogy valaki dühből, célzás nélkül lövöldözve kiürítette a tárat.

Aztán egy pillanatra csönd lett.

A sofőr és az utas visszafordították a fejüket a Chrysler felé.

Semmi. A csomagtartó teteje felemelve, de a bent lévők nem mozdultak.

Visszafordultak a barakk hátsó sarka felé.

Egy másodpercnyi csönd.

Megint visszanéztek a Chryslerre. Semmi. A túszok nem emelték fel a fejüket, nem pislogtak kifelé. Semmi életjel. A sofőr és a társa váltottak egy pillantást egymással. Hirtelen elkezdtek aggódni egy kicsit. Talán elrepedt egy kipufogócső, és beszűrődött a benzingőz a csomagtartóba. Lehet, hogy a férfi meg a nő megfulladt.

Tettek egy óvatos lépést előre.

Aztán még egyet.

Még mindig semmi.

Megint hátrapillantottak, a barakk távoli sarka felé, ahol továbbra is csönd volt. Tettek még egy lépést a csomagtartó felé, és idegesen belenéztek. Mást láttak, mint amikor lecsukták. A férfi meg a nő helyet cserélt. Eredetileg a férfi mászott be hátra, és a nő az előtte megmaradó helyen kuporodott össze. Most a férfi feküdt elöl, és pajzsként védelmezte a mögötte elhelyezkedő nőt. Eredetileg úgy mászott be, hogy a feje balra volt, de most jobbra esett, vagyis a bal vállán feküdt. Így a jobb karja szabadon mozgott. És meg is mozdította, méghozzá villámgyorsan. Egy kis acél automata pisztoly villant a kezében, amivel egyenesen a sofőr fejére célzott.

Reacher homlokon lőtte a sofőrt, aztán rögtön újra célzott, és a másikra lőtt. A bal szemét találta el. Az ukránoktól szerzett H&K-val, amit eldugott a bakancsa szára mellé. Akkor tette oda, amikor elosztotta a dzsekije zsebében a súlyt, mielőtt elindultak Shevickék házától. Két pisztoly a bal zsebébe, kettő a jobb zsebébe, egy a zoknijába. Ez mindig jó ötlet.

Pár centivel feljebb tolta magát, és óvatosan kilesett a csomagtartóból. Egy hosszan elnyúló, hullámlemezekből épült fémbarakkot látott. Üres volt, csak a nyers puhafa illata szálldogált. Sehol egy lélek. Feltehetően valamiféle főhadiszállásként szolgálhat ez a hely. Talán ez az a fűrésztelep, amit korábban láttak az utca felől. Egyszer autóval jöttek erre, egyszer gyalogosan. Fedővállalkozás. A hullámlemezből épült barakk ugyanolyannak tűnt, mint amit az utcáról láttak, hasonlított a gépészeti raktáráruházak épületéhez.

Reacher leült, és még jobban körbenézett. Továbbra sem látott embert. Sehol senki. Kimászott, és talpra állt. Kisegítette Abbyt. A nő a padlón heverő holttestekre nézett. Nem nyújtottak szép látványt. Az egyiknek hiányzott a fél szeme, a másiknak meg mintha három lett volna a homlokán tátongó seb miatt.

Abby körbenézett az üres barakkban.

– Hol vagyunk? – kérdezte.

De Reachernek nem volt lehetősége elmondani, mit gyanít, hol vannak, mert ebben a pillanatban történt két újabb dolog. Hirtelen egy csomó ember rontott be valahonnan, és mind a barakk távolabbi sarka felé tódultak, ahol volt egy ívelt átjáró, amely úgy tűnt, a hátul található helyiségekhez vezet. Ugyanakkor egy másik csapat kirohant az ellenkező irányból, az átjárón keresztül a barakk központi terébe. Elég vadul festettek. A kezükben pisztoly, az arcuk sápadt, látszott, hogy nagyon fel vannak pörögve valami őrült adrenalinlökettől. A két csoport összeütközött. Őrült kiáltozás tört ki, ordítva feltett kérdések és zavaros, elhadart válaszok, egy idegen nyelven, Reacher azt feltételezte, nyilván albánul. Aztán az egyik fickó mellbe lökött egy másikat, mire az visszalökte, valaki lőtt, és az első férfi a földre zuhant, mire valaki odanyomta a pisztolya csövét a másik férfi halántékára, és közvetlen közelről lelőtte, mintegy büntetésként, mintha kivégzés lenne. A férfi feje szétrobbant. Úgy tűnt, az egész helyzet teljes káoszba fullad, de akkor valaki hangosan felkiáltott, és srégen a távolba mutatott, erre mindenki elhallgatott, és megfordult, hogy odanézzen.

Egy kis termetű, vékony nő és egy nagydarab, ronda pasas.

Reacher egyszer olvasott egy puha táblás könyvet, amit egy buszon felejtett valaki. Arról szólt, hogy az emberek sokszor órákon vagy napokon keresztül képesek utólag rágódni a döntéseiken, miközben valójában mindig egyetlen szempillantás alatt felismerjük az igazságot. Tetszett neki a könyv, mert egyetértett vele. Megtanulta, hogy mindig bíznia kell a legelső felvillanó ösztönében. Ezen a ponton rögtön tudta, hogy a játszmának vége. Nem fognak kérdéseket feltenni neki. Tudni akarjuk, ki vagy. Már nem ez a helyzet. Magával ragadta őket valami vérszomjas őrület. Nem fognak piros pontot kapni azért, ha úgy kapják el, hogy beszélni tudjon. Ez az ajánlat már nem érvényes.

Így tehát még mielőtt a lövés visszhangja elhalt volna, Reacher gyorsan háromszor belelőtt a távolabb álló emberek tömegébe. Így biztosan végez hárommal. Képtelenség mellétalálni. A többiek szétszaladtak, mint csótányok. Reacher hátrább húzódott, elkapta Abby könyökét, és a kocsi oldala mögé rángatta. Kilesett, és kinézett a felgördíthető kapun át az utca felé. Felismerte a kaput, a járdaszegélyt és az utcát. Tudta, hol vannak.

A kapu tárva-nyitva állt.

Odasúgta Abbynek:

– Osonj oda az anyósüléshez, és szállj be arról az oldalról! Aztán hajts ki! Nyílegyenes az út kifelé. Jól taposs a gázba, és ki se nézz az ablakon! Jól húzd le a fejed!

– Mennyi is telt el eddig a mai napból? – kérdezte Abby.

– Az nem számít. Mások fizetnek azért, hogy ilyen izgalmakat éljenek át.

– Csak rájuk festékgolyókkal lőnek, nem valódival.

– Ez csak annál autentikusabb. Többet fizetnének érte.

Abby a kocsi mellett guggolva odalopakodott az ajtajához, felnyúlt a kilincshez, alulról becsúsztatta az ujjait, és kinyitotta az ajtót, épp csak annyira, hogy a fejét lehúzva, az ülésen hason csúszva be tudjon mászni.

– Nincs benne a slusszkulcs – súgta oda Reachernek.

A távoli figurák közül valaki rájuk lőtt. A golyó úgy harminc centivel a csomagtartó teteje fölött húzott el, több mint fél méterrel Reacher feje fölött. A lövés dörrenése elmosódott morajlássá változott, ahogy a fémbarakk teteje berezonált, mint egy hatalmas dob.

– Elvitték a kulcsot – suttogta Abby. – Gondold végig, nyilván a távirányítóval nyitották ki a csomagtartót.

– Hát ez pompás – felelte Reacher. – Akkor gondolom, oda kell mennem, hogy megszerezzem.

Lelapult a földre, és az arcát jól odaszorítva átlesett a kocsi alatt. Látta, hogy öt holttest hever a földön. Ketten még a kezdeti belső vita áldozatai, hármat pedig ő talált el. Ketten mozdulatlanok voltak, az egyik még mozgott, de csak alig. Nem tombolt benne az életerő vagy a lelkesedés. Egy-két napig nem igazán lesz hasznavehető. Még kilencen voltak talpon, mindenki fedezéket keresett, ott, ahol tudott. Nem nagyon akadt ilyen hely. Néhány vegyi anyagot tároló fémhordó, piramis alakban egymásra halmozva; talán fakonzerváló anyag lehetett bennük. Alacsony kupacba felhalmozott deszkák, de nem túl sok. Alig volt itt faáru. Az egész fűrésztelep csak fedővállalkozásként működött. Nem állt szándékukban komolyan folytatni az üzletet.

Reacher a hátára fordult, kivette a tárat a H&K-ból, és megszámolta, hány golyó maradt. Kettő, és még volt egy a töltényűrben, az összesen három. Nem túl biztató. Visszatette a tárat, aztán az oldalára fordult, és végigkúszott a kocsi oldala mellett a csomagtartóhoz. A sofőr és a társa onnan úgy másfél méterre feküdtek. Az egyiknek fél szeme volt, a másiknak három. A fejüket vértócsa vette körbe. A sofőr feküdt közelebb, ami jól jött, mert úgy tűnt, ő volt kettőjük közül a főnök. Nála lesznek a kulcsok, valószínűleg a zakója zsebében. Bal oldalon, mivel jobbkezes volt. A jobbjában tartotta a pisztolyt, tehát a baljával használta a távirányítót.

Újabb golyó csapódott be, és eltalálta mögöttük a falat, harminc centivel a föld felett. A lövés nagyot dörrent, a tető fémes visszhangot keltve berezonált, majd ismét csönd lett. Aztán csoszogó, sietős, óvatos lépések hallatszottak. Valaki közeledett. Reacher megint kilesett a kocsi alatt. A még életben maradt kilenc ember integetett egymásnak, és mutogattak. Kézjeleket adtak. Koordinálták az előrenyomulást. Úgy tervezhették, egyesével rontanak előre. A vezetőjük egy széles vállú férfi volt, aki kicsit hasonlított Gezim Hoxhára. Ugyanolyan korú, ugyanolyan testalkatú. Feszülten állt, készen arra, hogy nekirugaszkodjon a fémhordók mögül, és átrohanjon egy négy-öt méterrel odébb álló, fóliába csomagolt deszkahalom mögé. A többiek majd követik. Valószínűleg elég gyors tempóban fognak előrenyomulni. Nem akadályozta őket semmilyen tereptárgy.

Ideje kicsit lelassítani őket valamivel.

Erre csak egy biztos módszer van.

Reacher hosszan kinyújtva bedugta a karját a kocsi alá, és nagyon gondosan célzott. Mintha klasszikus egykezes célzó pozícióban lenne, csak épp kilencven fokkal elforgatva, mivel nem állt, hanem az oldalán feküdt a földön. Megvárta, amíg a férfi a hátul lévő lábával elrugaszkodik, és akkor lőtt, úgy öt centivel a mozgó célpont elé célozva, a férfi így pontosan belelépett a golyóba. A mellkasán találta el, bal oldalon. Remek. Mindenféle létfontosságú szerv van azon a tájékon. Artériák, idegek, erek. A férfi a földre zuhant, és az előrenyomulás elakadt. A többi nyolc visszabújt a fedezékbe, mint egy teknős a páncéljába. Az egyetlen biztos módszer: példát statuálni a vezetőjükkel a többiek szeme láttára.

Még két golyó maradt. Nem túl biztató.

Reacher a hasára fordult, és a könyökére-lábujjaira támaszkodva odébb kúszott, hogy a feje egy vonalba kerüljön a hátsó ütközővel. A sofőr holttestéből a jobb lába volt hozzá a legközelebb. Reacher hasra feküdt, és kinyújtotta a karját. Úgy egy méter még hiányzott, hogy elérje. De megvolt a terve. Az lesz a legjobb, ha előbb odahúzza a fickót a kocsi mögé, és csak utána kutatja át a zsebeit. Így biztonságosabb. Vett egy nagy levegőt, gyorsan kijjebb csúszott, megragadta a sofőr bokáját, és nagyot rántott rajta. Egy másodperc alatt vissza is kúszott a fedezékbe. A sofőr feje vércsíkot hagyott maga után a betonpadlón, mint egy csiga a nyálkáját. Amikor Reacher egy pillanatra kibukkant a fedezékből, az ellenfelei dühöngő lövésekkel reagáltak, négy gyors golyó repült felé, de mind elkésett, nem találták el.

Reacher továbbra is jól lelapult, és még egy métert arrébb vonszolta a sofőrt. Átfordította. Ekkor párhuzamosan két folyamat indult be egyszerre. Reacher elkezdte keresni a slusszkulcsot, a még életben maradt nyolc albán pedig elkezdte törni a fejét, hogy Reacher mit is csinál, és miért csinálja. És nyilvánvalóan nem voltak ostobák. Aránylag hamar rájöttek. Nagyjából akkor, amikor Reacher beledugta a kezét a sofőr bal zsebébe, az albánok tüzelni kezdtek a kocsira. Jó nagy célpont, vagy négy méter hosszú, másfél méter magas. Összevissza lyuggatták a golyók. Előbb a sofőr oldalán lévő ablak tört szilánkokra, aztán szitává lőtték a kocsi oldalát, majd az egész leroskadt, ahogy kilőtték a kerekeket, és olajos, zöldes folyadék ömlött ki alá. Reacher visszakúszott Abbyhez, aki még csak félig mászott be az anyósülésre. Kihúzta Abbyt, becsapta az ajtót, és a nőt odalökte az első kerékhez, a motor blokkja mögé, mert ez volt a legvédettebb hely. Viszonylag. Az adott körülmények között. A zaj fülsiketítő volt. Golyók süvítettek át a betört üvegen, és a másik oldalon is áttörték az ablakot. Záporoztak az üvegszilánkok. A golyók nagy csattanásokkal csapódtak be a karosszériába, egyre közelebbről és közelebbről. A támadók ismét előbbre nyomultak.

Reachernek még két golyója maradt.

Nem túl biztató.

Kilesett a felhúzható fémkapun. Odakint ragyogott a reggeli napfény. A fűrésztelep kapuja tárva-nyitva. Az utca üres. A járdaszegély úgy harminc méterre volt. Talán még hetven méterre a legközelebbi sarok. Egy sportolónak ez tíz másodperc. Neki húsz. Talán kicsivel több. És nyolcan üldöznék közben. Ez így nem túl szerencsés. De Abbynek talán húsz másodpercnél kevesebb is elég. Talán ő fürgébb. Kis célpont, és hamarabb eltűnik a távolban, mint a sokkal lassabb és nagyobb másik célpont. Lehet, hogy ő megúszná. Ha beleegyezik, hogy ő kezd el rohanni először. De Reacher tudta, hogy nem tenné meg. Leállna vitatkozni. Elmulasztanák az egyszeri lehetőséget. Ez elkerülhetetlen. Ilyen az emberi természet. Többnyire baromság volt, amiket erről tanult, de néha azért volt értelme.

A kapu tárva-nyitva állt.

Ilyen az emberi természet. A sofőr nyilván épp akkor hajtott be, amikor kitört a káosz. Ennek ellenére nem állt meg, hanem kinyitotta a csomagtartót. Mivel lelkes volt. Nem bírt várni. Le akarta aratni a babérokat. Ő akart lenni a nap hőse. Más szóval, feláldozta a szükséges óvatosságot a hiúsága oltárán. Kapkodott, gondatlan volt. Reachernek eszébe jutott, hogy korábban levette a dzsekijét, majd ledobta az aszfaltra. A zsebében lapuló pisztolyok nagyot koppantak. A két ukrán H&K és az albán Glockok. Tele tárral. Valószínűleg összesen több mint negyven golyó.

Mit tenne egy kapkodó, gondatlan fickó egy földre dobott dzsekivel?

Reacher visszamászott a hátsó ajtóhoz, és kinyitotta, ugyanúgy, ahogy az előbb Abby az elsőt: felnyúlt a kilincshez, alulról becsúsztatta az ujjait, és kitárta az ajtót. Az üvegszilánkok vízesésként hulltak alá belőle. Az ülés bélésének darabkái szálltak a levegőben.

A dzsekije ott hevert a hátsó ülésen.

Odahúzta magához. Nehéznek érződött. Részben azért, mert beterítették és lenyomták az ablaküveg szilánkjai, de főleg a benne lévő fém súlya miatt. Még minden benne volt. Két H&K, két Glock. Háttal nekidőlt a hátsó keréknek, és megvizsgálta őket. A H&K-ban, amelyikről biztosan tudta, hogy működik, hat golyó volt, plusz egy a töltényűrben. A másik H&K-nak teli volt a tára, plusz volt egy golyó a töltényűrben. A két Glockkal ugyanez volt a helyzet. Összesen ötvenkét golyó, mindegyik kövér, kis kilenc milliméteres Parabellum, ami megvillan a füstös fényben. Nyolc ellenfélre, akik mostanra már mind kifogytak a lőszerből, miután oly vakmerő lelkesedéssel használhatatlanná tették a Chryslert.

Elég biztató.

Beleakasztotta az egyik ujját mind a négy fegyver sátorvasába, és visszamászott Abbyhez.

36. fejezet

Abby az első keréknek támasztott háttal ült, a térdét átkarolta, a fejét jól előrehajtotta. Közvetlenül mögötte a nagy nyolchengeres motor, majdnem egy méter hosszú és fél méter magas, vagyis úgy száz kiló vas. Egy páncélos, mint Vantresca, nyilván nevetségesnek találná, hogy ezt valaki védőpajzsnak tekintse, de az adott körülmények között ez volt a legjobb megoldás. Pisztolygolyókkal szemben ez is megteszi.

Reacher két és fél méterrel hátrébb ült le, abban a testhelyzetben, amit a seregben módosított ülőpozíciónak neveznek. A feneke a betonon, a bal lába fordított V betű formában behajlítva, a jobb lába is, de az a padlóra lefektetve, mint egy kifelé mutató csúcsú háromszög, a bakancsa talpa hozzásimult a fenekéhez. A bal könyökét a bal térdére fektette, a bal kezével megtámasztotta vállból kinyújtott jobb karját. Olyan volt így, mint egy emberi geodéziai kupola, amelynek minden különálló vektorja merev és kinyújtott. Ezért kedvelik annyira ezt a pózt a seregben, hogy még külön nevet is adtak neki. A két és fél méterrel hátrább elfoglalt helyzete is megfelelt a tankönyvben leírtaknak. Így jól le tudta húzni a fejét, és nem látszott ki más a motorháztető fölött, csak a pisztoly csöve, a szeme és a feje búbja. Ki tudja lőni a golyókat pontosan kilenc milliméterrel a kocsi fölött, és egyenesen tudja tartani a röppályájukat. Minden pont jó így. Csak ez azt is jelentette, hogy Abby feje fölött kellett ellőnie. A nő még azt is érezni fogja, ahogy a golyók szele súrolja a haját.

A Glockkal kezdte. Ez tűnt a legmegfelelőbbnek a helyzethez. Albán fegyver, és tele van a tár. Összesen tizennyolc golyó. Úgy gondolta, talán ezzel meg is tudja oldani a feladatot. De azért a többi pisztolyt is kirakosgatta legyező alakban a jobb térdéhez. Reméljük a legjobbat, készüljünk a legrosszabbra. Részben azért, hogy tesztelje a fegyvert, részben azért, hogy beindítsa a bulit, belelőtt egyet a piramis alakban felhalmozott fémhordókba. A második szintre, ami körülbelül olyan volt, mintha egy ember testének közepére célozna. Nagy csattanás hallatszott, aztán valami sűrű, barna folyadék ömlött ki a hordón ütött lyukból. Nagyjából ott találta el, ahol tervezte. A Glock jól működött.

Egy férfi, aki a jobb oldalán bújt meg, kidugta a fejét, és kilőtt a deszkahalom mögül, aztán gyorsan visszahúzódott. A golyó eltalálta a kocsit, talán a sofőr ajtajánál. Rossz lövés volt. Elkapkodta, pánikba esett. Valaki a bal oldaláról próbálkozott jobban célozni. Közben kihajolt a fedezék mögül, így fél másodpercig mozdulatlan volt, és jól látható. Ezzel nagy hibát követett el. Reacher mellkason találta, majd miután a földre zuhant, a biztonság kedvéért még fejbe is lőtte. Eddig három golyót használt el. Heten maradtak. Mindannyian hátráltak egy métert. Talán újból átgondolták a stratégiájukat. Egymás közt suttogva lefolytattak egy kis megbeszélést. Valami új tervet kovácsoltak. Reacher eltűnődött, vajon mennyire lesz jó a tervük. Valószínűleg nem túlságosan. A kézenfekvő taktika az lett volna, hogy két egységre oszlanak, és az egyiket kiküldik a hátsó kijáraton, hogy kerüljék meg a barakkot, és jöjjenek be a felhúzható fémkapun át. Így Reachernek két fronton kellene szembenéznie az ellenséggel. Ő ezt tette volna. De úgy tűnt, a megmaradt hét embernek nincs vezetője. Összeomlott a parancsnoki struktúra. Talán belső puccs történt, ami kudarcba fulladt. Palotaforradalom. Amikor megérkeztek, hallotta odabentről a tompa lövéseket. Eleinte duplán le voltak tompítva, mert még a csomagtartóba voltak zárva, majd miután felnyitották a tetejét, már kicsit tisztábban hallatszottak a dörrenések. Nyilvánvaló volt, hogy egy csomó embert kinyírtak valahol távolabb, a hátsó irodákban, ahol a nagykutyák tanyáznak.

Mint kiderült, azt a tervet főzték ki, hogy hagyományos gyalogsági támadást indítanak, folyamatos tüzeléssel és előrenyomulással. Más szavakkal: néhányan lőnek, miközben mások előrerohannak, aztán akik előreszaladtak, fedezéket keresnek, és onnan tüzelnek, akik pedig addig lőttek, közben előrenyomulnak. De már nem lehetett túl sok lőszerük, ami elvette a támadás erejét. Ha fedezni akarunk valakit, akkor elég sok lövést kell leadni, hogy elvonjuk az ellenfél figyelmét, elnyomjuk a tüzelését, megfélemlítsük és összezavarjuk. Vagy legalábbis lefoglaljuk. De Reacher többé-kevésbé ügyet se vetett rájuk. A felmenőinek tízezer generációja azt üvöltötte a fejében, hogy keressen fedezéket, de az agyának elülső, tudatos része visszavágott az újonnan megszerzett matematikai, geometriai és valószínűség-számítási tudásával. Kiszámította, mennyire valószínű az, hogy hét fickó eltaláljon egy olyan kis célpontot, mint az ő szeme és feje búbja, nagy távolságból, pisztollyal, miközben feldúlt lelkiállapotban vannak, a társaik pedig csak gyenge lövöldözéssel fedezik őket. Úgyhogy az ősi reflexek elveszítették a vitát, nyugodtan félre lehet tenni és el lehet zárni őket egy dobozba, amíg a modern ember végzi a halálos feladatát. Mintha kacsafigurákra lőne egy vurstli céllövöldéjében. A jobb oldalán az albánok tüzet nyitottak, miközben ketten a bal oldalán felálltak, és előrerontottak.

Reacher eltalálta az elsőt.

Aztán a másodikat is.

Tompa puffanással zuhantak a betonra, és ez mintha valami feltétel nélküli engedelmességet váltott volna ki a terv végrehajtása érdekében, miszerint amint az egyik oldal elesik, a másik oldal feláll. Két albán Reacher jobb oldalán ugyanis azonnal felpattant, és elkezdett rohanni felé, teljesen rossz időzítéssel, fedezék nélkül.

Reacher eltalálta az elsőt.

Aztán a másodikat is.

A földre zuhantak, és mozdulatlanul elterültek.

Már csak hárman maradtak.

Mint a céllövöldében.

Aztán egyszer csak minden megváltozott. Valami olyasmi történt, amit Reacher még soha életében nem látott, és soha többé nem is akart látni. Később arra gondolt, hálás, amiért Abby lehajtotta a fejét, és szorosan becsukta a szemét. Egy hosszú, nagyon hosszú pillanatig baljós csönd volt, aztán mindhárom életben maradt albán egyszerre talpra ugrott, és vadul ordítva tüzelni kezdett, a fejüket hátravetve, kidülledő szemmel, primitív ösztönöktől hajtva, mint a dühödt viking harcosok, vagy mint az ősi mítoszokból életre kelt, őrült dervisek. A kocsi felé rohantak, ordítva és vadul tüzelve, őrjöngő, eposzi hősiességgel, mintha a lovasság támadna tankokkal szemben. Három őrült ember rohant a biztos halálba, tudták, hogy ez lesz a sorsuk, akarták, kellett nekik, keresték, követelték.

Reacher lelőtte az elsőt.

Aztán a másodikat.

Aztán a harmadikat.

Az alacsony tetejű, hosszan elnyúló fémbarakk csöndbe merült.

Reacher kikászálódott a kicsavarodott pozícióból, és felállt. Látta a szanaszét heverő tizenkét holttestet, egymás után feküdtek, egy nagyjából tizenöt méteren át húzódó, szaggatott vonalban. A betonpadlón vér. A barnás fapác egy nagy tócsába gyűlt össze. Még mindig szivárgott a hordóból, halkan csepegett.

– Most már minden rendben – szólalt meg.

Abby felnézett.

Nem mondott semmit.

Reacher lerázta a dzsekijéről az üvegcserepeket, és felvette. A pisztolyokat visszarakosgatta a zsebébe. Magában megjegyezte, hogy még negyvennégy golyó maradt.

– Körül kéne néznünk a hátsó irodában – mondta.

– Minek? – kérdezte Abby.

– Talán tartanak ott pénzt.

Átlépték és kikerülgették a holttesteket meg a barna vegyianyag-tócsát, és elmentek a barakk túlsó sarkába. Egy ívelt átjáró után egy keskeny, hosszú folyosó következett. Ajtók nyíltak jobbra és balra is. Az első helyiség balra egy ablaktalan szoba volt, négy egymás mellé tolt laminált asztallal. Egy tárgyaló. Jobbra az első egy egyszerű kis iroda, egy íróasztallal, székkel és irattartó szekrényekkel. Nem derült ki, pontosan mire használták. A szekrényekben nem volt készpénz. Az íróasztal fiókjaiban sem, csak a szokásos irodai vackok, egy tucat szivar meg egy doboz gyufa. Továbbmentek. Nem találtak semmi érdekeset, egészen addig, míg el nem értek a bal oldali utolsó helyiséghez.

Egy kis külső irodából nyílt a nagyobb belső. Mintha egy vállalat vezérigazgatójának az irodája lenne. Parancsnok és vezérigazgató egy személyben. A két helyiség között nyíló ajtóban egy kupacban, egymásra halmozva hevertek a holttestek. A benti helyiségben még több. Összesen tizenkettő. Köztük egy férfi, aki egy terebélyes íróasztal mögött ült, őt arcon lőtték, és egy másik férfi az asztal előtti széken, akit háromszor mellkason lőttek. Bizarr állókép, tökéletes mozdulatlanságba dermedve. Néma csönd. Lehetetlen lett volna rekonstruálni, hogy mi történhetett. Mintha mindenki egyszerre lőtt volna mindenkire. Valami megmagyarázhatatlan mészárlás.

Abby a kinti irodában maradt, Reacher bement. Jó magasan megkapaszkodott az ajtófélfában, és átmászott a holttesthalmon. Hátakon, nyakakon, fejeken taposott. A férfi, akit arcon lőttek, egy görgős főnöki bőrszékben ült, összeroskadva. Reacher odébb tolta. Megnézte az íróasztalfiókokat. Rögtön a bal alsóban talált is egy fém pénzkazettát, akkorát, mint egy nagyobbfajta családi biblia, szigorú szürkére festve, mintha egy régimódi takarékszövetkezet pénztárából származna. Kulcsra volt zárva. Közelebb húzta a görgős széket, és végigtapogatta a halott férfi zsebeit. A jobb oldali nadrágzsebében egy kulcscsomót talált. Elég nagyot. A mutató- és a hüvelykujjával megfogva előhúzta. Kisebb és nagyobb kulcsok is voltak rajta. A harmadik kis kulcs nyitotta a kazettát.

A tetején egy kiemelhető kis tálca volt egy marék zsíros egy- és ötdollárossal, meg némi apróval. Nem nagy összeg. De aztán jobb lett a helyzet. A tálca alatt egy köteg százdolláros lapult, papírszalaggal összefogva. Ropogós, vadonatúj bankjegyek. Nem volt felbontva a köteg. A bankból érkezhetett. Tízezer dollár. Majdnem annyi, amennyire Shevickéknek szükségük van. Egy ezressel kevesebb, de még mindig több, mint a semmi.

Reacher zsebre vágta a pénzt. A holttesteken átmászva visszament a külső irodába.

– El akarok innen menni – mondta Abby.

– Én is – felelte Reacher. – De van még egy kis dolgunk.

Visszamentek a legelső kis irodához, amely a folyosóról jobbra nyílt, a tárgyalóval szemben. Ahol a szivarokat találták. Reacher azt feltételezte, az iroda gazdája nyilván meghalt, de nem dohányzás okozta betegségben. Kivette a gyufát a fiókból, és összeszedett mindenféle papírt, amit talált. Meggyújtott egy papírlapot, és a kezében tartotta, míg a láng magasra nem csapott. Aztán beledobta a papírkosárba.

