Lee Child

ESTI ISKOLA

A mű eredeti címe

Night School

Copyright © Lee Child 2016

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2017

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 984 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyrabecsülésem jeléül ajánlom ezt a könyvet a világ

minden táján szolgáló férfiaknak és nőknek, akik a való életben is

ezt a munkát végzik.

1. fejezet

Reachert délelőtt kitüntették, délután pedig visszaküldték az iskolapadba. Egy újabb Becsületrendet kapott. A másodikat. Szép darab volt, fehér zománcozott csillag, a szalagja bíborba hajló karmazsinvörös. A hadsereg szabályzatának 600-8-22-es pontja szerint kivételesen bátor magaviseletért adományozható, valamint az Egyesült Államoknak tett kiemelkedő szolgálatért valamely kulcsfontosságú, nagy felelősséggel járó poszton. Reacher úgy érezte, technikai szempontból teljesítette ezeket a feltételeket, de gyanította, hogy valójában ugyanazért kapta, amiért az előzőt is. Egyszerű üzlet ez. Egy jelképes szerződés. Adunk egy plecsnit, te pedig cserébe befogod a szádat, és nem beszélsz arról, hogy mit kellett érte tenned. Persze Reacher egyébként is hallgatott volna. Nem olyan hőstett volt, amivel sokak előtt eldicsekedne az ember. A Balkánon kellett elvégeznie némi rendőri munkát, felkutatnia két helybélit, akik olyan háborús katonai titkok birtokában voltak, amelyek nem szivároghattak ki. Mindkét személyt hamar be is azonosították, megkeresték, és fejbe lőtték. Mindezt a délszláv háborúk utáni békefolyamat részeként. Senkinek sem sérültek az érdekei, és a régióban kissé enyhült a helyzet. Két hét Reacher életéből. Négy elhasznált golyó. Nem nagy ügy.

A hadsereg szabályzatának 600-8-22-es pontja meglepően homályosan fogalmaz a kitüntetések átadásának módjáról. Mindössze annyit ír elő, hogy megfelelően hivatalos jelleggel és ünnepélyes körülmények között kell megtörténnie. Ez általában azt jelentette, hogy egy nagy teremben tartották az ünnepséget, ahol aranyozott bútorok meg néhány nemzeti lobogó kapott helyet. És jelen kellett lennie egy, a kitüntetettnél magasabb rendfokozatú tisztnek is. Reacher őrnagy volt, és immár tizenkét éve szolgált a hadseregben, de ezen a délelőttön más kitüntetéseket is átadtak, köztük hármat három ezredesnek, kettőt pedig egycsillagos tábornokoknak, úgyhogy egy háromcsillagos nagykutya jelent meg a Pentagontól; Reacher régóta ismerte, azóta, hogy a férfi a bűnügyi nyomozóegységnél volt zászlóaljparancsnok Fort Myerben. Jól vágott az esze. Elég jól ahhoz, hogy rájöjjön, egy őrnagy miért kap Becsületrendet. Furcsa volt a tekintete. Részben kissé gunyoros, részben komoly, mintha azt mondta volna: Pecsételjük meg az üzletet. Adunk egy plecsnit, te pedig cserébe befogod a szádat. Régebben talán ő maga is csinált ilyesmit. Talán nem is egyszer. A díszegyenruhája bal oldala úgy nézett ki, mint egy karácsonyfa. Két Becsületrend is virított a kitüntetések között.

A kellőképpen hivatalos helyiség a virginiai Fort Belvoir mélyén rejlett. Nem esett messze a Pentagontól, a háromcsillagos tábornoknak nem kellett sokat fáradnia, hogy eljusson ide. De nemcsak neki jelentett kényelmes megoldást, hanem Reachernek is, mert nagyjából ugyanolyan távolra volt onnan Rock Creek, ahol azóta szolgált, amióta visszatért a Balkánról. A többi tisztnek viszont már Németországból kellett iderepülnie – ők rosszabbul jártak.

Az ünnepség résztvevői elvegyültek egymással, kezet ráztak, kicsit elcsevegtek, aztán mindenki elhallgatott, felsorakoztak, és vigyázzba vágták magukat. Kölcsönösen tisztelegtek egymásnak, aztán kiosztották a kitüntetéseket. Volt, amelyiket a kitüntetettek mellére tűzték, némelyiket szalagon akasztották az arra érdemesek nyakába. Aztán ismét elvegyülés, csevegés és kézrázás következett. Reacher az ajtó felé araszolgatott. Alig várta, hogy lelécelhessen, de a háromcsillagos tábornok elcsípte, mielőtt sikerült volna meglépnie. Kezet rázott vele, aztán megfogta a könyökét, és azt mondta:

– Úgy hallom, új parancsot fog kapni.

– Nekem még senki sem szólt – felelte Reacher. – Egyelőre legalábbis. Kitől hallotta ezt?

– Az őrmesteremtől. Mindig konzultálnak egymással. Az amerikai hadsereg tiszthelyettesei működtetik a világ leghatékonyabb pletykagépezetét. Nem győzök ámulni rajta.

– És mit rebesgetnek, hová fognak küldeni?

– Azt nem tudják biztosan. De nem messzire. Mindenesetre kocsival elérhető közelségbe. Állítólag már kértek magának egy autót a gépkocsiparkból.

– És én mikor fogok értesülni erről?

– Valamikor a mai nap folyamán.

– Köszönöm. Jó tudni.

A tábornok elengedte Reacher könyökét, ő pedig tovább araszolgatott az ajtó felé, aztán kisurrant a folyosóra, ahol szembe találta magát egy őrmesterrel, aki hirtelen megállt előtte, és tisztelgett neki. Kissé ki volt fulladva, mintha jó messziről futott volna. Talán az épület távolabbi végéből, ahol a valódi munka folyik.

– Őrnagy úr, Garber tábornok üdvözletét küldi, és kéri, hogy fáradjon be hozzá az irodájába, amilyen hamar csak tud.

– Hová fognak küldeni, katona? – kérdezte Reacher.

– Autóval kell odamennie – felelte az őrmester. – De ez errefelé elég sok mindent jelenthet.

Garber irodája a Pentagonban volt, úgyhogy Reacher elvitette magát a két századossal, akiknek Belvoirban volt ugyan a szállásuk, de délutánra a B körfolyosóra voltak beosztva szolgálatra. Garbernek saját kis irodája volt, két körfolyosóval beljebb, és két emelettel feljebb. Az ajtaja előtt egy őrmester őrködött az íróasztalnál. Felállt, és rögtön beengedte Reachert, még a nevét is bejelentette, ahogy a régimódi komornyikok szokták a filmekben. Aztán odébb lépett az ajtóból, hogy visszatérjen a helyére, de Garber megállította:

– Őrmester, szeretném, ha bent maradna.

Az őrmester tehát maradt; pihenőállásban helyezkedett el a fényes linóleumon.

Egy tanú.

– Foglaljon helyet, Reacher – mondta Garber.

Reacher leült a látogatóknak fenntartott székek egyikére, amelynek hajlított fémcsőből voltak a lábai. Kissé megsüllyedt a súlya alatt, és túlságosan hátra kellett dőlnie, mintha csak erős szembeszél fújna.

– Új parancsot kap – közölte Garber.

– Mi lesz a dolgom, és hol?

– Visszaül az iskolapadba.

Reacher nem szólt semmit.

– Csalódott? – kérdezte Garber.

Szóval ezért kellett a tanú – gondolta Reacher. Ez nem magánbeszélgetés. Nem árt elővennie a legjobb modorát.

– Mindig boldogan megyek oda, ahová a hadsereg küld, tábornok úr.

– Nem úgy hangzik, mint egy boldog ember. Pedig annak kellene lennie. Ez előrelépés a karrierjében, ami mindig pompás dolog.

– Milyen iskoláról van szó?

– A részleteket épp most küldik el az irodájába.

– Mennyi ideig leszek távol?

– Az attól függ, milyen keményen dolgozik. Gondolom, addig tart majd, ameddig kell.

Reacher felszállt egy buszra a Pentagon parkolójában, és utazott vele két megállót, a domboldal aljáig, a Rock Creek-i főhadiszállásig. Aztán felballagott a lejtőn, és egyenesen az irodájába ment. Az íróasztala közepén egy vékonyka dosszié várta. A neve állt rajta, néhány szám és a tanfolyam címe: A legfrissebb igazságügyi szakértői innovációk hatása a különböző bűnüldöző szervek közti együttműködésre. A dossziéban néhány papír lapult, még melegek voltak, ropogósak, nemrég vehették ki őket a fénymásolóból. Szerepelt köztük egy hivatalos értesítés az átmeneti áthelyezésről. Úgy tűnt, egy bérelt irodaházba kell majd mennie, amely a virginiai McLeanben áll. Ott kell jelentkeznie aznap délután öt óráig, civil öltözékben. A tanfolyam idejére a helyszínen lesz elszállásolva. Kap egy autót személyes használatra, sofőr nélkül.

Reacher a hóna alá vágta a dossziét, és kisétált az épületből. Senki sem figyelte. Többé már senkit nem érdekelt. Csalódást okozott. Learatott minden babért. A tiszthelyettesek informális hírcsatornája lélegzet-visszafojtva várta a fejleményeket, de végül kiderült: csak egy idióta elnevezésű, teljesen értelmetlen tanfolyamra küldték. Nincs ebben semmi izgalmas. Parkolópályára állították. Kikerült a körforgásból. Aki nincs szem előtt, azzal nem is törődnek. Mint amikor egy baseballjátékost a kispadra ültetnek – örökre. Egy hónap múlva valakinek talán majd egy röpke másodpercre eszébe jut, eltűnődik, vajon mikor fog visszatérni, vagy egyáltalán visszatér-e, aztán ugyanolyan gyorsan el is felejti.

A kijárat előtt őrködő ügyeletes őrmester felpillantott rá, majd unottan elfordította a tekintetét.

Reachernek nagyon kevés civil ruhája volt, egyik-másik nem is igazán volt annak nevezhető. A nadrág, amit a kimenőkön viselni szokott, a haditengerészettől származó keki gyakorlónadrág volt. Meglehetett vagy harmincéves. Az egyik ismerősének az ismerőse egy raktárban dolgozott, ahol állítólag bálákban álltak az olyan régi holmik, amiket egyszer tévedésből szállítottak vissza, még annak idején, amikor Lyndon B. Johnson volt az elnök, aztán elfelejtették rendezni az ügyet. A lényeg az, hogy a régi haditengerészeti egyenruhák nadrágja pontosan úgy néz ki, mint a vadonatúj Ralph Lauren-darabok. Nem mintha Reachert különösebben érdekelte volna, hogyan fest a nadrágja. De nagyon méltányosnak találta az öt dollárt, amit kértek érte, a nadrágot pedig elfogadható minőségűnek. Teljesen új  volt, soha senki nem viselte. Mereven összehajtogatva tárolták, kissé dohos szagot árasztott ugyan, de még legalább harminc évig nyugodtan lehetett hordani.

A szolgálaton kívül viselt pólója sem volt sokkal civilesebb, ez is régi kincstári darab volt, már egészen megfakult és elvékonyodott a sok mosástól. Egyedül a dzsekijét nevezhette egyértelműen civil ruhadarabnak. Egy drapp Levi’s farmerdzseki, minden szempontból teljesen eredetinek tűnt, a címkéje is, csak éppen az egyik régi barátnője anyja varrta egy szöuli ház alagsorában.

Átöltözött, a többi holmiját egy sporttáskába meg egy öltönyzsákba gyömöszölte. Kicipelte a ház elé, ahol egy fekete Chevy Caprice állt. Úgy sejtette, régen fekete-fehér festésű katonai rendőrségi autó lehetett, de ezt is „nyugdíjazták”: a matricákat leszedték, a lyukakat pedig, ahol korábban a villogó és az antennák kaptak helyet, kis gumidugaszokkal betömték. A slusszkulcs benne volt. Az ülés eléggé kopottnak tűnt. A motor mindenesetre beindult, a sebváltó működött, és a fék is működőképesnek látszott. Reacher úgy fordult meg az autóval, mintha egy hadihajóval manőverezne. Letekerte az ablakot, jó hangosra állította a rádiót, és elindult a virginiai McLean felé.

Több üzleti park is akadt a környéken, szinte mind egyformának tűnt: barna és bézs színek, diszkrét építészeti stílus, előttük szépen ápolt pázsit néhány örökzöld bokorral. Az alacsony, két-három emeletes irodaépületek a várostól távolabb, az üresen álló területek felé nyúltak el. A felhasználók semmitmondó, szerény nevek és sötétre színezett irodaablakok mögött bújtak meg. Reacher a számozott utcákon elment a keresett helyig, és elhajtott egy térdig érő, földbe leszúrt tábla mellett, amelyen az Oktatási és Továbbképzési Központ felirat állt egyszerű, már-már gyerekesnek ható betűkkel.

A bejárat előtt két másik Chevy Caprice parkolt. Az egyik fekete volt, a másik sötétkék. Mindkettő újabbnak tűnt Reacherénél, és mindegyik igazi civil járműnek nézett ki, legalábbis nem voltak rajtuk kis gumidugaszok, és nem ecsettel festették le az ajtajukat. Kormányzati autók, semmi kétség. Patyolattisztán csillogtak-villogtak, és mindegyiken kettővel több antenna meredezett, mint ami ahhoz kell, hogy az ember baseballmeccseket hallgasson a rádión. A két extraantenna ráadásul nem is volt egyforma a két kocsin. A feketén rövidek, a sötétkéken hosszabbak meredeztek az ég felé, és másképp is helyezték el őket. Más-más hullámhossz. Két különböző szerv autói lehetnek.

A különböző bűnüldöző szervek közti együttműködés.

Reacher leparkolt mellettük. A csomagját a kocsiban hagyta. Besétált az épület üres előcsarnokába, ahol strapabíró, szürke szőnyeg borította a padlót, a falak mellett itt-ott cserepes szobapáfrányok zöldelltek. Volt egy Iroda feliratú ajtó, egy másikon pedig az Osztályterem szó díszelgett. Reacher benyitott az utóbbiba. A szoba végében zöld tábla, előtte húsz pad kis papír- és ceruzatartóval, négy sorban öt-öt.

Két padban két öltönyös férfi ült. Az egyikük fekete színűt viselt, a másik sötétkéket. Mintha az autóikhoz öltöztek volna. Mindketten mereven előrebámultak. Úgy tűnt, ez idáig beszélgettek, de épp kifogytak a szóból. Nagyjából egyidősek lehettek Reacherrel. A fekete öltönyös sápadtnak tűnt, sötétbarna és veszélyesen hosszú haja volt ahhoz képest, hogy kormányzati autóval járt. A másik, a sötétkék öltönyös, szintén sápadtnak látszott, egészen rövidre nyírt, seszínű hajjal. Úgy festett, mint egy űrhajós. A testalkata is olyannak tetszett, vagy mint egy tornászé, aki nemrég vonult vissza.

Reacher belépett, a két férfi pedig megfordult.

A sötét hajú megszólalt:

– Maga kicsoda?

– Az attól függ, hogy maga ki – felelte Reacher.

– A személyazonossága az enyémtől függ?

– Nem, csak az, hogy elárulom-e, vagy sem. A maguk autói állnak odakint?

– Számít ez?

– Sok minden kiderül belőle.

– Amennyiben?

– Amennyiben különbözőek.

– Igen – bólintott a férfi. – A mi autóink. És igen, két különböző kormányszerv képviselőivel van épp egy osztályteremben. Egy együttműködési tanfolyamon, ahol azt fogják megtanítani nekünk, hogyan jöjjünk ki a többi szervvel. Remélem, nem azt akarja mondani, hogy maga az egyik ilyentől jött.

– Katonai rendőrség – közölte Reacher. – De ne aggódjon. Biztos vagyok benne, hogy délután ötre mindenki nagyon civilizált lesz. Az én oktatásomat addigra feladják, de a többiekkel biztos jól kijönnek majd.

A rövidre nyírt hajú felnézett, és közbeszólt:

– Nem, szerintem ennyien leszünk. Mi vagyunk a teljes csapat. Csak három hálószobát készítettek elő. Körülnéztem.

– Milyen kormányzati tanfolyam az, amin hárman vesznek részt? Sosem hallottam még ilyesmiről.

– Lehet, hogy mi leszünk a tanári kar. Talán a diákokat máshol szállásolják el.

– Igen, ez így logikusan hangzik – bólintott a sötét hajú.

Reacher felidézte magában a Garber irodájában lezajlott beszélgetést.

– A felettesem azt mondta, ez előrelépést jelent a karrieremben. Az volt a határozott benyomásom, hogy engem fognak továbbképezni, nem én képzek ki másokat. És mintha azt sugallta volna, hogy ha keményen dolgozom, hamarabb túl leszek rajta. Mindent egybevéve nem hinném, hogy tanárnak szántak. A maguk parancsa talán másképp hangzott?

A rövid hajú azt mondta:

– Nem igazán.

A hosszú hajú nem felelt semmit, csak bizonytalanul megvonta a vállát, amivel mintha azt jelezte volna, hogy ha valakinek jó a képzelőereje, akár úgy is találhatná, hogy nem túl izgalmas parancsot kapott.

A rövid hajú bemutatkozott:

– Casey Waterman vagyok, az FBI-tól jöttem.

– Jack Reacher, az Egyesült Államok Hadseregétől.

A hosszú hajú is bemutatkozott:

– John White, CIA.

Kezet fogtak, aztán ugyanolyan csend telepedett rájuk, mint amilyen Reachert a belépésekor fogadta. Kifogytak a mondanivalóból. Reacher letelepedett a leghátsó padba. Waterman előtte ült balra, White előtte jobbra. Waterman szinte mozdulatlan volt, de azért éber. Csak várt, és spórolt az energiájával. Volt már része ilyesmiben. Tapasztalt ügynök lehetett, nem zöldfülű újonc. És White sem volt az, noha teljesen különbözött a másik férfitól. Egyetlen percig sem maradt nyugton. Folyton izgett-mozgott, meg-megrándultak az arcizmai, az ujjaival játszott, hunyorgott, hol távolabbra, hol közelebbre fókuszált, néha összeszűkült a szeme, majd grimaszokat vágott, balra nézett, jobbra, mintha állandóan valami kacskaringós gondolatmenet nyugtalanítaná, amitől képtelen megszabadulni. Reacher arra tippelt, elemző lehet, aki hosszú éveket töltött a megbízhatatlan adatok és a kétszeres, háromszoros, sőt négyszeres blöffök világában. Igazán érthető, ha kissé idegesnek látszik.

Egyikük sem szólalt meg.

Öt perc múlva Reacher törte meg a csendet, és azt kérdezte:

– Előfordult már a múltban, hogy a szervezeteink nem jöttek volna ki egymással? Úgy értem, az FBI, a CIA és a katonai rendőrség. Én nem tudok semmiféle nagyobb balhéról. Maguk igen?

– Szerintem két téves következtetésre is jutott – felelte Waterman. – Ez nem a múltról szól, hanem a jövőről. Azt tudják, hogy már eddig is együttműködtünk, ami lehetővé teszi számukra, hogy jól kihasználjanak minket. Gondoljon csak a tanfolyam címének első felére. Ez legalább annyira az igazságügyi szakértői innovációkról szól, mint amennyire az együttműködésről. Az innováció azt jelenti, hogy pénzt akarnak spórolni. A jövőben még jobban együtt kell majd működnünk azzal, hogy megosztozunk a laborokon. Építenek majd egy nagy, új labort, és mind azt fogjuk használni. Fogadni mernék, hogy ez lesz. Azért vagyunk itt, hogy elmondják, hogyan fog működni ez a dolog.

– Ez őrültség – mondta Reacher. – A világon semmit sem tudok a laborokról vagy a munkamegosztásról. Én vagyok a legutolsó, aki alkalmas lenne erre.

– Velem is ez a helyzet – mondta Waterman. – Őszintén szólva, nem ez az erősségem.

– Ez több mint őrültség – mondta White. – Kolosszális időpocsékolás. Túlságosan sok és túlságosan fontos dolog zajlik a világban ahhoz, hogy ezzel foglalkozzunk.

Közben grimaszolt, izgett-mozgott, és az ujjait tördelte.

– Félbe kellett hagyniuk egy folyamatban lévő feladatot azért, hogy idejöjjenek? – kérdezte Reacher. – Van valamilyen félbehagyott munkájuk?

– Igazából nincs. Épp most zártam le egy ügyet, azt hittem, elég sikeresen, de ezt kaptam jutalmul.

– Nézze a dolog jó oldalát. Legalább pihenhet. Vegyen vissza! Menjen el golfozni. Magának nem kell megtanulnia, hogyan működik ez az egész, a CIA úgyis tojik a laborokra. Alig szokták használni őket.

– Most kellene kezdenem a következő munkát. Ez háromhavi lemaradást jelent majd.

– Mit kellene csinálnia?

– Arról nem beszélhetek.

– És ki végzi el maga helyett?

– Azt sem mondhatom el.

– A helyettese jó elemző?

– Nem elég jó. El fog siklani a valószínűleg kulcsfontosságú részletek felett. Olyasmiről van szó, amit lehetetlen előre megjósolni.

– Miről?

– Azt nem mondhatom el.

– De fontos ügy, igaz?

– Ennél sokkal fontosabb.

– És mi volt az az ügy, amit épp lezárt?

– Nem mondhatom el.

– Kiemelkedő szolgálatot végzett az Egyesült Államoknak egy nagy felelősséggel járó poszton?

– Hogy mi?

– Vagy valami ilyesmit?

– Igen, mondhatjuk.

– És ezt kapta jutalmul.

– Velem is ez történt – szólt közbe Waterman. – Ugyanabban a cipőben járunk. Szóról szóra ugyanazt mondhatnám, amit Casey is. Előléptetésre számítottam, nem erre.

– Miért kapott volna előléptetést? Vagy mi után?

– Lezártunk egy nagy ügyet.

– Miféle ügyet?

– Tulajdonképpen egy embervadászatot. Évek óta folyt, és már igencsak kihűltek a nyomok, de végül sikerrel jártunk.

– Nagy szolgálatot tett az országnak?

– Mit akar ezzel?

– Összehasonlítom magukat. És úgy látom, nincs sok különbség. Mindketten jó ügynökök, elég magas rangban; lojálisnak, megbízhatónak tartják magukat, ezért fontos feladatot kaptak. De a munka végeztével ez lett a jutalmuk. Ami két dolgot jelenthet.

– Mit? – kérdezte White.

– Talán az, amit csináltak, kínos volt bizonyos körök előtt, és most szeretnék letagadni. Lehet, hogy el akarják tüntetni magukat a süllyesztőben.

White megrázta a fejét.

– Nem, nagyra értékelték a munkámat, és ez még sokáig így is lesz. Titkos kitüntetést kaptam érte, és egy személyes levelet a külügyminisztertől. Különben sem kell semmit letagadni, mert titkos az egész. Senki sem tud róla olyan körökben.

Reacher Watermanre nézett:

– A maguk embervadászatában volt bármilyen kellemetlen momentum?

Waterman megrázta a fejét.

– És mi a másik lehetőség?

– Az, hogy ez nem egy iskola.

– Akkor mi?

– Ahová a jó ügynököket küldik, akik épp nagy diadalt arattak.

Waterman egy pillanatig hallgatott, mintha valami hirtelen eszébe jutott volna, aztán azt mondta:

– Magával is ugyanaz a helyzet, mint velünk? Gondolom, igen. Miért hívtak volna ide két ügynököt és egy katonai rendőrt?

Reacher bólintott.

– Igen, ugyanaz a helyzet. Én is kiváló munkát végeztem. Ez biztos. Ma délelőtt kitüntetést kaptam, szalagon akasztották a nyakamba, a jól végzett munkáért. Minden tisztán, legálisan zajlott. Nem történt semmi, ami miatt bárkinek kínosan kellene éreznie magát.

– Milyen munkát kellett elvégeznie?

– Ez egészen biztosan titkos információ. De megbízható források alapján elmondhatom, hogy menet közben megeshetett, hogy valaki betört egy házba, és fejbe lőtte az ott lakót.

– Pontosan hol?

– Egy golyó a homlokába, egy a füle tövébe. Ez halálbiztos. Mindig.

– Úgy értem, hol volt a ház?

– Biztosra veszem, hogy ez is titkos információ. De gondolom, a tengerentúlon. És arról is megbízható információm van, hogy az illető nevében jó sok mássalhangzó szerepelt. Magánhangzó alig. És aztán ugyanaz az illető egy másik házban, másnap éjjel ugyanezt végrehajtotta. És nagyon jó oka volt erre. Azt hiszem, ő ennél jobb jutalmat kapott utána. Az a minimum, hogy kihatással lesz a következő megbízatására. Talán meg is választhatja, hová szeretne menni.

– Hát ez az – mondta White. – És én nem ezt választottam volna, hanem azzal az üggyel foglalkoznék, amivel most éppen foglalkoznom kellene.

– Elég fontos és nagy kihívást jelentő ügynek hangzik.

– Az is.

– Igen, ez lenne a jellemző. Az ember jutalomként egy kihívást jelentő feladatot vár. Nem egy könnyű parancsot. Szeretnénk feljebb lépni.

– Pontosan.

– Talán ez is történt – vélekedett Reacher. – Hadd kérdezzek valamit! Gondoljanak vissza arra a pillanatra, amikor a főnöküktől megkapták a parancsot. Személyesen, szóban közölte, vagy pedig írásban?

– Személyesen. Ilyesmit csak így lehet.

– És jelen volt egy harmadik személy is?

– Ami azt illeti, igen – felelte White. – Eléggé megalázónak találtam. Egy ügyintéző, aki valami iratokat hozott be. A főnököm szólt neki, hogy maradjon. A nő csak állt ott.

Reacher Watermanre nézett, aki azt mondta:

– Velem is ez volt. A főnököm bent tartotta a titkárnőt. Általában nem tenne ilyesmit. Honnan tudta?

– Mert velem is ugyanez történt. A felettesem behívta a tiszthelyettesét. Hogy legyen egy tanú. De azért is, hogy a pletyka biztosan szárnyra keljen. Ez volt a cél. A tiszthelyettesek mindig konzultálnak egymással. Másodperceken belül mindenki tudta, hogy nem küldtek semmilyen érdekes helyre, csak egy értelmetlen, idióta nevű tanfolyamra. Mint a márciusi hó. Idő előtt érdektelen hír lett belőle. Rögvest lekerültem a radarról. Biztos vagyok benne, hogy mostanra már mindenki tudja. Egy senki lettem, mintha nem is léteznék, eltűntem a bürokrácia ködében. Talán magukkal is ez történt. Talán az FBI-os ügyintézőknek és a CIA titkárnőinek is megvan a maguk hálózata. Ha igen, akkor jelenleg mi hárman vagyunk a legláthatatlanabb emberek az egész földkerekségen. Senki sem kérdezősködik utánunk, senki sem kíváncsi ránk. Nem is emlékeznek arra, hogy egyáltalán létezünk. Ennél érdektelenebb helyen nem is lehetnénk.

– Tehát azt akarja mondani, hogy teljesen eltüntettek a radarról három egymással kapcsolatban nem álló, de meglehetősen kompetens ügynököt? De miért?

– Az, hogy eltüntettek a radarról, nem pontos megfogalmazás. Egy továbbképzésen vagyunk. Tökéletesen láthatatlanok lettünk.

– De miért? És miért épp mi hárman? Mi a közös bennünk?

– Fogalmam sincs. De biztos vagyok benne, hogy egy kihívást jelentő projektről van szó. Olyasvalamiről, amit három kompetens ügynök kielégítő jutalomnak tekintene ama bizonyos nagy szolgálat után.

– De akkor mi ez a hely?

– Fogalmam sincs – felelte Reacher. – De hogy nem iskola, arra mérget vennék.

Pontban öt órakor két fekete furgon kanyarodott le az útról, elhajtottak a térdmagasságú tábla mellett, és leparkoltak a három Caprice mögött, elbarikádozva őket. Két öltönyös férfi szállt ki mindkét járműből. A titkosszolgálat emberei vagy szövetségi rendőrbírók. Futólag körbenéztek, jelezték egymásnak, hogy tiszta a levegő, aztán visszabújtak a furgonba, hogy kisegítsék a főnökeiket.

A második kocsiból egy nő szállt ki. Az egyik kezében aktatáskát tartott, a másikban egy iratcsomót. Elegáns, térdig érő, fekete ruha volt rajta, igazi praktikus darab: nappal egy kis gyöngysorral viselhető egy csendes emeleti irodában, este viszont gyémánt nyaklánccal egy koktélpartin vagy fogadáson is megállja a helyét. Legalább tíz évvel idősebb volt Reachernél. A negyvenes évei közepén járhatott, de jól tartotta magát. Intelligens ember benyomását keltette. Szőke haját vállig érő, lazán hullámos frizurában viselte, látszott, hogy csak az ujjaival fésülte meg. Az átlagnál magasabb volt, de nem szélesebb.

Aztán az első furgonból egy férfi szállt ki, Reacher azonnal felismerte. Az arcképe hetente egyszer felbukkant az újságokban, a tévében még ennél is gyakrabban. A saját ügyei miatt is sokszor szerepelt, de a kabinetülésekről közreadott felvételeken is fel-feltűnt, vagy épp az Ovális Irodában folytatott, feszült megbeszéléseken, ahol mindenki ingujjban volt. Alfred Ratcliffe nemzetbiztonsági tanácsadó. Az elnök legfontosabb embere, ha olyasmiről volt szó, ami baljós véggel kecsegtetett. A megoldóember. Az elnök jobbkeze. Az a hír járta róla, hogy már majdnem hetvenéves, de nem nézett ki annyinak. Sokat megélt, „régi bútordarabnak” számított a külügyminisztériumban, az idők során hol előtérbe került, hol háttérbe szorult, ahogy épp a politikai széljárás változott, de elég sokáig kihúzta, míg végül a gerincességének és a kitartásának köszönhetően megkapta a világ legjobb munkáját.

A nő odament hozzá, aztán együtt indultak el az épület bejáratához, miközben a négy fekete öltönyös testőr körbevette őket. Reacher hallotta, ahogy nyílik a bejárati ajtó, aztán a léptek zaját a vékony szőnyegen, majd ahogy mind beléptek az osztályterembe. Két fekete öltönyös hátramaradt, kettő egyenesen a táblához sétált. Ratcliffe és a nő követte őket. Amikor odaértek, szembefordultak a teremben lévőkkel, pontosan úgy, ahogy a tanárok szokták az óra elején.

Ratcliffe White-ra, aztán Watermanre, végül a leghátul ülő Reacherre nézett, aztán annyit mondott:

– Ez itt nem egy iskola.

2. fejezet

A nő elegáns mozdulattal kissé behajlította a térdét, és letette az aktatáskáját meg az iratcsomót a padlóra. Ratcliffe előbbre lépett, és folytatta:

– Magukat nyilvánvalóan hamis ürüggyel hoztuk ide. Nem akartuk fanfárok kíséretében közhírré tenni, miről van szó. Jobbnak tartottuk, ha egy kissé félrevezetünk mindenkit. Lehetőség szerint szeretnénk elkerülni, hogy túlzott figyelmet kapjunk, legalábbis az elején.

Elhallgatott, és kis hatásszünetet tartott, mintha azt várná, hogy a jelenlévők kérdéseket tegyenek fel, de senki sem szólalt meg. Még arra sem kérdeztek rá, hogy minek az elejéről beszél a tanácsadó. Mindig jobb végighallgatni, mit akar a másik. Biztonságosabb is, ha nagyon magasról kap parancsot az ember.

– Meg tudja fogalmazni valamelyikük érthető, hétköznapi nyelven, hogy miben áll a jelenlegi hatalom nemzetbiztonsági politikája? – tette fel a kérdést Ratcliffe.

Mindenki hallgatott.

– Miért nem válaszolnak? – kérdezte a férfi.

Waterman a semmibe révedt, White megvonta a vállát, mintha azt akarná kifejezni ezzel, hogy egy ilyen végtelenül bonyolult téma nyilván nem ragadható meg hétköznapi nyelven, és különben is, az egyszerűség relatív fogalom, tehát előbb meg kellene egyezniük abban, mit is tartanak egyszerűnek.

Végül Reacher szólalt meg:

– Ez egy beugratós kérdés.

– Gondolja, hogy nem lehet egyszerűen elmagyarázni a politikánkat?

– Én azt gondolom, hogy nem létezik ilyen politika.

– Szóval azt mondja, hogy inkompetensek vagyunk?

– Nem, csak szerintem a világ állandóan változik. Jobb rugalmasnak lenni.

– Maga a katonai rendőr?

– Igen, uram.

Ratcliffe megint hallgatott egy kicsit, majd ismét belekezdett a mondandójába:

– Valamivel több, mint három ével ezelőtt bomba robbant egy garázsban, az egyik nagyon magas New York-i épület alatt. Természetesen óriási személyes tragédia volt azoknak, akik meghaltak vagy megsérültek, de globálisan nézve egyáltalán nem nagy ügy. Abban a pillanatban mégis az egész világ megőrült. Minél közelebbről vizsgáltuk a dolgot, annál kevesebbet láttunk, és annál kevesebbet értettünk belőle. Úgy tűnt, mindenhol vannak ellenségeink, de azt nem tudtuk biztosan, kik ezek, hol vannak, miért lettek a rosszakaróinkká, mi közöttük a kapcsolat, mit akarnak, arról pedig végképp halvány sejtelmünk sem volt, hogy mit fognak tenni ezután. Nem jutottunk semmire. De legalább ezt beismertük magunknak. Vagyis nem vesztegettük azzal az időt, hogy valamire, amiről ez idáig még nem is hallottunk, bármiféle politikát dolgozzunk ki. Úgy éreztük, ezzel csak hamis biztonságérzetbe ringatnánk magunkat. Tehát jelenleg az az eljárási rend, hogy ha valami baj van, akkor égő hajjal körberohangászunk, egyszerre tíz dologgal foglalkozunk, mindig épp azzal, amivel kell. Mindennek a nyomába eredünk, mert ezt kell tennünk. Valamivel több, mint három év múlva új évezred köszönt ránk, a világ minden nagy fővárosában hatalmas ünnepségeket rendeznek, vagyis ez a bizonyos nap lesz a Föld történetében a legnagyobb propagandalehetőség a terroristáknak. Jó előre ismernünk kell ezeket a fickókat. Mindet. Tehát semmit sem hagyhatunk figyelmen kívül.

Mindenki hallgatott.

Ratcliffe folytatta:

– Nem magyarázkodni akarok, nem arról van szó, hogy igazolnom kellene magamat önök előtt. De érteniük kell, mi az elméleti alap. Soha semmit nem fogadunk el puszta feltételezések alapján, minden követ megmozgatunk, mindegyik alá benézünk.

Senki sem kérdezett semmit. Még azt sem: Van egy konkrét kő, amit nekünk kell felfordítanunk? Mindig biztonságosabb hallgatni, és csak akkor beszélni, ha kérdeznek. Jobb kivárni a végét.

Ratcliffe ezután a nő felé fordult, és bemutatta:

– A hölgy dr. Marian Sinclair, az első helyettesem. Ő tájékoztatja majd magukat mindenről. Vegyenek úgy mindent, amit mond, mintha én magam mondanám, vagy maga az elnök tenné. Minden egyes szót. Az is lehet, hogy végül ez az egész teljes időpocsékolásnak bizonyul, és nem jutunk semmire, de amíg ezt nem tudjuk biztosan, addig ez az ügy prioritást élvez. Minden erőfeszítést megteszünk, ami módunkban áll. Mindent megkapnak, amire szükségük lesz a munkájukhoz.

Azzal Ratcliffe a két öltönyös testőr kíséretében kivonult a teremből. Reacher hallotta, ahogy távoznak az előcsarnokból, aztán ahogy beindul és elhajt a furgon. Dr. Marian Sinclair elhúzott egy padot, szembefordította a jelenlévőkkel, és letelepedett rá. Feszes kar, fekete nejlonharisnya, elegáns cipő. Keresztbe tette a lábát, és azt mondta:

– Jöjjenek ide körém.

Reacher előbbre ment a harmadik padsorba, és bepréselődött az egyik padba, így figyelmes diákokhoz illően Watermannel és White-tal egy félkört alkottak. Sinclair őszintének és becsületesnek tűnt, de az arcán látszott a stressz és a sok aggódás nyoma. Úgy tűnt, tényleg valami zűrös ügyről lehet szó. Ez egyértelmű volt. Talán Garber erre célzott, amikor azt mondta: „Nem úgy hangzik, mint egy boldog ember, pedig annak kellene lennie.” Talán még sincs veszve minden. Reachernek az volt az érzése, White is ugyanerre a következtetésre juthatott. A nőre meredt, és előbbre hajolt. Waterman mozdulatlanul ült, spórolt az energiájával.

Sinclair beszélni kezdett:

– Van egy lakás Németországban, Hamburgban. Divatos környék, a belvároshoz aránylag közel fekszik, eléggé drága, de kissé átmeneti, és inkább üzleti terület. Az utóbbi egy évben négy huszonéves fiatalember bérli ezt a lakást. Nem németek. Hárman közülük szaúdiak, a negyedik iráni. Ránézésre egyikük sem vallásos muszlim. Borotválkoznak, a hajukat rövidre nyírják, jól öltözöttek. Leginkább pasztellszínű, aligátoremblémás pólóingekben járnak. Arany Rolex óra, olasz cipő. BMW-vel furikáznak, gyakran keresnek fel éjszakai klubokat. Dolgozni viszont egyáltalán nem dolgoznak.

Reacher látta, hogy White bólogat magában, mintha ismerősen csengene számára mindez. Waterman egyáltalán nem reagált.

Sinclair folytatta:

– A helyiek úgy gondolják a négy fiatalemberről, hogy ócska kis playboyok. Valószínűleg gazdag és tehetős családok távoli rokonainak a sarjai. Kitombolják magukat, mielőtt hazatérnek, és beszállnak az olajüzletbe. Más szavakkal: tipikus euroszemét. De mi tudjuk, hogy nem azok. Tudjuk, hogy a hazájukban szervezték be őket, aztán Jemenen és Afganisztánon keresztül kerültek Németországba. Ez egy új terrorszervezet, amiről még nincs sok információnk. Úgy tűnik, pénzük van bőven, elszánt dzsihádisták, nagyrészt katonai kiképző módszereket alkalmaznak, és nem törődnek a tagjaik nemzeti hovatartozásával. Általában szokatlan, hogy szaúdiak és irániak együtt dolgozzanak, de ezek egyértelműen ezt teszik. A kiképzőtáborban nagyon jónak találták őket, és egy évvel ezelőtt kerültek Hamburgba. Be kell épülniük a nyugati társadalomba, és a küldetésük szerint csendesen kell élniük, a további utasításokra várva. De eddig egyet sem kaptak. Vagyis ez egy alvó sejt.

Waterman megmozdult, és közbeszólt:

– Honnan tudják mindezt?

– Az iráni a mi emberünk – felelte Sinclair. – Kettős ügynök. A CIA irányítja a hamburgi konzulátusunkról.

– Bátor gyerek.

Sinclair bólintott.

– És nehéz hozzá hasonlókat találni. Ez az egyik, amiben sokat változott a világ. Régebben az ajánlkozó jelentkezők a követség küszöbén kuporogtak. Könyörgő leveleket írtak. Egyeseket el is kellett küldenünk. De ezek régi vágású kommunisták voltak. Most fiatal arabokra lenne szükségünk, és túl sokat nem ismerünk.

– És miért van szükségük ránk? – kérdezte Waterman. – A helyzet stabil. Nem mennek sehová. Egy perccel azután, hogy megkapják az aktiváló parancsot, maguk is értesülni fognak róla, feltéve, hogy a konzulátuson napi huszonnégy órában van telefonügyelet.