– Ezt miért? – kérdezte Abby.

– Soha nem elég legyőzni valakit – magyarázta Reacher. – Az ellenfélnek tökéletesen meg kell értenie, hogy ő veszített. És így biztonságosabb is. Itt jártunk, valószínűleg nyomokat hagytunk. Jobb elkerülni, hogy később ebből esetleg valami kavarodás legyen.

Sorra meggyújtották a papírokat, és minden szobában eldobtak egyet. Amikor távoztak, a folyosón már szürke füst gomolygott. Felgyújtották a befóliázott deszkákat. Reacher beledobott egy gyufát a tócsányi fapácba, de az rögtön kialudt. Nem éghető anyag. Ez érthető egy fűrésztelepen. De a benzin biztosan az. Reacher lecsavarta a tanksapkát a szétlőtt autóról, és bedobta az utolsó égő papírlapot a benzintartályba.

Aztán kiszaladtak. Harminc méter a kapu előtti járdáig, még hetven az első sarokig, és már el is tűntek.

Abby telefonján jó pár nem fogadott hívás volt Vantrescától. Azt üzente, ott vár az utcán az aládúcolt, hálós épülettel szemben. Már jó régóta várakozik. Nem tudja, most mit csináljon. Abby gyorsan visszahívta, és megbeszéltek egy újabb találkozót. Vantresca elindul, ők pedig a másik irányból mennek szembe, és valahol összetalálkoznak. Mielőtt elindultak volna, Reacher még hátranézett. Pár száz méterrel arrébb látta az ég felé gomolygó füstöt. Amikor legközelebb hátranézett, már több mint egy kilométerre volt a tűz, egész füstoszlop szállt az égre. Aztán egy messze gomolygó fekete füstfelhő látszott, az aljánál táncoltak a lángnyelvek. Hallották a tűzoltóautók vijjogó szirénáját, egyre többet és többet, míg végül minden zaj egyetlen hangzavarrá olvadt össze a távolban. A keleti oldal utcáin felharsantak a rendőrautók szirénái.

Aztán megjelent Vantresca egy széles, szögletes, erőteljes fekete autóval. Az orrán díszelgő krómozott embléma egy ugró nagymacskát formázott. Feltehetően jaguárt, ha már Jaguarról van szó. A belseje elég szűkösnek bizonyult. Vantresca vezetett, Hogan mellette ült, Barton hátul. Csak egy hely maradt. Abbynek Reacher ölébe kellett ülnie, amit ő a maga részéről egyáltalán nem bánt.

– Valami ég arrafelé – jegyezte meg Hogan.

– Ti tehettek róla – felelte Reacher.

– Hogyhogy?

– Ti mutattatok rá, hogy ha az ukránok elbuknak, akkor az albánok átveszik az egész várost. Nem akartam, hogy így történjen. Úgy éreztem, ez egy win-lose helyzet.

– Szóval, mi ég?

– Az albánok főhadiszállása. Egy fűrésztelep hátsó részén van. Napokig égni fog.

Hogan hallgatott.

– Majd valaki más átveszi a helyüket – jegyezte meg Barton.

– Talán nem – vélekedett Reacher. – Az új rendőrfőnök tiszta lappal kezdhet. Lehet, hogy könnyebb lesz megakadályozni, hogy mások idetelepedjenek, mint elzavarni a régieket.

– És most mi a következő lépés? – kérdezte Vantresca.

– Meg kell találnunk az ukránok idegközpontját.

– Persze, de hogyan?

– Gondolom, ki kell derítenünk, hogy pontosan milyen tevékenységet folytatnak ott. Az elárulhatja, hogy milyen helyet keressünk. Bizonyos értelemben a funkció határozza meg a formát. Például ha egy droglaborról van szó, akkor kellenek szellőzők, gáz, víz és a többi.

– Én nem tudom, mivel foglalkoznak – mondta Vantresca.

– Hívja fel azt az újságírónőt, akinek segített! – javasolta Reacher. – Ő talán tudhat valamit arról, hogy mivel foglalkoznak. Aztán megpróbálhatjuk onnan kiindulva kikövetkeztetni, miféle helyre lehet szükségük ahhoz a tevékenységhez.

– Nem fog szóba állni velem – mondta Vantresca. – Retteg.

– Adja meg nekem a telefonszámát! Majd én felhívom.

– Magával miért beszélne?

– Én kedvesebb személyiség vagyok. Az emberek sokszor elmondanak nekem dolgokat. Néha alig tudom leállítani őket.

– Be kell mennem az irodámba a telefonszámért.

– Előbb menjen el Shevickékhez! – kérte Reacher. – Van itt valami a számukra. Most meg kell nyugtatnunk őket.

37. fejezet

Gregory apránként rakta össze a történetet, három helyről érkező korai információkból. Először egy rendőr szólt neki, aki az ő embere volt, aztán valaki a tűzoltóságról, aki pénzzel tartozott neki, aztán egy beépített emberük, aki a keleti oldalon volt pultos egy bárban. Azonnal összehívta a belső tanácsot a taxitársaság hátsó irodájába.

– Dino halott – jelentette be. – Jetmir is. A teljes belső tanácsuk halott. A húsz vezető emberüknek vége. Talán többnek is. Már nem tekinthetők működőképes erőnek. Soha többé nem is lesznek azok. Semmi kilátásuk arra, hogy új vezérük legyen. A rangidős túlélő egy öreg róka, akit Hoxhának hívnak, de ő is csak azért úszta meg az egészet, mert kórházban van. Nem bír beszélni. Nem épp a legalkalmasabb vezetőnek.

– Hogyan történt? – kérdezte valaki.

– Nyilván az oroszok tették – felelte Gregory. – Lerohantak mindent a Center Streettől keletre, megtisztították a terep egyik felét, amivel megelőzték, hogy esetleg védelmi szövetségre lépjünk ellenük, és így most a teljes erejükkel ellenünk tudnak fordulni.

– Jó stratégia.

– De rosszul hajtották végre – mondta Gregory. – Ügyetlenek voltak a fűrésztelepen. Már a város összes zsaruja és tűzoltója ott van. A keleti oldal hónapokon keresztül hasznavehetetlen lesz. Túl nagy figyelem összpontosul rá. A megvesztegetéssel se lehet mindent elérni. Van, ami fölött már nem hunyhatnak szemet. Fogadni mernék, hogy az egész sztori már benne van a tévében. Szó szerint reflektorfénybe került. És ez senkinek se jó. Így most csak a nyugati oldal használható, és az oroszok jobban fogják akarni, mint valaha.

– És mikor fognak támadást indítani ellenünk?

– Fogalmam sincs – felelte Gregory. – De mi készen fogunk állni. Mostantól életbe lép a C helyzet. Erősítsd meg az őrséget! Mindenki foglalja el a védelmi pozíciót! Senkit se engedjetek át!

– Nem tarthatjuk fenn a végtelenségig a C helyzetet. Tudnunk kellene, mikor jönnek.

Gregory bólintott.

– Aaron Shevick biztosan tudja. Tőle kell megkérdeznünk.

– Nem találjuk.

– Vannak még embereink az öregasszony házánál?

– Igen, de Shevick már nem megy oda. Valószínűleg kapott egy fülest az öregasszonytól. Nyilván az anyja vagy a nagynénje, vagy ilyesmi.

Gregory ismét bólintott.

– Oké. Akkor megvan a megoldás. Hívd fel az embereket, és szólj nekik, hogy hozzák be az öregasszonyt. Majd felhívatjuk vele Shevicket, miközben megdolgozzuk. Rohanni fog ide, ha meghallja, hogy sikoltozik.

Vantresca úgy másfél kilométerrel a fűrésztelep előtt vette fel őket, vagyis Shevickék házáig még egyszer ugyanennyit kellett megtenniük, délnyugati irányba. Mintha egy háromszög két oldalát rajzolnák meg. Közben már a délelőtt közepén jártak, a nap magasan állt az égen. Éles fények, sötét árnyak mindenhol. Reacher megkérte Vantrescát, hogy álljon meg a benzinkútnál, ahol a bolt is van. Hátul parkoltak le, az autómosó mellett. Épp egy fehér szedán hajtott be a forgó kefék közé. Kékes hab és fehér buborékok fröcsköltek szerteszét.

– Gondolom, most már elhelyezhetjük Shevickéket a keleti oldalon egy hotelben – mondta Reacher. – Nem kell tovább rejtőzködnünk. Nincs már senki, akit érdekelne, ha velük együtt sétálgatunk.

– Nem engedhetnek meg maguknak egy hotelszobát – mondta Abby.

Reacher megnézte, mennyi van még Gezim Hoxha krumpli formájú tárcájában.

– Nem nekik kell kifizetni.

– Biztos szívesebben költenék az egészet Megre.

– Ez csak egy csepp a tengerben. És ez nem demokrácia, én mondom meg, mit csinálunk. Nem maradhatnak tovább a házukban.

– Miért nem?

– Be kell indítanunk ezt a dolgot. Ki akarom zökkenteni a nyugalmából a capójukat. Gregorynak hívják, ugye? Azt akarom, hogy hallja, ahogy kopogtatunk az ajtaján. Akár kezdhetnénk a Shevickék háza előtt őrködő fickókkal is. Épp elég rég rostokolnak ott. De ha lépünk valamit, arra esetleg lesz válaszreakció. Ezért Shevickéknek távozniuk kell, csak egy kis időre.

– A kocsinkban nincs elég hely – mondta Barton.

– Elvisszük az ő Lincolnjukat – felelte Reacher. – Elszállítjuk Shevickéket egy elegáns hotelbe egy Lincoln limuzinnal. Lehet, hogy még élvezni is fogják.

– Egy zsákutcában laknak – jegyezte meg Vantresca. – És szemből fogunk behajtani, így nem tudjuk meglepni őket.

– Ti onnan mentek – felelte Reacher –, de én megint hátulról fogom megközelíteni a házat, amíg ők próbálnak rájönni, hogy ti ki a fene lehettek. Ez lesz nekik a meglepetés.

A Jaguar továbbhajtott a főúton, aztán jobbra kanyarodott, majd balra, végül megállt ugyanazon a helyen, ahol Reacher és Abby korábban a Chryslerrel parkolt le, még hajnal előtt, Shevickék hátsó szomszédjának a házánál. Az informátorénál, akinek a hívásaira nem reagáltak, mert a vonal másik végén lévő készülék rég elolvadt a tűzben. Ahogy korábban a Chryslerrel, most a Jaguarral is úgy parkoltak le, hogy párhuzamosan álljanak a Lincolnnal, az orrával ugyanabba az irányba, csak hatvan méterrel odébb. Két kis telek választotta el őket egymástól, és két ház. Épp csak egy pillanatra álltak meg, amíg Reacher kiszállt, aztán a Jaguar már tovább is hajtott.

Reacher átvágott a hátsó szomszéd előkertjén, aztán kinyitotta a kerítés visszahajtható részét. Átsétált a hátsó kerten az ingatag hátsó kerítésig, ami vagy a szomszédé, vagy Shevickéké, vagy közös. Nem volt nagy kedve megint átmászni rajta, úgyhogy inkább lerúgta. Ha Shevickéké, akkor Trulenko pénzén vesznek majd újat. Ha a szomszédé, akkor úgy kell nekik, amiért a besúgójuk. Ha közös, akkor fele-fele a kár.

Átvágott Shevickék hátsó kertjén, elhaladt a hely mellett, ahol a családi fotók készültek, és a konyhaajtóhoz lopakodott. Halkan bekopogott az üvegen. Semmi reakció. Megint kopogott, kicsit hangosabban. Továbbra sem reagált senki.

Megpróbálta lenyomni a kilincset. Az ajtó zárva volt. Belesett az ablakon. Nem látott semmit. Sehol egy lélek. Csak az EKG-vonalakra emlékeztető mintázattal ellátott konyhapultot látta, az étkezőasztalt meg a műanyag székeket. Elosont a családi fotók helyszíne mellett, és továbbsétált. A hálószoba ablaka következett. Nem volt bent senki. Csak a bevetett ágyat és a csukott szekrényajtót látta.

A szoba ajtaja azonban nyitva állt. Azon át megpillantott egy mozgó árnyékot az előszoba-folyosón. Egy bonyolult formájú árny, két fejjel, négy lábbal. Az árnyalak egyik oldala magasabb volt, a másik alacsonyabb. Kissé mozgott az egész alakzat, mintha az egyik fél bágyadtan tiltakozna, a másik meg nem túl nagy erőfeszítéssel lefogná.

Reacher a zsebébe nyúlt. Kiválasztotta az új Glockot. Tizenhét golyó, plusz egy a töltényűrben. Visszasietett a konyhaajtóhoz. Vett egy jó mély lélegzetet, még egyet, aztán a könyökével betörte az ajtó üvegét. Benyúlt, elfordította belülről a kulcsot, és belépett. Jó zajosan, feltűnően, aminek köszönhetően egy férfi rögtön be is dugta a fejét az előszobából, hogy megnézze, mi a fene történt. Sápadt arc, világos szempár, szőke haj. Fekete öltöny, fehér ing, fekete selyem nyakkendő. Reacher két-három centivel a nyakkendő csomója alá célzott, de mivel mindig is betartotta a fair play szabályait, nem lőtt azonnal, csak amikor látta, hogy a férfi egy méterrel az arca alatt gyorsan felemeli a pisztolyát, és kinyújtja maga elé. Ekkor Reacher meghúzta a ravaszt, és akkora lyukat lőtt belé, hogy a hüvelykujja is belefért volna. A golyó áthatolt a férfi testén, és belefúródott a mögötte lévő falba. A férfi függőlegesen a földre roskadt, mint egy marionettbábu, aminek elvágták a madzagjait.

A lövés dörrenése elhalt.

A folyosón csönd volt.

Aztán fojtott nyöszörgés hallatszott, mint amikor egy gyenge idős ember kiáltani próbál, de egy erős ember befogja a száját. Aztán egy cipőtalp súrlódása, reménytelen egy helyben csoszogás. Jelképes ellenállás. A halott férfi vére tócsába gyűlt a parkettán. Beszivárgott a réseibe. Reacher azon kapta magát, hogy az jár a fejében, pár négyzetméteren ki kell majd cserélni a parkettát. Trulenko pénzéből futja rá. És le kell glettelni a golyó ütötte lyukat a falban, aztán lefesteni. Plusz új üvegajtó a konyhába. Mindent rendbe lehet hozni.

Az előszobában csönd honolt. Reacher kitolatott a hátsó konyhaajtóhoz. A kézenfekvő taktika az lett volna, hogy két egységre oszlanak, és az egyiket kiküldik a hátsó kijárathoz. Átlépte az üvegcserepeket, és kiment az udvarra. Jobbra fordult, megint jobbra, aztán megint jobbra. Egy pillanatra megtorpant a ház előtt. Látta, hogy a Lincoln ott parkol az utcán, de nem ül benne senki. A Jaguarnak egyelőre semmi jele. Még nem ért ide. Fejben végiggondolta az útvonalat. Észak felé elhajtanak a következő keresztutcáig, aztán nyugat felé a főúton, bekanyarodnak dél felé a szokott helyen, aztán behajtanak a telepre a házak közé a keskeny utcákon, derékszögű kanyarokkal. Talán öt percet vesz igénybe. Legfeljebb hatot. Nem fognak eltévedni, Abby tudja az utat.

Továbblopakodott a ház előtti füves részen, a faltól egy méterre haladva, mert közvetlenül mellette nem fért el a bokroktól. Oldalt meghúzódva belesett az előszoba ablakán. Meglátott egy másik férfit, szintén sápadt arccal, fekete öltönyben. Húsos bal tenyerét rászorította Maria Shevick szájára. A jobb kezében pisztolyt tartott, és keményen az asszony halántékának szegezte. Ez is egy H&K P7-es volt, egyszerre finoman törékeny és acélos. A férfi ujja szilárdan a ravaszon. Aaron Shevick egy méterrel odébb álldogált, mereven, tágra nyílt szemmel, láthatóan halálra rémülve. Összeszorította az ajkát. Nyilván rászóltak, hogy maradjon csöndben. Nem fogja megkockáztatni, hogy ne engedelmeskedjen, miközben pisztolyt szorítanak a felesége fejéhez.

Reacher megint a zsákutca vége felé pillantott. A Jaguar még mindig sehol. A férfi, aki Mariát lefogta, a konyhaajtón bámult befelé. Várta, ki fog előbukkanni. Ha belép, klasszikus patthelyzet alakul ki. Dobd el a pisztolyt, vagy lelövöm az öregasszonyt! – mondhatná, csakhogy nem lőheti le, mert akkor a másodperc törtrészével később az ő fejét is szétloccsantják. Az örök háromszög. A fenyegetés iránya körbe-körbejár, mint egy visszacsatolási spirál, ordítva, üvöltve.

Reacher a szögeket számítgatta magában. A férfi egy fejjel magasabb, mint Maria Shevick. A hátával maga felé a mellkasához szorítja az asszonyt, a bal keze a száján, Mrs. Shevick feje pont az álláig ért. Aztán következett a férfi feje. Reacher innen oldalról látott rá. Húsos, fehér arc, kis, rózsaszín fül, egészen rövidre nyírt, szőke haja szinte megcsillant a koponyája csontozatán. Harminc fölött lehetett, de a negyvenet talán még nem töltötte be. Vajon elég magas rangú ahhoz, hogy tudja, hol lehet az idegközpont? Reacher számára ez volt a fő kérdés.

És arra a válaszra jutott, hogy nem. Ahogy korábban is. Annyi a dolgunk, hogy egy kocsiban üldögélve figyeljünk egy ajtót. Azt hiszed, az orrunkra kötnek olyasmit, hogy hol van Trulenko? Ennek a férfinak nem veszi semmi hasznát.

Ez sajnálatos.

Főleg neki.

Reacher lehasalt a földre, elkúszott a keskeny kerti betonösvényig, aztán még tovább. A ház bejárati ajtaja még mindig nyitva állt. A férfi továbbra is a konyhaajtó felé bámult. Továbbra is várt. Reacher továbbkúszott, így a látószöge már egy negyed körcikkellyel megváltozott ahhoz képest, amikor még csak az ablakon lesett be ferde vonalban. Most a férfi fejének a hátuljára látott rá. Széles, redős, fehér nyak, világító szőke haj, alatta a koponya kissé hepehupás csontozata. Jó alacsonyról felfelé nézve látott rá, mivel a földön hasalt, még a házhoz vezető lépcső alatt, a küszöbnél és az előszoba padlózatánál is alacsonyabbról. Meredeken felfelé célzott a Glockkal, arra a pontra, ahol a fickó gerince találkozott a koponyájával. Ennél magasabbra nem mert célozni. Nem akarta, hogy a golyó esetleg lepattanjon, ami néha megtörténik, ha ilyen lapos szögből lőnek. Egyeseknek olyan kemény a koponyája, mint a beton.

Háromig számolt magában, aztán lassan kifújta a levegőt.

Meghúzta a ravaszt. A férfi feje kettérepedt, mint egy elejtett görögdinnye. A golyó a feje tetején keresztül távozott, és belefúródott a mennyezetbe, közvetlenül fölötte. A levegő azonnal megtelt rózsaszín-vörös köddel. Azonnali agyhalál. Véres megoldás, de szükséges, mivel a férfi a ravaszon tartotta az ujját. Ez az egyetlen biztonságos módszer. Orvosilag bizonyított.

A férfi úgy zuhant le Maria Shevick háta mögött a földre, mintha a nő egy súlyos télikabátot dobott volna le a válláról. Ott maradt állva egyedül, egy méterre a férjétől. Mindketten némán, mereven bámultak. A lövés dörrenése elhalt, és néma csönd lett. A rózsaszín köd is leszállt, végtelenül lassan.

Aztán felbukkant a Jaguar.

Reacher terve eredetileg az volt, hogy úgy adja elő nekik a hotel ötletét, mintha ez jó móka lenne, aztán azzal koronázza meg, hogy átadja nekik a tízezer dollárt a friss, ropogós, édes illatú százasokban. De végül nem így történt. Mrs. Shevick hajába vér és csontszilánkok ragadtak. Mr. Shevick egész testében remegett. Az idegösszeomlás szélén állt. Vantresca beültette őket a Jaguar hátsó ülésére. Abby összepakolt nekik egy táskába. Szobáról szobára járva összeszedegette a holmikat, amikről úgy gondolta, szükségük lehet rájuk. Reacher és Hogan kicipelték a két holttestet, és berakták a Lincoln csomagtartójába, de előbb elvették a pénzüket, a pisztolyukat meg a telefonjukat. Ez már rutinjellegű feladat volt. Reacher odaadta Vantrescának a pénzt Gezim Hoxha tárcájából, hogy abból fizessék ki Shevickék hotelszobáját. Vantresca azt mondta, odaviszi őket, és kiveszi nekik a szobát. Felkíséri őket, és segít berendezkedni. Reacher azt mondta, hogy akkor ők négyen maradnak, és elintézik a Lincolnt.

– Mit csinálunk vele? – kérdezte Barton.

– Elmegyünk valahová – felelte Reacher.

– Hová?

– Fellépésetek lesz. El kell mennünk a furgonotokért, hogy bepakoljátok a cuccotokat.

– És közben ezek ott lesznek a csomagtartóban?

– Ültél már repülőn?

– Persze.

– Nagy valószínűséggel volt a csomagtérben egy koporsó. A halottakat állandóan ide-oda szállítgatják.

– Tudod, hogy a Center Streettől nyugatra van a fellépésünk.

Reacher bólintott.

– Egy klubban. Ahol van kidobóember.

38. fejezet

Barton furgonja egy drótkerítéssel körbevett, üres telken állt. Hogannel kiszálltak, Reacher és Abby követte őket a Lincolnnal a házukig. A furgon rozoga, harmadkézből származó használt jármű volt, a hátsó üléseket kiszedték, az ablakokat fekete fóliával ragasztották le. Reacher segített nekik bepakolni a felszerelésüket. Amióta otthagyta a sereget, sokféle munkát végzett már, de rock and roll banda kisegítője még nem volt. Kicipelte Barton halálos Precision gitárját egy kemény tokban, egy póthangszert, egy hangszórót, ami akkora volt, mint egy nagyon gazdag ember bőröndje, aztán a még hatalmasabb nyolc hangszórós hangfalszekrényt. Kivitte Hogan szétszedett dobfelszerelését is, és mindent bepakolt.

Aztán Abbyvel beültek a Lincolnba, és megint követték a furgont nyugat felé, az ukránok területére. Lassan dél volt. A nap fele majdnem eltelt. Reacher vezetett, Abby a pénzt számolgatta, amit a két halott fickótól vettek el. Nem volt túl sok. Összesen kétszáztíz dollár. Annyi a dolgunk, hogy a kocsiban üldögélve figyeljünk egy ajtót. Nyilván alacsonyabb volt a napidíjuk, mint egy olyan öreg rókának, mint Gezim Hoxha. A telefonjukon megtalálták ugyanazt a rengeteg üzenetet, és egy sor újat is. Mind ukránul volt. Abby az előző esti gyorstalpaló nyelvtanfolyamnak köszönhetően felismert pár szót.

– Megint változtattak a helyzeten.

– Mire változtatták?

– Nem tudom elolvasni. Nem tudom, melyik betű az. Feltehetően vagy felemelték C-re, vagy visszaminősítették A-ra.

– Az adott körülmények között valószínűleg nem lefelé módosítottak – vélekedett Reacher.

– Azt hiszem, az oroszokat okolják a történtekért. Aaron Shevicket orosznak mondják.

– Honnan jönnek az üzenetek?

– Mind ugyanarról a számról. Valószínűleg egy automata központ.

– Ami valószínűleg az idegközpontban található.

– Valószínűleg.

– Ellenőrizd a hívások listáját!

– Mit keressek?

– Azt a hívást, amiben utasították őket, hogy vigyék be Maria Shevicket.

Abby végignézte a legutóbbi hívások listáját.

– Az utolsó hívás úgy egy órával ezelőtt érkezett. Pontosan ötvenhét perce.

Reacher átgondolta magában az események sorrendjét, de visszafelé forgatva, mint egy visszafelé működő stopperóra. Követték a furgont nyugat felé, előtte berakodtak, elhagyták a házat, úgy négy és fél percet bent töltöttek. Ezelőtt átvágott Shevickék udvarán, a szomszéd udvarán, kiszállt a kocsiból, a Jaguarból, amely párhuzamosan parkolt le a Lincolnnal, az orrával ugyanabba az irányba állva, de úgy hatvan méterrel odébb. Ötvenhét perc. Könnyen lehet, hogy a két fickó épp vele egy időben szállt ki a kocsiból.

– És honnan jött a hívás?

Abby megnézte.

– Egy fura mobilszámról. Egy olcsó eldobható mobil lehet.

– Valószínűleg egy magas rangú személytől jött. Talán magától Gregorytól. Ez komoly stratégiai döntés volt. Tudni akarják, mikorra várható, hogy az oroszok megtámadják őket. Azt hiszik, én meg tudom mondani. Azért akarták elfogni Mariát, hogy engem kényszerítsenek vele. Nyilván úgy vélik, valamilyen kapcsolatban állunk.

– Hogy akarnak kényszeríteni?

– Rossz módon. Hívd fel azt a számot!

– Tényleg?

– Vannak dolgok, amiket ki kell mondani.

Abby kihangosította a telefont, és kiválasztott egy számot a hosszú listából. A csengőhang betöltötte a kocsit. Aztán megszólalt egy hang, idegen nyelven mondott egy szót, ami olyasmi lehetett, hogy halló vagy igen vagy tessék vagy mondjad – ahogy az emberek fel szokták venni a telefont.

– Beszélj angolul! – Reacher ezzel kezdte.

– Ki vagy? – kérdezte a hang.

– Előbb te mondd meg a neved!

– Te vagy Shevick?

– Nem, ezt rosszul tudjátok. Nagyon sok mindent rosszul tudtok.

– Akkor ki vagy?

– Előbb te mondd meg!

– Mit akarsz?

– Van egy üzenetem Gregory számára.

– Ki vagy?

– Előbb te mondd meg! – ismételte meg Reacher harmadszor is.

– Engem Danilónak hívnak.

Abby megdermedt.

– Én vagyok Gregory személyzeti főnöke – folytatta a férfi. – Mi az üzeneted?

– Csak Gregorynak szól – felelte Reacher. – Kapcsold át hozzá a hívást!

– Addig nem, amíg nem tudom, ki vagy. Honnan jöttél?

– Berlinben születtem – felelte Reacher.

– Keletnémet vagy? Nem orosz?

– Az apám tengerészgyalogos volt az amerikai hadseregben. A nagykövetségre volt rendelve. Én ott születtem. Egy hónappal később már máshol voltunk. Most itt vagyok. És van egy üzenetem Gregorynak.

– Hogy hívnak?

– Jack Reacher.

– Az az öregúr.

– Mondtam már, ezt is rosszul tudjátok. Már nem vagyok olyan fiatal, mint régebben, de azért öreg sem vagyok. Mindent egybevéve elég jól tartom magam. Most kapcsold át a hívást!

A Danilo nevű férfi egy hosszú pillanatig hallgatott. A személyzeti főnök. Nagy döntést kellett meghoznia. Olyan szerepet tölt be, mint egy középvezető. Az ember nem nyaggatja piszlicsáré apróságokkal a nagyfőnököt, de tudnia kell, ha egy látszólag jelentéktelen ügy valójában nagyon is komoly. És a legfőbb bürokratikus szabály: ha kételyeid vannak, törekedj a biztonságra!

Danilo a biztonságos megoldást választotta. Egy kattanás hallatszott, egy hosszú pillanatig halott, néma csönd, aztán még egy kattanás, végül megszólalt egy új hang. Egyetlen szót mondott valami idegen nyelven, ami lehetett halló, igen, tessék vagy mondjad.

– Beszélj angolul! – kezdte Reacher.

– Mit akarsz? – kérdezte Gregory.

– Van hívásazonosítód?

– Miért?

– Hogy lásd, ki hív.

– Azt mondtad Danilónak, Reacher a neved.

– De kinek a telefonjáról beszélek?

Semmi válasz.

– Mind a ketten halottak – folytatta Reacher. – Nem voltak jók semmire. Ahogy a többi embered sem. Úgy hullanak, mint a legyek. Hamarosan nem marad egy sem.

– Mit akarsz?

– El foglak kapni, Gregory. Bántani akartad Maria Shevicket. Nem kedvelem az ilyen alakokat. Meg foglak találni, és gondoskodom róla, hogy úgy sírj, mint egy kislány. Aztán tőből kitépem a lábadat, és agyonverlek vele.

Gregory egy pillanatig hallgatott, aztán így szólt:

– Gondolod, hogy meg tudod tenni?

– Eléggé biztos vagyok benne.

– Akkor nem, ha én talállak meg előbb.

– Nem fogsz – felelte Reacher. – Eddig se találtál meg. Soha nem is fogsz. Nem tudsz megtalálni. Nem vagy elég jó. Amatőr vagy, Gregory, én meg profi. Nem fogod látni, amikor jövök. Emelheted a védelmet Z helyzetig, az se fog segíteni. Azt tanácsolnám, hogy búcsúzz el szépen mindenkitől, és írd meg a végrendeletedet.