Mindig jobb végighallgatni, mit akar a másik.

– A helyzet valóban stabil volt, és sokáig nem történt semmi – folytatta Sinclair. – De pár nappal ezelőtt mégis. Csak egy véletlen találkozó. Valaki meglátogatta őket.

Sinclair javaslatára átmentek az osztályteremből az irodába. Azt mondta, az osztály kényelmetlen a padok miatt, ami Reacherre különösen igaznak tetszett. Százkilencvenöt centi magas volt, és százhúsz kiló. Valósággal beszorult a padba, ahelyett hogy rendes ülőalkalmatosságként szolgált volna neki. Az irodában viszont volt egy nagy tárgyalóasztal, négy hátradönthető támlájú, bőrhuzatú főnöki székkel. Úgy tűnt, Sinclair erre a magasabb komfortfokozatra számított. Ez érthető is, elvégre ő bérelte ki az épületet, valószínűleg tegnap. Vagy az egyik helyettese. Három hálószoba és négy szék az eligazításokra.

Az öltönyösök a folyosón várakoztak. Sinclair folytatta a történetet:

– Az emberünkből kiszedtünk mindent, amit csak tudott, és úgy gondoljuk, megbízhatunk a következtetéseiben. A látogató is szaúdi volt, a többiekkel egyidős, és ugyanúgy öltözködött, mint azok. Bezselézett haj, arany nyaklánc, aligátoremblémás póló. Nem számítottak az érkezésére, meglepetésként érte őket. Úgy működnek, mint a maffia, időnként szívességeket kérhetnek tőlük. Erre a látogató is célzott. Mint kiderült, egy úgynevezett futár volt. Nem közéjük tartozott, egészen más szervezethez, csak épp rövid ideig Németországban tartózkodott, és szüksége lett volna egy biztos szálláshelyre, egy védett lakásban. A futárok lehetőleg mindig ilyen helyeken szállnak meg. A hotelekben nyomokat hagynának maguk után. Elég paranoiásak, ami azt illeti. Az új hálózatok nagyon kiterjedtek, vagyis a biztonságos kommunikáció elméletileg nagyon nehéz számukra. Úgy gondolják, lehallgathatjuk a mobiljaikat, nos, ez valóban módunkban áll, elolvashatjuk az e-mailjeiket, biztos vagyok benne, hogy hamarosan ez sem jelent majd problémát, és tudják, hogy a rendes postai leveleiket felnyitjuk. Úgyhogy inkább futárokkal üzennek, akik nem hordanak magukkal a csuklójukhoz bilincselt aktatáskát, csak a fejükben hozzák-viszik a kérdéseket és a válaszokat. Ide-oda utazgatnak egyik kontinensről a másikra, kérdés, válasz, kérdés, válasz. Nagyon lassú módszer, de teljesen biztonságos. Sehol sem hagynak digitális lábnyomot, semmit sem írnak le, és senki sem lát rajtuk semmit, csak azt, hogy egy arany nyakláncos fickó áthalad a repülőtéren, milliónyi hozzá hasonló között elvegyülve.

– Azt tudjuk, hogy Hamburg volt-e a végcélja? – kérdezte White. – Vagy csak megszakította az útját, aztán Németországban továbbutazott valahová?

– Hamburgban volt dolga.

– De nem az ottani házban lakó srácokkal.

– Nem, valaki mással.

– És azt tudjuk, ki küldte? Azt feltételezzük, hogy ugyanaz a jemeni és afganisztáni szervezet?

– Határozottan úgy gondoljuk, hogy ugyanazok. Egy másik körülmény erre utal.

– Mi lenne az? – kérdezte Waterman.

– Egy statisztikailag nem túl meglepő véletlen folytán a futár ismerte az egyik, a házban lakó szaúdit. Három hónapot együtt töltöttek Jemenben, a kiképzőtáborban, ahol kötélre másztak, és AK—47-esekkel lövöldöztek. Kicsi a világ. Úgyhogy ők ketten röviden elbeszélgettek, és az iráni meghallott egyet-mást.

– Pontosan mit?

– A fickó egy két nappal későbbi találkozó miatt volt ott. A helyet nem említették, legalábbis az iráni nem hallotta, de a szövegösszefüggésből úgy tűnt, aránylag közel lehet a házhoz. Nem üzenetet kellett átadnia, hanem fordítva: neki mondtak volna valamit. Az iráni szerint valamiféle kezdő ajánlatot. Ez is egyértelmű volt a szövegösszefüggésből. A futárral közölték az ajánlatot, neki kellett továbbítania.

– Úgy tűnik, egy tárgyalás kezdete lehetett. Az első árajánlat.

Sinclair bólintott.

– Arra számítunk, hogy a futár vissza fog térni, legalább egyszer, egy igen vagy egy nem válasszal.

– Van bármiféle sejtésük arról, hogy mi lehet az üzlet tárgya?

Sinclair megrázta a fejét.

– Nem, de valami fontos. Az iráni ebben biztos, mert a futár elit katona volt, amilyen ő maga is. Sokra tarthatták a kiképzőtáborban, különben nem jutott volna hozzá a pólókhoz, az olasz cipőkhöz meg négy útlevélhez. Nem csupán egy kishal a szervezetben. Olyasféle futár, aki csak a főnököknek közvetít.

– És megtörtént a találkozó?

– A második nap késő délutánján. A férfi ötven percig volt távol.

– És azután?

– Másnap korán reggel távozott.

– Több beszélgetést nem hallott az emberünk?

– Még egyet, és elmondhatjuk, hogy nagy szerencsénkre. A fickó elkotyogott egyet s mást. Mindent kitálalt. Simán elmesélte a barátjának, hogy mi az az információ, amit továbbítania kell. Nem tudta magában tartani. Úgy véljük, azért, mert igazán nagyszabású dolognak tartotta. Az iráni azt mondja, nagyon izgatottnak tűnt. A húszas éveikben járó fiatalemberekről beszélünk.

– És mi volt az az információ?

– Egy árajánlat. Ahogy az iráni várta. Rövid és lényegre törő.

– És mi volt az üzenet?

– Annyi, hogy az amerikai százmillió dollárt akar.

3. fejezet

Sinclair kihúzta magát, közelebb vitte a székét az asztalhoz, mintha a mondandóját akarná nyomatékosítani, és így folytatta:

– Az iráni minden szempontból nagyon okos, jól fogalmazza meg a mondandóját, érzékeny a nyelvi finomságokra. A CIA-iroda vezetője újra meg újra átvett vele mindent, és határozottan úgy gondoljuk, hogy ez valóban egy tényszerű kijelentés volt. Abban az ötven percben a futár személyesen találkozott az amerikaival. Férfi lehetett, ellenkező esetben tett volna valamilyen megjegyzést a nemét illetően, az iráni szerint azt biztos nem hagyta volna szó nélkül. Erre a nyakát tenné. A találkozón az amerikai közölte a futárral, hogy százmillió dollárt akar. Ez valaminek az ára. Egyértelműen erről volt szó. De csak ennyit tudunk. Azt már nem, hogy ki ez az amerikai. Nem tudjuk, miért kéri a százmilliót. Nem tudjuk, kitől.

White közbeszólt:

– De a százmillió eléggé leszűkíti a lehetőségeket. Még ha ez egy nyitóajánlat is, amit aztán lealkusznak ötvenre, akkor is szép summa. Kinek van ennyi pénze? Erre persze mondhatja, hogy sokaknak, de azért nincsenek annyian, hogy ne férne el a nevük egy névjegykártyatartóban.

– Fordítva néz a távcsőbe – jegyezte meg Reacher. – Mindenképp jobb lenne az eladót megtalálni, nem a vevőt. Mi az, amiért a kötelekre mászó, jemeni kiképzőtáborokban edzett fiúk hajlandók lennének százmilliót fizetni? És miféle amerikainak van ilyen eladó valamije Hamburgban?

– Százmillió rengeteg pénz – mondta Waterman. – Engem kissé aggasztana, hogy ekkora árat kérnek valamiért.

Sinclair bólintott.

– Minket nagyon is aggaszt az ár. Halálosan komolynak hangzik. Ekkora összeggel ez idáig még senki nem dobálózott. Tehát minden lehetséges csatornán próbálunk utánajárni a dolognak. Világszerte minden emberünket riasztottuk. Máris több százan dolgoznak keményen az ügyön. De még többre van szükségünk. A maguk dolga az, hogy megtalálják ezt az amerikait. Ha még a tengerentúlon tartózkodik, akkor az a CIA fennhatósága, és Mr. White vezeti az akciót. Ha már visszatért az Államokba, akkor az FBI az illetékes, és Waterman különleges ügynök lép a helyére. És mivel a statisztikák szerint a Németországban tartózkodó amerikaiak túlnyomó többsége az amerikai hadsereg tagja, ezért gondoltuk, hogy szükségünk lehet Reacher őrnagyra, hogy segítse egyikük vagy mindkettejük munkáját.

Reacher Watermanre pillantott, majd White-ra. Látta a szemükben, hogy egyszerre mennyi minden fut át az agyukon, és nyilván ők is ugyanezt látták az övében.

Sinclair tovább folytatta:

– Az emberek és a szükséges eszközök reggel érkeznek. Bármikor bármit megkapnak, amire csak szükségük van. De senkivel sem beszélhetnek az ügyről, csak és kizárólag velem, Mr. Ratcliffe-fel vagy az elnökkel. Vegyék úgy, hogy karanténban vannak. Még ha csak egy doboz ceruzára van szükségük, akkor is rajtam, Mr. Ratcliffe-en vagy az elnökön keresztül igénylik. Vagyis a gyakorlatban ez azt jelenti, hogy rajtam keresztül. Az utólagos papírmunkát majd a Fehér Házban elvégzik. Magukat személyesen sehol sem fogjuk megnevezni. Százmillió dollár óriási összeg, és könnyen lehet, hogy kormányszinten is érintett valaki az ügyben. Megeshet, hogy az az amerikai a külügynél van, az igazságügyi minisztériumban vagy a Pentagonban. Előfordulhatna, hogy olyasvalakivel beszélnek véletlenül a dologról, akivel nem kellene. Úgyhogy ne beszéljenek senkivel. Ez a kettes számú szabály.

– És mi az első? – érdeklődött Waterman.

– Az első szabály az, hogy az iráni nem bukhat le. Nem tehetünk semmi olyat, ami aztán visszavezethetne hozzá. Sokat feccöltünk bele, és később is szükségünk lesz rá, mert tényleg sejtelmünk sincs, hogy mi következik ezután.

Azzal a nő hátrébb tolta a székét, felállt, és az ajtó felé indult. Mielőtt kilépett volna, még visszaszólt:

– Ne feledjék, égő hajjal rohangászunk.

Reacher hátradőlt a székében. White ránézett, és azt mondta:

– Csak harckocsikról vagy repülőkről lehet szó.

– A legközelebb állomásozó harckocsijaink is legalább ezerhatszáz kilométerre vannak Jementől vagy Afganisztántól – felelte Reacher. – Több hétbe telne, és több ezer ember kellene, hogy odavigyék őket. Egyszerűbb lenne egész Jement vagy Afganisztánt odaszállítani, továbbá gyorsabb és kevésbé feltűnő is.

– Akkor repülők.

– Gondolom, százmillióból rá lehetne venni néhány pilótát, hogy álljanak át a sötét oldalra. Talán hármat vagy négyet. Nem hinném, hogy Afganisztánban vannak elég hosszú leszállópályák, de Jemenben talán igen. Úgyhogy elméletileg lehetséges a dolog. Csak épp semmi hasznát sem vennék a repülőknek. Több száz tonnányi pótalkatrész kellene hozzájuk, több száz mérnök és karbantartó technikus. És több száz órányi kiképzés a pilótáknak. Ráadásul öt perccel később egyébként is megtalálnánk őket, és tönkretennénk a gépeket még a földön, rakétákkal. Ma már talán távirányítással is meg tudjuk oldani.

– Akkor valamilyen egyéb katonai nehézfegyver.

– De micsoda? Egymillió puska, darabja száz dollárért? Annyi fegyverünk nincs.

Waterman közbeszólt:

– Lehet, hogy valami titok, kód vagy jelszó. Egy formula, egy térkép vagy tervrajz, diagram vagy lista, netán a világ összes pénzügyi intézménye valamennyi számítógépes biztonsági rendszerének a terve, vagy valamilyen termék titkos receptje, esetleg összesen ennyi pénz kell, hogy megvesztegessenek minden képviselőt, hogy megszavazzanak egy törvényt mind az ötven államban.

– Gondolja, hogy valamilyen adatokról van szó? – kérdezte White.

– Mi mást lehet észrevétlenül adni-venni, ami ennyit ér? Talán gyémántokat, de azok Antwerpenben vannak, nem Hamburgban. Esetleg drogot, de nincs az az amerikai, akinek százmilliót érő áruja várna elszállításra. Nem Dél- vagy Közép-Amerikában vagyunk. És Afganisztánban egyébként is elég mákot termelnek.

– Mi a legrosszabb forgatókönyv?

– Ez már nem az én hatásköröm. Kérdezze Ratcliffe-et. Vagy az elnököt.

– És mi a személyes véleménye?

– A magáé mi?

– Én Közel-Kelet-specialista vagyok. Nekem minden forgatókönyv a legrosszabb.

– Himlővírus – mondta Waterman. – Szerintem ez a legrosszabb. Vagy valami hasonló. Pestis. Biológiai fegyver. Vagy Ebola. Vagy lehet, hogy valaminek az ellenszere. Egy vakcina. Ami azt jelenti, hogy a vírus már a birtokukban van.

Reacher a mennyezetet bámulta.

Olyan dolgok, amiknek esetleg rossz végük lehet.

„Nem úgy hangzik, mint aki boldog, pedig annak kellene lennie.”

„Addig tart majd, ameddig kell.”

Garber olyan talányos volt, mint egy keresztrejtvény.

White ránézett, és azt mondta:

– Min gondolkozik?

– Hogy milyen ellentmondás feszül az első számú szabály és a többi között. Az iránit nem szabad lebuktatnunk, ami azt jelenti, hogy a futár közelébe se mehetünk. Nem figyelhetjük meg a helyszínt, ahová elvezetne, mert a futár létezéséről sem szabad tudnunk. Erről ugyanis csak akkor lehet információnk, ha egy belső ember súgta meg.

– Igen, ez nagy akadály – bólintott Waterman. – De nem ellentmondás. Majd megtaláljuk a módját, hogy megkerüljük. Szükségük van arra a fickóra.

– Ez hatékonyság kérdése. Jó előre tudniuk kell, kik ezek az emberek. Le kell nyomozni a hálózatokat, adatbázisokat kiépíteni. Tehát nyilván a futárokra kell összpontosítani, akik a fejükben hozzák-viszik a kérdéseket-válaszokat, kontinensről kontinensre. Ők mindent tudnak. Olyanok, mint egy élő magnófelvétel. Érnek annyit, mint száz beépített ember. Mert ők ismerik a teljes képet. Az iráni viszont mit tud? Semmi mást nem ismer, csak a négy falat Hamburgban, de semmit sem tehet.

– Nem lehet csak úgy feláldozni.

– Kimenthetnék onnan abban a pillanatban, ahogy elkapták a futárt. Aztán kapjon egy házat Floridában.

– A futár nem beszélne – mondta White. – Ez amolyan törzsi dolog, több ezer éves gyökerekkel. Nem köpnék be egymást. Legalábbis annyi vallatás után nem, amennyit mostanában megengednek nekünk. Úgyhogy jobban tesszük, ha megtartjuk a beépített embert. Ők tényleg tudhatják, mi készül. Nekünk pedig jól jönne, ha valaki minél korábban figyelmeztetne minket, vagy akár ha csak sejtésünk lenne arról, hogy miről van szó.

– Maga tudja, mire készülhetnek? – kérdezte Reacher.

– Valami teljesen őrült dologra. Ma már nem ugyanaz a helyzet, mint régen.

– Dolgozott már együtt Ratcliffe-fel? Vagy Sinclairrel?

– Nem, soha. És maga?

– Nem azért választottak minket, mert ismernek – mondta Waterman. – Hanem azért, mert nem voltunk Hamburgban a kritikus időben. Máshol tevékenykedtünk. Tehát ha velünk beszélnek az ügyről, az számukra nem jelent veszélyt.

„Mintha karanténban lennének” – mondta Sinclair, és így is érezték. Három férfi egy szobában, a külvilágtól elzárva, egy szilárd alibivel megfertőzve.

Reacher este hétkor kivette a csomagját a kocsiból, és felcipelte a szobájába. Az övé az utolsó volt a folyosón – amely átlagos irodai folyosónak látszott, talán előző nap még akként is funkcionált. A szoba tágas volt, és fürdő is tartozott hozzá. Elnöki iroda. Arra tervezték, hogy egy íróasztal álljon benne, nem egy ágy, de így is bevált.

Ha enni akart, vissza kellett ülnie az öreg Caprice-be, hogy körülnézzen McLeanben. Az ösztöneit követve kanyargott az utcákon, keresve a városszéli helyeket, ahol kedvére való, kisebb étkezőhelyekben reménykedhetett. Nem mindenki ezeket választaná, de neki jól működött az anyagcseréje. A távolban megpillantott egy neonreklámot és egy tipikus, régi vasúti kocsiból kialakított, fényes alumíniumfalú bisztrót a benzinkút szomszédságában, az egyik autópálya-felhajtó mellett. Olyan régi volt, hogy szinte autentikusnak hatott. A fala itt-ott behorpadt. Volt már pár kilométer a kilométerórájában.

Leparkolt a bisztró előtt, odasétált, benyitott a krómozott ajtón, és belépett. A levegő hűvös volt odabent, és mindent elárasztott a vibráló neonfény. Legelőször egy nőt pillantott meg, akit jól ismert. Egyedül üldögélt az egyik bokszban. Az utolsó előtti állomáshelyéről ismerte. A legjobb katona volt, akivel valaha is együtt dolgozott. És talán a legjobb barátja is, amolyan visszafogott, rá jellemző módon – már ha a barátságot úgy határozzuk meg, hogy nem kell egymás között mindent kimondani.

Először azt hitte, ez megint csak egy nem túl meglepő véletlen. Kicsi a világ, és a Pentagon közelében még kisebb. Aztán jobban meggondolta a dolgot. A nő az őrmestere volt a 110-es különleges nyomozóegység fénykorában. Sokat köszönhettek neki, ahogy másoknak is, de rendkívül nagy szerepe volt abban, hogy sikeresek lehettek. Talán nagyobb, mint magának Reachernek.

És mindezt annak köszönhetően, hogy nagyon okos volt.

Túlságosan okos ahhoz, hogy most véletlenül legyen itt.

Reacher az asztalhoz sétált. A nő nem mozdult. A megfordított kanál fejének hátulján nézte Reacher tükörképét, aki becsusszant a bokszba, leült vele szemben, és csak annyit mondott:

– Helló, Neagley!

4. fejezet

Frances Neagley őrmester felnézett, és azt mondta:

– A világ összes városának összes bisztrója közül épp ebbe... Mekkora volt ennek a valószínűsége?

– Biztos vagyok benne, hogy gondosan kiszámítottad.

– Azt tippeltem, hogy valószínűleg nyugat felé indulsz el, mert tudat alatt a hátad mögött akarod tudni Washingtont. Kitaláltam, melyik sarkokon fordulnál be, így arra jutottam, hogy nagyjából ez lehet az egyetlen kézenfekvő hely. És ez a nyilvánvaló időpont. Gondoltam, két órát tart majd az eligazítás, és utána kaptok egy kis időt, hogy vacsorázzatok.

– Ez egy esti iskola.

– Nem, nem az. A tanfolyam címének még csak értelme sincs.

– Az ilyeneknek sosincs értelmük.

– De ez az átlagnál is rosszabb.

– Ez egy iskola.

– Nem tennének ilyet veled, amíg Garber él és mozog.

– Nem beszélhetek róla. Túl unalmas.

– Hadd kockáztassam meg, hogy egy légből kapott ötlettel álljak elő: ezzel csak álcáznak valamit. Ha figyelembe veszem, hogy milyen kiemelkedő teljesítményt nyújtottál mostanában, akkor valószínűleg magas szintű dologról lehet szó. Vagyis mindent megkapsz, amire csak szükséged van. Főleg embereket. Úgyhogy holnap reggel egyébként is felhívtál volna. Miért ne mondanád el tizenkét órával korábban, miről van szó?

Neagley erdőmintás egyenruhát viselt, az ujját szépen feltűrte, csupasz alkarja az asztalon pihent. Rövidre vágott, fekete haj, sötétbarna szem, lebarnult bőr, amely lágynak tűnt ugyan, de Reacher biztos volt benne, hogy nem az. Látta már a nőt akció közben. Villámgyors volt, és kivételesen erős. Kemény és feszes tapintása lehet a bőrének. De tudni nem tudta, egy ujjal sem érintette meg soha. Még csak kezet sem fogtak.

– Nem tudom pontosan, mire lesz szükségünk. Egyelőre csak abból indulhatunk ki, amit valószínűnek tartunk. Listákat írunk a menetparancsokról, és kiderítjük, melyik aktív katonai szolgálatot teljesítő embereink voltak egy bizonyos napon Németországban. Na meg a civileket is össze kell írni az útlevelek alapján.

– Miért?

– Meg kell találnunk egy bizonyos amerikait, aki Hamburgban volt egy bizonyos ötven percben.

– Miért?

– Az illető azt tervezi, hogy elad valamit százmillió dollárért egy jemeni és afganisztáni rosszfiúkból álló új terrorszervezetnek.

– Tudjuk, hogy mit árul?

– Sejtelmünk sincs.

– A földi országhatárok problémát jelenthetnek. Gondolom, az Európai Unió területén simán át lehet jutni egyik országból a másikba. Az útlevelekkel kapcsolatos feljegyzések nem teljesek.

– Pontosan. Csak azt latolgathatjuk, mi a legvalószínűbb. De azért nem kell teljesen a sötétben tapogatóznunk. Megnézhetjük például, kik léptek be és ki a svájci határon, talán az előző héten. A fickó döntést hozott: el akar adni valamit. Tárgyalást kellett kezdeményeznie, aminek előbb-utóbb vége lesz. Előre fel kellett készülnie, tehát nyitott egy titkos svájci bankszámlát, valószínűleg Zürichben, ami aztán ott várakozik készenlétben. Aztán visszament Hamburgba, és megmondta, mennyi az annyi.

– Vagyis megint a kiszámíthatatlant igyekszünk kiszámítani. Nem kulcsfontosságú, hogy nyitott-e most bankszámlát, vagy sem. Lehet, hogy egy évek óta meglévő, régi számlát használ. Talán nem most először játssza a rosszfiú szerepét. Vagy az is lehet, hogy a titkos számlája máshol van, mondjuk Luxemburgban.

– Ezért mondtam azt, hogy nem tudom pontosan, mire lesz szükségünk.

– Gondolod, hogy a hadseregben szolgál az illető?

– Lehetséges. A valószínűsített forgatókönyvek alapján igen. Legalább olyan biztosnak látszik, mint az, hogy Koreában vagy Okinaván is szinte minden amerikai katona. Úgyhogy van még egy lista, amit a biztonság kedvéért össze kell állítanunk. Mit árulhat egy katona? Titkos hírszerzési információkat? Vagy valami fegyvert? Utóbbi esetben egy konténerről lehet szó, vagy egy nagy furgonról, netán egy kisebb, nem feltűnő teherautóról. Listát kell készítenünk arról, hogy mi férhet el ezekben, ami megér százmillió dollárt.

– Olyasvalami lehet, ami megbízható, és könnyű kezelni. Nem küldhetnek vele egy egész csapat katonát.

– Oké, ezt ne felejtsük el. Akkor legelőször is írjunk össze egy listát az elkészítendő listákról. Egyelőre ennyit tehetünk. Holnap reggel kilenckor légy indulásra kész. Nem hiszem, hogy ennél gyorsabban kezdhetnénk, mivel mindennek a Nemzetbiztonsági Tanácson kell átfutnia, egy Marian Sinclair nevű nőn.

– Hallottam már róla – mondta Neagley. – Alfred Ratcliffe első számú helyettese.

– Gondold át, hogy miket kell kérnünk tőle. Ügyesen kell gazdálkodnunk az időnkkel.

– Ennyire nagy a baj?

– Igen, azt hiszem, hogy jó esély van erre. Ha tényleg arról van szó, amire gondolunk. De az is lehet, hogy tévedünk. Mindent egy véletlenül elcsípett mondatra alapoznak. Az is lehet, hogy valaki viccnek szánta, vagy egy szarkasztikus megjegyzésnek, amit a kívülállók nem érthetnek. Lehet akár egy kétértelmű szleng kifejezés is, amit a kiképzőtáborokban kötelekre mászó jemeniek használnak egymás közt, és nem jelent semmi komolyat. De ha tényleg igaz a történet, akkor az óriási árcédula alapján nagy problémával állunk szemben.

Odament hozzájuk a pincérnő, rendeltek.

– Gratulálok a kitüntetéshez – mondta utána Neagley.

– Köszönöm.

– Jól vagy?

– Soha jobban.

– Biztos?

– Ki vagy te, az anyám?

– Milyennek találtad Sinclairt?

– Tetszett.

– Kik vesznek még részt az akcióban?

– Egy Waterman nevű fickó az FBI-tól, régi motoros. És egy White nevű illető a CIA-tól. Nagyon fel van pörögve, mindig ideges. Valószínűleg jó oka is van rá. Ez idáig több szempontból is úgy tűnik, hogy megfelelőek a munkára. Észszerű dolgokat mondtak. Feltehetően ők is hozzák a saját embereiket. És gondolom, mindnyájunkat felügyel majd valaki a Nemzetbiztonsági Tanácstól, aki bébiszitterként vigyáz ránk, és továbbítja az üzeneteinket Sinclairnek.

– Miért tetszett neked a nő?

– Őszinte volt. Ratcliffe is. Égő hajjal rohangásznak körbe-körbe.

– Fel kellene hívnod a bátyádat a pénzügyminisztériumban. Ő ránézhetne az átutalásos részre. Százmillió dollár minisztériumi szinten is biztosan szemet szúr valakinek.

– Csak Sinclairen keresztül intézhetem.

– És ragaszkodni fogsz ehhez?

– Úgy gondolja, bárki lehet az emberünk. Nem akarja, hogy véletlenül bárki előtt lelepleződjünk. De a lényeget nem jól látja. Nem bárki lehet az emberünk, hanem többé-kevésbé mindenki. Óriási a merítés. Akit keresünk, csak egy lesz a sok hasonló közül. El fogunk kapni egy csomó embert, akik titkos találkozókra mászkálnak, pénzzel teli bőröndökkel Svájcba járkálnak, és mindegyikük valami rosszban sántikál, adnak-vesznek, kereskednek mindenfélével. Sok ellenséget fogunk szerezni, katonákat és civileket is. De nem engedhetjük meg magunknak, hogy túl nagy háttérzajt keltsünk. Egyelőre legalábbis. A titoktartás késleltetni fogja a nyomozást. Úgyhogy azt hiszem, tartanunk kell magunkat ahhoz, amit Sinclair mondott. Ha úgy hozza a szükség, később újra megfontoljuk ezt a dolgot.

– Értem – bólintott Neagley.

A pincérnő kihozta a tányérokat, és enni kezdtek. Nyolcat ütött óra a virginiai McLeanben.

Amikor McLeanben este nyolc volt, akkor Hamburgban már hajnali kettő. Későre járt az idő, de az amerikai még ébren volt. A hátán feküdt az ágyban, és az idegen helyiség mennyezetét bámulta. Egy meztelen kurva feküdt a karján. A nő lakásán voltak. Tiszta, rendes, illatos volt, és látszott rajta, hogy a tulajdonosa büszke rá. Nem olcsó, akárcsak a nő. Ami rendben is volt. Az amerikai hamarosan dúsgazdag lesz. Tehát nagyon is helyénvaló egy kis ünneplés. És szerette a drága nőket. Izgalmasabbak. Az ízlése eléggé egyszerű volt, inkább a lelkesedés foka számított. És a nő igen lelkesnek mutatkozott. Utána az ágyban összebújva beszélgettek. A nő érdeklődött iránta. Jó hallgatóság volt.

De túlságosan sokat mondott el neki.

Úgy gondolta, a kurvák jobb pszichológusok, mint az igaziak, és különbséget tudnak tenni az üres dicsekvés, a nagyotmondás, a halandzsa és az őrült álmodozás között. Az igazság mindig csak egy szűk keresztmetszet. Nem tett vallomást a nőnek, inkább csak erőt vett rajta a túlcsorduló boldogság, amikor az ember nem tudja magában tartani az örömhírt, és muszáj elmondania valakinek. Csak úgy kibukott belőle, az izgatottság hatására. Pompásan érezte magát. A nő igazán megérte a pénzét. Az amerikai szinte lebegett. Megemlítette a nőnek, hogy azt tervezi, vásárol egy ranchot Argentínában. Akkorát, ami nagyobb, mint egész Rhode Island.

Ez akár semmitmondó információnak is tűnhet, de a nő emlékezni fog rá. És Németországban a kurvák nem félnek a zsaruktól. Ez egy jóléti állam. Mindent tolerálnak, már ameddig szabályozott mederben folynak az események. Úgyhogy ha majd elkezdődik az embervadászat, a nő szíves örömest be fog ugrani a rendőrségre, hogy meséljen nekik az amerikairól, aki azt tervezte, hogy akkora ranchot vesz a pampákon, ami Rhode Islandnél is nagyobb. Némileg kompenzálni is akart ezzel – mondja majd –, hogy komolyan vegye. Mert nem volt igazán kemény fiú. Aztán a zsaruk német alapossággal mindent feljegyeznek, felhívják az illetékest, és megkeresik a pampákon a ranchot, amely nagyobb, mint Rhode Island, és amelyet drága pénzen vettek.

Elég egy egyszerű keresést lefuttatni az utóbbi idők ingatlantranzakciói között, egyetlen országban, és máris ott találja a rendőröket a vadonatúj küszöbén.

Ostobaságot csinált.

Csak saját magát okolhatja érte.

Gondolatban körbejárta a szobát, és átgondolta, mihez ért hozzá. Leginkább csak a nőhöz. Vajon rajta maradtak a bőrén az ujjlenyomatai? Ebben erősen kételkedett. Ha igen, akkor is elkenődtek. A DNS-e ugyan a nő gyomrában van, de az erős savak és emésztőenzimek már támadást intéztek ellene. Különben is, a DNS-vizsgálat mint tudományág még gyerekcipőben jár. Nem akarnak maguknak rossz reklámot, nem kockáztatnák, hogy kudarcot valljanak a nyilvánosság előtt, inkább nem is vállalnának egy ilyen ügyet.

Ez így elég biztonságos lesz.

De egyben őrültség is.

Ugyanakkor logikus is. Ha már belekezdett, nem állhat meg félúton. Mindent vagy semmit. Elszánta magát. Eltűnődött, milyen érzés lesz. Kiderült, hogy olyan, mint a zuhanás. Talán mint kiugrani egy repülőből. Hosszú, hosszú szabadesés, mielőtt kinyílik az ejtőernyő. Csak zuhan és zuhan. Nem tudott küzdeni ellene. Vett egy nagy levegőt, ellazult, és átadta magát az események sodrásának.

Amikor eljött a hotelből, észrevétlenül távozott, a garázson át. Nem volt rá különösebb oka, de erre rövidebb úton juthatott abba a bárba, amelyet már ismert. A nő épp akkor érkezett, készen a munkakezdésre. Késő este, elegáns környék, nagymenők. Egy másik világ. De már nem volt idegen számára. Ezentúl bármit megkaphat, amit csak akar. Csupán kérnie kell – ez is hozzátartozik a mókához. Látta már a nőt korábban is. Rámosolygott, és igen nagy összeget mondott. Akár tízszer ennyit is fizetett volna, csak azért, ahogy ott állt. Látszott, hogy most jött ki a zuhany alól. Nem szűz, de a lehető legközelebb állt hozzá, nap mint nap megújulva.

A nő vezetett. Visszamentek a lakásába, ahonnan épp eljött.

Vajon vannak biztonsági kamerák a ház teremgarázsában?

Úgy gondolta, nincsenek. Az a fajta ember volt, aki ad a részletekre. Jó megfigyelő. Mindent észrevett. Kénytelen volt. Ez is a munkája részét képezte. A garázs mennyezetén tűzálló habszigetelést látott, elektromos vezetékeket, tíz-tizenkét centi átmérőjű csöveket és automata tűzoltórendszert.

Kamerák nem voltak.

Ez így elég biztonságos.

Őrültség, amit tesz.

Ugyanakkor logikus is.

Gondolatban mindent elpróbált, aztán nagyon gyorsan végrehajtotta. A nő először azt hitte, csak valami szerepjáték az egész. Mintha el akarna játszani valamit, amit egy pornóvideón látott. A hasára fektette a nőt, lovagló ülésben rátelepedett, a könyökét a térdével lenyomta, a fenekére simult, mint ahogy egy zsoké ül a lovon. A nő felnyögött, az amerikai meg lehajolt, és hátulról megfojtotta, gyorsan és keményen. A nő igyekezett lerázni magáról, de alig bírt mozdulni. Tulajdonképpen csak a lábát tudta mozgatni, megpróbált a sarkával a férfi hátába rúgni, de nem igazán járt sikerrel – csak hasztalanul kapálózott, mintha úszna. Aztán abbahagyta. A férfi csak szorította, amíg biztos nem volt abban, hogy vége, aztán még egy kicsit tovább, végül elengedte, és elmenekült a helyszínről.

Mindent vagy semmit.

5. fejezet

Reacher jól aludt az igazgatói szobában, de korán felébredt, és már fent volt, amikor hét óra tájban az egyik pékség kiszállító furgonja érkezett meg. Ipari mennyiségű kávét hoztak, és egy malomkerék méretű tálcán péksüteményeket. Sokkal több volt, mint amennyit három személy elfogyaszthat. Vagyis az embereik is úton vannak ide.

Fél nyolckor befutott a Nemzetbiztonsági Tanács két középszintű képviselője. Sinclair bemutatásként elmondta, hogy személyesen ismeri őket, tehát feltehetően meg is bízott bennük. Mindkét férfi a harmincas éveiben járt, és mindkettő nagyon komornak tűnt, mintha meggyötörte volna őket az a sok adat, amivel foglalkozniuk kell. Nyolc órára mindent elrendeztek, megvoltak a biztonságos telefonvonalak is. Reacher már Waterman és White előtt bejelentette, kit kér segítségnek, úgyhogy kilencre Neagley ott is volt az épületben, elég korán ahhoz, hogy tengernyi információt kérjen a Nemzetbiztonsági Tanácstól. Waterman embere ekkor még oda sem ért, White-é pedig húsz perccel utána érkezett. Az újonnan érkezők is férfiak voltak. Úgy festettek, mint a főnökeik, csak fiatalabb kiadásban. Waterman emberét Landrynek hívták, White-ét Vanderbiltnek, bár nem állt rokonságban a híres és gazdag, nagy történelmi múlttal rendelkező családdal.

Bútorokat cipeltek át egyik szobából a másikba, és felállítottak egy közös irányítóközpontot az osztályteremben, amely Neagley, Landry és Vanderbilt birodalma lett. A Nemzetbiztonsági Tanács emberei az irodában maradtak, Reacher, Waterman és White pedig a tárgyalóasztalnál, a bőr karosszékekben folytattak telefonos konferenciabeszélgetéseket. Tizenegyre már nagy volt a nyüzsgés. Tizenkettőre be is futott néhány adat. Sinclair kihangosítva ismertette is ezeket, hogy minden jelenlévő hallja.

– Azon a napon majdnem kétszázezer amerikai állampolgár tartózkodott Németországban. Ebből majd hatvanezer a hadsereg aktív állományába tartozik, és ennek majdnem kétszeresét teszik ki a családtagok, illetve a nemrégiben nyugállományba vonult katonák, akik még nem tértek haza, plusz úgy ezer civil vakációra ment oda. Ezenfelül ötezren vettek részt különféle üzleti konferenciákon és megbeszéléseken.

– Ez jó sok amerikai.

– El kellene utaznunk Hamburgba – javasolta Reacher.

– Mikor?

– Most.

– Miért épp most?

– Valamikor oda kell mennünk. Nem oldhatjuk meg az egész ügyet papíron.

– Waterman ügynök, ön mit gondol? – kérdezte Sinclair.

– Hogy mit gondolok, az attól függ, hogy ezek a futárok milyen gyorsan fordulnak. Elég lassúnak tűnik a dolog. Mikorra várja az emberünk a választ? Általában mennyi idő szokott eltelni?

– Más esetek alapján úgy tűnik, két hét, plusz-mínusz egy nap.

– Jó lenne a közelben lenni, amikor megkötik az üzletet, ez egyértelmű. De úgy tűnik, van még időnk. Én a jövő héten mennék Hamburgba. Szeretnék előbb több háttérelemzést végezni. Lehet, hogy hosszú távon ezzel némi időt és energiát spórolhatunk magunknak.

– Mr. White?

– Én személy szerint egyáltalán nem mennék Hamburgba. Kinek lenne rám ott szüksége az embervadász és a bérgyilkos mellett? Nekem a fő erősségem, hogy papíron oldjak meg mindent. Csak akkor hagyom el a keleti partot, ha feltétlenül szükséges.

– Reacher őrnagy, milyen alapon akarna most rögtön Hamburgba menni? – kérdezte Sinclair.

– Azon az alapon, hogy Mr. Ratcliffe azt mondta, bármit megkaphatunk, amit akarunk.

– Waterman ügynöknek vagy Mr. White-nak van valami kifogása az ellen, hogy Reacher őrnagy egyedül utazzon Hamburgba?

– Nincs – felelte White.

– Amíg nem okoz semmi galibát – tette hozzá Waterman.

Annak, hogy minden kommunikáció a Fehér Ház nyugati szárnyán keresztül zajlott, az volt az egyik előnye, hogy azonnal el lehetett intézni a repülőjegy- és szobafoglalást. Reachernek és Neagley-nek fél órán belül megvolt aznap éjszakára a repülőjegye, és szobát is foglaltak nekik egy hamburgi hotelben, nem messze attól a bizonyos lakástól, a belvároshoz aránylag közel eső, divatos és meglehetősen drága környéken, amelyről Sinclair mesélt.

A délután hátralévő részében McLeanben maradtak, és a menetparancsok és a nevek összevetésével próbálták kizárni azokat, akik a katonaságnál szolgáltak. Ha valaki épp egy tankot vezetett a kelet-német síkságon, az nem mászkálhatott ugyanakkor Hamburgban. A szóba jöhető személyek száma így jócskán lecsökkent. Úgy érezték, haladnak. Aztán kezdtek befutni az első adatok a zürichi gépek utasairól. White embere, Vanderbilt önként jelentkezett, hogy késő estig, amíg ők elrepülnek Hamburgba, ellenőrizze és összevesse a listákat, aztán ha földet értek, felhívja őket, ha talált valami érdekeset.

Tanfolyam az együttműködésről – jegyezte meg magában Reacher. Ki gondolta volna?

Reacher Caprice-ével mentek ki a reptérre, Neagley vezetett. Leparkoltak egy időszakos, fizetős parkolóban, a kormány költségére. Neagley civil öltözéke egy tükörüveges napszemüvegből, egy kopottas bőrdzsekiből és egy pólóból állt, továbbá egy olyan nadrágból, amelyről Reacher azt hitte, ugyancsak a régi haditengerészeti raktárból származik, mint az övé, de kiderült, hogy valódi Ralph Lauren. Neagley-nél volt egy táska is, nem úgy Reachernél. A turistaosztályon ültek, de a katonai gépeken használatos, szétnyitható kempingszékekhez képest ez is luxusnak számított. Ettek, aztán egy kicsit hátradöntötték az ülés támláját, és elaludtak.