Reacher bontotta a vonalat, és kihajította a mobilt az ablakon.

– Danilo... – szólalt meg Abby vékony hangon, bizonytalanul.

– Mi van vele? – kérdezte Reacher.

– Ő volt az.

– Kicsoda?

– Aki bántott.

39. fejezet

Amikor megálltak egy piros lámpánál, Abby belekezdett a történetébe, és még három piros lámpán át folytatta. Halk, vékony, fájdalommal teli hangon beszélt, félénken, bizonytalanul, és zavartan. Reacher csak hallgatta, többnyire nem mondott semmit. Ez tűnt a legjobbnak.

Abby elmesélte, hogy úgy tizenhárom hónappal ezelőtt egy, a Center Streettől nyugatra lévő bárban dolgozott pincérnőként. A hely új volt, felkapott, sok pénzt hozott. Az ukrán vállalkozások zászlóshajója. Ezért aztán mindig volt kidobóember az ajtóban. Többnyire leginkább azért, hogy beszedje a Gregorynak járó százalékot, de időnként a biztonsági őr szerepét is betöltötte. Gregory így intézte a dolgokat. Szerette azt az illúziót kelteni, hogy ad is valamit cserébe. Abby ezt alapvetően el tudta fogadni. Egész felnőtt életében bárokban dolgozott, és tudta, hogy a védelmi pénz a valóság elkerülhetetlen része, és azt is tudta, hogy néha jól jön a kidobóember, mondjuk, ha részegek fogdossák a fenekét, és sikamlós megjegyzéseket tesznek. Többnyire el tudta fogadni, hogy üzletet kell kötni az ördöggel. Próbált kijönni velük, néha félrenézett, máskor neki származott előnye a beavatkozásukból.

Egy este azonban az történt, hogy bejött egy huszon-egynéhány éves fiatal srác, aki a születésnapját ünnepelte. Nyeszlett, vékony fickó, fel volt pörögve, folyton izgett-mozgott, hangosan nevetgélt. De teljesen ártalmatlan volt. Abby igazából azt gyanította, nem is teljesen normális, hiányzik egy kereke, és attól viselkedik ilyen furcsán. Nagyon úgy tűnt. De senkinek sem volt ellene kifogása a vendégek közül. Kivéve egy pasast, aki ezerdolláros öltönyt viselt, és talán másféle környezetet várt el. Kifinomultabbat. Egy nővel volt, aki ezerdolláros ruhát viselt, és mindkettejük testbeszédén látszott, hogy elégedetlenek, szinte sugározták magukból a nemtetszést, egyre tüntetőbb módon adták az ingerült jeleket, míg végül a kidobóember is észrevette.

Erre azt tette, ami a dolga volt. Szemügyre vette az érdekelt feleket, gondosan felmérte a helyzetet abból a szempontból, hogy melyikük lesz a jövőben értékesebb vendég, és melyiküktől várható nagyobb jövőbeli bevétel. Nyilvánvalóan az ezerdolláros öltözéket viselő pár volt az. Drága koktélokat ittak. A számlájuk több száz dollárra fog rúgni. A huszonéves srác hazai márkájú sört kortyolgatott, jó lassan. Az ő számlájának végösszege úgy tizenkét dollár lesz. Tehát a kidobóember felkérte a nyeszlett srácot, hogy távozzon.

– Eddig a pontig még én is rendjén valónak találtam a dolgot – folytatta Abby. – Úgy értem, persze szomorú, és szar ügy, de ez a való világ. Mindenki igyekszik, hogy jól menjen az üzlet. De amikor szemtől szembe kerültek egymással, láttam, hogy a kidobóember gyűlöletet érez a srác iránt. Szerintem a mentális állapota miatt. A fiú tényleg kicsit félkegyelműnek tűnt, és a kidobóember erre reagált, primitív módon. Mintha valami olyat látna benne, akit el kell tiporni. Vagy talán a lelke mélyén félt. Vannak emberek, akikre így hatnak a mentális betegségek. Akárhogy is, kirángatta a srácot a hátsó kijáraton, és majdnem agyonverte. Úgy értem, tényleg nagyon komolyan összeverte. Betört a koponyája, eltört a karja, több bordája, a medencecsontja, a lába. És ezt már nem tudtam elfogadni.

– És mit tettél? – kérdezte Reacher.

– Elmentem a rendőrségre. Persze nyilván tudtam, hogy Gregory lefizeti őket, de úgy gondoltam, valahol csak meg kell húzni a határt, és nekik sem szabad mindent.

– A lényeg, hogy ne ijesszék meg az állampolgárokat.

– De úgy tűnt, hogy ez, ami történt, nem tartozik ebbe a kategóriába, mert nem lett semmi következménye. A rendőrök egyáltalán nem vettek tudomást a feljelentésemről. Gregory nyilván elsimította a háttérben. Valószínűleg egyetlen telefonhívás is elég volt. Engem meg otthagytak magamra, védtelenül.

– És mi történt?

– Az első napon semmi. Aztán a fegyelmi bizottság elé citáltak. Imádják az ilyesmit. A szervezett bűnözés világa bürokratikusabb, mint az állami postahivatal. Négyen ültek egy asztal mögött. Danilo elnökölt. Ő meg sem szólalt, csak figyelt. Először én sem akartam beszélni. Úgy értem, baromságnak tartottam az egészet. Nem nekik dolgozom. Nem ők hozzák a szabályokat. Úgy gondoltam, feldughatják a fegyelmi bizottságukat. Aztán elmagyarázták, mi a valóság. Ha nem működöm együtt, akkor soha többé nem fogok munkát kapni a Center Streettől nyugatra. Vagyis az állások fele kiesne. Ezt nem engedhettem meg magamnak. Éhen haltam volna. El kellett volna hagynom a várost, és máshol újrakezdeni. Úgyhogy végül azt mondtam, jó, mindegy, belemegyek.

– És hogy zajlott a dolog?

Abby vállat vont, megrázta a fejét, és nem válaszolt közvetlenül a kérdésre, csak folytatta:

– Be kellett ismernem, hogy bűnt követtem el, részletesen. El kellett magyaráznom, mi indított erre, és be kellett bizonyítanom, hogy beláttam a tévedésemet. Őszintén újra meg újra bocsánatot kellett kérnem, amiért a rendőrséghez fordultam, amiért kritizáltam a kidobóember viselkedését, és úgy gondoltam, én jobban tudom, mi a helyes. Meg kellett ígérnem, hogy megváltozom. Biztosítottam őket, hogy nyugodtan hagyhatják, hogy továbbra is ott dolgozzak. Hivatalosan kérelmeznem kellett. Azt kellett mondanom, hogy „kérem, uram, engedje meg, hogy továbbra is a városnak ezen a felén dolgozhassak”. Kedves hangon, ahogy egy jó kislányhoz illik.

Reacher hallgatott.

– Aztán áttértek a büntetésre. Azt mondták, valamivel demonstrálnom kell a megbánásom őszinteségét. Behoztak egy videókamerát egy állványon. Egyenesen kellett állnom, áll a magasba, váll hátrafeszítve. Azt mondták, pofon fognak ütni, ez a büntetés. Negyvenszer. Hússzor balról, hússzor jobbról. És videóra veszik. Azt mondták, vágjak bátor arcot, és próbáljak nem sírva fakadni. Ne húzódjak el a pofonok elől, hanem büszkén és önként vállaljam, mert megérdemlem.

Reacher hallgatott.

Abby folytatta:

– Beindították a kamerát. Danilo ütött. Borzalmas volt. Nyitott tenyérrel ütött, de nagyon erősen. Fél tucatszor el is estem. Fel kellett állnom, és azt mondani, sajnálom, uram. Megint odaállni egyenesen, önként és lelkesen. Nekem kellett számolni a pofonokat. Egy, uram, kettő, uram. Nem is tudom, mi volt a rosszabb, a fájdalom vagy a megaláztatás. A felénél abbahagyta. Azt mondta, ha akarom, feladhatom, de akkor oda az egyezség. El kell hagynom a várost. Úgyhogy nemet mondtam. Kényszerített, hogy mondjam ki hangosan. Azt kellett mondanom, hogy kérem, üssön tovább. Mire végzett, teljesen vörös lett az arcom, és feldagadt, csengett a fülem, vérzett a szám. Azóta sokat gondoltam a kamerára. Biztos, hogy feltették az internetre a felvételt. Valami nők megalázására specializálódó pornóoldalra. Ott lesz az arcom örökre, ahogy megpofoznak.

Barton előttük haladó furgonja lelassított.

– Oké – bólintott Reacher. – Szóval Danilo volt. Jó tudni.

40. fejezet

A klub egy széles téglaépület alagsorában volt, egy rendes utcában, három háztömbre az első belvárosi toronyházaktól. Kávézók és butikok foglalták el a földszintet, az emeletet irodák és egyéb üzleti vállalkozások, összesen talán tizenkettő. Volt egy közös gazdasági bejáratuk hátul, Barton itt parkolt le. Reacher odaállt mellé a Lincolnnal. Ketten együtt becipeltek minden felszerelést a lifthez. Aztán Vantresca is megérkezett a Jaguarral. Leparkolt a furgon másik oldalán, és kiszállt.

– Én is csatlakozom a bandához.

Barton és Hogan a lifttel felvitték a felszerelést, Reacher és Abby az utcán maradtak. A nő megkérdezte Vantrescától, mi a helyzet Shevickékkel.

– Keményen tartják magukat – felelte Vantresca. – Egy magasabb emeleten vettünk ki nekik szobát. Biztonságosnak tűnik, jó távol esik mindentől. Lezuhanyoznak, alszanak egyet. Megmutattam nekik, hogyan működik a szobaszerviz. Rendben lesznek. Úgy tűnik, elég strapabíróak. Túl öregek már ahhoz, hogy mimózák legyenek. Most legalább tudnak tévét nézni. Örültek neki, bár próbálták nem mutatni.

Abby átadta a második ukrán telefont, amit Reacher nem dobott ki. Vantresca átolvasta az új üzeneteket.

– Tudják, hogy az albánoknak végük. Úgy gondolják, mindkét csoportot szervezett orosz bűnözők támadják. C-re emelték a védelmi fokozatot. Erősítik az őrséget, mindenkit védelmi pozícióba helyeznek. Senki sem juthat át rajtuk. Nagyon drámaian fogalmaznak, felkiáltójelekkel. Mintha egy szlogen lenne valahol a keleti blokkban, egy régi plakáton.

– Említik Trulenkót? – kérdezte Reacher.

– Nem, egyáltalán nem. Feltehetően róla szól az, hogy meg kell erősíteni az őrséget.

– De nem állítják le.

– Erről nincs semmi.

– Tehát valami olyan tevékenységet végez, amit nem lehet félbeszakítani, még akkor sem, ha háborút vívnak egy orosz bandával. Ez azért elárul valamit.

– Mit?

– Azt nem tudom – felelte Reacher. – Beugrott az irodájába?

Vantresca bólintott. Elővett a farzsebéből egy kis cédulát, és átnyújtotta. Egy név meg egy telefonszám állt rajta, washingtoni előhívó számmal. Barbara Buckley, a Washington Post újságírója.

– Csak az idejét pocsékolja – jegyezte meg Vantresca. – Nem fog beszélni magával.

Reacher elvette tőle az ukrán mobilt, és hívta a számot. A telefon kicsöngött. Valaki felvette.

– Ms. Buckley-val beszélek? – kérdezte Reacher.

– Ő most nincs bent – felelte egy hang. – Próbálja később!

A telefon elnémult. Már majdnem dél volt. A nap fele eltelt. Lementek az alagsorba az üres teherlifttel. Barton és Hogan épp a felszerelésüket állították fel. Két barátjuk volt velük a színpadon. Egy férfi gitározott, egy nő énekelt. Hetente egyszer találkoztak itt déltájban.

Reacher hátrább húzódva megállt az árnyak között. A helyiség tágas volt, de a mennyezete alacsony. Ablak nélküli, mivel alagsor volt. A jobb oldali fal mentén végighúzódott a bárpult, volt egy négyszögletes táncparkett, néhány asztal székekkel és állóhelyek. Talán hatvanan voltak odabent, és folyamatosan érkeztek az újabb vendégek. Egy széken ülő férfi mellett haladtak el. Nem az ajtónál helyezkedett el, mint a többi klubban a kidobóember, inkább a lépcső aljában, de a funkciója ugyanaz volt. Számolta a betérőket, és keménynek nézett ki. Tagbaszakadt fickó volt, széles váll, vastag nyak. Fekete öltöny, fehér ing, fekete selyem nyakkendő. A közelebbi bal sarokból egy széles folyosó indult ki, amely a mosdókhoz, a vészkijárathoz és a teherlifthez vezetett. Erről jöttek be. A mennyezeten színes spotlámpák égtek, mind a színpad felé fordítva. Más világítás nem is igen volt. Egy halványan derengő tábla jelezte a vészkijáratot a folyosó elejénél, egy másik tábla a széken ülő férfi háta mögött.

Remek.

Reacher visszaballagott a színpadhoz. Már mindent elrendeztek, a hangfalak lágyan zúgtak és zümmögtek. Barton Precision gitárja az egyik hatalmas hangfalhoz támasztva állt. A póthangszer mellette egy állványon, az esetleges vészhelyzetre. Barton a közelben ült egy asztalnál, és épp ebédelt, hamburgert. Azt mondta, a banda tagjai ingyen ehetnek bármit az étlapról, maximum húsz dollár értékben.

– Miket fogtok játszani? – kérdezte Reacher.

– Többnyire feldolgozásokat. Talán egyet-kettőt a saját számainkból is.

– Hangosak lesztek?

– Ha akarunk.

– Az emberek táncolni is szoktak?

– Ha azt akarjuk, hogy táncoljanak.

– Vegyétek rá őket, hogy a harmadik számnál táncoljanak! Legyen jó hangos, hogy mindenki csak benneteket figyeljen!

– Ez többnyire a legvégén szokott lenni.

– Nincs időnk addig várni.

– Van egy rock and roll egyvelegünk, arra mindenki táncolni szokott. Gondolom, előbbre hozhatjuk.

– Nekem jó lenne – mondta Reacher. – Köszönöm.

Minden rendben. Megvan a terv.

A helyiségben sötét lett, kigyulladtak a színpadi fények, és a banda belekezdett a nyitószámba. Közepes tempójú rockdal volt, a strófák inkább szomorkásak, de a refrén kirobbanóan vidám. Reacher és Abby a helyiség jobb sarka felé sodródott, eltávolodva a széken ülő férfitól. Átvágtak a tömegen a bárpulthoz, a jobb oldali fal mentén, a távolabbi jobb sarkot célba véve. Épp akkor értek oda, amikor a banda belekezdett a második számba, amely gyorsabb és ritmusosabb volt, mint az első. Bemelegítették a hallgatóságot. Felkészítették őket a rock and roll egyvelegre, ami majd utána következik. Elég jól csinálták. Reacher abszurd módon kedvet kapott hozzá, hogy megálljon, és ő is táncoljon. Volt valami ellenállhatatlan a ritmus lüktetésében. Látta, hogy Abby ugyanígy érez. Látta a csípője mozgásán, ahogy előtte ment. Ő is táncolni akart.

Úgyhogy abszurd módon tényleg táncoltak is egy kicsit a sötétben. A tömeg legszélén, a fal mellett rázták, de közben azért haladtak is előre egyenes vonalban, két lépés előre, egy hátra. Egy kicsit kiengedik a gőzt, gondolta Reacher, lazítanak. Elterelik a figyelmüket, vigasztalódnak. Normálisan viselkednek. Ezt kéne csinálnia egy férfinak meg egy nőnek, akik nemrég ismerkedtek meg.

Körülöttük mások is táncra perdültek, egyre többen. Amikor elkezdődött a harmadik szám, mindenki megvadult, az emberek összezsúfolódva ugráltak a parketten, aztán egyre többen a szőnyegeken is, meg-meglökték az asztalokat, kilöttyentek az italok, mindenki megőrült. Vegyétek rá őket, hogy táncoljanak! Legyen jó hangos, hogy mindenki csak benneteket figyeljen! Barton remekül csinálta.

Reacher és Abby abbahagyták a táncot.

Elsurrantak a hátsó fal mellett, a táncolók tömege mögött, a távolabbi bal sarok felé, és így közvetlenül a széken ülő férfi háta mögött lyukadtak ki. Úgy két méterrel odébb vártak a félhomályban, míg meg nem jelent egy csapat későn érkező vendég, akik lefelé jöttek a lépcsőn. A széken ülő férfi felnézett, Reacher pedig odalépett mögé, és megkocogtatta a vállát, mintha barátságosan üdvözölné. Ahogy az emberek néha viccelődni szoktak. Úgy gondolta, a későn jövő vendégek csak ennyit látnak az egészből. Azt azonban már nem látták, hogy valójában a keze besiklott a férfi inggallérja alá, és jól megcsavarva rászorította a nyakára. Azt sem látták, hogy a másik kezével odanyomja a pisztoly csövét a gerincéhez. Kőkeményen. Szinte lyukat üthetett volna rajta úgy is, hogy nem húzta meg a ravaszt.

Reacher előbbre hajolt, és a férfi fülébe súgta:

– Menjünk, sétáljunk egyet!

A bal kezével felhúzta, a jobb kezével meglökte, és lemanőverezte a magas székről. Kiegyenesítette, és egyensúlyba hozta. Még szorosabban szorította a gallérját, Abby odalépett, megtapogatta a férfi zsebeit, és elvette a telefonját meg a pisztolyát. Ez is acél P7-es volt. A banda közben belefogott az egyveleg második számába. Ez még gyorsabb ritmusú és hangosabb volt, mint az előző. Reacher előrehajolt, és a férfi fülébe ordított:

– Hallod ezt a ritmust? Akár le is lőhetnélek négynegyedes ütemre, és a kutya se venné észre. Úgyhogy csináld szépen azt, amit mondok!

Végiglökdöste a férfit a bal oldali fal mentén. Mereven, esetlenül botladoztak: négylábú árnyékfigura, amilyet Shevickék előszobájában látott. Abby egy méterre lemaradva követte őket, az embereket kerülgetve. A banda közben rázendített az egyveleg harmadik részére, ami még gyorsabb és még hangosabb volt. Reacher tovább taszigálta a férfit. Szinte futva tették meg az utat a folyosó elejéig a teherlifthez, amivel felmentek az utcára, a bejárathoz, ki a napfényre. Elrángatta a férfit a Lincoln farához, ott megállította.

Abby lenyomta a távirányítón a csomagtartó nyitógombját.

A tető felemelkedett.

Két holttest feküdt benne. Fekete öltönyben, nyakkendővel. Elernyedt, élettelen, véres, bűzlő.

A férfi elfordította a tekintetét.

– Te is ilyen leszel egy perc múlva, ha nem válaszolsz a kérdéseimre.

A férfi hallgatott. Nem bírt megszólalni. Túl szoros volt a gallérja.

– Hol dolgozik Maxim Trulenko? – tette fel a kérdést Reacher.

Még egy centivel szorosabbra fogta a gallérját. A férfi kapkodva vette a levegőt. Balra nézett, jobbra, fel az égre, mintha azt keresné, milyen lehetőségei vannak. Mintha lennének lehetőségei. Aztán lenézett a két halottra a csomagtartóban.

Meredten bámult.

– Ez az unokatestvérem – szólalt meg.

– Melyik? – kérdezte Reacher. – Amelyiket fejbe lőttem, vagy amelyiket a nyakán?

– Együtt jöttünk ide Odesszából. New Jersey-be.

– Összetévesztesz valakivel, akit ez érdekel. Kérdeztem valamit. Hol dolgozik Maxim Trulenko?

A férfi azzal a szóval válaszolt, amit az üzenetekben is olvastak. A biológiailag nem pontos kifejezés, ami jelenthet méhkast, darázsfészket vagy vackot. Valami olyan helyet, ahol zúgás, zümmögés vagy nyüzsgés van.

– És ez hol van? – kérdezte Reacher.

– Nem tudom – felelte a férfi. – Titkos akció.

– Mennyire nagyszabású?

– Nem tudom.

– Ki dolgozik még ott?

– Nem tudom.

– Danilo vagy Gregory ott dolgozik?

– Nem, ők az irodában dolgoznak.

– Az egy másik helyen van?

– Mihez képest másik?

– Amit az előbb mondtál. A méhkashoz képest.

– Persze, másik.

– Az iroda hol van?

A férfi megnevezett egy utcát és egy keresztutcát.

– A taxitársaság hátsó helyiségében, szemben egy zálogházzal, egy óvadékkölcsönző mellett.

– Jártunk ott – szólt közbe Abby.

Reacher bólintott. Odébb csúsztatta a kezét a férfi gallérján, hátulról oldalra. A gallér mögé nyúlt az ujjaival, amíg meg nem érezte a tenyerében a nyakkendőt a gallér alatt. A selyem nyakkendő ezen a részén úgy négy centiméter széles volt. A selyem szakítószilárdsága nagyobb, mint az acélé. Azért olyan színjátszó a felülete, mert a szálai háromszögletű keresztmetszetűek, mintha meghosszabbított prizmák lennének, ami szép dolgokat csinál a fénnyel. Ezenkívül a szálak olyan szorosan összekapaszkodnak, hogy szinte lehetetlen széthúzni őket. Egy acélkábel hamarabb elpattanna.

Reacher ökölbe zárta a kezét. Annyira megszorította az összemarkolt anyagot, amennyire csak bírta. A keze először előrefordult, így a bütykei a gallér szélével egy vonalba kerültek. Mintha fél kézzel kapaszkodva lógna egy létrafokról. Aztán maga felé fordította a hüvelykujját, a kisujjánál lévő bütyköt pedig eltávolította magától. Mintha próbálná elfordítani a létrát. Mint egy repülőgép propellere. Vagy mintha a kantárral próbálna elfordítani egy lovat. A kisujja bütyke ettől belenyomódott a férfi nyakába, így a másik oldalát még jobban szorította az acélkábelnél is erősebb nyakkendő. Reacher egy darabig így tartotta, aztán még egyszer kis szögben elfordította a kezét, aztán még egyszer. A férfi nyugodt maradt. A nyomás két oldalról nehezedett a nyakára, nem elölről és hátulról, így nem volt fojtogató. Nem vergődött kétségbeesett pánikban. A nyakában elzáródtak az artériák, és nem jutott több vér az agyába. Nyugodt lett. Békés. Mintha valami kábítószer hatna rá. Melegben és kényelmesen érezte magát.

Elálmosodott.

Már majdnem megvan.

Majdnem vége.

Reacher még egy percig így tartotta, a biztonság kedvért, aztán bedöntötte a csomagtartóba, az unokatestvére mellé, és rácsapta a tetőt. Abby ránézett. Mintha azt kérdezné: Akkor egyenként mindet kinyírjuk? De nem volt benne semmi helytelenítés vagy vád. Csak egyszerű információkérés. Igen, remélem, felelte magában Reacher.

Hangosan csak annyit mondott:

– Meg kéne próbálni újra felhívni a Washington Postot.

Abby odaadta a halott fickó mobilját. Volt rajta egy új üzenet, amit még nem olvastak. Egy nagy zöld buborékban ott szerepelt Reacher fényképe is. A váratlanul készült fotó, amit a kocsmában csinált a pénzkölcsönző a telefonjával. A fotó alatt több sor cirill betűs szöveg. Valami jó hosszú lista.

– Most meg vajon mi a fene a problémájuk? – kérdezte Reacher.

– Vantresca majd megmondja.

Reacher felhívta a Washington Post számát, emlékezetből. A telefon kicsöngött, felvették.

Megint ugyanazt kérdezte:

– Ms. Buckley-val beszélek?

– Igen...?

– Barbara Buckley?

– Mit óhajt?

– Lenne itt két dolog az ön számára – mondta Reacher. – Egy jó hír meg egy jó sztori.

41. fejezet

A háttérben Reacher mindenféle nyüzsgést hallott. Egy tágas helyiség lehetett, talán alacsony mennyezettel. Billentyűzetek kopogása, egy tucatnyi ember beszélgetésének halk zsongása.

– Ha jól sejtem, épp a szerkesztőségi szobában van az íróasztalánál.

– Nem mondja? Maga egy Sherlock Holmes – felelte Barbara Buckley.

– Gondolom, van ott egy csomó tévé, amin a kábeltévék híradói mennek.

– Több száz.

– Lehetséges, hogy az egyiken éppen most mutatják, hogy tűz ütött ki egy fűrésztelepen egy bizonyos városban, amit ön is jól ismer.

Semmi válasz.

Reacher folytatta:

– A jó hír az, hogy ez a fűrésztelep volt az albán bűnszövetkezet főhadiszállása. Porig égett minden. A legtöbben bent hevernek, holtan. A többiek kereket oldottak. A banda a múlté. Amit magának mondtak, amikor pár hónappal ezelőtt találkozott velük egy étterem hátsó helyiségében, már nem érvényes. A mai naptól kezdve a fenyegetések örökre el vannak törölve. Úgy gondoltuk, fontos lenne, hogy a lehető leghamarabb értesüljön erről. Ez az áldozatok jogaival kapcsolatos protokoll része.

– A rendőrségről beszél?

– Szigorúan véve nem.

– De valamilyen rendfenntartó szervet képvisel?

– Mondjuk úgy, hogy azoknak sok szintje létezik.

– És maga melyik szinten van?

– Hölgyem, a legnagyobb tisztelettel mondom, de ön mégiscsak újságíró. Vannak dolgok, amiket jobb nem kimondani hangosan.

– Úgy érti, meg tudná mondani, de akkor meg kéne ölnie?

– Ilyet nem szoktunk mondani.

– Abból a városból hív?

– Jobban szeretném, ha nem említenénk konkrét helyeket. De annyit elárulok, hogy elég meleg van itt.

– Várjon csak! Hogy talált meg egyáltalán? Senkinek sem beszéltem a fenyegetésekről, amiket kaptam.

Reacher vett egy nagy levegőt, hogy belekezdjen az előre átgondolt forgatókönyv második részébe, de a nő megelőzte. Ahogy egy oknyomozó újságíróhoz illik, villámgyors következtetésekkel, feltételezésekkel és merész találgatásokkal nagyjából ugyanott lyukadt ki, ahová Reacher is szeretett volna elérkezni.

– Várjon! Az egyetlen ember, aki bármit tudhatott az egészről, az a fickó, aki kivitt a reptérre. A helyi segítőm, aki régebben a seregben szolgált, elég magas rangban. Ezt biztosan tudom, mert természetesen utánanéztem. Tehát ő mondhatta el a dolgot, feltehetően egy barátjának vagy kollégájának, akit érdekelnek bizonyos ügyek, valószínűleg a Pentagonban. Tehát valószínűleg maga onnan hív. Valami titkos, hárombetűs rövidítéssel jelölt hivatalból, amiről soha senki nem hallott.

– Ezt inkább nem szeretném sem megerősíteni, sem cáfolni – felelte Reacher.

– Mindegy, hagyjuk! – A nő vett egy nagy lélegzetet, és kissé megváltozott a hangja. – Nagyra értékelem, hogy felhívott. Köszönöm. A protokolljuk jól működik.

– Jobban érzi magát?

– Azt mondta, lenne egy sztorija is számomra. Ez lenne az? Hogy az albánoknak végük?

– Nem – felelte Reacher. – Valami más. Önhöz is köze van.

– Én nem fogok nyilvánosság elé állni ezzel. Ejtettem a sztorit. Egy félelmet nem ismerő riporter nem ezt tette volna.

– Ez most az érem másik oldala – mondta Reacher. – Most inkább arról szólna a történet, hogy a félelmet nem ismerő riporter kinyomozza az ügyet, és a végére jár. A kutatásának köszönhetően, amit korábban már úgyis elvégzett. Nem ok nélkül ment ebbe a városba. És nem az albánok miatt. Úgy tűnt, sokkal jobban érdeklik az ukránok. Sokat segítene nekünk, ha megtudhatnánk, igazából miért érdeklődött irántuk.

– Nem egészen értem.

– Mit gondolt, mivel foglalkoznak az ukránok?

– A kérdést értem. Azt nem értem, hogy miért érdekli ez. Ha egy titkos hárombetűs hivatalban dolgozik, akkor nyilván tudja, miért küldték oda a városba. Vagy mostanában így csinálják? A valódi nyomozói munkát kiszervezik a sajtónak?

Reacher megint nagy levegőt vett, és belekezdett a forgatókönyv harmadik részébe:

– Ön nyilván valahonnan információkhoz jutott, ahogy persze mi is. De nem ugyanabból a forrásból, ahonnan mi. Ebben meglehetősen biztos vagyok. Tehát ha hagyjuk, hogy ön legyen a show sztárja, mi pedig szépen meghúzódunk az árnyékban, akkor elterelődik a gyanú, és így megvédelmezhetjük a saját forrásainkat. Ők szépen túlélik az egészet, és folytatják tovább a munkájukat, ami később nekünk fontos lehet. De a bevetés szabályai megkövetelik tőlünk, hogy mielőtt lecsapunk, hihető vádakat halljunk egy hiteles személy szájából. Nem találhatunk ki csak úgy dolgokat. Újból át kell tekintenünk mindent, amit tudunk.