Huszonnégy órával azután, hogy az amerikai távozott, a prosti lakása már sokkal kevésbé volt illatos, mint korábban. Jobban mondva: nem annyira illatos volt, inkább szagos. Egyre érezhetőbb lett a bűz a folyosón, és a konyhai szellőzőkön is továbbterjedt. A szomszédok, akik már egyébként is nehezteltek a nőre, az éjszaka közepén kihívták a rendőrséget. A diszpécser kiküldött egy járőrkocsit, hogy nézzenek körül. Vagyis inkább hogy szaglásszanak kicsit. Felkeltették a gondnokot, akinek az összes lakáshoz volt kulcsa. Aztán négy órán át vizsgálódtak a nyomozók, kérdezősködtek, szalaggal kerítették körbe a helyszínt, megjelentek a nyombiztosítók, végül egy mentőautó és egy hullazsák is előkerült.

A rendőrség szempontjából voltak jó és rossz hírek is. Hamburg nyüzsgő kikötőváros, világhírű a piroslámpás negyede, a graffitivel telefirkált pályaudvaron virágzik a drogkereskedelem, de gyilkosság még így is aránylag ritkán fordul elő. Legfeljebb hetente egy eset számít megszokottnak. Egy hulla megtalálása még mindig nagy esemény. Meglódíthatja a nyomozók karrierjét. A rendőrség azzal dicsekedett, hogy kilencven százalékban fel is derítik az ügyeket. Ez volt a jó hír. A rossz viszont az, hogy az ügyek fennmaradó tíz százalékában, a megoldatlan eseteknél vagy egy-egy leszúrt kábítószeres, vagy megfojtott prostituált volt az áldozat. Foglalkozási ártalom. Gyanították, hogy a mostani sem lesz éppen tankönyvbe illően megoldott eset. Az elkövető valószínűleg már a tengeren jár, épp egy hajó kabinjában ül, úgy százötven kilométerre innen, úton a nyílt óceán felé.

Reacher és Neagley zsebében sok pénz lapult, hogy fedezhessék az akció költségeit; a Fehér Ház nem fukarkodott, úgyhogy a bágyadt napsütésben és a sűrű reggeli forgalomban egy Mercedes taxival mentek be a repülőtérről a városba. Az utca, ahol a szállodájuk állt, csendes volt, és fák szegélyezték. Csupa üveg és fakó színű, vörös téglás épületek álltak ott, mindkét oldalon kis méretű, de drága autók parkoltak. Reacher és Neagley szobái csak a negyedik emeleten voltak, de az ablakaikból így is ráláttak a háztetőkre. Hamburg ősi Hanza-város, több mint ezeréves történelemmel, de a tetők közül, amelyeket Reacher látott, egyik sem lehetett öregebb ötvenévesnél. A második világháború idején a németek Angliát bombázták, mire az angolok lebombázták a németeket, és elég alapos munkát végeztek. 1943-ban akkora légitámadást indítottak, amelyben egész Hamburgot porig rombolták. Harmincméteres, ezerfokos lángok csaptak fel, a levegő is égett, az utak is, a folyók és a csatornák vize felforrt. Negyvenezer halott egyetlen bombázás után. Az angolok hatvanezer embert veszítettek az egész háború során. Ha szelet vetnek, vihart aratnak.{1} Hóseás a jelentéktelenebb próféták közé tartozott, de ez esetben fején találta a szöget.

Reacher szobájában megcsörrent a telefon. Neagley hívta, hogy megbeszéljék, mikor és hol reggeliznek. Aztán ismét megcsörrent a készülék. Vanderbilt jelentkezett, aki késő éjszakáig fent volt McLeanben. Harminchat amerikait talált, akik a kérdéses héten Hamburgból Zürichbe utaztak. Úgy volt, ahogy Reacher korábban mondta: „El fogunk kapni egy csomó embert.”

Lementek a földszintre a büféhez, hogy reggelizzenek. Igazán európai volt a kínálat: füstölt húsokkal és sajtokkal, különleges péksüteményekkel. Egy ablak melletti asztalnál telepedtek le Neagley-vel. Reggel kilenc óra Németországban, Hamburgban.

Amikor Hamburgban reggel kilenc volt, az afganisztáni Dzsalálábádban délután fél egyre járt az idő. Egy fehérre meszelt falú vályogház konyhájában épp készült az ebéd. Odakint forró, sivatagi klíma uralkodott, mint Arizonában. A futár várt. Éjszaka érkezett, miután négy repülőn utazott, majd egy Toyota pickuppal ötszáz kilométert tett meg a kemény terepen. Reggelivel kínálták, aztán bevezették egy kis előszobába. Sokszor várakozott már itt. Állandóan ide-oda utazgatott, ebből állt az élete. Ő volt az egyetlen férfi a házban, akinek nem volt szakálla és AK–47-ese.

Végül bevezették egy felforrósodott levegőjű kis szobába, ahol mindent elleptek a lomhán mozgó legyek. Két férfi üldögélt párnákon, mindkettő szakállas volt, az egyik alacsony és kövérkés, a másik magas és vékony. Mindketten egyszerű, fehér köntöst és fehér turbánt viseltek.

A futár annyit mondott:

– Az amerikai százmillió dollárt akar.

A két fehér ruhás férfi bólintott. A magasabbik azt felelte:

– Ma este vacsora mellett megvitatjuk a dolgot. Holnap korán reggel gyere vissza a válaszért.

Neagley szerzett egy Hamburg-térképet a szálloda recepciójáról. Szétnyitotta, és kissé megdöntve tartotta, hogy jól essen rá az ablak felől jövő fény.

– Ha ötven percet volt távol az illető, te is úgy véled, hogy az úgy másfél kilométeres körzetet jelenthet? Húsz perc séta oda, tíz perc a beszélgetés, húsz perc vissza. Vajon hol találkozhattak?

– Egy kocsmában vagy egy kávézóban, esetleg egy parkban egy padon.

Megkeresték a térképen a négy fiatalember által bérelt lakás helyét. Neagley a mutató- és hüvelykujjával kimérte a másfél kilométeres sugarú kört. Reacher úgy látta, hogy az így szóba jöhető utcákban leginkább lakóházak állhattak, de akadt néhány üzleti rész is. Sok városban járt már életében, és tudta, hogyan működnek. A világnak ezen a tájékán, illetve a városnak ezen a részén a három-négy emeletes házakban az első emelettől felfelé lakások találhatók, az utcaszinten diszkrét boltocskák és szerényebb irodák. Nyilván kisebbfajta csemegeboltok, talán ékszerészek, ruhatisztítók és biztosítási társaságok irodái. Pékségek, cukrászdák, kávézók, éttermek, kocsmák. Teljesen átlagos környék. Kicsit távolabb volt még négy zsebkendőnyi méretű parkocska, összesen talán nyolc paddal, és valószínűleg sok galambbal, amelyeket etetni lehet. Legalábbis az általa eddig látott filmekben a kémek mindig ezt tették.

– Szép az idő egy kis sétára – jegyezte meg Neagley.

A másfél kilométeres sugarú kör átmérője három kilométer, a területe nagyjából hét négyzetkilométer. Megkeresték a kör középpontjában a bérelt lakást, de elhaladtak a ház előtt anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetettek volna rá, aztán találomra megálltak egy-egy sarkon, a térképpel a kezükben, mintha csak turisták lennének. Jó néhányan voltak arrafelé, nem lógtak ki közülük.

Sorra vették a lehetőségeket, hogy hol lehetett a találkahely, és csak az első öt utcán találtak egy kis pékséget két asztalkával, aztán három átlagos kávézót meg két kocsmát.

– A találkozó késő délután volt, vagyis a pékség nem nagyon jöhet szóba – vélekedett Reacher. – Ezek inkább reggeli helyek. Szerintem egy kocsmában találkoztak.

– Vagy egy parkban.

– Hol érezné magát az amerikai dominánsabb pozícióban? Azt feltételezzük, hogy egy tárgyalásról volt szó. Nyilván pszichológiai előnyre akart szert tenni. Olyan helyet keresett, ahol ő kényelmesen érzi magát, a másik fél viszont feszeng.

– Azt feltételezzük, hogy fehér bőrű?

– Ez tűnik valószínűnek.

– Akkor egy skinheadkocsma.

– Vannak ilyenek egy efféle környéken?

– Nem írják ki a cégtáblára. Az odajárók attitűdjétől függ.

Reacher megnézte a térképet, kereste a megfelelő helyeket, ahol szélesebb utcák futnak egymásba, ahol nagyobb a forgalom, és alacsonyabbak a bérleti díjak, illetve ahol parkolásra alkalmas mellékutcák is vannak. Talált is egy valószínűnek tűnő helyet, ráadásul odafelé menet két kis parkot is útba ejthettek.

– Szép az idő egy kis sétára – mondta.

A parkok kertészetileg nem nyújtottak lenyűgöző látványt. Többnyire lebetonozott, kő virágtartós placcokról volt szó, bennük ragyogóan élénk színű virágok virítottak, mintha valaki piros rúzst kenne magára. Padok azért akadtak, kettő is, némileg félreeső helyen. Az egyik fickó ülhetett az egyik padon, a másik a másikon. Az első elmondja, amit akar, aztán szépen feláll, elsétál, és senki sem vesz észre semmit az egészből. Csak egy férfi egy padon, mellette meg egy másik. Az egyik jön, a másik megy.

Vagyis a parkok lehetséges találkahelyként valóban szóba jöhettek.

A forgalmasabb rész sem volt nagyon más, csak egy kicsit nagyobb nyüzsgés meg zaj fogadta őket. A boltok egy-két háznyira a főutcáról a mellékutcákba is benyúltak. Az egyik ilyen üzlethelyiség egy kocsmának adott helyet. Négyen álldogáltak előtte az utcán, és sört ittak. Reggel tízkor. Mind a négynek kopaszra borotvált feje volt, összevagdosott, hegekkel teli, mintha saját maguk estek volna neki késes borotvával, és úgy tűnt, még büszkék is rá. Fiatalok voltak, tizennyolc-húsz évesek, de mind jó nagydarab. Négy hústorony. Nem ezen a környéken lakhatnak – állapította meg magában Reacher. Vagyis kérdés, hogy vajon a saját felségterületüknek tekintik-e.

– Igyunk meg egy kávét – javasolta Neagley.

– Itt?

– Ezek a fiúk el akarnak nekünk mondani valamit.

– Honnan tudod?

– Csak egy megérzés. Minket bámulnak.

Reacher megfordult, és ránéztek. Törzsi összetartás villant a szemükben, egy kis kihívás, némi félelem. Mintha erőt venne rajtuk a „küzdj, vagy menekülj” ősi ösztöne. Érezték, hogy valami balhé készül.

– Mi bajuk van?

– Derítsük ki – javasolta Neagley.

Reacher elindult, egyenesen az ajtó felé.

A négy srác közelebb húzódott egymáshoz.

A legelöl álló megszólalt:

– Te amerikai vagy?

– Honnan tudod? – kérdezte Reacher.

– Amerikaiak nem mehetnek be a kocsmába.

6. fejezet

Reacher utólag úgy gondolta, hogy ha egy vele egykorú mondja ezt, akkor azonnal behúzott volna neki egy óriásit, még mielőtt az utolsó szava elhal a csendben – miért hagyná, hogy a másik fél kezdje el a verekedést, és ő irányítson? Az előtte álló srác azonban még gyerek volt, és a jóérzés azt kívánta, hogy legalább még egy kört lefussanak. Úgyhogy Reacher lassan és tagoltan megkérdezte:

– Beszélsz angolul?

– Most is épp angolul beszélek – felelte a fiú.

– Csak mert az előbb rosszul válogattad meg a szavaidat. Úgy hangzott, mintha azt gondolnád, hogy vannak Németországban olyan kocsmák, ahová amerikaiak nem tehetik be a lábukat, és nem érezhetik otthon magukat. De kizárt, hogy ezt akartad volna mondani. Ha akarod, megtaníthatom neked, hogyan fejezd ki magad helyesen.

– Németország a németeké.

– Tőlem lehet az – vonta meg a vállát Reacher. – De attól még itt vagyok. Csak átutazóban. Egy kávét szeretnék. Neked meg adok egy lehetőséget: ha most visszavonulót fújsz, nem égsz szénné a többiek előtt, amikor szétrúgom a seggedet.

– Mi négyen vagyunk.

– Meddig tartott ezt összeszámolnod? Komolyan érdekelne.

A kocsma ablakában megjelent egy arc, kibámult, aztán visszahúzódott.

Neagley közbeszólt:

– Mehetünk, ez nem az a hely. Az emberünk be sem juthatott ide.

– Nem iszunk meg egy kávét?

– Gondolom, pocsék itt a kávé.

– Nem pocsék. Nagyon jó kávét adnak – szólt közbe a fiú.

– Eldöntötted helyettem a kérdést. Most állj odébb.

A srác nem mozdult.

– Itt mi mondjuk meg, hogy mi történjen, nem te. Az amerikai megszállásnak vége. Németország a németeké.

– Úgy látom, ragaszkodsz ahhoz, hogy péppé verjelek.

A fiú előbbre lépett.

– Mi nem félünk – mondta.

Úgy hangzott, mintha egy rosszfiú mondta volna egy régi fekete-fehér filmből.

– Azt hiszed, tiéd a jövő?

– Szerintem igen.

– „Az őrültség nem más, mint ugyanazt tenni újra meg újra, és várni, hogy az eredmény más legyen.” Hallottad már ezt a mondást? Azt hiszem, Einsteintől származik. És ő is német volt, nem igaz? Na, ehhez mit szólsz?

– El kellene menned innen.

– Hármat számolok, kölyök. Állj félre az útból.

Semmi válasz.

– Egy.

Semmi reakció.

Reacher kettőre behúzott egyet a srácnak. Technikailag ugyan csalt, de miért ne tehette volna meg? Az udvariasságból lefutott körnek rég vége. Isten hozott a való világban, kölyök! Szép jobbegyenes a gyomorszájába. Tulajdonképpen humanitárius cselekedetként is felfogható. Mint amikor sokkolóval elkábítanak egy marhát. A második srác már nem volt ilyen szerencsés. A tehetetlenségi erő ellene dolgozott. Megbotlott, és Reacher könyökének esett, épp a két szeme között találta el, és ahogy a földre zuhant, csak annyi ideig tartotta fel a negyedik srácot, hogy Reachernek volt ideje telibe kapni a harmadikat, ugyanazzal a könyökével, amely szép ívben visszafelé lendült. Lefelé sújtott vele. Ezután számtalan lehetőség közül választhatott, hogy mit is kezdjen a negyedik sráccal. Reacher döntött: tökön rúgta – minimális erőfeszítés, maximális hatékonyság.

Átlépte az egymásba gabalyodott lábú fiúkat, és besétált a kocsmába. Egy öregúr állt a pult mögött. Vendég egy szál se. Az öreg hetven körül járhatott, mint Ratcliffe, de sokkal rosszabb formában volt. Ráncos arc, őszes haj, görnyedt hát.

– Beszél angolul? – kérdezte tőle Reacher.

– Igen – felelte az öreg.

– Láttam, hogy az előbb kinézett az ablakon.

– Tényleg?

– Ismeri ezeket a srácokat, akik az ajtó előtt ácsorogtak?

– Mi baja van velük?

– Azt akarják, hogy csak németek járjanak ide. Magát ez nem zavarja?

– Jogom van megválasztani, hogy kit akarok kiszolgálni.

– Engem ki akar?

– Nem, de ki fogom, ha muszáj.

– Jó a kávéjuk?

– Nagyon jó.

– Azt nem kérek. Csak választ szeretnék egy kérdésre. Van valami, amire mindig is kíváncsi voltam.

– És mi az?

– Milyen érzés elveszíteni egy háborút?

Továbbsétáltak, aztán öt utcával odébb feladták a keresést. Túl sok volt a lehetséges helyszín. Leszűkíthették a lehetőségek körét azzal, hogy megpróbálták kitalálni, milyen ízlése lehet az amerikainak, de így is túl sok forgatókönyvvel kellett volna számolniuk. Lehetetlen vállalkozásnak tűnt, hogy kitalálják, hol találkozhattak a tárgyaló felek.

– Fordítva kell csinálnunk – mondta Reacher. – Meghúzzuk magunkat, megvárjuk, amíg visszatér a futár, aztán követjük a találkára, és megnézzük, kivel találkozik. Ami mindent egybevéve nem lesz könnyű. Ezeken az utcákon sok ügyesség kell hozzá, és sok ember. Kellene egy speciális megfigyelőcsapat.

– Ezt úgysem tehetjük meg – mondta Neagley. – Nem buktathatjuk le az iránit.

– A háttérben maradnánk, nem avatkoznánk közbe, csak várnánk, ameddig kell. Elég, ha egy pillantást vetünk a fickóra, akivel a futár találkozik. Ha már tudjuk, kicsoda, elkaphatjuk később is, más megközelítésből kiindulva. Eljátsszuk, hogy egy másik ügyben nyomozva jutottunk el hozzá, így nem derül ki, hogy a futárral való találkozónak bármi köze lenne az egészhez. Az iráni státusza nem változna.

– Léteznek még egyáltalán ilyen speciális megfigyelőcsoportok?

– Biztos vagyok benne, hogy a CIA-nál igen.

– Minden külföldi konzulátuson? Manapság is? Én nem hinném. Inkább készüljünk úgy, hogy csak magunkra számíthatunk. Ami nem lesz könnyű, ahogy te is mondtad. Főleg, mivel a bérháznak nyilván van egy hátsó kijárata is, tehát már a kezdet kezdetén külön kell válnunk.

– Talán Watermannek vannak itt emberei.

– Az sem elég, sokkal nagyszabásúbb akciót kellene szerveznünk.

– Mindent megkaphatunk, amit akarunk, Ratcliffe ezt mondta.

– De nem vagyok biztos abban, hogy komolyan is gondolta. Azt fogja mondani, hogy ha csak megfigyelés alatt tartjuk a lakást, az iráni szempontjából már az is kockázatos. És ez így is van. Akár két teljes hétig is elhúzódhat a megfigyelés. Elég egy apró botlás, vagy ha kétszer meglátják ott ugyanazt az embert, és a védett lakás máris gyanússá válik, és rá fognak jönni, miért. Meg van kötve a kezünk.

Reacher hallgatott.

Visszasétáltak a szállodába. Kétsaroknyira jártak, amikor meglátták, hogy négy rendőrautó parkol egymás mögött a járdaszegély mellett, és nyolc egyenruhás rendőr járkál házról házra. Mindenhol becsöngettek a kaputelefonokon, emberekkel beszéltek az előcsarnokokban, aztán továbbmentek a következő házba, és mindenhol kérdezősködtek. Valami komoly dolog történhetett.

Továbbsétáltak volna, de egy rendőr megállította őket, és németül azt kérdezte tőlük:

– Ebben az utcában laknak?

– Beszél angolul? – kérdezte Reacher.

A férfi angolul is megismételte a kérdést:

– Ebben az utcában laknak?

Reacher előbbre mutatott.

– Itt szálltunk meg, a hotelben.

– Mióta vannak itt?

– Ma reggel érkeztünk.

– Az éjszakai géppel?

– Igen.

– Amerikából?

– Honnan tudja?

– A ruhájából meg a modorából. Mi a látogatásuk célja?

– Turisták vagyunk.

– Az irataikat kérem.

– Ez most komoly?

– A német törvények előírják, hogy a rendőrség kérésére igazolnia kell magát.

Reacher megvonta a vállát, belekotort a zsebébe, és elővette a katonai igazolványát. Nem kellett sokat keresgélnie, mert más nem nagyon volt benne. Átadta az iratot. Neagley követte a példáját. A rendőr feljegyezte a nevüket a noteszébe, aztán udvariasan visszaadta az igazolványokat.

– Köszönöm.

– Mi történt itt? – érdeklődött Reacher.

– Megfojtottak egy prostituáltat. Még azelőtt történt, hogy maguk ideértek volna. Legyen szép napjuk!

A rendőr otthagyta őket, és továbbment.

Az amerikai ebben a pillanatban alig ötszáz méterre volt onnan, épp autót bérelt egy kis franchise-egységben, az egyik párhuzamos utcában. El akart tűnni a városból, épp csak pár napra. Vagy akár néhány órára. Tudta, hogy gyerekesen viselkedik. Ha én nem látlak titeket, ti sem láttok engem. Nem mintha aggódott volna. Egyáltalán nem. Nem hagyott ujjlenyomatokat, se DNS-t, biztonsági kamerák nem voltak. A nő meg csak egy kurva. Hamar felfüggesztik majd a nyomozást. Ebben biztos volt. De addig sem volt értelme itt lézengeni. Talán elmegy Amszterdamba, aztán kicsit később visszajön. Olyan ez, mint a zuhanás – innentől már nincs megállás.

Reacher és Neagley visszatértek a hotelbe, ahol a recepciós azzal fogadta őket, hogy egy Mr. Waterman nevű amerikai úr kétszer kereste őket telefonon. Hamburgban épp délre járt az idő, vagyis a keleti parton reggel hatot ütött az óra. Valami sürgős dologról lehet szó. Felmentek Neagley szobájába, mert az volt közelebb, és onnan telefonáltak. Waterman embere, Landry vette fel. Már mindnyájan dolgoztak. Aztán Waterman vette át a kagylót, és azt mondta:

– Vissza kell jönnie. Sikerült elcsípniük egy újabb egyeztetést. Úgy gondolják, ez mindent megváltoztat.

7. fejezet

Egy kora esti Lufthansa-géppel repültek, kettejükön kívül főleg fiatalokból állt az utazóközönség. Többnyire egyedül utaztak, némelyikük eléggé szakadtnak tűnt, mások kissé furának. Páran mintha csak egyetemistaként érkeztek volna, hogy megnézzék maguknak a várost. Két órával azután érkeztek meg az Államokba, hogy elhagyták Németországot: nyolc óra a levegőben, mínusz hat az időeltolódás miatt. Elvitték a régi Caprice-t a parkolóból, és áthajtottak a sötét McLeanen, aztán leparkoltak a két újabb Caprice mellett, amelyek mintha el sem mozdultak volna onnan. Mellettük két fekete furgon állt. Bementek az épületbe, és mindenkit ott találtak, Ratcliffe-et és Sinclairt is beleértve. Az irodában gyűltek össze, ahol kissé szűkösen fértek el. Rájuk vártak, de nem régóta. A magas rangnak megvannak a maga előnyei. Ratcliffe törte meg a csendet:

– Pontosan érkeztek. A repülési hatóság tájékoztatott minket a Lufthansa gépeinek érkezéséről, a rendőrség pedig arról, hogy milyen a forgalom a reptérről idevezető úton.

– És miről maradtunk le? – érdeklődött Reacher.

– A mozaik egy újabb darabkájáról. Mennyit tud a számítógépekről?

– Egyszer láttam egyet.

– Mindegyikben van egy kis szerkezet, amely a dátum és az idő beállításáért felelős. Egy kis áramkör. Nagyon egyszerű, nagyon olcsó, és nagyon régen fejlesztették ki, még amikor a lyukkártyák voltak divatban, és az adatoknak nyolc oszlopban kellett elférniük. Azért, hogy spóroljanak a bitekkel, az éveket csak két számjeggyel írták, mondjuk az 1960-at csak 60-nak, az 1961-et 61-nek és így tovább. Takarékoskodniuk kellett a hellyel. Ez mind rendben is volt, csak éppen ez akkor volt, most viszont most van. Mire észbe kaptak, oda jutottunk, hogy 1999 helyett 2000-et írunk, és senki sem tudja, hogy a két számjegyű rendszer rendesen átvált-e. Lehet, hogy a gép azt hiszi, megint 1900 van. Vagy 19 100. Vagy nulla. Vagy teljesen lefagyhat minden. Az világszerte katasztrofális következményekkel járna. Leállhatnak a közműcégek meg az egész infrastruktúra. A városokra sötétség borul. A bankoknak is annyi. Minden pénzét elveszítheti, mintha füstbe szállt volna. Még füst sem marad belőle.

– Nekem nincs pénzem – vonta meg a vállát Reacher.

– De érti, miről van szó.

– Ki tervezte az áramkört? Ők mit mondanak?

– Már mind rég nyugdíjba vonultak, vagy meghaltak. Nem számítottak rá, hogy azok a programok pár évnél tovább működni fognak. Úgyhogy nincs róluk semmi dokumentáció. Csak egy csapatnyi kockafej ácsorgott az egyik laborban, és próbáltak új dolgokat kitalálni. Senki sem emlékszik már arra, mindez pontosan hogyan is történt. És senki sem elég okos ahhoz, hogy kikövetkeztesse. Azt gyanítjuk, nem ismerték ki magukat eléggé a Gergely-naptárban. Elfelejthették, hogy 2000 szökőév lesz. Általában a százzal osztható évek nem azok, de a négyszázzal oszthatók igen. Úgyhogy óriási katyvasz az egész.

– És ez most hogy jön ide?

– A világ egyre jobban függ a számítógépektől. 2000-re óriási változást hozhat az internet, megsokszorozva a problémát, mert minden össze lesz kötve mindennel. Úgyhogy egyre nagyobb a tét. Az emberek aggódnak is emiatt. Ráébredtek a veszélyekre. Válaszképp kisvállalkozások próbálnak olyan szoftvereket írni, amik megoldást jelenthetnek a problémára, úgynevezett „javítócsomagokat”.

– Az meg mi?

– Afféle varázsfegyver. Installáljuk az új kódot a számítógépre, és az megoldja a problémát. Sok pénzt lehet ezzel keresni. A piac hatalmas. Világszerte emberek milliói akarnak időben lépni. Sürgető a dolog. Olyannyira, hogy szerintünk az emberek előbb installálják, és csak utána gondolkoznak el, mit is tettek. Ezáltal sebezhetővé válnak.

– Mivel szemben?

– Elcsíptünk egy újabb beszélgetéstöredéket. Arról pusmognak, hogy létezik egy elkészült javítóprogram, eladásra. Állítólag jónak tűnik, de valójában nem az. Hanem egy trójai faló. Olyan, mint egy vírus vagy féreg, de nem egészen az. Egy négy számjegyű naptár, ami távirányítással, parancsszóra leállítható az interneten keresztül, amely napról napra egyre jobban behálóz mindent. A számítógépek az egész világon leállnának. A kormányzatoknál, a közműszolgáltatóknál, a nagyvállalatoknál, a magánembereknél. Gondoljon bele, mekkora hatalmat ad ez annak a kezébe, akinél a távirányító van. Gondoljon csak bele, mekkora lenne a káosz, és hogy mekkora zsarolási potenciált jelent mindez. Egy ilyen lehetőségért valaki biztosan fizetne százmilliót.

– Ez csak találgatás, nem? – jegyezte meg Reacher. – Az emberek sok mindenért fizetnének százmilliót. Miért épp erre gondolnak?

Jobb mindig végighallgatni az egészet.

Ratcliffe folytatta:

– Kell egy bizonyos fajta tehetség ahhoz, hogy az ember ilyen szoftvert írjon. Egy bizonyos gondolkodásmód. Amolyan törvényen kívüli tettekre való hajlam. Persze ezt ők nem így látják. Amolyan „rajongok az újdonságokért”-hozzáállás ez. Úgy hallom, a szoftverprogramozók körében ez meglehetősen gyakori. Közel négyszáz ilyen programozó épp most gyűlt össze egy tengerentúli szakmai konferencián. Négyszázan a világ legmenőbb kockái közül. Nagyjából a fele amerikai.

– Hol rendezik meg ezt a konferenciát?

– Németországban, Hamburgban. Már akkor is folyt, amikor maguk ott voltak. Ma reggel ért véget. Ma mind elutaztak a városból.

Reacher bólintott.

– Azt hiszem, láttunk is párat közülük a gépen. Fiatalok voltak, kissé szakadtnak tűntek.

– Aznap, amikor a futárnak találkája volt az amerikaival, még javában tartott a konferencia. Kétszáz amerikai programozó tartózkodott a városban. Talán egyikük meglógott egy órácskára.

Reacher hallgatott.

– Az embereim azt mondják, az efféle konferenciák Nyugat-Európában másfélék, mint nálunk – folytatta Ratcliffe. – Odavonzzák a fura fazonokat meg a radikálisokat.

Ratcliffe ezután a testőrei kíséretében távozott a fekete furgonnal. Sinclair folytatta az eligazítást. Azt mondta, a nyomozás fókusza immár a programozókon lesz. Az FBI-nak van egy új egysége, amely ilyen ügyekkel foglalkozik. Waterman lesz velük az összekötő, de csak rajta, Ratcliffe-en vagy az elnökön keresztül léphetnek velük kapcsolatba. Más, hasznosnak ítélt emberrel is értekezhetnek, de megint csak közvetve. White beazonosítja mind a kétszáz amerikait, akik részt vettek a konferencián, és megkezdi a háttérellenőrzéseket. Reachernek nem adtak külön feladatot, de arra kérték, szükség esetén maradjon a helyszínen. A Nemzetvédelmi Minisztériumnak vannak számítógépei és programozói, sőt először ők adtak hangot a dátumváltás miatti aggodalmaiknak. Lehetséges, hogy épp a rosszfiú verte fel a keresletet a javítócsomag iránt, aztán elintézte, hogy kielégítse az igényeket.

Waterman és White munkához láttak, Reacher pedig Sinclairrel kettesben maradt az irodában. A nő ránézett, és tetőtől talpig végigmérte.

– Van valami kérdése, amit szeretne feltenni nekem?

Reacher gondolatban azt felelte: Vacsorázott már? A nő megint testre simuló, térdig érő, fekete ruhát viselt, fekete nejlonharisnyát, finom cipőt. Nyílt tekintet, az ujjaival megfésült, lazán hullámos haj. Nem viselt jegygyűrűt.

Reacher végül hangosan csak annyit mondott:

– Komolyan úgy gondolják, hogy ez olyasvalami, amit a Jemenben kötelekre mászó fickók megvásárolnának?

– Nem látjuk, miért ne tennének így. Nem barbárok, nagyon is szofisztikáltak. Bizonyos értelemben a rendelkezésükre álló összeg is erre utal. Vagy egy rossz szándékú nagyvállalat áll mögöttük, vagy egy rossz szándékú kormány, vagy egy nagyon gazdag család. És ha így áll a helyzet, akkor jártasak a modern dolgokban, és nyilván a számítógépes rendszerekben is.

– Ez így egy önbeteljesítő jóslat. Bebeszélik maguknak a dolgot.

– Hová akar kilyukadni?

– Az improvizáció jó dolog. A pánik viszont rossz. Szalmaszálakba próbálnak kapaszkodni. Könnyen lehet, hogy tévednek. Az elején még nem arról volt szó, hogy minden követ megmozgatunk?

– Van más ötlete, amiből kiindulhatnánk?

– Egyelőre nincs.

– Mi történt Hamburgban? – kérdezte Sinclair.

– Nem sok. Láttuk a lakást. Mi van az iránival?

– Jól van. Ma reggel jelentkezett. Nem történik semmi. Négy utcával odébb volt egy kis kavarodás, megöltek egy prostituáltat.

– Igen, láttuk – mondta Reacher. – Sok mindent láttunk. Többek között azt is, hogy túl sok a szóba jöhető találkahely. Innen nem kezdhetjük a nyomozást. Követnünk kell a futárt a lakástól a találkára.

– Ez túl kockázatos.

– Nincs más megoldás.

– Megtalálhatnák az amerikait, mielőtt egyáltalán sor kerül a találkozóra. Ez is egy lehetséges megoldás. És valószínűleg minden érintettnek jobb lenne.

– Magára fölülről nagy nyomás nehezedik.

– Igen, az elnök környezetében nagyon örülnének, ha minél előbb lezárnánk ezt a dolgot.

– Ezért aztán jó érzés, ha le tudják szűkíteni a kört. Már ez is haladásnak tűnik. A kétszáz sokkal kellemesebb szám, mint a kétszázezer. Ezt megértem. De attól még, mert valami jónak tűnik, nem biztos, hogy az a legokosabb húzás.

Sinclair egy hosszú pillanat erejéig hallgatott, majd azt mondta:

– Oké, ha a többieknek épp nincs szükségük magára, nyugodtan dolgozhat egyedül.

Vagyis tulajdonképpen korlátozták. A szabadság is lehet nyomasztó teher. Olyan, mintha azt mondanák: üthetsz, de ha nem jársz sikerrel, kiestél. Egyetlen lehetősége van, hogy előálljon egy elmélettel.

– Minden ugyanarra a kérdésre vezethető vissza: mit akarhat eladni a pasas? – szólalt meg Neagley.

– Egyetértek – bólintott Reacher.

– Szóval, mi lehet az?

– Írtál róla listát.

– Nem írtam. A papír üres. Ugyan milyen hírszerzési információt akarnának megszerezni tőlünk? Mi az, ami megér nekik százmillió dollárt? Amit tudniuk kell, azt már úgyis tudják. Elolvashatják az újságban. A mi hadseregünk nagyobb, mint az övék, pont. Ennyi a történet. Ha arra kerülne sor, szétrúgnánk a seggüket. Miért költenének százmillió dollárt arra, hogy kiderítsék, pontosan hogyan és mennyire tudnánk elintézni őket? Mi hasznuk lenne ebből?

– Akkor valami fegyver lehet.

– De micsoda? A legtöbb vagy túl olcsó, vagy túl sok van belőlük, vagy olyanok, amikhez egy regiment mérnök is kellene, hogy működtetni tudják. Nincs középút. A százmillió borzasztóan furcsa ár.

Reacher bólintott.

– Én is ugyanezt mondtam White-nak. Ő arra gondolt, hogy harckocsik vagy repülők lehetnek.

– Ugyan miféle katonai felszerelést akarnának tőlünk? Csak egy jó példát mondj! Nyilvánvalóan olyasvalami lehet, amit a terepen, egy ütközetben egy átlagos gyalogsági katona is tudna használni. Csak ez lehet a cél. Valami egyszerű, robusztus és megbízható fegyver, amin van egy nagy piros kapcsoló, meg egy sárga nyíl, amelyik mutatja, merre van az előre. Speciális kiképzést nem tarthatnak, sem egy regiment mérnököt.

– Sok ilyen fegyver van.

– Egyetértek. A hordozható, vállról indítható föld-levegő rakéták hasznosak lehetnek. A nagyvárosok fölött civil repülőket lőhetnek le vele. Csakhogy ilyen már van nekik, több ezer is. Ezreket adtunk a lázadóknak, és a szovjetek is ezreket hagytak ott maguk után. És most az új Oroszország lelkesen árulja a hazavitt többezernyi fegyvert is. És ha ez nem lenne elég, olcsó másolatokat is vehetnek Kínától. Vagy Észak-Koreától. Fizikailag lehetetlen lenne százmillió dollárt vállról indítható rakétákra költeni. Ezek túl olcsók, és túl sok van belőlük. A közgazdaság egyszeregye. Mintha százmillió dollárért vennének homokot.

– Akkor miről lehet szó?

– Nem tudom. Nincs semmilyen elméletünk.

Este tíz óra volt a virginiai McLeanben.

Ugyanekkor az afganisztáni Dzsalálábádban este fél nyolcra járt az idő. A futár megint az előszobában várakozott. A kora reggeli nap besütött az egyik magasan lévő kisablakon. A fénypászmában porszemek táncoltak, és a frissen kikelt legyek is megkezdték röptüket. A konyhában tea főtt.

Végül a futárt bevezették ugyanabba a kicsi, átforrósodott levegőjű szobácskába. Ennek is magasan volt az ablaka, és ide is besütött a reggeli nap fénye, táncoltak a porszemek, ébredeztek a legyek. Ugyanaz a két férfi ült a fénypászma alatt, ugyanazon a két párnán, mint korábban. Mindkettő szakállas, az egyik alacsony és kövérkés, a másik magas és vékony. Mindketten ugyanazt az egyszerű, fehér köntöst és fehér turbánt viselték, mint legutóbb.

A magasabbik megszólalt:

– Ma elindulhatsz a válasszal.

A futár tiszteletteljesen fejet hajtott.

A magas férfi folytatta:

– A szokás úgy kívánja, hogy alkudjunk, de most nem tevéket vásárolunk. Tehát a válaszunk egyszerű.

A futár ismét meghajolt, és kissé oldalra döntötte a fejét, mintha azt akarná jelezni, hogy izgatottan várja, mi lesz a felelet.

– Mondd meg az amerikainak, hogy megadjuk az árat, amit kért.

8. fejezet

Négy órával később Hamburgban reggel nyolc óra volt, és a város vezető halottkémje épp munkához látott a központi hullaházban. Előző nap késő este már befejezte a boncolást. Túlórázott, amiért nem fizették meg, de ritkán történtek gyilkosságok, és egy ilyen eset akár fel is lendítheti a karrierjét. Most épp arra készült, hogy átnézze a jegyzeteit, mielőtt megfogalmazná a végkövetkeztetéseket.

Az áldozat magas, fehér bőrű nő volt. Az iratai szerint harminchat éves és nyolc hónapos a halála időpontjában, amit a fizikai bizonyítékok is alátámasztottak. A nő jó formában volt. Az alacsony testzsírszázalékából ítélve ügyelt az étrendjére. Az izomtónusa alapján edzőterembe is járt. Hat órával a halála előtt kuszkuszsalátát fogyasztott, és egy órával előtte ondót nyelt. Aztán valaki megfojtotta, durván, hátulról, egy jobbkezes elkövető. A szövetek jobban károsodtak azon az oldalon, amelyiken erősebbek voltak az ujjai.

Az áldozat fehér bőre miatt más helyeken is keletkeztek a halál előtt kék foltok. Nem volt drámaian feltűnő, de azért jól látható véraláfutás éktelenkedett a könyökénél, ahol a gyilkos rátérdelhetett. Leszorította, és meglovagolta, mint egy pónit. A tomporán is halványkék folt virított a ránehezedő nyomástól. A halottkém arra jutott, hogy az elkövető vékony testalkatú lehetett. Erős, de szikár. A keze és a térde csontos. Valószínűleg csupa energia lehet, talán ideges alkat, és képes a vad dühkitörésekre.

Kezdett összeállni a kép.

És ami a legjobb, az áldozat fenekén és könyökén lévő kék foltok távolsága nyilvánvalóan megegyezett a támadó medenceövének és a térdeinek a távolságával; a kérdéses ízületek figyelembevételével ki lehet számolni a combcsont pontos hosszát, abból pedig tévedhetetlen pontossággal meg lehet állapítani egy ember magasságát.

Az elkövető egy méter hetvenhárom centi magas volt. Más mértékegységekkel öt láb nyolc hüvelyk. És nem ártott ez utóbbit is megadni, mivel az áldozat prostituált volt. Az amerikai katonáknak még mindig van elkölteni való pénzük. Az mindenesetre biztos, hogy az elkövető nem volt sem kis termetű, sem óriás.

A halottkém egy kis személyes megjegyzést is csatolt a dossziéhoz – ez nem megszokott, de kissé elragadtatta magát a nagy izgalmak közepette. Annyit írt, hogy véleménye szerint az elkövető egy átlagos magasságú, jobbkezes férfi, valószínűleg kissé soványabb testalkatú, kiálló csontokkal, de erős fizikumú, inkább szikár, nem feltűnően izmos. Olyasféle alkata lehet, mint egy hosszútávfutónak.

Aztán az orvos egy nagy alakú borítékba tette a dossziét, lezárta, és szólt, hogy biciklis futárral azonnal küldessék át a főkapitányságra, a nyomozást vezető főfelügyelőhöz.