– Készül felvétel erről a beszélgetésről?

– Ahhoz az engedélyét kéne kérnem.

– Be fogják ismerni a nyilvánosság előtt, hogy én oldottam meg az ügyet?

– Azt hiszem, kénytelenek is leszünk így beállítani a dolgot. Mindenkinek ez lesz a legjobb. A mi embereink így a háttérben maradhatnak. És minket amúgy sem érdekel a dicsőség. Én nem akarok a tévében szerepelni.

– Újságíró vagyok. Engem senki sem nevezne hiteles személynek.

– Csak azért van szükség erre, hogy eleget tegyünk bizonyos hivatalos követelményeknek. Akár egy tarot-kártya-elemzőt is elfogadnánk forrásnak.

– Az egész egy híreszteléssel kezdődött, amit egy barátom barátjától hallottam. A sztori lényege az volt, hogy bármit állítanak is a politikusok, profi hírszerzők a nyomára jutottak, hogy az interneten terjedő álhírek egészen a moszkvai kormányig visszakövethetők. Elég jól sikerült blokkolniuk az álhíreket, de hirtelen történt egy nagy visszaesés ezen a téren. Azt suttogták, hogy az oroszoknak valahogy sikerült bejutni az országba, most már az Egyesült Államokon belülről működnek, és a blokkolás így már nem működik.

– Értem – bólintott Reacher.

– Én elkezdtem töprengeni ezen. Nyilván nem az orosz nagykövetségről jön a dolog, mert arról tudnánk. Teljes mértékben lehallgatjuk őket. És nem költöztették át ide az egész projektet, mert nem csak minket céloznak meg ezzel. Az egész világot meghekkelik. Tehát nyilván kiszervezték az amerikai tevékenységkört valakinek, aki már megvetette a lábát itt, az országban. Egyszerű üzlet. Mint egy franchise. De vajon kinek? Az orosz szervezett bűnözők, akik itt, az Egyesült Államokban működnek, nem elég jók, és különben is kizárt, hogy az orosz kormány velük akarna üzletelni. Próbáltam rájönni, akkor kiket bízhattak meg. Rendelkeztem néhány információval. A szerkesztőségben dolgozó számítógépes fiúk követik az ilyen híreket. Náluk is vannak különböző tabellák, mint a NFL-ben. A kisebb volt szovjet tagállamok mind nagyon erősek technológiai téren, például az észtek. És úgy tippeltek, hogy az ukránok is. De Moszkva és Kijev nem állhat szóba egymással hivatalosan. Viszont Moszkva tárgyalhat az ukrán szervezett bűnözői csoportokkal itt, az Egyesült Államokban. Ugyanazok az emberek, ugyanolyan tehetségesek, csak épp nem Ukrajnában vannak. És az oroszok így tökéletesen fedezve is lennének. Ez a kapcsolat roppant valószerűtlen. A számítógépes fiúk azt mondták, az ukránok elég jól értik a dolgukat ahhoz, hogy technológiailag megoldják a feladatot. Így aztán arra a következtetésre jutottam, hogy csakis ez történhetett: éves szerződést kötött egymással az orosz kormány és egy ukrán szervezett bűnözői csoport itt, Amerikában. Valószínűleg több tízmillió dollárt fizetnek nekik. Nincs rá semmi bizonyítékom, de bármiben fogadnék, hogy igazam van. Mondjuk, hogy újságírói megérzés.

– Értem – ismételte Reacher.

– Aztán néhány hónappal ezelőtt az történt, hogy hirtelen sokkal jobbak lettek. Meghaladták az „elég jó” szintet. Gyakorlatilag egyik napról másikra szintet léptek, és tényleg nagyon okos dolgokat kezdtek csinálni. A fiúk azt mondták, szerintük csatlakozhatott hozzájuk egy új szakértő. Másképp ez nem történhetett volna meg. Talán egy szaktanácsadó Moszkvából. Úgyhogy odamentem a városba, hogy utánanézzek a dolognak. Naiv módon azt gondoltam, hogy talán látok majd egy oroszt, aki elveszetten téblábol az utcákon.

– Tehát az volt a szándéka, hogy nyilvánosságra hozza a sztorit.

– De végül nem tettem meg.

– Hol tudott volna kutatni?

– Erről fogalmam sem volt. Ez lett volna a következő lépés, hogy kiderítsem, de soha nem jutottam el odáig.

– Értem. Köszönöm.

– Ennyi elég volt?

– Egy hiteles személy szájából elhangzott egy hihető ok, ami felhatalmaz minket arra, hogy lépjünk. Mindent kipipálhatunk.

– Köszönöm még egyszer, amit a hívás elején elmondott. Sokkal jobban érzem magam.

– Remek érzés, hát nem? – mondta Reacher. – Maga életben van, ők meg nem.

Miután leadták az egyórás műsort, Barton és Hogan felmentek az alagsorból az utcára. Kifáradva és megizzadva cipelték a felszerelésüket, Vantresca segített nekik. Elolvasta az új üzenetet, amihez a fotót is csatolták.

– Ez abszurd – jegyezte meg.

– Engem is meglepett – mondta Reacher.

– Nem a fotó. Az üzenet magától Gregorytól származik. Azt mondja, maga az előőrse a támadásnak, ami olyan irányból jön, amit nem tud megbízhatóan meghatározni. Az is lehetséges, hogy maga a kijevi kormány ügynöke. Tehát mindenáron el kell kapni, és élve kell bevinni.

– Gondolom, ez még mindig jobb, mint a másik lehetőség.

– A kidobóember mondott valamit?

– Sok mindent – felelte Reacher. – De az újságírónő még többet.

– Beszélt magával?

– Az egész ügy középpontjában az interneten terjesztett álhírek állnak. Oroszországból kezdték, de ma már innen, az Egyesült Államokból csinálják. Már nem tudjuk blokkolni őket. A nő rájött, hogy Moszkva ukránokat bérelt fel a munkára. Aztán úgy két hónappal ezelőtt egyik napról másikra nagyot ugrott a tevékenységük színvonala. A szerkesztőségben dolgozó számítógépes fiúk szerint az ukránok egy új szakértőt alkalmaznak. Nincs más magyarázat.

– Trulenko úgy két hónapja tűnt el.

– Pontosan – bólintott Reacher. – És nagyon ért a számítógépekhez. Ő végzi el a munkát. Az orosz kormány fizet Gregorynak, Gregory fizeti Trulenkót. Miután nyilván lefölöz magának egy szép kis százalékot. Olyan lehet ez neki, mint egy karácsonyi ajándék. Az újságírónő azt mondta, akár több tízmillió dollárt is fizethetnek neki.

– És a kidobóember mit mondott?

– Ez az egész egy titkos akció, aminek a helyszíne egészen máshol van, mint a központi iroda. Hogy hol van a központ, mekkora, kik dolgoznak ott, vagy hányan, azt már nem tudja.

– És erre azt mondja, hogy sokat elárult?

– Ha összerakjuk a két dolgot, amit megtudtunk, akkor elkezdhetjük kitalálni, hogy mire van szükségük. Biztonságra, szálláshelyre, megbízható áramforrásra, megbízható, nagy sebességű internetkapcsolatra, olyan helyre, ami elszigetelt, de azért elég közel van mindenhez, hogy könnyű legyen odaszállítani az ellátmányt és egyebeket.

– Ez bármelyik alagsor lehet a városban. Áthúzzák az elektromos vezetékeket, és beraknak pár ágyat.

– Azért ennél több kell – mondta Reacher. – Éves szerződésük van, amit nyilván mindig megújítanak. Lehet, hogy nagyon hosszú távú projektről van szó.

– Oké, akkor az új vezetékeken kívül még szépen kifestették a falakat, és szőnyeget tettek a padlóra. És mondjuk franciaágy van.

– El kéne kezdeni megkeresni a helyet – jegyezte meg Abby.

– Előbb van még valami más dolgunk – mondta Reacher. – Erről a rémes fotómról jutott eszembe. Meg akarom látogatni azt a fickót a kocsmában. Elmúlt dél. Fogadni mernék, hogy épp egy csomó visszafizetés esedékes. Shevickéknek ma kell fizetni a kórházban, és még mindig hiányzik egy ezres.

Most Abby vezetett. Reacher érezte, hogy a kocsi farát lehúzza a csomagtartó súlya. Több mint kétszázötven kiló. Valószínűleg ezzel nem számoltak, amikor a Lincolnt tervezték.

Megálltak a kocsmától kicsit távolabb, egy mellékutcában. Vajon a C helyzet azt jelenti, hogy mindenhová állítottak őröket? Reacher úgy tippelt, azért nyilván nem mindenhová. Ahhoz nincs elég emberük. Csak ott erősítik meg a védelmet, ahol a leginkább indokolt. A legértékesebb célpontoknál. Vajon a pénzkölcsönző vállalkozás ilyennek számít? Nem volt biztos benne. Kiszállt a kocsiból, és óvatosan kinézett a saroknál, épp csak a fél szemével kilesve a téglafal mellett.

Az utca üres volt. Egyetlen autó sem parkolt a kocsma előtt. Nem ácsorogtak a falhoz támaszkodva öltönyös fickók.

Reacher visszaült a kocsiba, áthajtottak a kocsma utcáján, megkerülték a háztömböt, és befordultak a mögötte lévő sikátorba. A város régi negyede volt ez, nagyjából akkoriban épült, amikor Alexander Graham Bell feltalálta a telefont, úgyhogy minden, ami ennél újabb, már utólag épült hozzá. Megdőlt póznák tartották a lógó villanyvezetékeket és az erre-arra elágazó kábeleket. Voltak vízórák, gázórák, villanyórák, találomra felcsavarozva a falakra, és embermagasságú szemeteskonténerek.

A kocsma hátsó kijáratánál egy fekete Lincoln állt, üresen. Nyilván a sápadt arcú fickó kocsija. Várja a gazdáját, hogy majd hazamenjen vele a nap végén. Abby közvetlenül mögötte leparkolt.

– Tudok segíteni? – kérdezte.

– Szeretnél? – kérdezett vissza Reacher.

– Igen.

– Sétálj előre a bejárathoz! Menj be a kocsmába, mint egy átlagos vendég. Egy pillanatra állj meg az ajtóban. A fickó a jobb hátsó sarokban üldögél. Indulj el felé!

– Minek?

– Azt akarom, hogy valami terelje el a pasas figyelmét. Így téged fog bámulni. Részben mert új vendég vagy, de leginkább azért, mert te vagy a legjobb csaj, akit aznap látott. Vagy talán egész életében. A pultossal ne törődj, bármit is mond! Egy seggfej.

– Értem.

– Akarsz egy pisztolyt?

– Kéne?

– Ártani nem árthat.

– Oké.

Reacher odaadta a kidobóembertől elvett a H&K-t. Az ő kezében kicsinek és törékenynek tűnt, Abbyéban óriásinak. A nő párszor megemelte, hogy megbecsülje a súlyát, aztán a zsebébe dugta. Elindult kifelé a sikátorból. Reacher megkereste a hátsó bejáratot. Egyszerű acélajtó, tompa és fénytelen, jó régi, összekaristolt, alul behorpadva, a taligák és a kézikocsik miatt. Lenyomta a kilincset. Nem volt bezárva. Nyilván a városi szabályzat előírása miatt. Tűz esetén vészkijáratként is szolgál.

Reacher besurrant. Egy rövid folyosó végén találta magát. Jobbra és balra mosdók nyíltak. Majd egy ajtó következett, csak a személyzet részére, aztán már a kocsma helyisége, csak épp most a másik irányból tárult fel előtte, mint amikor a bejáraton lépett be. A bárpult most a közelebbi jobb sarokba esett, a padlón kitaposott útvonal az ajtó felé vezetett, a két sorban álló négyszemélyes asztalok között. Minden ugyanolyan volt, mint legutóbb. Még mindig gyenge volt a világítás, a levegőben kilöttyent sör és fertőtlenítő szaga terjengett. Most öt vendég volt, mindegyik magányosan ücsörgött, külön asztaloknál, az italukat szorongatták védelmezően, és nyomorúságos arcot vágtak. A pult mögött ugyanaz a kövér csapos, most már hatnapos szakállal, de a vállán tiszta törlőruhával.

A sápadt fickó ott ült a leghátsó asztalnál, Reachertől balra. Ugyanúgy, ahogy korábban. Az arca szinte világított a félhomályban. Szőke haja fénylett. Vastag, fehér csukló, nagy fehér kéz, vastag fekete notesz. Ugyanaz a fekete öltöny, fehér ing, fekete selyem nyakkendő. Ugyanaz a tetoválás a nyakán.

Abby belépett a főbejáraton. Ahogy becsukódott mögötte az ajtó, megállt. Egy igazi performance. Minden tekintet rászegeződött. Lágyan megvilágította hátulról az ablakokban pislákoló neonreklámok fénye. Apró termetű, fiús, karcsú, fekete ruhában. Rövid, fekete haj, csillogó szem. Félénk, de ragadós mosoly. Egy idegen, aki véletlenül tévedt be ide, és azt reméli, kedves fogadtatásra lel.

De nem így lett. Mind az öt vendég elfordult. A pultos azonban nem. A sápadt fickó sem. Abby elindult, ők pedig követték a tekintetükkel.

Reacher tett egy lépést. Már majdnem két méterre volt a sápadt férfi mögött, és oldalról is majdnem két méterre megközelítette. A férfi a szeme sarkából már észrevehette volna őt, de remélhetőleg Abby töltötte be a látóterét. A lány tovább közeledett, Reacher pedig tett még egy lépést előre.

A pultos odakiáltott:

– Hé!

Ő észrevette Reachert a szeme sarkából. Két méterrel mögötte volt, és két méterrel oldalra. Aztán a következő pillanatban annyi minden történt egyszerre, mint egy bonyolult balettelőadásban. Vagy egy hármas összjátékban egy baseballmeccsen. A sápadt férfi hátrafelé pillantott, és fel akart állni, Reacher odébb lépett, a pult felé, ahol két kézzel elkapta a pultos kövérkés fejét, kicsit felugrott, hogy nagyobb erőt tudjon kifejteni, és lecsapta a mahagónipultra, mintha egy kosárlabdát zsákolna be jó magasról, aztán ahogy a földre huppant az ugrásból, ugyanazzal a lendülettel visszafordult a sápadt fickó felé, tett két lépést, és behúzott neki egy kolosszális jobbegyenest, teljes mozgó tömegét beleadva, egyenesen az arca közepébe, miközben az épp felemelkedett a székéről. A férfi úgy repült el hátrafelé, mintha ágyúból lőtték volna ki. A hátára esett, odébb csúszott, elterült a padlón, az orra és a szája vérzett.

Mind az öt vendég felpattant, és az ajtó felé igyekezett. Talán ez a hagyományos helyi reakció ilyen helyzetekben. Reacher csak dicsérni tudta ezt a szokást. Így nem maradnak tanúk. A bárpultra vér folyt, és pár kitört fog hevert rajta. A pultos beesett a pult mögé, nem lehetett látni.

– Gondolom, mégsem engem figyelt végig – jegyezte meg Abby.

– Mondtam, hogy egy seggfej – felelte Reacher.

Leguggoltak a földön fekvő sápadt férfi mellé, elvették a pisztolyát, a telefonját, a kocsikulcsát és a zsebében lévő nagyjából nyolcezer dollárt. Az orra csúnyán betört. A száján át vette a levegőt. A szája sarkában kis vérbuborékok jelentek meg. Reachernek eszébe jutott, ahogy megkocogtatta a csontvázujjával a fénylő koponyáját, fenyegető célzásként. Így buknak el a hatalmasok, gondolta.

– Igen vagy nem? – kérdezte Abbytől.

A nő egy pillanatig hallgatott.

Aztán meghozta az ítéletet:

– Igen.

Reacher a fickó szájára szorította a tenyerét. Nem volt könnyű odanyomni, mert síkos volt a vértől. De sikerült. A fickó arra pocsékolta az idejét, hogy a zsebe felé nyúlkált, a pisztolyát keresve, de az már nem volt ott. Aztán az életéből hátralévő időt arra pazarolta, hogy a sarkával kapálózott, és hasztalanul rángatta Reacher csuklóját. Aztán elernyedt, és nem mozdult többé.

A sápadt fickó Lincolnjával mentek, mert annak üres volt a csomagtartója. Sokkal könnyebben gurult. A belvárosba hajtottak, és leparkoltak egy tűzcsap mellett, egy sarokra Shevickék hoteljétől. Abby megnézte az újonnan megszerzett telefont. Nem voltak új üzenetek. Semmi azóta, hogy Gregory kifejtette az összeesküvés-elméletét.

– Azt a saját telefonjáról küldte? – kérdezte Reacher.

Abby összehasonlította a korábbi üzenetekkel.

– Azt hiszem. Nem a szokásos számról.

– Újból fel kéne hívnunk, hogy tájékoztassuk az eseményekről.

Abby hívta a számot, és kihangosította a telefont. Hallották, ahogy kicsöng. Aztán valaki felvette. Gregory megszólalt, egy szót mondott, röviden, sürgetően, valószínűleg nem halló volt, inkább mondjad vagy igen.

– Beszélj angolul! – kezdte Reacher.

– Te vagy az.

– Épp most veszítettél el még két embert. El foglak kapni, Gregory.

– Ki vagy?

– Nem Kijevből jöttem.

– Akkor honnan?

– A katonai rendőrség 110-es különleges egységétől.

– Az meg micsoda?

– Hamarosan megtudod.

– Mit akarsz tőlem?

– Elkövettél egy hibát.

– Milyen hibát?

– Átléptél egy határt. Úgyhogy állj készen! Itt a bosszú ideje.

– Amerikai vagy.

– Ízig-vérig.

Gregory egy hosszú pillanatig hallgatott. Nyilván törte a fejét. A kiterjedt hálózatára gondolt, amit a megvesztegetésekkel kiépített, a megzsírozott tenyerekre, a megvakart hátakra, a szívességekre, amikkel jöttek neki, a gondosan kiépített korai figyelmeztető rendszerre, aminek réges-rég figyelmeztetnie kellett volna a veszélyre. De sehonnan nem kapott semmiféle jelzést.

– Nem zsaru vagy – állapította meg. – És nem egy kormányzati szerv embere. Egymagad vagy, ugye?

– És gondolom, ettől csak még nehezebb lesz neked elfogadni, amikor majd a szervezeted romokban hever, és rajtad kívül az összes embered meghalt, mert te maradtál utolsónak életben, és akkor belépek az ajtón.

– Nem fogsz a közelembe jutni.

– Eddig mennyire haladok jól?

Nem kapott választ.

– Állj készenlétben! – mondta Reacher. – El foglak kapni.

Aztán kinyomta a hívást, és kihajította a telefont az ablakon. Továbbhajtottak, befordultak a sarkon, és leparkoltak Shevickék szállodája előtt, egy olyan helyen, ahol csak tíz percre szabad megállni.

42. fejezet

Reacher és Abby lifttel felmentek Shevickék szobájához. New York-i vagy chicagói mércével mérve a hotel épülete közepes magasságúnak számított, de errefelé valószínűleg százötven kilométeres körzetben ez volt a legmagasabb pont. Megkeresték a szobájukat. Maria Shevick kinézett a kukucskálónyíláson, mielőtt beengedte őket. Kisebbfajta lakosztályuk volt, külön nappalival. Minden friss, vadonatúj, tiszta. Volt benne két hatalmas, a padlótól a mennyezetig érő ablak, amelyek a sarokban derékszögben értek össze. Kora délután volt, a nap még magasan állt az égen, a levegő kristálytiszta. A kilátás pompás. A város úgy terült el alattuk, mintha a hotelben szerzett térkép, amelyet Reacher korábban tanulmányozott, megelevenedett volna.

Abby elővette a pénzt. A papírszalaggal átfogott tízezer dollárt, amit a kriptává vált fűrésztelepen szereztek, és a majdnem nyolcezer dollárt a kocsmából. Annyi bankjegy volt, hogy ahogy lerakta őket a kisasztalra, egy részük le is csúszott a földre. Shevickék szinte kacagtak örömükben. A mai nap problémája megoldódott. Aaron úgy döntött, befizeti a bankban a számlájukra, aztán onnan átutalja a kórháznak a megszokott módon. Hogy megőrizze a méltósága utolsó foszlányát. Abby felajánlotta, hogy elkíséri a belvárosi bankfiókba, csak hogy ne egyedül menjen. Nincs rá semmi más oka. Nem lenne szükség rá. Aaron járása sokat javult, és a Center Streettől keletre eső rész már teljesen biztonságos. Úgyhogy csak a társaság kedvéért megy vele. Együtt távoztak, Reacher pedig visszament az ablakhoz és a szép kilátáshoz. Maria letelepedett a háta mögött a keskeny kanapéra.

– Magának vannak gyerekei? – kérdezte.

– Nem hinném – felelte Reacher. – Legalábbis nem tudok róla.

Az odalent elterülő várost bámulta, a körteforma kövérebb részét. A sarokablakból belátta a teljes északnyugati negyedet. Egy óraszámlapon nézve mondjuk a kilencestől a tizenkettesig eső részt. A Center Street közvetlenül alattuk húzódott. A közelben, az utca bal oldalán két irodaház magasodott és egy másik hotel toronyépülete. Vadonatújnak tűntek. Merészen törtek fel a magasba az egyforma három-négy emeletes épületek összefüggő szőnyegéből, amelyek többnyire téglából készültek, régiek és lerobbantak voltak. Sokszor toldozott-foldozott, ezüstös színű lapos tetők. A legtöbb házon légkondicionálók dobozai, szögvassal felszerelve. Fémmel bevont kémények meredeztek az éttermek konyháiból, trambulin nagyságú műholdas antennák, a legfelső emeleten nyitott parkolóházak. Az utcák keskenyek voltak, némelyiken dugók alakultak ki, mások üresek és csöndesek. Aprócska emberalakok jöttek-mentek, balra fordultak, jobbra fordultak, ki-be sétáltak a kapukon. A látkép elhalványodott a ködös távolban.

Bármelyik alagsor lehet a városban – mondta Vantresca.

– És nős? – érdeklődött tovább Maria.

– Nem – felelte Reacher.

– Nem is akarna megházasodni?

– A döntés csak ötven százalékban függ tőlem. Azt hiszem, ez megmagyarázza a helyzetet.

Visszafordult az ablakhoz, és megint kinézett. Úgy vizsgálgatta a látképet, ahogy korábban a térképet. Hol rejtené el egy titkos akció főhadiszállását egy kompetens parancsnok? Milyen helyen? Ahol megfelelő a biztonság, a szálláshely, az áramellátás, az internet-hozzáférés, és ahová könnyű ellátmányt szállítani. Kereste a lehetséges helyeket. Összefüggő szőnyeget alkotó régi barna épületek. Ezüstösen csillogó tetők. Járműforgalom.

– Abby kedveli magát – jegyezte meg Maria.

– Talán – felelte Reacher.

– Nem akarja beismerni?

– Egyetértek, elég sok mindent elvisel miattam. Feltételezem, van rá valami oka.

– Nem gondolja, hogy maga az?

Reacher elmosolyodott.

– Ki maga, az anyám?

Nem kapott választ. Tovább nézelődött kifelé. Ahogy az lenni szokott, a válasz most sem volt egyértelmű, sok tényezőtől függött. Ha a város délnyugati negyede ugyanilyen, mint az északnyugati, akkor akár tíznél kevesebb, vagy akár száznál több hely is szóba jöhet. Attól függ, milyen magasra tesszük a lécet. Hogy mennyire tartjuk fontosnak a biztonságot, a megfelelő szállítási lehetőséget, az áramellátást, az internet-hozzáférést vagy az elszigeteltséget.

– Mik a hírek Megről? – kérdezte.

– Az általános hangulat továbbra is jó. A holnapi CT meg fogja erősíteni a javulást. Mindenki így gondolja. Én személy szerint úgy érzem, szerencsejátékot játszunk. Itt a nagy pillanat. Vagy óriásit nyerünk, vagy súlyos veszteséget szenvedünk.

– Én szívesen vállalnám ezt a kockázatot. Nyerünk vagy veszítünk. Tetszik az egyszerűsége.

– Kegyetlenül brutális.

– Csak ha veszít.

– Maga mindig nyer?

– Ez idáig igen.

– Hogyan képes rá?

– Nem vagyok az – felelte Reacher. – Nem győzhetek mindig. Egy nap veszíteni fogok. Ezzel tisztában vagyok. De nem ma, ezt is tudom.

– Bárcsak orvos lenne!

– Még egyetemi diplomám sincs.

Maria egy pillanatig hallgatott, aztán megszólalt:

– Azt mondta, meg tudja találni Trulenkót.

– Meg fogom találni – felelte Reacher. – Még ma. A banki zárás előtt.

Frank Barton házában jöttek össze újra, az albánok egykori területének kellős közepén. Az égen még mindig ott feketéllett az égő fűrésztelep füstje. Barton és Hogan már hazaértek a koncertről, Vantresca is velük tartott, Reacher és Abby pedig Shevickék hoteljéből érkeztek. Mind összegyűltek a nappaliban, amely megint tele volt zsúfolva a felszerelésekkel. Nem maradhattak a furgonban, ellopták volna.

– Az egésznek az a kulcsa, hogy először is ki kell találnunk, hogy ez a fickó, akinek bele akarunk látni a fejébe, csak simán okos, nagyon okos vagy egy zseni – mondta Hogan. – Mert akkor máris három eltérő jellegű helyet kell keresnünk.

– Gregory elég okosnak tűnik – mondta Reacher. – Biztos, hogy van benne némi patkányravaszság. De nem hinném, hogy az ő döntése volt, hogy hol legyen a rejtekhely, amennyiben egy idegen ország kormánya hivatalos szerződéssel bízta meg több tízmillió dollár értékben. Azt gondolnám, ezen a piacon nagyobb a kereslet, mint a kínálat. Fogadni mernék, hogy volt egy csomó apró betűs feltétel és kikötés, és mindent nagyon alaposan megvizsgáltak, mielőtt jóváhagyták volna. Moszkva a legjobbat akarja. Ők sem ostobák. Rögtön látják, ha valami rossz ötlet. Tehát, ami a hely megválasztását illeti, én azt mondanám, hogy egy zseni fejével kell gondolkoznunk.

– Tehát akkor szükség van megfelelő biztonságra, szálláshelyre, áramellátásra, internet-hozzáférésre, valamint arra, hogy elszigetelt legyen, és könnyen lehessen szállítani oda – foglalta össze Vantresca.

– Kezdjük a végén! – javasolta Reacher. – Könnyű szállítás. Az irodától hány háztömbnyi távolság számít könnyűnek?

– Inkább az a kérdés, hogy milyen fajta háztömb legyen – mondta Hogan. – Én azt mondanám, ebbe a kategóriába az egész belváros belefér. Az üzleti negyed. Bármi, ami a kereskedelmi zónába tartozik. Ott állandóan fura dolgokat szállítanak, nagy a jövés-menés. Senki sem figyel. Nem úgy, mint egy lakónegyedben. Azt mondanám, a belváros széle a természetes határvonal, a Center Streettől nyugatra.

– Viszont az nem elszigetelt – szólt közbe Barton. – A legforgalmasabb helyen van.

– Olyan ez, mint amikor úgy rejtőzik el valaki, hogy tüntetőleg egyáltalán nem rejtőzik el. Fizikailag ugyan nincs elszigetelt helyen, de attól még névtelen és feltűnésmentes. Nagy a jövés-menés a környéken, senkinek nem szúr szemet semmi. Senki sem tudja, hogy hívják a szomszédját.

– Milyen internetkapcsolat kellhet nekik? – kérdezte Reacher.

– Mechanikai szempontból jó robusztus kapcsolódás, ISP-kábel vagy műhold, valószínűleg inkább az utóbbi, mert azt nehezebb lenyomozni – vélekedett Vantresca.

– Rengeteg műholdas tányérantenna van a városban.

– Sokan használják.

– És milyen áramforrás kell nekik?

– Egy nemrégiben bevezetett új hálózat, a szabályzatnak megfelelően, a biztonság kedvéért bővített kapacitással, és egy automata generátor az áramkimaradások esetére. Nem lehetnek áramszünetek. Az tönkreteheti a berendezésüket.

– És milyen szálláshely?

– Hálószobák, fürdőszobák, egy étkező, talán egy tévészoba vagy pihenőszoba, ahol lehet pingpongozni vagy ilyesmi.

– Úgy hangzik, mint egy szövetségi börtön.

– Szerintem ablak is kell – mondta Abby. – Nem az alagsorban van. Ez a szerződés hosszú távra is szólhat. Trulenko egy szupersztár. Talán most épp nincs a csúcson, de akkor is hozzászokott bizonyos színvonalhoz. Úgy akar élni, ami megközelíti a normálist. Meg fogja követelni.

– Oké, akkor ablakok is kellenek – bólintott Reacher. – És akkor elérkeztünk a biztonság kérdéséhez.

– Vasrács kell az ablakra – mondta Barton.

– Vagy elég a névtelenség – vágta rá Hogan. – Egymillió ablak van a városban. Néha ég a villany, néha nem, a kutyát se érdekli.