A főfelügyelő nem volt boldog, amikor megkapta. Legalábbis először nem. Később egyre izgatottabb lett. Griezmannak hívták. Sikeres nyomozónak tartották. Az általa vezetett osztály kilencven százalékban megoldotta az ügyeket, ami igen figyelemreméltó arány. Ez alkalommal azonban Griezman nem figyelemre méltó eredményre törekedett. Azt akarta, hogy minél hamarabb lezárhassák a nyomozást, aztán az ügy eltűnjön a süllyesztőben, valahol a vízválasztó túloldalán, az elfelejtett, kudarcos tízszázaléknyi eset között.

Elolvasta az embereitől kapott jelentéseket. Az egyikben az állt, hogy az áldozat általában autóval ment otthonról a hotelbe késő este, leparkolt a garázsban, aztán a bárban dolgozott. De ezen az estén senki sem látta megérkezni. Az ügyfelei általában a saját hotelszobájukba vitték fel. Többnyire az éjszaka közepén távozott, néha csak másnap kora reggel. A pultosok a bárban és a szobalányok talán tudnának adni egy listát azokról a férfiakról, akikkel együtt látták.

Egy másik jelentés szerint szokatlan volt, hogy a nő a saját lakására vigyen fel kuncsaftot. Ez úgy általában a hotelben dolgozó örömlányoknál nem megszokott. Lehet, hogy visszatérő vendége volt, akit ismert, és akiben megbízott. Ez esetben talán hasznos lenne összeállítani a visszatérő vendégei listáját, az elmúlt egy-két évre visszamenőleg. Azt feltételezték, a bárban ismerkedett meg a férfival. Talán a szálloda alkalmazottai emlékezhetnek erre az estére. A legtöbben nagyon régóta ott dolgoznak.

Egy harmadik jelentés szerint a nő rendkívül drágán mérte magát.

Griezman lehunyta a szemét.

Ezt már eddig is tudta. Ahogy azt is, hogy a nő a bárban dolgozott. A jelentések néhány ponton tévedtek. Egyáltalán nem volt szokatlan, hogy a nő a saját lakását használta. Természetes, hogy időnként olyanokkal is találkozott a bárban, akik nem a hotelben laktak. Helybéli úriemberekkel, akik egy kemény irodai munkanap után lazítani akartak kicsit. Akik a közelben laktak, de persze oda nem vihettek nőt, mert feleségük és családjuk van.

Helybéli úriemberek, mint például Griezman.

Ő maga is a nő vendége volt, majdnem egy évvel korábban. Háromszor járt nála. Jó, négyszer. Mindig a nő lakásán. Az első alkalommal a hotelből mentek oda. „Hányas szobában laksz? Nem itt szálltam meg, csak egy italra ugrottam be.” Mindketten a saját kocsijukkal mentek. Griezmannak volt egy nemrégiben megújított életbiztosítása, bónusszal, a gyerekeinek. A nő most halott. Meggyilkolták. Ő pedig rajta lesz azoknak a férfiaknak a listáján, akikkel együtt látták. Ha alapos nyomozást folytatnak, az katasztrofális lehet számára. Valaki biztosan emlékezni fog rá. Ki fogják rúgni. Ez egyértelmű. És persze válás lesz a vége. Nyilvános megszégyenülés.

Felbontotta a borítékot, amelyet a halottkém küldött. Átolvasta a rideg, kemény tényeket. Ismerte azt a nyakat. Hosszú volt, karcsú és hihetetlenül fehér. Tudta, hogy a nő szerette a kuszkuszt. Ahogy azt is, hogy lenyelte az ondót.

Az utolsó oldalra lapozott, és megtalálta a halottkém által mellékelt levélkét. Az elkövető jobbkezes, átlagos testmagasságú, sovány, kiálló csontokkal, inkább szikár, mint feltűnően izmos.

Mint egy hosszútávfutó.

Griezman elmosolyodott. Ő két méter magas volt, és százharminchat kiló. Vagyis amerikai mértékegységek szerint hat láb hat hüvelyk, és háromszáz font. A nagy része zsír. Sült kolbászt és krumplipürét evett reggelire. Utoljára röntgenképen látta bármelyik csontját is.

Cseppet sem hasonlít az alkata egy hosszútávfutóéra.

Szólt a titkárnőjének, hogy hívjon össze egy értekezletet. A csapat tagjai összegyűltek az irodájában.

– Ideje új paramétereket felállítani – kezdte Griezman. – Tételezzük fel, hogy az áldozat kocsival jutott el a hotelbe, de még mielőtt bement volna, valaki felszedte. Véletlenül találkozhattak, talán a garázsban. Lehetséges, hogy az egyik rendszeres vendégével, akivel talán rég nem látták egymást. Ami arra utal, hogy a pasas elég gazdag ahhoz, hogy meg tudja fizetni a nőt, de nem a hotelben szállt meg, különben az áldozat azt javasolta volna, hogy a szobájába menjenek. Tehát vagy helybéli lakos, vagy máshol szállt meg. A kérdés az, hogy neki volt-e kocsija. Valószínűleg igen, ha a garázsban találkoztak. De az is lehet, hogy nem volt, mert a garázs rövid átjáró is egyben a háztömb másik feléhez. Ez esetben az áldozat vihette haza magához a kocsijával. Meg kellene vizsgálni az ujjlenyomatokat a nő kocsijának belsejében. Legalábbis a kilincset és a biztonsági övet.

A nyomozók jegyzeteltek.

Griezman folytatta:

– És ami a legjobb, végre megvan a halottkém jelentése is. Az elkövető átlagos magasságú és sovány. Ezt tudományosan megalapozott tények alapján mondja. Ilyen személyt keresünk. Felejtsék el a régebbi ügyfeleket, mert ők csak akkor jöhetnek szóba, ha átlagos magasságúak és soványak. Senki más nem érdekel minket. Nyilván csak időpocsékolás lenne. Meglehet, hogy egy tengerész volt az elkövető, aki már rég az óceánon jár, de azért legalább a látszat kedvéért nyomoznunk kell. Összpontosítsanak a lényegre, koncentráljanak, ne vesztegessék feleslegesen az időt. Átlagos magasság, sovány testalkat, ujjlenyomatok a kocsiban. Ezeket a rubrikákat kell kipipálni, semmi mást. Ne induljanak el felesleges nyomokon. Spóroljanak az energiájukkal inkább a következő ügyre.

A nyomozók kisorjáztak az irodából, Griezman pedig megkönnyebbülten fújt egy nagyot, és hátradőlt a székében.

Az amerikai ebben a pillanatban épp Amszterdamban zuhanyozott. Későn kelt. Egy szállodában vett ki szobát, egyutcányira a legelőkelőbb környéktől. Kicsi volt, tiszta, és olyasfajta hely, ahol repülőgép-pilóták is megszálltak. Lement, hogy igyon egy kávét, és átolvassa a német újságokat. Nem szerepelt az eset a főcímek között. Nem tartanak sehol a nyomozással. Biztonságban van.

A futár e pillanatban egy Toyota pickupban ült. Még csak nyolcat tett meg a közel ötszáz kilométeres útból, amely után várt még rá négy különböző repülőtér és három védett lakás. Mind fárasztó, de az első útszakasz volt a legkeményebb. Nagyon rossz úton kellett vezetnie. Nehezen viselte az autó is, az utas is. Kimerítő volt a zötyögés. Egyes helyeken szinte alig volt út. Máshol úgy festett, mint egy kiszáradt folyómeder. De hát ez az elszigeteltség ára.

A nap nyugat felé haladva az útján előbb a delaware-i partot borította fénybe, aztán Maryland keleti partvonalát, majd magát Washingtont. A város átmenetileg pompásan festett a kora reggeli szikrázó verőfényben, mintha csak erre az egyetlen dicsőséges pillanatra tervezték volna. A hajnal elérte McLeant, aztán befutott az üzleti parkba a furgon a kávéval és a reggelivel. Már mindenki fent volt, és várt. Landry, Vanderbilt és Neagley az Oktatási és Továbbképzési Központ három épülete közül a másodikban lett elszállásolva. Ugyanolyan elrendezést alakítottak ki itt is: ágyakat állítottak be oda, ahol máskor íróasztalok voltak. A Nemzetbiztonsági Tanács két embere a harmadik épületben kapott helyet, egyikük mindig ügyeletben volt, amíg a másik aludt.

– Tíz programozót leszámítva már mind visszatértek az Államokba, vagy úton vannak hazafelé – jelentette White. – A hiányzó tíz külföldön él, Európában vagy Ázsiában. Egyikük épp Hamburgban.

– Gratulálok – mondta Reacher. – Megoldotta az ügyet.

– A kérdés a prioritási sorrend. Valószínűbb-e, hogy egy külföldön élő amerikai a rosszfiú? Őket vizsgáljuk meg először, vagy elegendő lesz másodjára így tennünk?

– Ki a Hamburgban élő fickó?

– Van róla egy fotónk. Amolyan ellenkultúra-figura. Korán kezdett számítógépekkel foglalkozni. Azt mondja, előbb-utóbb ezek teszik majd demokratikusabbá a világot. Ami azt jelenti, hogy fel szokott törni ezt-azt, de szerinte ez nem bűnözés, hanem politika. Vagy művészeti performansz.

Vanderbilt előkotorta a fényképet. A férfi feje és válla látszott a képen annak a magazinnak a bal felső sarkában, ahonnan a lapot kitépték. Egy véleménycikk lehetett egy undergroundjellegű magazinban. A fotó egy vékony, fehér bőrű férfit ábrázolt, hatalmas sörénnyel. Mintha a konnektorba dugta volna az ujját, amitől égnek állt a haja. Félig őrült professzoros, félig tréfamesteres kinézete volt. Betöltötte a negyvenet.

– A hamburgi irodánk vezetője egy kicsit körülnézett a helyszínen. A fickó épp nincs otthon – mondta White.

– Ha ott lakik, akkor miért akkorra időzítette volna az első randevút a futárral, amikor tart a konferencia? – kérdezte Reacher. – Sűrű hete lehetett. És többen ismerik is ott. Feltűnhetne nekik valami. Jobb lett volna a konferencia előtt vagy után intézni.

– Tehát a maga véleménye szerint az időpont azt bizonyítja, hogy a konferencia egyik résztvevője az illető.

– Az én véleményem az, hogy ez az egész így az Alice Csodaországban kategóriájába tartozik.

– Egyelőre ez minden, amit tudunk.

– Milyen messzire szoktak utazni ezek a futárok?

– Ide Amerikába egyelőre még nem. Legalábbis nem tudunk róla. De Nyugat-Európában mindenfelé, Skandináviába, Észak-Afrikába. És persze a Közel-Keletre.

– Tehát a legjobb, amit tehetnek, hogy nyomon követik a már hazatért programozókat, és várják, hogy elmenjenek a második találkára a pozitív vagy a nemleges válaszért. De nem szükségszerű, hogy Hamburgba. Az elméletük szerint első alkalommal azért volt kényelmes megoldás Hamburg, mert ott volt a konferencia. Tehát másodszorra lehet, hogy más helyszínt találnak majd kedvezőbbnek, Párizst vagy Londont. Vagy Marrákest. Az elméletük alapján nem lehet megjósolni a helyszínt.

– Tudni fogjuk, hová vesz jegyet az illető, és hová megy.

– Az utolsó pillanatban fogja megvenni.

– Akkor is tudjuk majd, melyik gépre szállt fel.

– De túl későn. Akkor mit tehetnek? Utánamennek a következő géppel, és megérkeznek négy órával azután, hogy megkötötték az üzletet?

– A pozitív hozzáállásával bearanyozza az ember napját, mondták már magának?

– Az elméletük szerint a futár ugyanebben az időben úton lesz a találkozóra, hogy ugyanahhoz az úti célhoz eljusson.

– Nem tudjuk, milyen néven utazik, és hogy honnan jön. Azt sem, hogy milyen útlevelet használ. Feltehetően pakisztánit. Vagy britet. Netán franciát. Túl sok a lehetőség. Utánanéztünk az első találkozó előtti két napnak, és ötszáz lehetséges jelölt érkezett csak a hamburgi repülőtérre. Papíron semmit sem mondanak a nevek. Nem tudnánk, kit tartsunk szemmel.

– Igyanak több kávét – javasolta Reacher. – Az általában mindent helyrerak.

Hamburgban ebédidő volt, és a nyomozás vezetőjét, Griezmant percek választották el egy finom ebédtől, amelyet az irodájától nem messze, egy pincehelyiségben lévő étteremben szándékozott elfogyasztani. De előbb akadt még némi teendője. Főnökként részben az is a feladata volt, hogy eljuttassa a híreket azoknak, akiknek erre szükségük van. Mint egy szerkesztő vagy egy kurátor. Valakinek ezért is felelősnek kell lennie. Valakit ki kell rúgni, ha utólag nem stimmel valami. Ezért kapja a nagy fizetést, ahogy azt a tévében is elmondták.

Természetesen igyekezett mindig nagyon óvatosan megítélni a dolgokat. Jobb félni, mint megijedni. Gyakorlatilag minden információt, ami átment a kezén, továbbított valahová. Még ebéd előtt, minden áldott nap. Átfutotta a másodpéldányokat és a fénymásolatokat, és kis cédulával ellátott kupacokba rendezte őket annak alapján, hogy melyiket melyik szervezetnek kell eljuttatni. A titkárnője biciklis futárral küldte el, amíg ő ebédelt.

Az iratkupac tetejének közelében volt egy újabb jelentés a prostituáltgyilkosságról. A felmerülő nevek között, miközben házról házra gyűjtötték be az információkat a környéken élőktől, szerepelt az amerikai hadsereg egyik őrnagya és egy tiszthelyettes is, akik állítólag csak turistáskodtak. A jelentést író rendőr utánanézett a reptéren az útlevél-ellenőrzéskor. Mindkét amerikai valóban aznap reggel érkezett, ahogy állították. Tehát kizárhatók a gyanúsítottak köréből, de azért a rendőr megjegyezte a jelentésében, hogy szerinte egyáltalán nem úgy néztek ki, mintha turisták lennének.

Jobb félni, mint megijedni. Griezman a jelentést arra az irattartó tálcára dobta, ahová az amerikai hadsereg stuttgarti főparancsnokságára küldött papírok kerültek. Aznap ez volt az egyetlen.

Aztán átolvasott egy rutinjellegű, egybekezdésnyi kis jelentést, amelyet a rendőrség adott ki, hogy fedezzék magukat. Azt írták, több nappal ezelőtt egy magánszemély kereste őket telefonon, és bejelentette, hogy késő délután látott egy amerikait beszélgetni egy sötét bőrű, valószínűleg közel-keleti férfival egy, a belvárostól nem messze eső kocsmában. Az illető azt állította, hogy a sötét bőrű férfi izgatottan viselkedett, nyilvánvalóan azért, mert kulcsfontosságú titkokat adott át, amelyek összefüggésben lehetnek a régióban kialakult, hosszú múltra visszatekintő, zűrzavaros helyzettel. A helyi rendőrök azonban azt is hozzátették, hogy az informátor közismerten paranoiás és fanatikus, gyakran hívogatja a rendőrséget hasonló világvége-jellegű bejelentésekkel, és különben is, a közel-keleti férfi joggal volt izgatott, mert az a bizonyos hely egy keményen rasszista punkkocsma, ahol nem látták szívesen, és nyilván nem is tűrték meg hosszabb ideig a jelenlétét. Mindent egybevéve azonban érdemesnek találták feljegyezni az esetet.

Griezman úgy vélte, ezúttal arra is érdemes ez az információ, hogy továbbítsa a legfelsőbb köröknek. Ő is beszáll a játékba, hogy fedezze magát. De kivel tudassa mindezt? Természetesen az amerikai konzulátussal. Részben az amerikai megfélemlítő viselkedése miatt. Miért invitálna meg egy arabot egy ilyen kocsmába? Nyilván nem a fordítottjával kell számolni. A közel-keleti fickó nem választotta volna magától ezt a helyet. Vajon mi lehetett a célja?

Griezman azonban leginkább azért továbbította az információt, mert az amerikai egy arabbal beszélgetett. Hirtelen nagyon megélénkült az érdeklődés az ilyen jellegű információk iránt. Talán szerezhet vele néhány jó pontot. Ez előrelendítheti a karrierjét.

Az Amerikai Konzulátus, Hamburg feliratú irattálcára dobta a papírt, amelyben aznapra szintén ez volt az egyetlen küldemény.

9. fejezet

Reacher és Neagley az osztályteremben rendezték be az irányítóközpontot. A hadseregben kiadott menetparancsokat dolgozták fel. Száz, kétszáz, ötszáz nevet néztek át egyszerre. A hadsereg meglehetősen ért ahhoz, hogy miként kell számon tartani embereket. Kivéve azokat, akik eltávozáson vannak. A családjukkal töltik az időt egy német kertvárosban, vagy olcsó jeggyel hazautaznak. Vagy nyaralni mennek, netán egy kalandos utazásra. Emberek a világ minden táján. Több ezer emberről nem áll a rendelkezésükre semmiféle információ.

– Van köztük három engedély nélkül eltávozott – mondta Neagley. – És egy magas rangú tiszt, aki nem hajlandó elárulni, hogy hol volt ezen a napon.

Egy alezredes.

– Kik voltak az engedély nélkül eltávozók? – kérdezte Reacher.

– Mind tizedes. Egy gyalogsági, egy a páncélos alakulatoktól, egy egészségügyis.

– Már az egészségügyisek is lelécelnek? Mikor kezdődött ez? És mióta nincsenek meg?

– Az egészségügyis egy hete, a gyalogsági másfél hete, a páncélos négy hónapja.

– Négy hónap hosszú idő.

– Nem találják. Nem próbálta meg használni az útlevelét, úgyhogy valószínűleg még Németországban van. De az most már egy nagy ország.

– És ki az a tiszt, aki nem árulja el, hol volt?

– Egy gyalogsági parancsnok.

– Körbekérdezősködtél?

A világ leghatékonyabb pletykagépezete.

– Tiszta a pasas – mondta Neagley. – Az öbölháborúból nem sokat látott, most kelet felé, a ködös szovjet területek felé néz, csak épp a szovjetek már nincsenek ott. Úgyhogy egy kicsit frusztrált, és időnként ennek hangot is ad.

– Egy elégedetlenkedő.

– De nem a legrosszabb fajtából.

– És miért nem tudják, hol volt?

– Elintézte magának, hogy sokat utazgathasson. Kutatás új fegyverek és stratégiák után, meg egyéb ilyen marhaságok. A rugalmas és könnyű fegyvereké a jövő és így tovább. Rengeteget utazik. Általában nem kell elárulnia, hová. Ez alkalommal feltették neki a kérdést, de semmit sem sikerült kiszedni belőle.

– Most hol van?

– Hazaküldték. Merthogy a kérdést a Fehér Ház intézte hozzá. Egyenesen a vezérkari főnök. Senki sem tudja, hogy most mit tegyenek. Fogalmuk sincs, hogy akkor ez most egy nagy ügy, vagy sem.

– Ezt lehetne az egységünk mottója egy pergamentekercsen, alatta két keresztbe tett kérdőjellel.

– Biztos vagyok benne, hogy a fickónak a Pentagon közelében van a szállása. Ahogy abban is, hogy a felső körök fogják kifaggatni. Megtalálhatjuk, ha beszélni akarsz vele. – Neagley némi hallgatás után újból megszólalt: – Várjunk csak!

A papírok közé kotort.

– A fenébe, várjunk csak egy percet!

Előhúzott egy listát, megnézett rajta valamit, aztán még egyszer ellenőrizte.

– Tudom már, hol volt a pasas egy héttel ezelőtt.

Reacher átfutotta a neki fejjel lefelé fekvő lajstromot. Nevek és repülőjáratok számai. Harminchat amerikai. Vanderbilt munkája.

– Zürichben volt – szólalt meg.

Neagley bólintott.

– Pontosan hét nappal a találka előtt. Még időben érkezett, hogy megigyon délután egy kávét, aztán késő este, vacsora után visszarepült. De nem lehet a mi emberünk. Annak az illetőnek nyilván van valami fedősztorija a kérdéses napra, nem? Hazudna valamit, nem egyszerűen csak hallgatna. Mégis mit képzel, ha úri becsületszavát adja, mindent elhiszünk?