Vantresca közbeszólt:

– Egyetlen, jól őrizhető és ellenőrizhető belépési pont kell, valahol még kicsivel előtte is kiszűrik az érkezőket, és kicsivel utána is kell még egy utolsó ellenőrzés. Mondjuk, egy alagsoron keresztül lehet bemenni, aztán fel kell menni egy hátsó lépcsőn. Valami ilyesmi. Végig ellenőrzés alatt tartható a látogató, mintha egy hosszú alagúton haladna át. Ha nem is szó szerint, de metaforikusan.

– Tehát akkor hol lehet?

– Ezernyi ilyen épület van a városban. Látta őket.

– Nekem ezek nem tetszenek – mondta Reacher. – Azért, mert mind szorosan egymás mellett állnak, egybeérnek az oldalfalaik. Ez a Navy SEAL-osztagok miatt veszélyes lenne számukra. Hogan elmondta még az elején, hogy mi lenne a taktikájuk. Megkeresnék a vészkijáratokat, a gazdasági bejáratokat, a szellőzőaknákat, a vízvezetékeket, a szennyvízelvezetőket és a többi olyan helyet, ahol be tudnak jutni úgy, hogy áttörik a szomszédos épület falát. Tudjátok, hogy megy ez. Felébresztenek egy öregurat a városháza építési osztályáról, aki előkeres egy poros régi tervrajzot, amin látszik, hogy ez a pince össze van kötve azzal, csak éppen valaki befalazta az átjárót még 1920-ban, de csak egy vékony téglafallal és vacak minőségű habarccsal. Elég ráfújni, és már összedől. Vagy behatolhatnak oldalról is, egy első emeleti falon át. Vagy egy ablakon át, vagy a legfelső emeletről. Kötélen leereszkednek a tetőről. Ne feledjétek, a moszkvai kormány hozta meg a döntést! Nagy üzletről van szó. Lehet, hogy a szerződés évekre szól. Tehát a legmegfelelőbb helyet akarták kiválasztani. És ha valaki, ők meg tudják határozni, melyik az. Ismerik az összes trükkünket. Tudják, hogy a különleges alakulataink pontosan ilyen városi környezetben szoktak gyakorlatozni.

– Viszont ha a városon kívül van a hely, oda nem könnyű ellátmányt szállítani.

– Nincs olyan, hogy lehetetlen. Legfeljebb rossz tervezés van. Szerintem megtalálták, amit akartak. Valahol nagyon közel van, hogy ne legyen probléma beugrani egy csomag cukorral, de azért mégis elszigetelt hely. Legalább száz méterre a legközelebbi szomszédtól. Sziklaszilárd infrastruktúrával, ami a vezetékeket, a kábeleket és az automata generátorokat illeti, és mechanikailag robusztus kapcsolattal. Luxusszálláshely, napos, természetes fénnyel. Olyan hely, ahová lehetetlen oldalról behatolni, vagy akár csak megközelíteni. Alulról sem, felülről sem. A vízvezetéket vagy a szellőzőket se lehet igazán használni. Egyetlen jól őrizhető bejárat van, bőven van alkalmuk már előtte ellenőrizni az érkezőket, és utána is annyi védelmi ellenőrző pontot állítanak fel, amennyit csak akarnak. Moszkva nyilván specifikusan meghatározta, hogy milyen legyen ez az álomhely, és szerintem meg is találták.

– Hol? – kérdezte Abby.

– Nemrég bámultam meg, a hotelszoba ablakából, amikor Maria Shevickkel vártam. Amikor kifaggatott, hogy nem akarok-e megnősülni.

– És mit feleltél?

– Azt mondtam, a tánchoz két ember kell.

– Szóval, hol van Trulenko?

– Egy olyan rejtekhelyre vackolta be magát, ami jó magasan van. Kibéreltek három felső emeletet valamelyik új toronyházban, ahol irodák vannak. Két ilyen áll a Center Streettől nyugatra. A háromból a felső és az alsó emelet a pufferzóna, a középső emeleten laknak és dolgoznak. Nem lehet őket megtámadni se felülről, se alulról, se oldalról.

43. fejezet

Egyenként sorra vették és megtárgyalták az elengedhetetlen feltételként szóba jövő tényezőket. Biztonság, megfelelő szálláshely, áramellátás, internetkapcsolat, elszigeteltség, könnyű szállítási lehetőség. Három magas emelet egy vadonatúj belvárosi irodaházban – ez minden követelménynek megfelelt. A lifteket át lehet programozni. Trulenkónak ez nem jelent problémát. Csak egy liftnek engedélyezik, hogy ezen a szinten megálljon, a többi lift ajtaját kívülről behegesztik. A lépcsőház ajtaját is. Az egyetlen működő lift valószínűleg egy ketrecbe nyílik. Például drótkerítéssel elrekesztik a folyosó egy részét, amelyen egy lakattal lezárt kapu van, amit fegyveresek őriznek. A liftajtó bezárul az érkező után, aki csapdába esik a ketrecben. Bőven van idejük megvizsgálni, hogy ki az.

Már ha egyáltalán a látogató eljut odáig. Az előcsarnokban is lesznek embereik. Esetleg a liftek közelében támasztják a falat. Lehet, hogy most épp elég sokan is vannak, mivel C helyzetre emelték a biztonsági fokozatot. Nagyon figyelni fogják, nem látnak-e ismeretlen arcokat.

– Melyik toronyház lehet? – kérdezte Abby.

– Papíron nyilván utána lehet nézni valahol, gondolom, a városházán – mondta Reacher. – Három emeletet bérel egy ismeretlen cég, valami jellegtelen, könnyen felejthető névvel. Vagy beszélhetnénk az épületek gondnokaival. Megkérdezhetjük, nem szoktak-e e fura szállítmányok érkezni. Mondjuk állványzatépítéshez szükséges anyagok vagy kutyakennel-szerűség, valami ilyesmi. Amiből ketrecet lehet építeni.

– Ez probléma lesz – szólt közbe Hogan. – Nem tudom, hogyan jutnánk be.

– Jutnánk?

– Előbb vagy utóbb véget ér a szerencseszériád. Szükséged lesz a tengerészgyalogságra, hogy kimentsen. A gyalogosokkal mindig ez van. Sokkal hatékonyabb lenne, ha inkább megelőznénk ezt azzal, hogy az elejétől fogva a tengerészgyalogság felügyeli az akciót.

– Én is beszállok – mondta Vantresca. – Nagyjából ugyanebből az okból.

– Én is – csatlakozott Barton.

Egy pillanatra csönd lett.

– Szeretném leszögezni, hogy ez nem lesz sétagalopp – mondta Reacher.

Senki sem visszakozott.

– Mi legyen az első lépés? – kérdezte Vantresca.

– Maga Bartonnal kideríti, melyik irodaházban vannak, és melyik három emeleten. Mi, többiek elmegyünk, és meglátogatjuk a főhadiszállásukat a taxis cég hátsó részében, a zálogházzal szemben, az óvadékkölcsönző mellett.

– Minek?

– Mert a történelem néhány legnagyobb hibáját azért követték el, mert a titkos akció helyszínét elvágták az anyahajótól. Így nincs, aki irányítson. Nincsenek információk, nincs parancsnok és vezetés. Nincs utánpótlás. Teljes az elszigeteltség. Azt akarom, hogy ilyen helyzetbe kerüljenek. A leggyorsabb módja ennek az, ha egyszerűen odamegyünk, és elpusztítjuk az anyahajót. Nem kell lábujjhegyen kerülgetni őket. A finomkodás ideje lejárt.

– Maga tényleg nem kedveli ezeket az embereket.

– Maga se beszélt róluk valami kedvesen.

– Nyilván mindenhová őröket állítottak.

– Sőt, most meg is duplázták a számukat – mondta Reacher. – Felhívtam Gregoryt a mobilján, és kicsit ráijesztettem. Nyilván nagydarab és bátor fickó, de azért fogadni mernék, hogy behívott pár extra őrt, biztos, ami biztos.

– Akkor ostoba ötlet volt ráijeszteni.

– Nem. Azt szeretném, hogy mind egy helyen legyenek. Illetve két helyen: az anyahajón és a titkos helyszínen. Máshol nem lesz emberük. Ne maradjanak elvarratlan szálak! Senki se kószáljon el! Nevezzük ezt D helyzetnek. Így sokkal megfelelőbb. Az egyetlen nagy tömegben elhelyezkedő célpont mindig jobb, mint ha egyenként kell levadászni a menekülőket. Az napokba telhetne. Keresgélhetnénk őket a városban. Ezt nyilván jobb elkerülni. Sietnünk kell. Hagynunk kell, hogy ők végezzék el helyettünk a munka egy részét.

– Maga tiszta őrült, ugye, tudja?

– Mondja ezt egy olyan valaki, aki hajlandó lett volna óránként negyven kilométeres sebességgel egyenes vonalban nekimenni a nukleáris robbanófejjel felszerelt tankelhárítóknak.

– Az más volt.

– Pontosan miben is?

– Hát, nem is tudom – vonta meg a vállát Vantresca.

– Keressék meg, hogy melyik irodaház az, és derítsék ki, melyik emelet! – mondta Reacher.

Megint az uzsorás Lincolnjával mentek. A Center Streettől nyugatra gyakran látni ilyet, és érinthetetlennek számít. Abby vezetett. Hogan elöl ült mellette, Reacher pedig kényelmesen elterpeszkedett hátul. Az utcák csöndesek voltak, nem volt túl nagy a forgalom. Rendőrök sehol. A Center Street keleti oldalán vannak elfoglalva mind egy szálig. Ez fix. A tűzoltók azóta már elkezdték egyenként összeszedegetni a szénné égett csontvázakat. Nagy szenzáció. Mindenki ott akar lenni. Olyan sztori, amit még az unokáiknak is mesélni fognak.

Abby megállt egy tűzcsap mellett, négy háztömbre a zálogháztól, amely szemben volt a taxitársaság irodájával. Egyenes vonal a térképen.

– Vajon milyen távolságra állítanak őröket? – kérdezte Reacher.

– Nem túl messzire – vélekedett Hogan. – Teljesen körbe kell venniük a főhadiszállást. Nem vesztegethetik feleslegesen az embereiket. Szűk kört fognak alkotni. Szerintem a háztömb négy sarkát őrzik, ahol az iroda van. Talán az arra járó autókat is megállítják. De ennél több őr nem lesz.

– Szóval rálátnak a zálogház bejáratára és a taxis cég bejáratára is.

– Az utca mindkét végéből. Valószínűleg két-két ember áll mindegyik sarkon.

– De a zálogház hátsó kijáratát nem látják.

– Nem. Ha minden irányba még egy utcával kiszélesítenék az őrzött területet, ahhoz már háromszor annyi ember kéne. Egyszerű matematika. Ezt nem engedhetik meg maguknak.

– Oké – bólintott Reacher. – Ezt jó tudni. Akkor a zálogház hátulja felől közelítjük meg őket. Amúgy is útba kéne ejtenünk. Vissza kell szereznünk Maria családi ékszereit. Kiszúrták a szemét nyolcvan dollárral. Nekem ez nem tetszik. Hangot kéne adnunk a rosszallásunknak. Talán a rossz lelkiismeretük miatt nagylelkű adományt juttatnak egy egészségügyi jótékonysági alapnak.

Kiszálltak, a kocsit ott hagyták közvetlenül a tűzcsap mellett. Reacher úgy gondolta, egy parkolási büntetés a legkisebb probléma Gregorynak. Elsétáltak egy háztömb mellett, majd még egy mellett. Aztán már óvatosabban haladtak tovább. Lehet, hogy a következő sarokhoz még nem állítottak őrt, de azért már odaláthatnak. Nem nehéz megoldani. Időnként felnéznek, és a távolba is kémlelnek. Egy háztömbnyi távolságból már arcokat is ki lehet venni, a közeledő személy sebességét, szándékát, testbeszédét. Reacher ezért jó közel húzódott a kirakatokhoz, megbújt az éles délutáni árnyékokban, Abbytől jó messze, aki úgy hat méterrel lemaradva követte. Aztán jött Hogan. Lassan ballagtak, meg-megállva, mintha nem is együtt lennének, mintha sem a tempó, sem az irány, sem a szándék nem kötné össze őket.

Reacher befordult balra egy keresztutcába, ahol már nem láthatták. Várt. Abby utolérte, aztán Hogan is. Együtt haladtak tovább a túloldali járdán, tíz lépést. Aztán ismét megálltak. Földrajzi szempontból a zálogház hátsó kijárata pont jobbra esett. Csakhogy sok más bolt hátsó kijárata is oda nyílt, mind egyforma volt, és semmi sem jelölte őket. Összesen tizenkettő. Minden bolthoz tartozott egy.

Reacher felidézte magában a korábbi látogatását, amikor Abby régi Toyotájával keresték Mariát. Egy mocskos kis zálogház a keskeny utcában, szemben a taxitársasággal és az óvadékkölcsönzővel. Maria kilép az ajtón, Abby odagördül mellé, Aaron leengedi az ablakot, és odakiáltja a nevét.

– Úgy emlékszem, a háztömb közepén volt – mondta Reacher.

– De a tizenkettőnek nincs pontos közepe – mondta Abby. – Hat balra, hat jobbra.

– Mert páros szám. Kettő közül kell választanunk, ha meg akarjuk határozni a közepét. Az első hatból az utolsó vagy második hatból az első.

– Emlékszem, hogy nem pontosan a háztömb közepe volt.

– És a közepe előtt vagy inkább utána?

– Talán inkább utána. Mondjuk, úgy az utca kétharmadánál. Emlékszem, ahogy megláttam Mariát, és lefékeztem. Azt hiszem, az utca közepe után volt.

– Oké. Akkor kezdjük a hetessel, a nyolcassal és a kilencessel!

Az épületek oldalfala összeért, a hátsó homlokzatuk ugyanolyan volt, mint az elülső: magas, keskeny, kopott, százéves téglákból. A falakat néhol találomra rácsos ablakok törték át, mindenhol kábelek és vezetékek lógtak egyik oszloptól a másikig. Nem nevezhetők épp mechanikailag robusztusnak. A hátsó ajtók is egyformák voltak: zömök, szilárd, befelé nyíló százéves faajtók, de valamikor úgy ötven évvel ezelőtt némelyiknek az alsó részére fémlapot csavaroztak, hogy tartósabbak legyenek. Talán egy új háztulajdonos erősítette meg az ajtót. A fémlapokon látszott a fél évszázadnyi kosz és az elhasználódás, a sok árurakodás nyoma. Rúgással nyitották ki és csukták be az ajtókat, a kézikocsik neki ütődtek.

Reacher közelebbről is szemügyre vette őket.

A nyolcason mintha kevesebb lett volna karcolás, mint a hetesen vagy a kilencesen.

Sőt, feltűnően kevesebb. Szinte alig volt kopott ahhoz képest, hogy ötvenéves.

A nyolcas. Ez pontosan a kétharmadánál van a tizenkét házból álló utcának.

– Azt hiszem, ez lesz az. Egy zálogházba nem nagyon érkezik áruszállítás. Legfeljebb néha-néha jön egy-egy nagyobb holmi. Mondjuk, mintha Barton beadná a hangfalát. De többnyire minden mást zsebben vagy kézben hoznak.

Az ajtó zárva volt. Nem vészkijárat. Ez nem kocsma, és nem étterem. Erre a helyre más szabályok vonatkoznak. Az ajtó keményfából készült. A kerete talán nem annyira erős. Lágyabb faanyag, amit néha átfestettek, kicsit talán már szivacsosra is korhadt.

– Mit tennének a tengerészgyalogosok? – kérdezte Reacher.

– Páncélököllel mennénk neki – felelte Hogan. – Ez a legjobb behatolási mód bármely épületbe. Meghúzzuk a ravaszt, és már át is lehet lépni a füstölgő lyukon.

– Tegyük fel, hogy nincs páncélököl!

– Nyilván be kell rúgni az ajtót. De jó lenne, ha elsőre sikerülne. Egy tucat emberük van kéznél, ha a zálogházas segítségért kiáltana. Nem vacakolhatunk itt sokáig.

– Azt megtanították a tengerészgyalogságnál, hogyan kell ajtókat berúgni?

– Nem, adtak páncélöklöt.

– Az erő a tömeg és a gyorsulás szorzata. Jól neki kell futni, és a talpaddal rúgj.

– Nekem kell csinálni?

– Közvetlenül a kilincs alá.

– Azt hittem, fölé kell.

– A lehető legközelebb a kulcslyukhoz. Ott van a zár nyelve. Ott faragták ki a legtöbb fát a keretből. Ezért az a leggyengébb pont. Azt keressük. Mindig a keret törik be, nem maga az ajtó.

– Most?

– Itt leszünk mögötted.

Hogan három-négy métert hátrált, kicsit előre-hátra dülöngélt a talpán, aztán nekilendült, olyan komoly összpontosítás és rugózás után, amilyet Reacher csak a tévében látott, amikor egy magasugró épp egy rekordra készült. Hogan zenész volt, aránylag fiatal, megvolt benne a kellő ritmusérzék, ruganyosság és energia, ezért bízta rá a feladatot. A döntés nagyon is helyesnek bizonyult. Hogan nekiiramodott, kicsit felugrott, még a levegőben kissé oldalra fordult, és odarúgott a sarkával a kilincs alá, mint amikor egy szakács rátapos egy csótányra, keményen, csattanósan, tökéletes időzítéssel. Az ajtó betört, Hogan bebotladozott rajta, a karjával kapálózott, hogy visszanyerje az egyensúlyát, aztán Reacher és Abby is gyorsan benyomult utána a rövid, sötét folyosóra, amely egy félig üvegezett ajtóhoz vezetett. Magánterület felirat állt rajta aranyszínű betűkkel, visszafelé.

Nem volt semmi okuk megállni. Nem is igazán lehetett volna. Hogan berontott az üvegezett ajtón az üzletbe, Reacher is követte, aztán Abby. A pult mögött lyukadtak ki, a pénztárnál, amely előtt egy kis termetű, menyétszerű ember állt. Meglepetten és döbbenten fordult feléjük. Hogan a vállával mellbe taszította, amitől a férfi a pultnak esett, onnan visszapattanva pedig egyenesen Reacherbe ütközött, aki elkapta, megfordította, és a fejéhez nyomta a H&K-t. Nem volt biztos benne, hogy ez most melyik, találomra rántotta elő. De ez nem számított. Már tudta, hogy mindegyik működik.

Abby elvette a férfi pisztolyát. Hogan megkereste a főkönyvet. Nagy volt, tele kézzel írott bejegyzésekkel. Talán ez is szabály. Vagy csak zálogházas hagyomány. Hogan végigcsúsztatta az ujját a sorokon.

– Itt van – mondta. – Maria Shevick, jegygyűrűk, kis gyémántos eljegyzési gyűrűk, egy törött számlapú óra. Nyolcvan dollár.

– Hol vannak ezek a holmik? – kérdezte Reacher a zálogházastól.

– Idehozhatom őket.

– Szerinted a nyolcvan dollár tisztességes ár volt?

– Az a tisztességes, amit a piac megenged. Attól függ, mennyire kétségbeesett az eladó.

– És te mennyire vagy most kétségbeesett? – érdeklődött Reacher.

– Oda tudom adni ezeket a holmikat.

– És még?

– Esetleg hozzátehetek egy-két dolgot. Valami szépet. Talán nagyobb gyémántokat.

– Készpénzed van?

– Igen, hogyne, persze.

– Mennyi?

– Talán ötezer. Mind elvihetik.

– Tudom, hogy elvihetjük – mondta Reacher. – Ezt felesleges mondani. Azt viszünk el, amit akarunk. De emiatt kell a legkevésbé aggódnod. Mert itt nemcsak egy rosszindulatú tranzakcióról van szó. Átszaladtál a túloldalra, és beárultad ezt az idős hölgyet. Óriási bajt okoztál vele. Ezt miért kellett?

– Kijevből jött?

– Nem. De egyszer ettem kijevi csirkét. Egész jó volt.

– Mit akarnak tőlem?

– Gregory bukásra áll. El kell döntenünk, hogy te is vele buksz-e.

– Ha kapok egy SMS-t, reagálnom kell rá. Nincs más választásom. Ez feltétel.

– Milyen feltétel?

– Valamikor az enyém volt ez a bolt. Gregory elvette tőlem. Rákényszerített, hogy bérbe vegyem. Vannak íratlan szerződési feltételek.

– Át kell szaladgálnod a túloldalra árulkodni.

– Nincs más választásom.

– És milyen a túloldal?

– Hogyhogy milyen?

– A helyiség elrendezése.

– Ha bemegyünk, balra kezdődik egy folyosó. Onnan nyílik egy ajtó jobbra, ez a taxitársaság bejárata. Az egy valóban működő cég. Aztán egyenesen tovább kell menni, leghátra. Van ott egy tárgyaló. Azon átmész, kijutsz egy újabb folyosóra, ami a hátsó sarokba vezet. Így lehet eljutni a hátsó irodákhoz. Az utolsó Danilóé, azon keresztül lehet bejutni Gregoryhoz.

– Milyen gyakran mész oda?

– Csak ha muszáj.

– Nekik dolgozol, de nem jószántadból.

– Ez így igaz.

– Mindenki ezt mondja.

– Persze, biztosan ezt mondják. De én komolyan is gondolom.

Reacher hallgatott.

– Nem – hozta meg az ítéletet Abby.

– Nem – mondta Hogan is.

– Akkor menj, és hozd ide a holmikat, amikről beszéltünk! – fordult Reacher a zálogházashoz.

A férfi elment, és kihozta a jegygyűrűket, a kis gyémánt eljegyzési gyűrűket meg a törött számlapú órát. Mindent berakott egy borítékba. Reacher zsebre vágta. És a pénzt is, amit a kasszában talált, úgy ötezer dollárt. Ez csak csepp a tengerben, de Reacher kedvelte a készpénzt. Mindig is így volt vele. Szerette érezni a súlyát, ahogy tehetetlen nyomatékkal lehúzza a zsebét. Hogan kicsit keresgélt a bolt polcain. Letépte a vezetékeket pár régi, poros hifiberendezésről, és megkötözte velük a férfit, jó szorosan és kényelmetlenül, de azért kibírható módon. Valaki előbb-utóbb majd rátalál, és kioldozza. Hogy ezután mi történik vele, az már rajta áll.

Ott hagyták a földön, kiléptek a pult mögül az üzlethelyiségbe, és kilestek a poros ablakon át a szemben lévő taxis cég bejáratára.

44. fejezet

Sikerült felmérniük az egész szemben lévő háztömböt úgy, hogy bentről leselkedtek ki, az árnyak között megbújva, az ajtó egyik oldaláról átosonva a másikra. Két férfi ácsorgott a taxis cég bejárata előtt az utcán, ketten kicsit távolabb, a bal oldali sarkon, és ketten még távolabb, a jobb oldalon. Tehát összesen hat embert láttak. És valószínűleg odabent is vannak őrök, legalább ugyanennyien. Talán ketten a folyosón, amit a zálogházas leírt, ketten a tárgyalóban, és ketten a belső irodákhoz vezető folyosó legelején. Nyilván a tulajdonosa is úgy ül bent az irodában, hogy pisztoly van a zsebében, és egy pótfegyver is lapul az íróasztal fiókjában.

Nem túl jó a helyzet. A katonai akadémiákon ezt úgy neveznék, hogy taktikai kihívás. Szembe kell támadni a létszámfölényben lévő ellenséget, korlátozott, szűk területen, ráadásul a sarkokon őrködő két fickó hátulról fog támadni közben. Rosszfiúk szemből, rosszfiúk hátulról, és nincs golyóálló mellényük, nincsenek gránátjaik, se automata fegyverük, se puskájuk, se lángszórójuk.

– Azt hiszem, a nagy kérdés az, hogy Gregory megbízik-e Danilóban – jegyezte meg Reacher.

– Számít ez? – kérdezte Hogan.

– Miért ne bízna meg benne? – kérdezte Abby.

– Két okból. Először is, mert nem bízik senkiben. Az emberből nem úgy lesz nagyfőnök, hogy megbízik másokban. Gregory egy áspiskígyó, ezért azt feltételezi, hogy mindenki más is az. Másodszor, mert eleve Danilo jelenti a legnagyobb fenyegetést számára. Ő a helyettese. A következő vezető. Minden este hallani ilyet a hírekben, hogy megbuktatják a tábornokot, és egy ezredes kerül a helyére.

– És ez segít nekünk valamit?

– Danilo irodáján keresztül lehet bejutni Gregory irodájába.

– Ez normális – mondta Hogan. – Mindenki így csinálja. Erre való egy személyzeti főnök.

– Gondoljunk bele fordítva: ahhoz, hogy elhagyja az irodáját, Gregorynak át kell haladnia Danilo irodáján. És Gregory paranoiás, mégpedig jó okkal. Meg is lett az eredménye, még mindig életben van. Neki ez az egész nem feltétlenül olyan, mint egy vezérigazgatónak, aki drágámnak szólítja a titkárnőjét, amikor este elbúcsúzik tőle. Ez olyan, mintha egy halálcsapdába sétálna be. Mintha merénylők ülnének az íróasztal mögött. Vagy ami még rosszabb, blokád is lehet. Nem jut ki, amíg nem enged a követeléseiknek. Jó esetben hagyják, hogy önként és méltósággal lemondjon.

Abby bólintott.

– Ilyen az emberi természet. Többnyire baromság, amiket mondanak róla, de néha van értelme.

– Hogy mi van...? – szólt közbe Hogan.

– Nyilván készíttetett egy vészkijáratot.

Visszamentek a pult mögé, és a szekrényeknek támaszkodva leültek a földre, nem messze a megkötözött zálogházastól. Magas rangú törzstisztek megbeszélése, amit mindig a frontvonal mögött tartanak. Hogan eljátszotta a kötözködő tengerészgyalogos szerepét. Részben, mert tényleg az is volt, részben szakmai kötelességből. Minden terven töréstesztet kell végezni, és minden lehetséges irányból próbára kell tenni.

– A legrosszabb esetben a másik oldalon ugyanezt a helyzetet fogjuk találni, csak száznyolcvan fokban elfordítva – mondta. – Emberek állnak kint az utcán a következő saroknál, figyelik a hátsó kijáratot, és további emberek őrködnek odabent, a keskeny folyosókon. Hogy is mondják ezt?

– Szimmetrikus – felelte Reacher.

– Igen, az.

– Az emberi természet... – szólt közbe Abby. – Többnyire baromság, amiket mondanak róla, de néha van értelme.

– Mire gondolsz?

– Nem festene jól, ha lenne vészkijárat – mondta Abby. – Olyan benyomást keltene, mintha Gregory félne. Legjobb esetben is mintha nem bízna eléggé a védelemben, amiért fizet, annak ellenére, hogy egy egész hadseregnyi lojális katona őrzi. Egyiket sem ismerheti be. Ő Gregory. Nem lehetnek gyengeségei. A szervezetének sem lehetnek gyenge pontjai.

– Tehát?

– A vészkijárat titkos. Senki sem őrzi, mert senki sem tud a létezéséről.

– Még Danilo sem?

– Danilo a legkevésbé – vette át a szót Reacher. – Ő jelenti a legnagyobb fenyegetést. Ezt Danilo háta mögött csinálta. Fogadni mernék, hogy ha átnéznénk a feljegyzéseket, találnánk egy kéthetes időszakot, amikor Danilót elküldték valahová, és közvetlenül azelőtt, hogy visszatért, néhány építőmunkást valami szerencsétlen baleset ért.

– Tehát Gregoryn kívül senki sem tud a titkos alagútról.

– Pontosan.

– De mi sem tudjuk, hol van.

– Ez a pince össze van kötve azzal.

– Ennyi a terved?

– Gondoljunk bele Gregory szemszögéből! Egy olyan figura, aki úgy jutott oda, ahol most tart, hogy soha nem vállalt felesleges kockázatot. Meg kell oldania, hogy ha az életére törnek, akkor becsaphassa az ajtót maga mögött, és leléphessen. Ez egy rendkívül stresszes helyzet lenne. Nem engedhet meg magának semmiféle zavart. Egyszerű, tiszta megoldás kell. Nyilak a falon, vészvilágítás. Mint egy repülőn. Csak annyi a dolgunk, hogy megtaláljuk a titkos alagút túlsó végén az utcára nyíló ajtót. Ott behatolunk, és követjük a nyilakat visszafelé. Talán az irodájánál lyukadunk ki, egy nagy olajfestmény mögött elrejtett bejárat előtt.

– És akkor ugyanazokkal az emberekkel kerülünk szembe, akik kint őrködnek, csak a másik irányból. Be fognak rontani az iroda ajtaján.

– Csak reménykedhetünk.

– Nem látom be, mit nyerünk azzal, ha ebből az irányból támadunk.

– Két dolgot – felelte Reacher. – A hátunk mögött nem lesz senki, és így a fejnél kezdjük, és onnan haladunk lefelé, nem pedig fordítva. Így sokkal hatékonyabb.

– Várjunk! – szólt közbe Hogan. – Az utcasarkokon is állnak őrök, szimmetrikusan. Így a hátsó saroknál őrködőkből lesznek az elsők. Nem lesz könnyű átjutni rajtuk.

– Ha könnyen szeretném csinálni a dolgokat, a tengerészgyalogsághoz álltam volna be.

Arrafelé távoztak a zálogházból, amerről bejöttek, a hátsó folyosón és a hátsó kijáraton át, ki a kis mellékutcába. Visszasiettek a kocsihoz, eleinte óvatosan, aztán már szaporábban szedve a lábukat. A kocsi még ott volt. Nem büntették meg őket. Még a közlekedési rendőrök is a Center Streettől keletre voltak elfoglalva. Abby vezetett, ismerte az utat. Tett egy nagy kört, jó távol a taxitársaságtól, aztán megállt két utcával mögötte, egy csöndes kis utcában, egy kis bolt előtt, ahol mosógépalkatrészeket árultak. Nem állította le a motort. Hogan kiszállt, Abby átcsúszott az anyósülésre. Hogan megkerülte a kocsi orrát, és átült a volánhoz. Reacher hátul maradt.

– Készen álltok? – kérdezte.

Hogan kurtán bólintott. Abby határozottan.

– Oké, akkor csináljuk! – mondta Reacher.

Hogan elvezetett a sarokig, és balra kanyarodott. Egy háztömbbel távolabb megláttak két férfit ácsorogni a túlsó oldalon. Fekete öltöny, fehér ing. Korábban a távolabbi bal sarok, most a közelebb eső jobb sarok. Szimmetrikus helyzet. Háttal álltak az általuk őrzött háztömbnek, a távolba bámulva, ahogy egy jó őrszemhez illik.

Látták, hogy az egyik saját autójuk közeledik feléjük. Egy fekete Lincoln. A szélvédő mögött kivehetetlen arcok. Hátul sötétített üveg. Az autó balra kanyarodott előttük, be a keresztutcába. Jobb oldalon Gregoryhoz tartozó épületek, a bal oldalon civilek. Kicsit előbbre, a távolban két újabb őrszem állt a következő sarkon. Ez korábban a távolabbi jobb sarok volt, most a közelebb eső bal.

A kocsi lassított, és megállt a járdaszegély mellett. A hátsó ablak legördült, egy kéz kinyúlt, és intett. A sarkon álló őrök önkéntelenül, reflexből tettek arrafelé egy lépést. Aztán megtorpantak, és gondolkozni kezdtek. De nem gondolták meg magukat, miért is tették volna? Az ő kocsijuk, és ha valaki olyan fontos figura, hogy C helyzetben kocsival jár-kel, azt nem szabad megvárakoztatni. Úgyhogy továbbindultak, és odasiettek a Lincolnhoz.

Ami nagy hiba volt.

Három méterre voltak, amikor nyílt az első ajtó, és kiszállt Abby. Amikor odaértek a kocsihoz, nyílt a hátsó ajtó, és kiszállt Reacher. Lefejelte az első odaérkezőt, szinte alig kellett hozzá erőfeszítés vagy mozgás, elég volt a jó időzítés és a lendület, mint amikor egy amerikaifutball-játékos elkap egy messziről odalőtt labdát. A férfi elterült a földön, a feje nagyot koppant a járdaszegélyén. Ez nem az ő napja.

Reacher továbblépett a másodikhoz. Hirtelen rájött, hogy ismeri. A bárból, ahol a minipizzát ette, és ahol Abby szolgálta ki. A kidobóember. Futás, kölyök – mondta akkor Abbynek. Holnap újból találkozunk, mondta neki Reacher. Remélem.

A jó dolgokat csak ki kell várni.

Reacher eltalálta a férfit egy rövid balegyenessel, bele az arcába, épp csak megpöccintette, hogy kicsit kiegyenesítse, és bevihesse a második rövid balhorgot, most a gyomrába, amitől összegörnyedt, és így kényelmesen kézre esett a feje, Reachernek mellmagasságba vagy kicsit lejjebb, úgyhogy könnyen elkaphatta, megcsavarta, és a felsőtestének teljes forgónyomatékát bevetve megrántotta. A férfi nyaka eltört, a teste pedig a földre zuhant, elég közel a társához. Reacher leguggolt kettőjük közé, és kivette a tárakat a pisztolyukból.

A Lincoln elhajtott.

Reacher figyelt. A távolabbi sarkon őrködők közelebb mentek. Elkerülhetetlenül ugyanaz történt. Szimmetrikusan. Ugyanabból az okból. Még közelebb mentek a kocsihoz, szinte már futva. Hogan ekkor felgyorsított, felhajtott a járdára, és egyenesen beléjük rohant. Nem volt szép látvány. Felrepültek a levegőbe, mint a rongybabák. Valószínűleg addigra már meg is haltak az ütközés erejétől. Mindenesetre meg sem próbálták enyhíteni az esést. Csak lepuffantak, és átfordultak, széthányt karral-lábbal. Hogan leállította a kocsit, és kiszállt. Reacher is felegyenesedett, és elindult.

A háztömb közepénél találkoztak. Abby már ott volt. Visszafelé mutatott, amerről Hogan jött.

– Erre lesz a vészkijárat.

– Honnan tudod? – kérdezte Reacher.

Nem olyasféle utca volt, mint amire számított. Egyáltalán nem olyan, mint a zálogház mögötti. Nem voltak kopott téglák, rácsos ablakok, lógó vezetékek. Szépen sorakoztak egymás után a frissen felújított épületek. Mint abban az utcában, ahol a jogsegélyiroda működött. Minden tiszta, új. A legtöbb helyen kisebb boltok. Szebbek és jobbak, mint azon a részen, ahol a taxitársaság és az óvadékkölcsönző volt. A háztömbnek két arca volt, az egyik része felfutóban, a másik lecsúszóban.

– Gondolom, Gregory kívülről befelé haladva kezdte – mondta Abby. – Ha belülről kifelé kezdik a munkát, nem tarthatja titokban. Nem engedhette, hogy az építőmunkások átgyalogoljanak a taxis cég irodáin. Akkor kérdezősködni kezdtek volna. Tehát itt kint kezdték, amikor az épület felújítása folyt, ami tökéletes fedezéket nyújtott a munkálatokhoz. Gregory hozzáférhetett a részletes tervrajzokhoz. Tudta, hogyan kapcsolódnak az épületek egymáshoz. Így könnyen megcsinálhatta. Valamelyik üzlet hátsó kijárata az irodája hátsó falához visz.

– Szimmetrikusan – jegyezte meg Hogan.

– Csak elvileg – mondta Abby. – Biztos vagyok benne, hogy valójában tele van zegzugos kanyarokkal. Ez a háztömb több mint százéves.

– És melyik üzlet az? – kérdezte Reacher.

– Az emberi természet... Szerintem végül nem tudta megállni, hogy ne bérelje ki a helyiséget. Teljesen biztosnak kellett lennie a dolgában. Nem akart azon aggódni, hogy valaki esetleg odaállít egy szekrényt pont a titkos kijárat elé. Neki kellett kontrollálni mindent. Ezért üres üzleteket kerestem. Ez az egyetlen ilyen van. A kirakat be van ragasztva csomagolópapírral. Arrafelé van.

Megint arra mutatott, amerről Hogan jött.

Az üres üzlethelyiség hagyományos, régimódi stílusú volt, a padlótól a mennyezetig érő kirakattal, amely kissé homorú ívben találkozott össze a járdától úgy három és fél méterrel távolabb lévő bejárati ajtóval. A padlón mozaik, az ajtó üvegezett, de ezt is beragasztották papírral. Reacher azt gyanította, a zár nagyon egyszerű és régimódi. Az ember elfordít egy zömök kilincset, megrántja, és kész is. Nem is kell hozzá kulcs. Lehet, hogy az embernek épp nincs a nadrágzsebében egy kritikus pillanatban. És lassú is a kulccsal vacakolni. Gregory nyilván nem akarta, hogy bármi lelassítsa. Valószínűleg az életéért kell futnia, ha erre menekül. Azt akarta, hogy egy rántás is elég legyen, és már mehessen is.

– Vajon van riasztó? – kérdezte Hogan. – Gregory paranoiás. Nyilván tudni akarja, ha valaki bemászkál ide.

Reacher bólintott.

– Igen, biztosan. De azt hiszem, végül realisztikusan döntött. A riasztó el is romolhat. Nem akarta megkockáztatni, hogy akkor szólaljon meg, amikor ő nincs bent az irodában. Danilo meghallhatja, és akkor kérdezősködni kezd. A titok nem maradna sokáig titok. Úgyhogy szerintem nincs riasztó. De ez biztosan nehéz döntés volt.

– Akkor jó.

– Készen álltok?

Hogan kurtán bólintott.

Abby elszántan.

Reacher elővette a zsebéből a bankkártyáját. Ez a legjobb megoldás egy ilyen egyszerű zárnál. Bedugta az ajtó és a keret közötti résbe, kicsit mozgatta ide-oda, míg meg nem akadt a zár nyelvében. A zsanér felé rántotta az ajtót, aztán hirtelen nyomást gyakorolt rá, amitől az egyszerű zármechanizmus engedelmesen kinyílt.

Reacher kitárta az ajtót, és belépett.

45. fejezet

Az üzlethelyiséget felújították, de soha nem vették használatba. A falakat burkolólappal látták el, és lefestették. A beragasztott ablak miatt a fény lágyan, sejtelmesen hatott odabent. Egy üres, fehér falú helyiség. Egy hatalmas kocka. Semmilyen berendezési tárgy nem volt benne. Reacher nem sokat tudott a kiskereskedelemről, de azt feltételezte, a kereskedőnek kell vinnie az üzlethelyiségbe mindent, amire szüksége van. Pultokat, pénztárgépet, polcokat, állványokat.

A hátsó falban egyetlen fehérre festett, nagy rézkilinccsel ellátott ajtó nyílt. Ez nem egy titkos bejárat. Mögötte rövid, sötét folyosó indult. Balra mosdó, jobbra iroda. A folyosó végén újabb ajtó. Fehérre festve, nagy rézkilinccsel. Ez sem titkos bejárat. Mögötte egy újabb üres helyiség következett, amely az üzlet teljes szélességét elfoglalta, és hat méter hosszan nyúlt el. A bal oldala talán raktárként szolgált, a jobb oldalán gépészeti berendezések sorakoztak. Kényszerlégfűtéses kazán, vízmelegítő, légkondicionáló, amihez ugyanazt a csővezetéket használták, mint a fűtéshez. A csövek is szép újak voltak, a csatlakozásoknál vastag szigetelőszalaggal megerősítve. Itt tényleg arra használták, amire való. Vízvezetékek és gázcsövek jöttek ki a betonpadlóból. A hátsó falra a légkondicionáló beltéri egységét szerelték. Reacher hotelszobákban látott már ilyeneket: keskeny doboz, hűtésre és fűtésre is alkalmas. A félhomályban kis kapcsolótáblák látszottak, de egyik mellett sem jelölte felirat, hogy mihez tartozik.

Több ajtó nem volt.

Abby hallgatott.

Reacher megfordult, és hátranézett. Minden más stimmelt. Egyenes út vezetett kifelé a folyosón át az üzlethelyiségbe, onnan már csak egy rántás az ajtón, és az ember kint is van az utcán. Gyors, akadálymentes, semmi sincs útban. Minden jó lenne. Csak éppen nem volt hátsó kijárat.

– Gregory paranoiás – mondta Hogan. – Ha nem is használja az üzletet, tudta, hogy időnként be kell engedni embereket. Városi ellenőröket, rovarirtókat, csőtörés esetén vízvezeték-szerelőt. Nem akarta, hogy efféle emberek esetleg meglássanak egy ajtót, és érdekelni kezdje őket, hogy mi van mögötte. Esetleg szakmai kíváncsiságból megnézték volna. Tehát valahogy álcázta az ajtót. Lehet, hogy nem is ajtó, csak egy kivehető panel a falban.

Végigkocogtatta a falat. A hang sehol sem változott meg. Mintha valahol félúton lenne az üreges és a tömör között.

– Várj! – szólt közbe Reacher. – Van egy légfűtéses kazán és egy légkondi ugyanazzal a csőrendszerrel, és feltehetően valami komplikált termosztát irányítja, vadonatúj, csilivili.

– És?

– Miért kellett a falra még egy külön beltéri egység? Ha itt hátul akarnak több meleget vagy friss levegőt, szerelhettek volna egy extra ventilátort a mennyezetre. Fillérekbe került volna.

Összesereglettek a légkondi előtt. Úgy bámulták, mint egy szobrot egy galériában. Abbynek fejmagasságban volt. Az alsó kétharmada egyszerű fémpanel, amelyet odacsavaroztak a falhoz. Két tárcsa, az egyikkel a hűtést-fűtést lehetett átváltani, a másik kékről pirosra váltó sávval volt jelölve, ez a hőfokot szabályozta. Fölötte egy rács, ahol kijön a levegő, az utasításnak megfelelően hidegen vagy melegen.

Reacher bedugta az ujját a rácsba, és jól megrántotta.

Az egész falpanel, amire a légkondit szerelték, egyben lejött. Mágnesek tartották. Nagyot koppanva a padlóra esett. Mögötte egy hosszú, keskeny folyosó nyúlt el a sötétségbe.

A falon nem mutatták nyilak az utat. Nem volt vészvilágítás, mint a repülőkön. Abby a telefonjával világított. A halvány derengésben talán három méterre láttak előre, és három méterre maguk mögé. A folyosó alig egy méter széles volt, vadonatúj. Ugyanolyan szag terjengett benne, mint az üres üzlethelyiségben. Falburkoló lapokkal látták el, és lefestették. Egy darabig egyenesen haladt, aztán kilencven fokban jobbra kanyarodott, majd kilencven fokban balra. Mintha helyiségeket kerülne meg, talán a szomszédos üzletek mosdóját és irodáját, amelyek rejtélyes módon egyes helyeken egy méterrel keskenyebbek, mint lenniük kellene. Reacher szinte látta, ahogy Gregory a részletes tervrajzokkal dolgozik. Lecsíp itt harminc centit, ott harminc centit, felvázolja az álfalakat, és összerakja az egészet. Labirintusszerű útvonal, de azért egyértelmű. Nem engedhette meg magának, hogy bárhol elakadjon, megbotoljon vagy eltévedjen. Reacher gyanította, hogy a bejáratnál oda van akasztva a falra egy zseblámpa. Gregory felkapja, és már rohan is egyik kanyartól a másikig, aztán beront a légkondis falpanelen keresztül, majd ki az üres üzlethelyiségbe.

Lassan továbbhaladtak. A kanyarok miatt nehéz volt felbecsülni, hogy tulajdonképpen mekkora távolságot tettek meg. Reacher úgy emlékezett, a háztömb egésze meglehetősen nagy a régi belváros méreteihez képest. Minden oldala nagyjából százhúsz méter. A taxis cég irodája, a tárgyaló és a mögötte lévő hátsó irodák talán harminc métert tesznek ki. Mondjuk negyvenötöt, ha tágasabbak. Vagyis légvonalban nagyjából hetvenöt métert kell megtenniük odáig. Ami a valóságban akár százötven méter vagy több is lehet a sok kanyar miatt. Reacher úgy tippelt, ha ilyen lassan és óvatosan haladnak, hat percbe telhet megtenni.

Végül öt és fél percbe telt. Az utolsó kanyar után Abby telefonjának a derengésében feltűnt a folyosó vége. Az egész hátsó fala súlyos acélból volt. Egy kisajtót vágtak bele, nagyjából ugyanakkorát, mint a túlsó végében a panel. Csak jól behúzott fejjel lehetett átbújni rajta. Olyan volt, mint egy tengeralattjáró ajtaja. A jobb oldalán súlyos sarokvasak voltak az acélhoz hegesztve, a fémen látszott a hő keltette elszíneződés. A bal oldalán súlyos retesz, elhúzva. Gregorynak csak be kell nyomni az ajtót, belép, becsapja maga után, aztán rátolja a reteszt. Nem tudnak a nyomába eredni. Kulcs se kell hozzá. Így gyorsabb. A falra akasztva ott lógott egy zseblámpa, közvetlenül a retesz mellett.

Két kanyarral visszamentek, és olyan halkan suttogtak, hogy alig hallották egymást.

– Azt hiszem, a nagy kérdés az, hogy a sarokvasak nyikorognak-e – mondta Reacher. – Ha igen, akkor nagyon gyorsnak kell lennünk. Készen álltok?

Hogan kurtán bólintott.

Abby elszántan.

Két kanyart megtéve visszamentek a folyosó végére, az acélajtóhoz. Abby odatartotta a telefonját a sarokvasakhoz. Úgy tűnt, jó minőségű darab. Kovácsolt acél. De olajozásnak nem látszott nyoma. Kiszámíthatatlan, hogy nyikorogni fog-e. Az ajtón nem volt kilincs, csak a két vastag fémgyűrű, amibe a retesz nyelve belecsúszik. Reacher beléjük dugta az ujját, fejben átgondolta, mit kell tennie, akár gyorsan, akár lassan csinálja. Az ajtónyílást az iroda felől álcázza valami. Nem valami túl feltűnő dolog, amihez nagyobb munkálatokat kellett volna végezni, és ami megváltoztatta volna az iroda addigi megjelenését. Ezt Danilo észrevette volna, amikor visszaérkezett. Talán egy már meglévő bútort használtak álcázásnak, ami nagyjából olyan magas, mint Abby. Talán egy könyvespolc lehet. Tehát Reachernek ki kell nyitnia az ajtót, és félre kell löknie a bútort. Gyorsan vagy lassan, attól függ, hogy nyikorog-e az ajtó.

Mint kiderült, gyorsan kellett cselekednie. Óvatosan kinyitotta az ajtót, de alig húzta ki két centire, a sarokvasak élesen megcsikordultak. Úgyhogy egy mozdulattal kitárta az ajtót, és Abby telefonjának fényében egy súlyos bútordarab hátlapját pillantotta meg. Keményen meglökte, mire az feldőlt, és nagyot puffant. Egyáltalán nem állt stabilan. Biztos, hogy egy könyvespolc. Reacher átgázolt rajta, és berontott az irodába.

Gregory az íróasztalánál ült, a zöld bőrhuzatú forgószékben, és épp fontos dolgokon töprengett. Aztán meghallotta, hogy a háta mögött megnyikordulnak a sarokvasak, félig odafordult a székével, és a következő pillanatban rádőlt a könyvespolc. Balti tölgyfából készült, tömör volt, nem furnérlemez. Megrakva könyvekkel és trófeákkal, bekeretezett fotókkal. Először a polc széle eltörte a vállát, aztán egy alig érzékelhető milliszekundummal később a következő polc betörte a koponyáját, majd a teljes súlyával rádőlt az egész, felborította a székét, a fejét az íróasztal szélének lökte, a teste többi részét pedig a padló felé tolta. A nyaka groteszken meghajlott és elroppant, mint egy faág. Azonnal meghalt. Reacher ránehezedő súlya, ahogy átmászott a polcon, már semmi kárt nem tett benne.

Reacher látta a könyvespolc hátlapját: félig ferdén egy íróasztalnak dőlt, mint egy rámpa. Átmászott rajta, és megpillantott egy kétszárnyú ajtót, amely nyitva állt, mögötte a külső iroda, ahol egy férfi épp felállt az asztal mögül; az arcán teljes döbbenet látszott. Reacher feltételezte, hogy ő lehet Danilo. A külső irodából nyíló ajtó egy folyosóra vezetett, ez is nyitva állt. Hangok hallatszottak be, hátratolt székek lába karcolta a padlót, cipőtalpak koppantak a linóleumon. A hangos csikordulás és a hatalmas csattanás mindenki figyelmét felkeltette.

Reacher mindkét kezében egy-egy Glockot tartott. A jobbjában lévő pisztollyal Danilót tartotta sakkban. A baljával az ajtót fedezte. Közben Hogan is megérkezett a háta mögé, aztán Abby.

– Gregory halott – mondta a nő. – Agyonnyomta a könyvespolc.

– Hogyhogy?

– Rázuhant. Épp az íróasztalánál ült. A könyvespolc pont a háta mögött volt. Azt hiszem, eltört a nyaka.

– Rálöktem a polcot.

– Azt hiszem, gyakorlatilag igen.

Reacher egy pillanatig hallgatott.

– Szerencsés fickó – mondta.

Aztán Danilo felé biccentett, és odaszólt Hogannek:

– Tartóztasd le ezt az embert! Tartsd biztos helyen, de ne essen baja! Fontos megbeszélnivalóm lesz még vele.

– Miről?

– Olyasmiről, ami után seregben agyon szoktuk verni az embereket.

– Értem.

Később Reacher úgy gondolta, hogy az események alakulása elkerülhetetlen volt, sőt előre elrendeltetett, hogy így kellett történnie. Az ukránokat részben a kultúrájuk irányította, részben a nyomás, a vak engedelmesség, a reménytelenség. Nem volt választási lehetőségük. Igazából elég nehéz volt megérteni, mi vezérelte őket – de ami történt, az segített megérteni azt a holttestkupacot, amit a fűrésztelepen találtak az ajtóban. Az emberek egyre csak jöttek. Először egy tagbaszakadt fickó jelent meg, aki amint meglátta, mi történik, azonnal a pisztolyáért nyúlt. Reacher hagyta, hogy előhúzza. Hogy kristálytiszta legyen, mi a szándéka. Aztán rálőtt, pont a teste közepébe. Egyetlen golyó. Aztán berontott egy második férfi, valamiféle Én majd jobban csinálom! vakmerőségtől hajtva. De nem tudta jobban csinálni. Reacher lelőtte, és rázuhant az első férfira. Így kezdődött a hullarakás. De ez nem riasztott vissza senkit. Egyre szaporodott a számuk. Sorra jöttek, egymás után. Ugyanazokkal az emberekkel kerülünk szembe, csak a másik irányból. Hogannek teljes mértékben igaza volt. Először az irodákban ülő magasabb rangú emberek rontottak be, aztán az épületben található magasabb beosztású izomemberek, végül az ostoba izomagyúak, akik az utcasarkon őrködtek, mindnyájan adrenalintól hajtva, féktelenül és kárhozatra ítélve. Reacher eleinte úgy gondolta, az önfeláldozásuk valamiféle középkori ethosszal értelmezhető, de aztán módosította az elméletét, és még korábbra ment vissza, az idők kezdetére, százezer generációval régebbre. A törzsi összetartozás őrült hajtóereje motiválta őket, és az attól való rettegés, hogy magukra maradnak a törzs nélkül.

Eddig ez tartotta őket életben, ez azonban már nem így volt. Végül a léptek dobogása elhallgatott. Reacher várt még egy percig a biztonság kedvéért. A lövések dörrenései elhaltak, és csak dühös, sistergő némaság maradt utánuk.

Aztán Danilóhoz fordult.

46. fejezet

Danilo kis ember volt Reacher méreteihez képest, talán a száznyolcvan centimétert sem érte el, és inkább szálkás volt, nem különösebben testes. Hogan lerángatta róla a zakóját, és elvette a válltokban lévő pisztolyt. Így most meztelennek és sebezhetőnek tűnt. Már vereséget szenvedett. Hogan odaállította az íróasztal mellé a belső irodában. Az asztal terebélyes volt, karamellszínű fából készült. A könyvespolc félig rádőlt. Hatalmas volt. Egy tonnát nyomhatott. A könyvek és a dísztárgyak szanaszét potyogtak. Ebből az új szögből Reacher már látta, hogy Gregory a padlón hever, a teste Z alakban meghajolt. Úgy különben egészséges benyomást keltett, magas volt, keménykötésű, erőteljes. Csak épp halott. Nagy kár.

Reacher a bal mutatóujját beakasztotta Danilo nyakkendője alá, és odébb vezette egy üresebb helyre. Megfordította, és rászólt, hogy álljon egyenesen. Váll hátrafeszítve, áll a magasba.

Kicsit hátrább lépett.

– Mesélj a pornóoldalatokról!

– Hogy miről?

Reacher pofon ütötte. Nyitott tenyérrel, de hatalmas erővel. Danilo rögtön a földre zuhant. Oldalra bukfencezett, és a fal tövénél landolt egy kupacban.

– Állj fel! – szólt rá Reacher.

Danilo felállt, lassan, remegve. Először négykézlábra, aztán a tenyerével a falnak támaszkodva feltápászkodott.

– Fuss neki újra a válasznak! – mondta Reacher.

– Az csak egy kis mellékes – mondta Danilo.

– És hol találhatók a felvételek?

Danilo habozott.

Reacher újból megütötte. A másik oldalról. Nyitott tenyérrel. Még keményebben, mint az előbb. Danilo megint a földre zuhant, oldalra bukfencezett, és beverte a fejét a másik falba.

– Állj fel! – szólt rá megint Reacher.

Danilo felállt. Lassan, remegve négykézlábra, aztán a falba kapaszkodva felegyenesedett.

– Hol vannak a felvételek? – kérdezte újból Reacher.

– Sehol. Mindenhol. Az interneten. Különböző szervereken, az egész földgolyón.

– És honnan irányítják?

Danilo Reacher jobb kezét figyelte. Már rájött, mi a sorrend. Nem volt nehéz. Jobbról, balról, jobbról. Nem akart válaszolni, de kénytelen lesz.

Danilo kimondta azt a bizonyos szót. Nem annyira vacok, talán inkább darázsfészeknek mondható, mert valahol a magasban van. Aztán összeszorította a száját. Két tűz közé került. Nem árulhatja el a helyet. Ez a legnagyobb és legjobban őrzött titkuk. Inkább csak bámulta tovább Reacher jobb kezét.

– Már tudjuk, hol van – mondta Reacher. – Nincs semmid, amivel üzletelhetsz.

Danilo nem válaszolt. Ekkor megcsörrent egy mobil. Távolabbról, fojtottan, az ajtóból. Egy zsebben, valahol a holttestek kupacában. Hatszor csöngött, aztán elhallgatott. Aztán egy másik is megszólalt. Ugyanolyan távoli, fojtott hangon. Aztán még kettő.

Nem érkezik válasz az anyahajótól.

– Sajnálom – szólalt meg Danilo.

– Mit?

– Amit tettem.

– De megtetted. Ezen nem lehet változtatni.

Danilo nem válaszolt.

– Igen – hozta meg az ítéletet Abby.

– Igen – mondta Hogan is.

Reacher homlokon lőtte Danilót a H&K P7-essel, amit Hogan az előbb vett el tőle. Német rendőrségi típus. Ugyanolyan, mint a többi. Talán még a sorozatszámuk is egymás után következik. Nagy tételben szerezhették be egy korrupt német zsarutól. Danilo a földre rogyott. Szétrobbant a feje a saját irodájában, a teste többi része belógott Gregory irodájába. Reacher előbb balra nézett, aztán jobbra. A fejnél kezdjük, onnan haladunk lefelé, így sokkal hatékonyabb. A feladat elvégezve. Úgy feküdtek ott, mint egy vállalat vezetését bemutató ábra. Gregory, Danilo és egy kupacban a legfőbb helyetteseik. És közben mindenfelé csörögtek a mobilok.

Ugyanarra távoztak, amerről jöttek, a vészkijáraton és a menekülőfolyosón keresztül. Átsétáltak az üres üzlethelyiségen. Egy rántás az ajtón, és már kint is voltak az utcán. A sarkon még mindig ott hevertek az őrszemek. Senkinek sem jut eszébe kihívni a rendőröket, ha holttesteket lát egy fekete Lincoln közelében egy eldugott utcában, a város nyugati felén. Az ilyesmi nyilván magánügy.

– Most hová megyünk? – kérdezte Abby.

– Jól vagy? – kérdezett vissza Reacher.

– Megvagyok. Hová megyünk?

Reacher a belvárosi felhőkarcolókra pillantott. Hat toronyház. Háromban irodák, három szálloda.

– El kéne mennem elbúcsúzni Shevickéktől. Lehet, hogy nem lesz rá több lehetőségem.

– Miért?

– A fűrésztelep nem fog örökké égni. Előbb vagy utóbb újból lesznek rendőrök a nyugati oldalon. Nincs már, aki hetente egy ezrest dugjon a zsebükbe. Emiatt dühösek lesznek valakire. Kérdéseket fognak feltenni. Mindig jobb ilyenkor nem itt lenni.

– Elutazol?

– Gyere velem!

Abby nem válaszolt.

– Hívd fel Vantrescát, és mondd meg, hogy találkozzunk valahol! – folytatta Reacher.

Ott hagyták a Lincolnt, ahol volt. Egyfajta biztosításként. Mint egy útjelző tábla, ami azt jelenti: Kérdezősködni tilos! A nap ragyogott, felhők nem voltak az égen. A délután közepén jártak. Gyalog sétáltak vissza arrafelé, ahonnan kocsival jöttek. A szállodában felmentek Shevickék szobájába. Maria kinézett a kukucskálónyíláson, mielőtt beengedte őket. Barton és Vantresca már ott voltak.

Vantresca kifelé mutatott az ablakon. A Center Streettől nyugatra lévő két felhőkarcoló közül a bal oldalira. Egyszerű, négyszögletes toronyház, úgy tizenkilenc-húsz emeletes. Üvegfalán visszatükröződött az égbolt. A legfelső ablaksor fölött egy semmitmondó, jellegtelen név állt. Lehetett mondjuk egy biztosítótársaság neve. De lehetett volna egy hashajtóé is.

– Biztos benne? – kérdezte Reacher.

– Ez az egyetlen újonnan kibérelt iroda az általunk keresett időszakban. A legfelső három emeletet egy olyan cég vette ki, amiről még soha senki nem hallott. És mindenféle fura dolgot szállítottak fel lifttel.

– Szép munka volt.

– Bartonnak köszönje. Ő ismer egy szaxofonost, aki napközben az építési osztályon dolgozik.

Vantresca valószínűleg már korábban hívta a szobaszervizt, mert megjelent egy pincér egy enni- és innivalóval megrakott zsúrkocsival. Apró szendvicsek, minitortácskák, mikrosütőben felmelegített sütemények. Víz, üdítő, jegestea, forró tea, és ami a legfontosabb, forró kávé, nagy krómozott termoszban, amelyen megcsillant a napfény. Mind ettek és ittak. Vantresca elmesélte, hogy küldött Shevickék házába egy veszélyes biológiai hulladékokkal foglalkozó takarítóbrigádot, egy gipszkartonozót és egy szobafestőt. Másnap reggel haza is mehetnek, ha akarnak. Shevickék azt felelték, nagyon is. És megköszönték, hogy rendbe hozzák a falat.

Aztán kérdő tekintettel Reacherre néztek.

– Figyeljék, hogy megérkezik-e az átutalás ma a banki zárásig!

Mr. Shevick udvariasságból egy pillanatig habozott, aztán megkérdezte:

– Mekkora összeg?

– Én a kerek összegeket szeretem. Ha túl sok lenne, ami beérkezik, a maradékot adományozzák el olyan embereknek, akik hasonló helyzetben vannak. Esetleg juttassanak valamennyit az ügyvédeknek, Julian Harvey Woodnak, Gino Vettorettónak és Isaac Mehay-Byfordnak. Jó munkát végeznek ahhoz képest, hogy mennyi nevük van.

Aztán elővette a zálogházból elhozott borítékot a jegygyűrűkkel, a kis eljegyzési gyűrűkkel és a törött számlapú órával. Átadta Mariának.

– A zálogházat bezárják.

Aztán távoztak. Reacher, Abby, Hogan, Barton és Vantresca együtt lementek lifttel a földszintre, és kiléptek az utcára.

Az irodaház bejáratától úgy fél háztömbnyire volt egy kis kávézó, amelyben hátul állt néhány üres asztal. Bementek, és öten összezsúfolódtak egy négyszemélyes asztal körül. A térdük majdnem összeért. Vantresca és Barton újból összefoglalták, amiket megtudtak. Az irodaépület három évvel ezelőtt készült el, tizenkilenc emeletes, összesen negyven iroda található benne. Ez idáig üzleti szempontból bukásnak bizonyult. A helyi gazdaság nem áll elég biztos lábakon. Az ismeretlen cég jó feltételekkel kaphatta meg a tizenhetedik, tizennyolcadik és tizenkilencedik emeletet. Alig volt más bérlő rajtuk kívül: egy fogorvosi rendelő a másodikon és egy ingatlaniroda az elsőn. Az összes többi helyiség üresen áll.

– Mit csinálna ilyenkor a tengerészgyalogság? – kérdezte Reacher Hogantől.

– A legvalószínűbb az, hogy evakuálnák az ingatlanost meg a fogorvost, aztán felgyújtanák az egész épületet. A célszemélyek vagy lejutnának a tűzlépcsőn a magasból, vagy bennégnek. Akárhogy is, nekünk nyerő helyzet, szinte nulla erőfeszítéssel.

Reacher Vantrescához fordult:

– És a páncélosok mit tennének?

– A sztenderd taktika városi környezetben az, hogy addig lőjük a földszinti falakat, amíg az épület össze nem omlik. Úgy, hogy ha lehet, az utca maradjon mentes a törmeléktől. Ha egy perc múlva még bármi mozog, arra gépfegyverrel lövünk.

– Oké – bólintott Reacher.

– Na és mit csinálna a katonai rendőrség? – érdeklődött Vantresca.

– Nyilván valami kifinomult és leleményes megoldást találna, mivel nekünk aránylag kevesebb eszköz áll a rendelkezésünkre.

– Például milyen megoldást?

Reacher egy perc kemény fejtörés után elmondta a többieknek, mire gondol.

47. fejezet

Öt perccel később Barton távozott a kávézóból, miután kért egy időpontot a fogorvosnál a nem létező fogfájása miatt. Reacher és többiek maradtak. Kényelmes főhadiszállás volt. Jó közeli. A pultos nyilván a nyugati oldal informátora, de már nem volt kit informálnia. Reacher látta, hogy párszor próbál telefonálni, de nyilván nem vették fel. A férfi értetlenül meredt a mobiljára.

Aztán Hogan és Vantresca is távozott, hogy érdeklődjön valami ingatlan iránt az ingatlanirodában. Reacher és Abby kettesben maradtak az asztalnál. Csak az ő fotójuk szerepelt az ukrán telefonok üzeneteiben. Jobbnak gondolták, ha ők minél később jelennek meg a helyszínen, ahol a buli zajlik.

A pultos harmadszor is próbált telefonálni.

Nem vették fel.

– Gondolom, akkor ma este már visszamehetünk a lakásomba – jegyezte meg Abby.

– Nem látok rá semmi okot, hogy miért ne – felelte Reacher.

– Hacsak te nem utazol el még a ma este előtt.

– Az attól függ, mi történik. Lehet, hogy mind az ötünknek menekülni kell.

– Tegyük fel, hogy nem kell!

– Akkor ma este visszamegyünk a lakásodba.

– Mennyi időre?

– Te mit válaszolnál erre a kérdésre?

– Gondolom, nem örökre.

– Az én válaszom is ez. Csak még annyit tennék hozzá, hogy nekem az örökre rövidebb időt jelent, mint másoknak. Ezt el kell mondanom a teljes őszinteség jegyében.

– Mennyire rövidet?

Reacher kinézett az ablakon az utcára, a téglaépületekre, a délutáni árnyékokra.

– Már most úgy érzem, mintha időtlen idők óta itt lennék.

– Szóval mindenképp el fogsz menni.

– Gyere velem!

– Mi a rossz abban, ha itt maradsz egy helyen?

– Mi a rossz abban, ha nem?

– Semmi – felelte Abby. – Nem panaszképpen mondom. Csak tudni szeretném.

– Mit?

– Hogy mennyi időnk van. Hogy a legjobban ki tudjam használni.

– Nem akarsz velem jönni?

– Nekem úgy tűnik, két dolog között választhatok. Vagy lesz egy szép emlékem, aminek van kezdete és vége, vagy egy lassú kiégés vár, aminek a végére belefáradok a motelekbe, a stoppolásba és a gyaloglásba. Én inkább a szép emléket választom. Hogy volt egy sikeres kísérletem. Ez sokkal ritkább, mint gondolnád. Jók voltunk együtt, Reacher.

– Még nem értünk el a végére. Ne igyál előre a medve bőrére!

– Félsz?

– Csak szakmai aggodalom.

– Mrs. Shevick elmesélte, mit mondtál neki. Egy nap veszíteni fogsz, de nem ma.

– Csak próbáltam felvidítani, ez minden. Nagyon odavolt. Bármit mondtam volna, hogy jobb kedvre derítsem.

– Szerintem komolyan gondoltad.

– Ezt a seregben tanítják. Egyetlen dolog van, amit közvetlenül te irányítasz: az, hogy mennyire keményen dolgozol. Más szavakkal: ha tényleg, de tényleg mindent beleadsz, ha a hírszerzés, a tervezés és a végrehajtás száz százalékig tökéletes, akkor csak győzhetsz.

– Ez nagyon biztatóan hangzik.

– Ilyen a hadsereg. A legkomolyabban gondolják, hogy ha kudarcot vallasz, akkor az teljes mértékben a te hibád.

– Eddig jól csináltuk.

– De most megváltozott a játszma. Most már Moszkvával harcolunk, nem csak egy csapat stricivel és tolvajjal.

– De tulajdonképpen ugyanazokkal az emberekkel.

– De az is biztos, hogy ez egy jobb rendszer. Jobb a tervezés. Ide a legjobb embereket tették. Kevesebb a gyenge pontjuk. Kevesebb hibát követnek el.

– Ez rosszul hangzik.

– Gondolom, fifty-fifty az esély. Győzünk vagy veszítünk. Ami részemről oké. Szeretem az ilyen tiszta helyzeteket.

– És hogyan csináljuk?

– Hírszerzés, tervezés, végrehajtás. Először is próbálunk úgy gondolkozni, ahogy ők. Ami nem nehéz. Alaposan tanulmányoztuk az oroszokat. Vantresca tudna erről mesélni. Okos emberek, nagyon szervezettek, bürokratikusak, óvatosak, alaposak, tudományosak és fájdalmasan racionálisak.

– És akkor hogyan győzhetünk?

– Kihasználhatjuk a természetük racionális részét – felelte Reacher. – Csinálhatunk valami olyat, ami egy racionális embernek soha eszébe se jutna. Valami teljesen őrült dolgot.

Befutott az első hírszerzői jelentés. Megérkezett Barton, üdvözlésképpen odabiccentett nekik, aztán a pulthoz ment, kért egy kávét, és az asztalhoz vitte. Leült, de mielőtt bármit mondhatott volna, befutott a második jelentés is. Hogan és Vantresca is beléptek a kávézóba. Egyenesen az asztalhoz mentek, és kicsit furakodva elhelyezkedtek. Öten egy négyszemélyes helyen.

– Az előcsarnok utcára néző fala teljesen üvegből van – kezdte Barton. – Egy forgóajtón lehet bemenni. Az előcsarnok hátsó falát a liftakna fala képezi. Öt ajtónyílás van rajta: egy tűzlépcső ajtaja, három lift és a másik oldalon is egy tűzlépcső. Ide egy biztonsági forgókorlátos bejáraton és egy recepcióspult mellett lehet bejutni. Nekem úgy tűnt, aki a pult mögött őrködik, csak egy átlagos biztonsági őr egy átlagos vagyonőrszolgálattól.

– Ez minden? – kérdezte Reacher.

– Gondolom, ez minden biztonsági védelem, amit az irodaépület nyújt szolgáltatásként. De volt ott még négy öltönyös-nyakkendős pasas. Ezeket már nyilván valaki más állította oda. Ketten a forgóajtónál ácsorognak. Megkérdezték, hová megyek, mondtam, hogy a fogorvoshoz. Félreálltak, és intettek, hogy mehetek a recepcióspult felé. Ott a biztonsági őr is megkérdezte, hová megyek.

Reacher Hoganre és Vantrescára pillantott.

– Veletek is ugyanez történt?

– Pontosan ugyanez – bólintott Vantresca. – Elég jó a bejárat előtti szűrés. Aztán még jobb lesz. A másik két fickó a forgókorlát túlsó oldalán áll, a lifteknél, amiket láthatóan feljavítottak. Új irányítópanel van rajtuk, az a fajta, amilyeneket az igazán magas toronyházakban látni, ahol ezer meg ezer ember dolgozik. Benyomod az emelet számát, ahová mennél, és akkor a monitor kiírja, hogy melyik lift fog a leghamarabb megérkezni. Aztán beszállsz, és a fülke a kért emeletre visz, odabent már nincsenek gombok. Nagyon hatékony rendszer, de teljesen szükségtelen egy ekkora épületben. Tehát nyilván valami okból szerelték be. Azért, mert két fickó nem engedi, hogy az ember maga nyomja be az emeletszámot, hanem ők csinálják helyette. Megkérdezik, hová mész, aztán megnyomják a gombot, és megmutatják, hol várj. Aztán beszállsz a liftbe, és ha kinyílik az ajtó, kiszállsz, nincs más lehetőséged.

– Vannak kamerák az előcsarnokban?

– A lift irányítópaneljén van egy kis kerek üveg. Szinte biztos, hogy halszemoptikás lencse, ahonnan egy kamera az emeletre továbbítja a képeket.

Reacher bólintott.

Bartonra nézett.

– Mi volt a fogorvosnál?

– A második emeleten kisebb irodák találhatók, mind egy négyszögletesen körbefutó belső folyosóról nyílik, ami körbeveszi az épület középső részét, ahol a liftakna van. Három oldala üres volt. Felmentem a tűzlépcsőn a harmadikra, és ott is minden ugyanolyan. A negyediknek a hátsó részén két nagyobb irodaegyüttes is van. Nem tudtam teljesen körbejárni, gondolom, a liftakna fala az iroda belső falát alkotja.

– Mi felmentünk az ötödikre, és onnan kezdtük – mesélte Hogan. – Minél magasabb szintre megy az ember, annál nagyobbak az irodák. Nyugodtan feltételezhetjük, hogy a tizennyolcadik már az egész emeletet elfoglaló luxusiroda. A liftakna középen halad fel, az épület szerkezete egyedül ezt határozza meg, szerintem a többit olyanra alakították maguknak, amilyenre akarták.

– Kezdve a liftajtók köré húzott ketreccel – mondta Reacher.

– Az biztos – vágta rá Vantresca. – Még egyszerűbb a dolog, mint gondoltuk. Mert az épület magas, de nem nagy. Csak egy központi liftakna van, emeletenként öt szerkezeti nyílással, és mind egy sorban helyezkedik el. Tehát egyetlen drótketreccel az összes ellenőrizhető. Nem kell semmit behegeszteni. Építenek egy talán két méter mély és két és fél méter magas ketrecet, az első tűzlépcsőajtónál kezdve, és ez végigfut a folyosón az utolsó ajtóig. Minden ajtó ide nyílik, a lifteké és a tűzlépcsőké is. Olyan, mint egy hosszan elnyúló, téglalap alakú recepciósterület, csak nagyon keskeny. Az érkezőnek itt várnia kell egy percet, amíg a fegyveres őrök szemügyre veszik a dróton keresztül. A kapunál újabb fegyveres őrök vannak, akik aztán beengedik az embert. Lehet, hogy valami elektronikus mechanizmussal nyitható. Talán két kapu van, mint egy légzsilipben.

– A mennyezet és a padló milyen?

– Beton. Sehol sem töri meg semmi, a nagyobb átmérőjű csövek szintén a liftakna mellett futnak.

– Oké – bólintott Reacher.

– Mi oké?

– Óvatosak, alaposak, tudományosak és racionálisak. Ezt mondtam róluk Abbynek.

– Ráadásul paranoiásak is. Fogadni mernék, hogy minden ugyanígy van elrendezve a tizenhetedik és tizenkilencedik emeleten is. Így a pufferzóna gyakorlatilag áthatolhatatlan.

Reacher bólintott.

– Gyönyörű megoldás. Lehetetlen bejutni.

– Akkor hogyan csináljuk?

– Ha keményre fordul a helyzet, a kemény fiúk először is vásárolni mennek.

– Hová?

– A barkácsáruházba.

A legközelebbi ilyen bolt egy országos franchise-hálózat tagja volt, amelyet Csináljuk együtt és csináljuk most! jellegű rámenős reklámszlogenekkel szoktak hirdetni. Elég nagy volt, úgyhogy mindent megtaláltak, amire szükségük volt, de ahhoz nem elég nagy, hogy válogatni is lehessen. Ez felgyorsította a bevásárlást. Csak egyféle, egyszerű linóleumvágó volt. Egyféle, egyszerű keresztvágó körfűrész, és így tovább. Mindegyiküknek vettek egy-egy szerszámostáskát. Az üzlet neve szerepelt az oldalán, de elég profi hatást keltett. Az épp kórházban lábadozó Gezim Hoxha fizette az egészet a krumpli formájú tárcájából.

Gondosan bepakoltak a táskákba, és a vállukra akasztották őket. Aztán elindultak visszafelé, de most nem álltak meg a kávézónál, hanem egyenesen továbbsétáltak, még fél háztömbnyit, az irodaház főbejáratához.

48. fejezet

Ahogy Barton beszámolt róla, az előcsarnok utcára néző fala teljesen üvegből volt, ami azt jelentette, hogy az ott őrködő öltönyös fickók már messziről meglátták őket. Talán már kilenc-tíz méter távolságból. A jelenlegi sebességükkel még jó pár másodperc kellett, hogy odaérjenek. Reacher azt remélte, hogy eközben enyhe zavarodottság fog eluralkodni az őrökön. Épp csak annyira, hogy találgatni kezdjenek magukban. Ha öt ember közeledik együtt sietős tempóban, az már önmagában gyanús. Ha az öt embernél szerszámostáska van, akkor viszont talán nem annyira. Esetleg vízvezeték-szerelők igyekeznek egy csőtöréshez. Vagy villanyszerelők. Csak épp az egyikük nő. De ezzel sincs baj, nem igaz? Ez itt Amerika. Csak épp az egyiküknek olyan a feje, mint azé a kijevi fickóé. Gregory küldött egy SMS-t, mielőtt elnémult a telefonja. A kijevi fickó vízvezeték-szerelő lenne? Épp csak apró megakadások, ahogy ide-oda cikáznak a gondolatok az agyukban, de ez elég ahhoz, hogy egy fatális másodpercre lelassítsa a reakciójukat.

Mert addigra már a forgóajtó gyorsan megpördült, és belépett rajta először Reacher, aztán Hogan, Vantresca, Barton, végül Abby. Mindegyikük előhúzta a pisztolyt a táskájából, és legyező alakú formációt vettek fel. Hogan és Vantresca előrerohant, Abby utánuk, Reacher és Barton elállta az őrök útját, az álluk alá nyomták a pisztoly csövét, és hátrafelé tolták őket, közben Hogan, Vantresca és Abby átugrottak a forgókorláton. A két férfi nekirontott az öltönyösöknek, a földre döntötték őket, Abby pedig megállt a lift irányítópanelje előtt. Készen a közeli nagyjelenetére. Egy pillanatra megállt. Az utcáról, a háta mögül jött a fény. Apró termetű, fiús, vékony, fekete ruhában. A csípőjét félrebillentve állt, a kezében egy Glock 17-essel. Igazi performance. Egy rémálomból előlépett alak.

Előrehajolt, és lefújta a kis üveglencsét a barkácsáruházban beszerzett fekete festékszóró sprével. Barton addigra már ugyanezt tette az üveggel a bejáratnál, lemázolta fehérre, ahogy az üresen álló üzlethelyiségeket szokták. A négy öltönyös őr egy csoportban állt, Reacher és Vantresca sakkban tartotta őket, Hogan pedig hosszú kábelkötözőkkel megkötözte mindet, amit szintén a barkácsáruházban szereztek be.

A recepcióspultnál álló biztonsági őr idegesen figyelte a történéseket.

Reacher odakiáltott neki:

– Maga ezeknek dolgozik?

– Nem, uram, szó sincs róla! – kiáltotta vissza az őr.

– De azért itt van az állása. Felelősséggel tartozik, legalábbis az épület tulajdonosa felé. Talán szakmai esküt is tett. Ha most elengedjük, akkor kötelessége lenne hívni a zsarukat. Úgy látom, maga olyan ember, akinek elvei vannak. Tehát az lesz a legjobb, ha magát is megkötözzük. Esetleg a szemét is bekötjük. A pultja mögött hagyjuk a padlón. Utólag nyugodtan letagadhat mindent, nem látott semmit. Ez így megfelelne magának?

– Valószínűleg így lesz a legjobb – felelte férfi.

– Akkor előbb jöjjön, és zárja be a főbejáratot!

A férfi felállt a pulttól.

És a terv itt csúszott félre. Az eddig könnyűnek tűnő végrehajtás félresiklott. Habár később, amikor őszintén átgondolta magában az egészet, Reacher úgy találta, tulajdonképpen ez volt az a pillanat, amikor minden a helyére került a tervben. Igazából azt akarta, hogy így történjen. Titokban ezt remélte. Ezért kellettek a fűrészek.

Valami teljesen őrült dolgot.

Hogan épp lehajolt, hogy összekötözze az első őr bokáját. Ekkor vagy az történt, hogy a fickó pánikba esett, vagy az utolsó pillanatban rátört a kétségbeesés, vagy talán azt remélte, ezzel lázadást kelthet a többiek között is, mindenesetre hirtelen előrelódult, és egyenesen Vantrescára vetette magát, teljes erőből, vadul lángoló tekintettel. Gyakorlatilag belerohant Vantresca pisztolyának csövébe.

Vantresca helyesen cselekedett. A szeme sarkából látta, hogy Hogan oldalra vetődik, ahogy egy jó tengerészgyalogoshoz illik, hogy elkerülje az előrelóduló férfi lábát, és azt is, hogy Vantresca esetleg eltalálja őt. Látta, hogy senki sincs a férfi háta mögött. Nem állt fenn a veszélye annak, hogy a testén áthatoló golyó eltalál valaki mást. Tudta, hogy betonfalú épületben vannak, tehát az sem fordulhat elő, hogy a golyó áthatol a falon. Nagy zajt se fog kelteni a dörrenés, mivel közelről lő rá. A férfi mellkasürege úgy fog hatni, mint egy óriási hangtompító.

Vantresca meghúzta a ravaszt.

Nem tört ki lázadás.

A másik három férfi mozdulatlanul állt.

A biztonsági őr a recepcióspultnál megszólalt:

– Ó, a francba!

– Egy perc, és magával is foglalkozunk – mondta Reacher. – Előbb zárja le a bejáratot!

A tizennyolcadik emeleten valaki észrevette, hogy a monitor, amelyre az előcsarnokból érkeznek képek, elsötétült. Senki sem tudta, mióta van ez így. Először úgy gondolták, csak valami technikai hiba lehet. De aztán valakinek feltűnt, hogy a monitor nem teljesen egyenletesen sötét. Nem olyan, mintha nem lenne áram alatt. Valami más a baj. Visszatekerték a felvételt, és akkor meglátták, hogy egy fiatal nő festékszóró sprével lefújja a lencsét. Miután egy pisztollyal a kezében pózolt a kamerának. Előtte azt lehetett látni a felvételen, hogy négy másik alakkal együtt beront a forgóajtón. Mind másfajta utcai öltözéket viseltek, de egyforma szerszámostáska volt náluk. Egy kommandósegység, és egy nő vezeti őket. Hiába, ez Amerika.

Az őrök legelső dolga persze az volt, hogy letelefonáltak az előcsarnokba. Biztos, ami biztos. Négy mobilt hívtak. Egyiket sem vették fel. Bekövetkezett, amitől féltek. Erre számítottak is. Minden emberük telefonja elnémult az elmúlt két órában. Még az épület saját biztonsági őrét is próbálták felhívni, megvolt a száma. A vezetékes telefoné, ami a nevetséges recepcióspultján csengett.

Ő sem vette fel.

Teljesen elszigeteltek voltak idefent. Semmi információ. Most már az előcsarnokról sem tudtak semmit. Sejtelmük sem volt, mi folyik itt. El voltak vágva a külvilágtól. A hírekben sem szerepelt semmi. Az internetes híroldalakon sem. Semmi fura mozgósítás a rendőrségnél, nem várakoztak készenlétben sajtófőnökök.

Újból megpróbálták felhívni az összes mobilszámot.

Senki sem vette fel.

Aztán a középen húzódó aknában zúgni kezdett a lift.

A fülke egy szisszenéssel megérkezett.

Az ajtó simán, surrogva kinyílt.

A fülke hátsó falára valaki festékszóróval felfestette ukránul, hogy lúzer. A még csöpögő cirill betűk alatt ott ült a földön az egyik lent őrködő emberük, a karját-lábát szétvetve, fekete öltönyben, nyakkendővel. Mellkason lőtték.

A fejét levágták, és a lába közé támasztották.

Az ajtó simán, surrogva bezárult.

A lift zúgni kezdett, és elindult lefelé.

Teljesen el voltak szigetelve, nem jutott el hozzájuk semmi információ. Mindenki, akinek nem volt épp valami konkrét feladata, összegyűlt a folyosón a liftek előtt, a drótketrecnél. Befelé bámultak. Mintha fogadniuk kellene, hogy mi fog történni ezután. Páran a középső lift előtt ácsorogtak, mintha azt várnák, hogy visszatérjen a véres tablóval. Mások inkább az első liftnél csoportosultak, vagy a harmadiknál. Néhányan a tűzlépcsőket figyelték. Mindenkinek megvolt az elmélete.

Vártak.

Nem történt semmi.

Aztán az emberek helyet cseréltek a drótketrecnél. Mintha a késlekedés miatt finoman változnának az esélyek. Mintha az egyik forgatókönyv valószínűbbnek vagy kevésbé valószínűnek tűnne, mint a másik.

Vártak.

Megpróbáltak még egyszer felhívni találomra három számot. Először Gregoryét, aztán Danilóét, aztán az őrök vezetőjét lent az előcsarnokban. De nem igazán reménykedtek a sikerben.

Egyikük sem vette fel.

Vártak. Megint megváltoztatták a pozíciójukat a ketrec előtt.

Hegyezték a fülüket.

A lift zúgni kezdett, most a bal oldali aknában.

A fülke szisszenve megérkezett.

Az ajtó simán, surrogva kinyílt.

A padlón egy másik emberük hevert az előcsarnokból. Fekete öltöny, nyakkendő. Az oldalán feküdt. Összekötözték a bokáját és a háta mögött a csuklóját. A száját bekötötték egy fekete ronggyal. Ide-oda hánykolódott, a tekintete kétségbeesetten könyörgött, mintha azt üvöltené: Gyertek, segítsetek, gyertek, segítsetek!, aztán sürgetően intett a fejével, mintha azt mondaná, hogy Igen, igen, biztonságos, segítsetek!, majd az egész teste kétségbeesetten vergődni kezdett, mintha át akarna jutni a küszöbön.

Az ajtó simán és surrogva becsukódott.

A fülke elindult lefelé.

Először senki sem szólalt meg.

Aztán valaki azt mondta:

– Meg kellett volna mentenünk.

– Hogy menthettük volna meg? – kérdezte egy másik.

– Gyorsabbnak kellett volna lennünk. Valahogy megmenekült odalentről. Segítenünk kellett volna rajta.

– Nem volt időnk.

A férfi, aki először szólalt meg, körbenézett. Előbb a kapu felé, aztán az irányítópanelre, végül a kaputól balra eső liftre. Fejben végiggondolta az időzítést. Az ajtó kinyílik, majd becsukódik. Nem, nincs elég idő. Főleg így, ha az első pillanatban meglepetten megdermednek.

Egyszerűen lehetetlen megcsinálni.

– Nagy kár – mondta. – Megszökött, mi meg visszaküldtük.

– Hogyan szökhetett meg?

– Talán megkötözték, és le akarták vágni a fejét, de valahogy sikerült bejutnia a liftbe, és feljött, hogy megmentsük. Alig két méterre volt.

Mindenki hallgatott.

– Hallgassátok csak! – szólalt meg férfi.

A lift zúgni kezdett.

Megint a bal oldali aknában.

Felfelé jött.

– Nyissátok ki a kaput! – utasította a férfi a többieket.

– Azt nem szabad.

– Most időben oda kell érnünk. Nyissátok ki a kaput!

Senki sem szólalt meg.

A lift zúgott.

– Igen, nyissátok már ki azt a rohadt kaput! – szólalt meg valaki más. – Nem küldhetjük le azt a szerencsétlent megint.

Teljesen el voltak szigetelve idefent. Nincs, aki parancsot adjon, nincs vezér.

Egy harmadik hang is megszólalt:

– Nyissátok ki a kaput!

Egy férfi, aki a kapunál állt, számokat ütött be a számkódos panelen. Kis beprogramozott késlekedés után a zár egy kattanással kinyílt. A kapu kitárult. Négy férfi belépett, óvatosan, lábujjhegyen, a fegyverüket készenlétben tartva. A többiek a ketrecen kívül maradtak, onnan figyeltek.

A lift zúgott.

A fülke szisszenve megérkezett.

Az ajtó simán, surrogva kinyílt.

Ugyanaz a férfi hevert a földön. Fekete öltöny, nyakkendő. Ugyanúgy megkötözve, bekötött szájjal. Ide-oda hánykolódva, könyörgő tekintettel, kétségbeesetten integetve a fejével.

A négy férfi berohant a fülkébe, hogy segítsen rajta.

Csakhogy nem ugyanaz a férfi feküdt a földön, hanem Vantresca. Átlagos volt a testalkata, illett rá az öltöny. És valójában nem volt megkötözve, csak a háta mögött tartotta a két kezét. Mindkettőben egy-egy Glock 17-est szorongatott. Előrántotta, és lőtt, négyszer egymás után, villámgyorsan, pontosan célozva, határozottan.

Közben nyílt a jobb oldali lift ajtaja is, és kilépett rajta Reacher, Hogan, Barton és Abby. Négy pisztollyal. Hogan lőtt először. Reacher az előzetes megbeszélésen azt az utasítást adta: Azokat a célpontokat kell legelőször elintézni, akik olyan közel vannak a kapuhoz, hogy elérhetik az irányítópanelt. Ezt három lövéssel meg is oldották. Reacher közben a ketrecet tisztította meg, hátulról vagy félig oldalról lelőtte azokat, akik meredten álltak, és csak bámulták, ahogy Vantresca a fülke padlójáról lő a társaikra. Barton a folyosó egyik végét fedezte, Abby a másikat.

Mindez villámgyorsan lezajlott. Tulajdonképpen könnyű volt végrehajtani. A támadók oldalán állt a meglepetés ereje, és koncentráltan nyithattak tüzet a keskeny, négyszögletes csatatér sarkából. Az egyetlen társuk, akit veszélyeztethettek volna a lövéseikkel, egy golyóbiztos beton liftaknában tartózkodott, ahonnan hatékonyan tudott tüzelni kifelé. Így aztán szinte magától értetődő volt a győzelem. A cél, amit el kellett érni, a kapu volt. Még mindig nyitva állt. Bonyolult zárja lehet, talán elektronikus, de jelenleg nem működött. A kapu félfáján volt egy irányítópanel.

Reacher kilépett a kapun az őrzött folyosóra, Hogan, Abby és Barton követte. Vantresca volt a sereghajtó a kölcsönzött öltönyben, amit jól leporolgatott, miután előadta a műsorszámát a lift padlóján.

49. fejezet

Reacher agyának ösztönös, hátsó része épp egy bonyolult számítást végzett, többek között elosztotta a tizennyolcadik emelet alapterületét a lift előtti folyosón heverő áldozatok számával, realisztikusan felbecsülte, milyen alapterületű szállás járhat ki a tiszti rangban lévő, fontosabb számítógépes kockáknak, illetve milyen szűkösebb, barakkjellegű szállás jár a közlegényeknek, és arra jutott, hogy máris alaposan megritkították a soraikat. Csak így lehet. Nem lehet már sokkal több emberük. Hacsak nem hárman alszanak egy ágyban, vagy a földön, egymás mellett. Egyszerű matematika.

Közben az agyának az elülső része azt súgta, hogy olyan mindegy. Ha kudarcot vallasz, az teljes mértékben a te hibád. A folyosó sarkához érve a falhoz lapult, és fél szemmel kilesett. Egy másik, ugyanolyan széles folyosó kezdődött innen. Jobbra és balra ajtók nyíltak. Talán irodák. Vagy hálók. A másik oldalon mosdók. Vagy raktárak. Vagy laboratóriumok vagy idegközpontok. Méhkas, darázsfészek vagy vacok.

Továbbhaladt. Hogan követte, aztán Abby. Majd Barton, végül Vantresca. Az első helyiség balra a biztonsági őrök irodája lehetett. Üres volt. Egy íróasztal, egy szék. Két sík monitor az asztalon, az egyiken Előcsarnok felirat, a másikon 18. emelet, erre egy olyan kamera képeit közvetítették, amelyet nyilván magasan a falon helyeztek el, szemben a liftekkel, lefelé irányított szögben. Lehetett látni rajta a földön heverő holttesteket, több mint egy tucatot.

Én mondtam, súgta Reacher agyának hátulsó része.

Továbbindult. A jobbra nyíló első helyiség szintén üres volt. A padlótól a mennyezetig érő ablaka északra nézett. A város elterült a mélyben. Négy fotel volt a szobában, egy halkan zúgó hűtő, egy asztalon kávéfőző. Személyzeti pihenő. Kényelmes hely, közel a liftekhez.

Továbbmentek. Nem láttak sehol senkit, se technikai felszereléseket. Reachernek sejtelme sem volt, hogyan kellene kinéznie a berendezésnek. Megragadt a fejében az, amit Abby először mondott: Mint egy őrült tudós laborja egy filmben, ami tele van villogó gépekkel és sistergő elektromos energiával. Neki a szerverről inkább csak a szerva jutott eszébe a teniszben. Vantresca úgy vélte, lehet, hogy az egész berendezés nem több, mint fél tucat laptop. Lehet, felhőalapú a működése. Hogan azt jósolta, hogy egy alacsony mennyezetű helyiséget találnak majd, tele fehér laminált műanyaggal és hűtött levegővel.

Lassan továbbosontak.

Nem láttak semmit.

– Várjatok! – súgta oda Reacher a többieknek. – Csak az időt pazaroljuk. Nem hinném, hogy úgy folytatják, ahogy eddig. Szerintem egyenesen a végjátékhoz léptek. A fej nélküli lovas nyilván minden felesleges embert odacsalogatott a lifthez. Csak azok maradtak itt bent, így azok maradtak életben, akik akkor éppen dolgoztak. Tehát most bevették magukat ide. Olyan ez nekik, mint Custer utolsó hadállása.

– Hányan lehetnek? – kérdezte Hogan.

– Nem igazán érdekel – felelte Reacher –, amíg Trulenko is köztük van.

– Ha hat laptopból áll az egész, akkor az is lehet, hogy csak egy-két ember kezeli.

– Plusz az őrök – tette hozzá Reacher. – Amennyinek az oroszok előírása szerint állandóan jelen kell lenni. Vagy legalább amennyi fenntartja a fegyelmet. Lehet, hogy ez a két szám különböző.

– Moszkva egy egész őrezredet írna elő, ha tehetné – szólt közbe Vantresca.

– Gondolom, attól függ, mekkora a helyiség.

– Ha csak hat laptop az egész, akkor akár egy takarítószereket tároló szekrény is elég lehet – mondta Hogan. – Bárhol lehet. Nyílhat egy titkos ajtó egy ilyen szekrény hátuljában.

– Nem, Trulenko ablakokat akar – szólt közbe Abby. – Főleg egy ilyen épületben, ahol ilyen a kilátás. Fogadni mernék, hogy imádja. Imád ott álldogálni, kibámulni, és azt érezni, hogy uralkodik az egyszerű földi halandók fölött. Annak ellenére, hogy valójában elbukott, és gyakorlatilag fogoly. Fogadni mernék, hogy ettől jobban érzi magát.

– Várjatok! – mondta újból Reacher. Bartonra nézett. – Azt mondtad, a harmadikon körbe tudtad járni az épület középső részét. Három oldalról üres volt. De a negyediken már nem, mert hátul nagyobb irodaegyüttesek foglalják el a helyet, és ezekben a liftakna hosszabbik oldalfala az iroda belső falát képezi.

– Igen – bólintott Barton.

– Ez egy elég jó fal, nem? Ott lehet legközelebb jutni az összes nagy csőhöz és minden egyébhez, ami a liftek mögött húzódik. – Vantrescára pillantott. – Annak idején, ha valami vezeték kellett a kommunikáció fenntartásához, milyen hosszút akartak?

– Olyan rövideket, amennyire csak lehetséges – felelte Vantresca.

– Mert?

– A drótok sérülékenyek.

Reacher bólintott.

– Nem elég robusztusak mechanikailag. És ennél a falnál állítják vissza először az áramot és a vizet, ha vészhelyzet esetén bekapcsol a generátor. Fogadni mernék, hogy az oroszok ezt a falat akarták. – Aztán kimondta azt a bizonyos szót: méhkas, darázsfészek vagy vacok, ahol valami nyüzsgés van. – A liftakna hátfalából kiindulva építették ki ezt a helyiséget, úgy, hogy a szemben lévő ablakig érjen. Mert az oroszok ezt a falat akarták, Trulenko meg a kilátást akarta. Hogyan oldhatták volna meg másképp?

– Akkor jó nagy helyiség – jegyezte meg Vantresca.

Reacher bólintott.

– Ugyanolyan méretű és formájú, mint odalent az előcsarnok. Pontosan ugyanaz a tér, csak száznyolcvan fokkal elfordítva.

– Elég nagy, hogy egy őrezred is elférjen benne.

– Legfeljebb egy-két lövészszázad.

– Lehet, hogy nincs is bent senki – mondta Abby. – Az emberi természet miatt. Ezek a fickók ukránok. Moszkva olyan nekik, mint egy lekezelő idősebb fivér. Az ukránok nyilván meghozzák maguknak a saját szabályaikat. Mit számít, hogy tényleg abban a helyiségben vannak-e az őrök? Úgyis ott van a védőketrec a liftnél. Mindenhol egyformán biztonságos. Lehet, hogy Trulenko nem akarja, hogy ott legyenek a szobában, ahol dolgozik, és a válla fölött leskelődjenek. Ez is az emberi természet része.

– C helyzetre emelték a védelmi szintet – mondta Hogan. – Valakinek őriznie kell.

– Talán már nem – mondta Abby. – Két órája nincs kapcsolatuk a külvilággal. Szerintem azt súgja az ösztöne, hogy bújjon elő, és harcoljon a barikádokon. Ellenállhatatlan a csábítás. Mert ilyen az emberi természet. Nem akarná egy folyosón bujkálva várni az elkerülhetetlent.

– A csúcsfejek ezt úgy hívják, hogy széles skálájú változókra épülő alapfeltételezés – szólt közbe Reacher. – Az is lehet, hogy senki sincs a helyiségben, de az is, hogy egy egész őrezred.

– Te mire tippelsz?

– Nem igazán érdekel – mondta újból Reacher. – Amíg Trulenko is köztük van.

– Komolyan kérdezem.

– Minden az arányok kérdése. Attól függ, hogy hány számítógépes fickó dolgozik itt. Lehet, hogy több tucat ember van odabent, és hosszú sorokban álló asztaloknál ülnek.

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Vantresca. – Ez itt csak a központi labor. Az irányítóközpont. Az igazi nagy munka máshol zajlik. A felhőben.

– Vagy az anyukájuk házának alagsorában – tette hozzá Hogan.

– Akárhol – mondta Vantresca. – Trulenko egy művész. Itt ő dolgozik, és talán még néhány ember. Legfeljebb egy-kettő.

– Oké – bólintott Reacher. – Akkor vagy négy őr van a helyiségben, vagy csak egy. Valószínűleg ez a C helyzet, ami azt írja elő, hogy állandóan egy négyfős őrszemélyzet legyen karnyújtásnyira. A legrosszabb esetben ennyien lesznek. A legjobb esetben Abbynek van igaza, és Trulenko nem szereti, ha őrzik. Ez esetben lehet, hogy kötöttek vele egy privát egyezséget. Láttam már ilyet. Ilyenkor az őrök vezetője csak üldögél egy sarokban meghúzódva, és úgy tesz, mintha egy bútordarab lenne. Talán össze is barátkozik az őrzött személlyel. Filmet is lehetne csinálni erről. Eközben a másik három elmegy, és valahol máshol lóg, egy másik helyen, amit a C helyzet szükségessé tesz.

– Akkor melyik lehet, egy őr van, vagy négy?

Reacher agyának leghátsó zuga azt súgta, egy.

Hangosan azt mondta:

– Négy.

Kilestek a következő saroknál, és Barton odamutatott arra az ajtóra, amelyik a negyediken a hátul elhelyezkedő nagyobb irodaegyütteshez vezetett.

50. fejezet

A liftakna rövidebbik fala Reacher bal válla felé esett. Az ajtó előttük volt, pont szemben velük. Kívül esett a középső liftakna falának vonalán, tehát nem része magának a belső helyiségnek. Egy folyosóra nyílhat, vagy egy kisebb előszobába. Reacher lassan, óvatosan, széttárt ujjhegyekkel rátenyerelt az ajtóra, és benyomta.

Egy kis várószoba tárult fel előtte. Üres volt. Három szék állt benne találomra elhelyezve. Reacher agyának hátsó része azt súgta: Itt lógtak az őrök. A másik három. Aztán meghallották a felfordulást kint a lifteknél, és odarohantak. Már nyilván halottak. Közben az agyának elülső része rögzített egy másik ajtót. Maga előtt, balra. A belső falon. Pontosan egy vonalban a liftakna rövidebbik falával. Tehát ez az ajtó már a belső helyiségbe nyílik.

Az ajtó figyelemre méltó darab volt. Szinte biztosan hangszigetelt. Reacher filmekben látott ilyet, hangstúdiókban vagy rádióstúdiókban. Kifelé nyílt. Jó nagy volt, súlyos. Lassan mozdult. Már önmagában egyfajta biztonsági védelmet nyújtó rendszer. Ahhoz, hogy kinyissa az ember, az egyik kezével jól meg kell támaszkodnia a falon, és másikkal bevetni úgy száz kilopond erőt, miközben a saját testének sebezhető középső része belekerül a hívogatóan egyre szélesebb nyílásba. A kézikönyvekben nem találni erre szabályt. Akár egy őr van odabent, akár négy, nyilván szigorún őrzik az egyetlen belépési pontot. Készenlétben tartott fegyverekkel, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Ez az utolsó védelmi állás.

Reacher kézjelekkel mutogatott a többieknek. A mellkasára bökött. Majd én. Elmutogatta, hogy feltépi az ajtót egy hirtelen rántással, a lehető legnagyobb erővel. Megkocogtatta Abby vállát, és elmutogatta, hogy térdeljen le, és célozzon az ajtónyílás felé. Aztán megkocogtatta Vantresca vállát, és elmutogatta, hogy guggoljon le, és célozzon Abby feje fölött. Aztán jön Hogan, aki Vantresca feje fölött céloz. Bartont kilencven fokkal odébb állította, arra az esetre, ha amikor nyílik az ajtó, kiderülne, hogy más irányba kell lőni.

Mindenki elhelyezkedett a kijelölt pozícióba, térdelve, guggolva, állva. Reacher két kézzel megragadta az ajtót. Jó szilárdan megvetette a lábát. Vett egy nagy lélegzetet. Aztán intett a fejével. Egy, kettő, három.

Feltépte az ajtót.

Abby lőtt, Vantresca lőtt, Hogan lőtt. Egyszerre. Mindegyikük egy golyót. Aztán nem történt semmi, csak az hallatszott, hogy egy elejtett pisztoly koppan, aztán egy test zuhan a földre, majd sziszegő, visszhangos csönd lett.

Reacher benézett az ajtón. Egy őr volt. Az ügyeletes őrszem. Már nem a sarokban üldögélt, mintha csak egy bútordarab lenne. Már nem barátkozott senkivel. Nyilván itt állhatott éberen, az ajtót figyelve. Valószínűleg két kézzel szorongatta a pisztolyát. De túl régóta várakozott, lassan telt az idő. Elkalandozott a figyelme. Nem tudott összpontosítani. Elfáradt a karja. A pisztoly csöve lefelé dőlt.

A földön heverő holttest mögött egy helyiség tárult fel, amely nagyjából úgy nézett ki, ahogy Hogan leírta. Laminált műanyag, hűtött levegő. Hatalmas volt. Akkora, mint a földszinti előcsarnok. A padlótól a mennyezetig érő ablakok, egy egész fal üvegből. A keskeny asztalok és állványok sorban álltak. Ahogy az ember egy technikai központot elképzel. Talán tavaly rendezték be, talán a múlt héten. Azóta felfrissítették, egy csomó plusz lógó kábellel, és megmagyarázhatatlan funkciójú dobozokkal. Úgy tűnt, az egész központ szíve még kisebb, mint ahogy Vantresca jósolta: öt laptop volt, nem hat. Egymás mellett helyezkedtek el egy hosszú asztalon. Az asztalnál két férfi ült. Reacher rögtön felismerte Trulenkót Abby leírása alapján, aki az újságokban megjelent fotókról ismerte. Aránylag kis termetű fickó volt. Fiatal, de a haja már ritkult. Szemüveges. Nem egy kőfejtőben robotol. Chino nadrágot és pólót viselt. Egy talán öt évvel fiatalabb srác ült mellette. Magasabb, vékony, langaléta. A válla már görbe a sok gépeléstől.

Trulenko odaszólt neki valamit ukránul.

– Figyelmeztette a haverját, hogy ne mondjon nekünk semmit! – tolmácsolta Vantresca.

– Nem túl jó kezdet – jegyezte meg Reacher.

Barton és Hogan felállította a két férfit a billentyűzet elől. Reacher kinézett az ablakon, a lenti földi halandókra.

– Most képzeljétek el, hogy egy programot kell írnotok! Elmondom, mit kell tudnotok hozzá rólunk. Nem állunk kapcsolatban semelyik kormánnyal vagy ügynökséggel. Ez az egész tisztán privát jellegű akció. Van két nagyon specifikus és nagyon személyes kérésünk. Ezektől eltekintve leszarunk benneteket. Semmi más ügyetek nem érdekel. Ha megteszitek pontosan azt, amit kérünk, akkor távozunk, és soha többé nem láttok minket.

Nem kapott választ.

– Mit mond a tévedhetetlen szoftverlogikátok, mi fog történni most?

Nem kapott választ.

– Pontosan – bólintott Reacher. – Nem állunk kapcsolatban egyetlen kormánnyal vagy ügynökséggel sem, tehát nem kell engedelmeskednünk semmilyen szabálynak. Átverekedtük magunkat egy egész hadseregen, a legjobb embereiteken. Behatoltunk a legbelsőbb odútokba. Ami azt jelenti, hogy keményebbek vagyunk nálatok. Tehát valószínűleg kegyetlenebbek is. A tévedhetetlen logikátok azt súgja, hogy szenvedni fogtok. Már ha nem teszitek azt, amit akarunk. Mielőtt ide indultunk, beszereztünk pár szerszámot egy barkácsáruházban. Kisakkozhatjátok magatokban, mi célból. Nyilván a kölyökkel fogjuk kezdeni. Elég nehéz elképzelni olyan végkifejletet, amiben ti győztök. Elkerülhetetlen, hogy végül úgyis megteszitek, amit kérünk. A logika azt diktálja, hogy ugorjatok át itt egy lépést. Mindnyájunknak sokat megspórolnátok vele.

– Én nem tartozom ezek közé – mondta Trulenko.

– De nekik dolgozol.

– Nem nagyon volt más választásom. Hé, nekem ez az egész nem a szívügyem. Talán ki tudunk találni valamit. Megteszem azt a két dolgot, és elengedtek. Ezt akarod mondani?

– De ne próbálj okoskodni! – mondta Reacher. – Ahhoz eleget tudunk, hogy tisztában legyünk azzal, mivel foglalkozol. Vettünk egy üvegvágót is a barkácsáruházban. Vághatunk egy szép kör alakú nyílást az ablakban, és kihajíthatunk rajta. Mintha egy levelet dobnánk a postaládába.

– Mi lenne az a két dolog?

– Először is a pornó érdekelne. A különféle weboldalaitok.

– Ezért jöttetek ide?

– Két nagyon specifikus és személyes kérésünk van – mondta újból Reacher. – Az első a pornóoldalra vonatkozik.

– Az csak egy kis mellékes, haver.

– Töröld le! Vagy mit tudom én, hogy mondják.

– Az egészet?

– Véglegesen.

– Oké – mondta Trulenko. – Gondolom, ezt megtehetem. Hadd kérdezzem meg, ez valami erkölcsi keresztes hadjárat?

– Abból, amit eddig csináltunk, szerinted mi volt erkölcsös?

Trulenko nem válaszolt. Reacher odasétált, és megállt mellette. Barton és Hogan kicsit hátrább. Trulenko odament az asztalhoz.

– Meséld el, mik ezek! – mondta Reacher.

Trulenko mutogatott.

– Az első kettő a közösségi médiát kezeli. Folyamatosan adjuk le a kitalált sztorikat. Innen mennek tovább az összeesküvés-elméletekkel foglalkozó oldalakra, amik elég ostobák, hogy mindet elhiggyék. Aztán a tévécsatornákhoz, amik közül már nem mind elég ostoba ahhoz, hogy átvegye őket. A harmadik laptop adatlopással foglalkozik. A negyedik vegyes tevékenységekkel.

– És az ötödik?

– Az kezeli a pénzt.

– És hol vannak a pornóoldalak?

– A négyesen – felelte Trulenko. – A vegyes témák között. Az csak egy kis mellékes.

– Akkor gyerünk, csináld! – mondta Reacher. – Ez az első feladatod.

A többiek is odagyűltek köréjük. Igazából csak nagyon alapvető informatikai ismeretekkel rendelkeztek. Csak a felhasználói oldalról volt tapasztalatuk. De Trulenko ezt nem tudhatta. Úgy tűnt, az, hogy figyelik, elég volt ahhoz, hogy ne próbáljon trükközni. Hosszú kódokat gépelt be. Igen, igen, igen válaszokat adott mindenféle Biztos benne, hogy törölni akarja? jellegű kérdésekre. Hosszú szöveg gördült le a képernyőn, végül megállt.

Trulenko hátrább lépett.

– Eltűnt – mondta. – Az egész tartalom száz százalékig törölve van, és a doménnevek újra eladhatók.

Senki sem tiltakozott.

– Oké – bólintott Reacher. – Most térjünk át az ötösre! Mutasd a pénzt!

– Milyen pénzt?

– Mindent, ami likvid.

– Szóval ezért jöttetek.

– A pénz működteti a világot.

Trulenko tett egy kis lépést jobbra.

– Várj! – szólt rá Reacher. – Maradj még egy pillanatig a negyediknél! Mutasd a saját bankszámládat!

– Ez nem releváns, haver. Nekem semmi közöm ezekhez a fickókhoz. Én San Franciscóból jöttem ide.

– Azért mutasd csak! Alkalmazd most is a tévedhetetlen logikádat!

Trulenko egy pillanatig hallgatott.

Aztán azt mondta:

– A cégem korlátolt felelősségű társaság volt.

– Úgy érted, mindenki más jól befürdött a bukással, kivéve téged.

– A személyes vagyonom védve volt. Ez a lényege az üzleti struktúrának. Bátorítja a vállalkozást. Bátorítja a kockázatvállalást. Abból lesz a dicsőség.

– Mutasd a személyes bankszámládat! – mondta Reacher.

Trulenko még egy pillanatig habozott, aztán eljutott az elkerülhetetlen következtetésig. Úgy tűnt, elég gyorsan és határozottan gondolkodik. Valószínűleg hatással volt rá, hogy annyi ideje dolgozott számítógépekkel. Odalépett, begépelt valamit, kattintgatott. Hamarosan átváltott a képernyő. Megnyugtató színű háttér jelent meg, és egy sor szám. Maxim Trulenko számlaegyenlege, négymillió dollár.

Maria Shevick nyolcvan dollárt kapott az anyja gyűrűiért.

– Hagyd ezt a monitoron! – utasította Reacher. – És menjünk át az ötöshöz! Mutasd meg, mi van Gregory számláján.

Trulenko odébb csoszogott. Begépelt valamit, kattintgatott. A monitoron látszó kép megváltozott.

– Ez az egyetlen likvid számla. Ide folynak be a bevételek, és innen utaljuk a kisebb összegeket.

– Pillanatnyilag mennyi van rajta?

Trulenko megnézte.

– Huszonkilencmillió dollár.

– Utald át ide Gregory számlájára a te pénzedet is!

– Micsoda?

– Hallottad. Nullázd le a bankszámládat, és utald át az egészet Gregoryéra!

Trulenko nem mondott semmit. Nem mozdult, gondolkozott. Gyorsan, ahogy csak tudott. Másodpercek alatt eljutott oda, hogy elfogadja az elkerülhetetlent. Reacher látta az arcán. Jobb egy fillér nélkül elsétálni, mint egyáltalán nem elsétálni. Lehetne rosszabb is. Gyorsan felfogta, mi a helyzet. Ha egy lábad törik el, az jobb, mint ha mind a kettő.

Visszalépett a negyedik laptophoz, begépelt valamit, kattintgatott. Igen, igen és igen válaszokat adott a Biztos benne? jellegű kérdésekre. Aztán hátrább lépett. A négyes monitoron a számlaegyenleg nullára változott. Az ötösön felugrott harminchárommillióra.

– Most írd be ezt! – mondta Reacher, és emlékezetből lediktálta Aaron Shevick bankszámlájának a számát. Napokkal korábban jegyezte meg, amikor kölcsönkért a kocsmában. A tetovált nyakú azt hiszi, maga Aaron Shevick. Magának kell elkérnie tőle a pénzt. Tizennyolcezer-kilencszáz dollárt.

Én a kerek összegeket szeretem.

Trulenko beírta a számlaszámot, és visszaolvasta.

Stimmelt.

– Most utald át ide a pénzt! – mondta Reacher.

– Mennyit?

– Az összeset.

– Micsoda?

– Hallottad. Nullázd le Gregory számláját, és utald át arra a számlaszámra, amit megadtam!

Trulenko megint hallgatott. Ez volt az a pont, ahonnan már nincs visszaút. A személyes vagyona kikerül az irányítása alól. De egy törött láb még mindig jobb, mint kettő. Begépelt valamit, kattintgatott. Igen, igen, igen. Hátrább lépett. A monitoron az egyenleg nullára csökkent. Harminchárommillió dollár elindult az útjára.

Reacher a többiekre pillantott.

– Ti menjetek előre, majd utolérlek benneteket a liftnél!

Mind bólintottak. Reacher arra gondolt, csak Abby tudja, miért. Kivonultak, elhaladva a halott őr mellett. Vantresca volt az utolsó. Visszanézett, aztán ő is kiment.

Reacher odalépett Trulenko mellé.

– Van valami, amit el kell mondanom.

– Micsoda? – kérdezte Trulenko.

– Arról a részről, miszerint elengedünk.

– Mi van vele?

– Álhír volt – felelte Reacher.

Homlokon lőtte Trulenkót, és ott hagyta a földön, ahová zuhant.

51. fejezet

Abby lakásán töltötték az éjszakát. A visszafogott színekkel, kopottas, de kényelmes bútorokkal, puha szövetekkel berendezett nappaliban. A konyhában, ahol a kávéfőző volt, a fehér porcelánbögrék meg az aprócska asztal az ablak mellett. De leginkább a hálószobában. Először hosszú, forró zuhanyt vettek, ami persze nagyrészt a szimbolikus megtisztulást szolgálta, de gyakorlati szempontból is kellemes volt, jól átmelegítette őket. Tisztán, frissen és illatosan kerültek ki alóla. Ártatlanul, mint két virágszál. Reacher eddig nem mondott semmi biztosat arról, hogyan tovább, de Abby nyilván úgy vette, hogy ez az utolsó éjszakájuk együtt. Úgy tűnt, nem bánja. Gondolom, nem örökre. Merész volt, vicces, hajlékony, kísérletező kedvű, találékony. Két szeretkezés között odabújt Reacherhez, de nem a biztonságot keresve. Időnként akkorát nyújtózkodott, mint egy macska, széles, szégyentelen mosollyal. Remek érzés, hát nem? Maga életben van, ők meg nem.

Kora reggel egy telefonhívás ébresztette őket: Shevickék voltak. Abby kihangosította. Először Maria elmondta, hogy a CT-vizsgálat teljes sikert mutatott. Figyelemre méltó javulás tapasztalható Meg állapotában. A kislányuk gyógyulófélben van. Az orvosok táncolnak örömükben. Aztán Aaron vette át a telefont, és elmesélte, hogy teljesen megdöbbentette az átutalás. Majdnem szívrohamot kapott. Reacher elmondta neki még egyszer ugyanazt, amit a múltkor: a felesleges pénzt adományozzák el olyan embereknek, akik hasonló helyzetbe kerültek. Juttassanak valamennyit az ügyvédeknek is! Miután visszavásárolták a házukat a banktól. Esetleg Meg is odaköltözhetne, amíg teljesen fel nem épül. Esetleg vehetnek egy új tévét. Talán egy új kocsit is. Vagy egy régi kocsit. Valami érdekes modellt, amivel jó móka furikázni, mondjuk egy Jaguart. Az szuper járgány. Reacher hozzátette, hogy ezt megbízható forrásból tudja.

Aztán elindult. Megkerülte a belvárosi háztömböket, átvágott a Center Streeten, tisztes távolságot tartva az előkelőbb negyedtől. Kevesebb mint egy kilométer után megérkezett a távolságibusz-végállomásra. Besétált az ajtón. Megnézte az indulásokat jelző táblát, és vett egy jegyet. A zálogházban szerzett ötezer dollár még mindig ott lapult a zsebében. Örült neki. Szerette érezni a súlyát, ahogy a tehetetlen nyomaték lehúzza a zsebét. Ebből ellesz egy darabig, legalább két-három hétig. Vagy ha óvatosan költekezik, tovább is.

Tíz nappal később úton volt észak felé, együtt haladva a nyárral. A buszon véletlenül a kezébe akadt a Washington Post egy példánya. Talált benne egy hosszú cikket, amely arról szólt, hogy egy bizonyos hírhedt várost megtisztítottak a szervezett bűnözéstől. Végre megoldódott egy régóta fennálló probléma. A várost uraló mindkét rivális banda eltűnt. Nincs több zsarolás, kábítószer, prostitúció. Nincs több váratlan erőszakos bűncselekmény. Vége a terror uralmának. A nemrég kinevezett új rendőrfőnök zsebelt be minden dicséretet. Új seprű jól seper. Úgy tüntette fel magát, mint aki tele van új ötletekkel és friss energiával. Azt suttogták, egy nap talán magasabb hivatalra is pályázik majd. Esetleg a polgármesteri posztra, vagy akár az állam kormányzójának is jelöltetheti magát. Miért is ne? Eddig igazán ragyogóak az eredményei.

Tartalom

Ajánlás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

Copyright

A mű eredeti címe

Blue Moon

Copyright © Lee Child 2019

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2020

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 384 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

Tartalom

Copyright