– Derítsd ki, hol van most – mondta Reacher. – Gondoskodj róla, hogy világos legyen számára: a vezérkari főnök kérdezősködik utána. Mondd meg, hogy érte megyünk, és elvisszük egy kicsit kocsikázni.

Az alezredes Myerben volt, a vendégtisztek szállásán. Reacher úgy gondolta, az új parancs, amely szerint be kell szállnia a kocsijukba, úgy húsz perce futhatott be, valószínűleg a vezérkari főnök irodáján keresztül, még nagyobb hangsúlyt adva a jelenlétüknek. A fickónak két lehetősége van: vagy rögtön kereket old, vagy felkészülten várja őket. Mint kiderült, várt rájuk. Azonnal kilépett az ajtón, ahogy a Caprice megállt a járdaszegély mellett.

Neagley vezetett, Reacher hátul ült, jobboldalt. Az alezredes beszállt, és leült Neagley mögé, egyenes háttal, a kezét a térdére fektetve, mintha egy templomi padban ülne, és mindenki őt figyelné. Bartley-nak hívták. Elmúlt negyven, de nem sokkal. Átlagos magasságú volt, vékony testalkatú. Belevaló fickónak tűnt. A kitartás az erőssége, nem a testi erő. De kezdett veszíteni a régi formájából. Jó vezető, de azért már nincs akkora tekintélye az emberei előtt, mint régen. Tábori egyenruhát viselt, és szappanillatot árasztott.

– Kérem, alezredes, ismételje el, milyen parancsot kapott.

– Be kell szállnom egy járműbe, amelyben két katonai rendőr vár, és minden kétséget kizáróan úgy kell tekintenem, hogy legitim módon joghatóságuk van fölöttem. Válaszolnom kell minden kérdésükre, őszintén és a legjobb tudásom szerint, továbbá szintén minden kétséget kizáróan tisztában kell lennem azzal, hogy ez a parancs személyesen a vezérkari főnöktől származik.

– Pompásan tud fogalmazni, aki ezt közölte magával, nem igaz?

– Ügyvéd volt.

– Mindnyájan azok.

– Milyen kérdéseket akarnak feltenni?

– Sajnos nagyon rossz napot választott arra, hogy eltűnjön, alezredes – mondta Reacher.

– Erről nincs semmi mondanivalóm.

– Akkor sem, ha a vezérkari főnök kérdezi?

– Ez magánügy. Annak a napnak semmi köze a katonai mivoltomhoz és a hivatalos kötelezettségeimhez.

– Ezt jó tudni. De azt hiszem, épp itt van a kutya elásva. Szeretnénk tudni, hogy mit csinált a szabadidejében. Ön magas rendfokozatú tiszt. Ennek vannak bizonyos folyományai. Amik lehetnek jók vagy rosszak is. El kell mondania nekünk, hol volt, különben azt kockáztatja, hogy elszabadul a fantáziánk, és mindenfélét feltételezünk magáról.

– Nincs semmi mondanivalóm.

– Ez taktikai hiba. Csak magára vonja a figyelmet. Nem zörög a haraszt... Ez egy eseményhorizont, alezredes. Itt minden félrecsúszhat. És meglehet, hogy a semmiért. Valószínűleg valami apróságról van szó, amit mások simán megúsznak. De maga belebukik. A legjobb esetben nem áll be változás a karrierjében, mert örökre ott lesz egy figyelmeztető csillag a neve mellett, hogy mindenki lássa: ebben az emberben nem bízhatunk meg teljesen.

Bartley a nadrágjába törölte izzadó tenyerét, és hallgatott.

Reacher folytatta:

– Engem nem érdekel, mit csinált, kivéve, ha épp egy bizonyos dolgot, ami után nyomozunk. De nem hinném, hogy ez lenne a helyzet. Úgy értem, elenyészően csekély a valószínűsége.

– Biztos vagyok benne, hogy nem az volt.

– Tessék, én is ezt mondom.

– Nincs semmi okuk, hogy utánam nyomozzanak.

– Biztos vagyok benne, hogy így van, de nekem a feletteseim szemébe kell néznem, és őszinte véleményt adnom az ügyről. Ha nem azt a valamit csinálta, akkor örömmel tájékoztatom őket erről, és semmi többről. Azt mondom, ne kérdezzék, mit csinált, egészen más ügy volt. Megőrzöm a titkát. De előbb tudnom kell, mi volt az, mert meggyőzőnek kell lennem. Magabiztosan kell előadnom, ehhez azonban muszáj ismernem a szilárd tényeket.

– Semmi fontos nem volt.

– Minden ezen áll vagy bukik, alezredes. Ha már benne van egy gödörben, ne ássa magát még mélyebbre. Engem komolyan nem érdekel, mit csinált. Nem fogom jelenteni. Szex, drog, rock and roll – rohadtul nem érdekel. Amíg nem az a bizonyos dolog, ami után nyomozunk. Egyetértettünk abban, hogy erre vajmi kevés az esély. Igazából egy teljesen más kérdést akarok feltenni. Egészen mást.

– Milyen kérdést?

– Ez még nem az, oké? Előbb egy kis kiegészítés. Egy aprócska kérdés. Mintha az ütögetést gyakorolnánk a meccs előtt. Minden héten Zürichbe utazik?

A férfi hallgatott.

– Egyszerű a válasz, alezredes. Az igazság szabaddá tesz. Egyetlen kis szócska, és nem fog folt esni a jellemén. De az is lehet, hogy igen.

– A legtöbb héten elutazom oda – mondta Bartley.

– Azon a napon is, amiről kérdezzük?

– Igen.

– Megvan még a repülőjegye?

– Igen.

– Ebéd után érkezett, vacsora után távozott?

– Igen.

– Az egyik bankban járt?

– Igen.

– Mit vitt oda?

– Pénzt, természetesen. De mind az enyém, és teljesen legális.

– Kifejtené ezt részletesebben?

– Mi történik, ha így teszek?

– Az attól függ, miről van szó. Hogy szégyent hozott-e az egyenruhájára.

– És ha igen?

– Vállalnia kell a kockázatot.

Bartley hallgatott.

– Gondolja végig, alezredes. Maga okos fickó. Biztos vagyok benne, hogy diplomás ember. De ehhez nem kell atomfizikusnak lenni. A parancs, hogy szálljon be ebbe az autóba, egyenesen a Fehér Házból jött, a vezérkari főnök irodájából. Tehát kinek dolgozunk?

– A Nemzetbiztonsági Tanácsnak.

– És ők mennyire árthatnak magának?

– Nagyon.

– Sőt, annál is jobban, mint gondolja. El sem tudja képzelni, mennyire. Milliószor rosszabb lenne, mint az a botrány, hogy pénzt hord Svájcba. Már ha erről van szó. Lehet, hogy botrányról szó sincs. Feltéve, hogy a pénz a magáé, és legális. Ezt mondta.

– A feleségem elől akarom elrejteni. Válni készülök.

– Ártott magának?

– Nem.

– De azért eltünteti a pénzt.

– Én kerestem meg.

– És mennyiről is beszélünk? Tudom, hogy a magafajta tisztek általában mennyit keresnek. Nem akarom megsérteni, de nem hinném, hogy a megtakarításai miatt a svájci bankároknak álmatlan éjszakái lennének. És ne mondja, hogy sok kicsi sokra megy. Semmi értelme hetente két dollárt elvinni Zürichbe. A repülőjegy sem olcsó mulatság.

– A repülőjegy tényleg nem olcsó. Az egyéb költségek sem. De kiszámoltam mindent.

– Milyen pénz ez?

– Az itt, Amerikában lévő házunkra felvett jelzálog. Ki akarom vinni az országból, amilyen hamar csak lehet. Készpénzben, Svájcba. Addigra papíron már nem létezik. Egy széfben tartom.

– Meg lehetne mintázni magáról a nagyvonalúság szobrát, alezredes, annyi szent. De valójában csak azt szeretném tudni, látott-e valakit Zürichben, aki talán ugyanúgy oda-vissza utazott, mint maga. Vagy legalább az egyik alkalommal, ha nem is mindegyiknél. Nem látott egy ismerős arcot?

– Például kit?

– Más amerikaiakat.

– Ez egy magánbank, nem feltétlenül találkozik az ember másokkal.

– És a reptéren? Vagy az utcán?

Bartley nem válaszolt.

– Szükségem van egy listára, alezredes. Dátumok, személyleírások. Katonák és civilek. A legjobbra, amit össze tud állítani.

– És mit fognak tenni? Kinek fogják ezt elmondani? És mit tudatnak velük pontosan?

– Az elnök elmondja a vezérkari főnöknek, hogy a Nemzetbiztonsági Tanácsnak nem kell magával foglalkoznia ezzel az üggyel kapcsolatban. Az, hogy utána mi lesz, a jövő zenéje. Gondolom, attól függ, magának kivel kell majd beszélnie. És hogy a felesége mekkora hűhót csap.

A férfi kiszállt a kocsiból a szálláshelye előtt, Reacher és Neagley pedig elhajtottak, vissza McLeanbe.

„Sok ellenséget fogunk szerezni.”

Megírták a jelentést a Bartley-val folytatott beszélgetésről, és az anyag a központi állományba került. Aztán Neagley kapott egy telefonhívást. Utána közölte Reacherrel, hogy a négy hónapja eltűnt férfit Wiley-nak hívják. Texasi. Egy öt emberből álló egység tagja, akik a Chaparral légvédelmirakéta-indító rendszerrel dolgoznak. Tizenkét légvédelmi rakétát kezelnek, egy önjáró rakétaindító rendszerrel. Négy rakéta kilövésre készen áll, további nyolcat egy páncélozott járművel szállítanak. Az a rendeltetésük, hogy a csatamező legszélén felállva védjék a harckocsikat és a személyzetüket. A frontvonalban felsorakozó tankok mögött várakoznak, radarral és távcsővel figyelik a horizontot, hogy nem közelednek-e vadászbombázók vagy harci helikopterek. Ha észrevesznek egyet, tüzelnek, és el is lehet felejteni őket. Hőkereső rakéták, mint a régi Sidewinder, de annál jobbak. Rövid hatótávolságúak, csak akkor vetik be őket, amikor az ellenséges gépek lejjebb ereszkednek a támadáshoz.

– Tökéletes arra, hogy a nagyvárosok felett fel- vagy épp leszálló polgári utasszállító gépeket lelőjenek – jegyezte meg Reacher.

– Túl nagyok – mondta Neagley. – Csak a rakéták három méter hosszúak. A szállítójármű gigantikus. Ráadásul lánctalpas, és terepmintásra van festve. Az embereknek feltűnne egy ilyen a reptéri parkolóban. Radarral működnek, és az infravörös érzékelőik is meglehetősen bonyolultak. Nemrégiben fejlesztették ki. Megint ugyanaz a probléma: szakértők kellenek a működtetésükhöz. Minden tiszteletem a jemeni kiképzőtáboroké, de azért egyik sem az űrhajózási eszközöket fejlesztő Ford Aerospace. Az árral is ugyanaz a gond. Tizenkét rakéta van egy páncélozott szállítójárművön, aminek a maximális sebessége alig több, mint hatvan kilométer per óra. Ha ebből százmillió dollárért akarnának vásárolni, akkor egy egész napon át vonulna a konvoj. Mint a katonai parádé a Vörös téren. Ráadásul az emberünk négy hónapja tűnt el. Nem mehet most vissza, hogy megszervezze a dolgot, azonnal letartóztatnák, ahogy előkerül.

– Azért tartsuk rajta a szemünket – mondta Reacher. – Nem tetszik nekem ez a négy hónap. Gyalázat. Valakit jól seggbe kéne rúgni. Mi a fene folyik ezeknél?

Hamburgban leszállt az este. Az iráni elment otthonról egy kellemes kis esti sétára, a hóna alá dugott újsággal. Az üzletekben, az irodákban, a csemegeboltokban, az ékszerészeknél, a ruhatisztítóknál és a biztosítóirodákban lassanként kigyulladtak a lámpák, ragyogó, de nem túl éles, fehér fénnyel. Valami lágyabb fajta neon volt, európai jellegű. A pékségek és a cukrászdák ablakai sötétek voltak, ők már végeztek aznapra. Az éttermekből és a kocsmákból borostyánsárga fény áradt az utcára, halványan és hívogatóan, mintha mindegyik barátságos, tölgyfa burkolattal ellátott helyiség lenne. Meglehetősen nagy volt a forgalom. A kivilágított utca minden részletét hűségesen tükrözték vissza az elsuhanó autók szépen polírozott ajtajai. A reflektorok nyughatatlanul, természetellenesen kékes fénnyel hasítottak bele a sötétségbe.

Az iráni az egyik zsebkendőnyi méretű parkhoz ért, és letelepedett az egyik padra. Hátradőlt, és a pad támláján pihentette a karját. Az autók elsuhantak mellette. Mereven előrebámult. Járókelők nem voltak.

Várt.

Aztán minden sietség nélkül felállt, és lelkiismeretes állampolgárhoz illően a szemetesbe dobta az újságját, majd távozott a parkból, és visszasétált ugyanoda, ahonnan jött.

Fél perccel később a helyi CIA-kirendeltség vezetője kilépett az árnyak közül, és átsétált az utca túloldalára. Egyenesen a szemeteshez ment, kivette az újságot, a hóna alá dugta, és elsétált.

Fél órával később telefonált a virginiai McLeanbe, közvetlenül a konzulátusról.

10. fejezet

Vanderbilt vette fel a telefont, és odahívta White-ot. A CIA elemzője hallgatta a hívó felet, és folyton csinált valamit a szemével: előbb hunyorogva elnézett a távolba, aztán közelre fókuszált, majd összeszűkült a szeme, és jobbra-balra cikázott a tekintete. Egy papírlapra jegyzetelgetett, Reacher úgy látta, két külön témával kapcsolatban. Kétoszlopnyi jegyzet, szép kézírással, két fejléccel.

White végül letette a telefont, és azt mondta:

– Két hírünk van. Az iráni fél órával ezelőtt ott hagyott egy jelentést az előre megbeszélt helyen, egy újságban elrejtve. Egy része spekuláció, inkább amolyan kulturális elemzés. Már-már egy kisebb tanulmány. Azt mondja, a szaúdi, aki ismeri a futárt, nagyon izgatott. Mintha valami nagy dolog lenne készülőben. Nagyobb, mint amiről eddig álmodni mertek. Ami nyilván összefüggésben áll a százmillió dollárral. Mintha olyasmit sikerült volna elérniük, amiről sosem gondolták volna, hogy lehetséges lesz. Az iráni hangsúlyozta, hogy pontos részleteket nem tud, és a szaúdi srác sem. Csak nagyon hisznek valamiben. Mindenki úgy érzi, hogy egy egészen új játszma kezdődik. Azt mondja, a szaúdi úgy vigyorog, mintha a saját szemével látta volna az ígéret földjét.

– És mi a második hír? – kérdezte Reacher.

– A konzulátusra is befutott egy saját seggét fedező jelentés egy nem túl magas rangú hamburgi zsarutól arról, hogy egy amerikai egy arabbal beszélgetett az egyik kocsmában. Fura az egész, de pont az adott napon és időpontban történt. Lehet, hogy valaki szemtanúja volt az első találkozónak.

White visszahívta a konzulátust, és elkérte a szükséges helyi telefonszámokat, köztük a nyomozást vezető főfelügyelő két számát is, aki állítólag egy nagydarab, kövér fickó, és a Griezman névre hallgat. A konzulátuson jól ismerték őt. Hamburgban már véget ért a munkanap, de Griezman még az íróasztalánál ült. Azonnal felvette a telefont. White kihangosította, és a jelentésről kérdezte. Reacher hallotta, ahogy a férfi egy halom papír között matat. Nem emlékezett a jelentésre, de aztán megtalálta. A fura eset az arabbal a kocsmában. A jelentés, amit az amerikai konzulátusnak továbbított. Úgy fest, tényleg szerezhet néhány jó pontot.

A főfelügyelő angolul és nagyon udvariasan megkérdezte:

– Miben segíthetek?

Mint egy concierge egy elegáns hotelben.

– Szükségünk lenne a szemtanú nevére és címére – mondta White. – Meg a kocsmáéra is. Szeretnénk mindkettőről minél több háttér-információt szerezni, és ha lehetséges, meg is kellene figyelni mindkettőt.

– Nem tudom...

– Ha akarja, elintézhetem, hogy a német kancellár hívja fel. Akkor majd tudni fogja.

– Nem, úgy értem, hogy nem ismerem a részleteket. Én vagyok ugyan a főfelügyelő, és az én irodámon keresztül mennek ezek a jelentések, de ez minden. Egyébként azt írják, hogy az az ember, aki a bejelentést tette, kissé félnótás.

– De az órát ismeri?

– Jó, rendben, kiderítem a részleteket. Mindenképp meglesz holnapra, a nap végére.

– Ugye most viccel? Egy órája van rá. És ne szóljon senkinek a dologról. Vegye úgy, hogy szigorúan titkos. És a telefonja se legyen foglalt, amikor visszahívom.

Griezman vett egy mély lélegzetet, és kinézett az ablakon az esti szürkületbe. Aztán munkához látott. Nem volt megterhelő a feladat, mindössze néhány telefonhívásába került. Az egyik szám elvezetett a másikhoz, olyan az egész, mint egy idegpálya-hálózat. Egy olajozottan működő gépezet. Olyasvalami, amire büszke lehetett. Az elmélete beigazolódott. A legalsóbb szintekig. Ha úgy akarja, akár ahhoz a közrendőrhöz is visszavezetheti az egészet, akit eredetileg ezzel felhívtak. De nem akarta. Szerencsére egyszerű kérdésekről volt szó. Csak nevek és címek kellettek, egy emberé meg egy kocsmáé.

Virginiában Waterman embere, Landry azt mondta:

– Nem hangzik túl jól az, hogy az üzlet nagyobb, mint amiről álmodni mertek. Nem úgy tűnik, mintha csak arról lenne szó, hogy távirányítással meg akarják állítani az órát valakinek a számítógépén. Ennél sokkal súlyosabbnak hangzik.

– Csak harmadkézből vannak értesüléseink – mondta Reacher. – Nem tudjuk megítélni, milyen volt az egész hangvétele.

– De...?

– Azt is mondták, hogy ez egy merőben új játszma. Mintha nagyot léptek volna előre. Mintha olyan váratlanul nagy léptékű dologról lenne szó, ami miatt úgy tűnik, nem várt szerencsével jártak. Mint amikor elejt valaki egy ötcentest, de amikor lehajol, egy negyeddollárost talál helyette. Olyasvalami ez, amitől az efféle huszonéves fiúk, akik olasz cipőt hordanak, és night-clubokba járnak, szinte erotikus izgalomba jönnek. Ez a számítógépdolog ennyire nagy durranás lenne?

– Szerintünk igen, az – felelte Landry. – Sőt, a közeljövőben is az lesz. Már most is katasztrofális károkat okozhatnának így. Sok ember halna meg. De egyetértek, ez nem olyasmi, ami szexuálisan bárkit is felizgatna.

– És nem is egy nagy, látványos gesztus, amit ők úgy szeretnek – szólt közbe Vanderbilt. – Nem olyan, mintha felrobbantanának egy épületet. Hiányozna a nagy, drámai csúcspont. Túlságosan technikai jellegű a dolog.

– Vagyis mindannyian egyetértünk abban, hogy a számítógépes vonallal csak az időt vesztegetjük – állapította meg Reacher.

– Akkor honnan indulhatnánk ki?

– Mit árul az emberünk?

– Ezt már megbeszéltük.

– Letelt az egy óra – figyelmeztetett Waterman.

White újból felhívta a hamburgi számot. Griezman főfelügyelő felvette. Megvoltak a nevek és a címek, a szemtanúé és a kocsmáé is. Előbbi egy városi közműcégnél dolgozik. Korán reggel kezd, és ebéd után végez, ezért járt a kocsmában délután. Határozott meggyőződésekkel rendelkező ember volt. Némelyik nézete eléggé sértő, és kivétel nélkül mind téves. A kocsma ötsaroknyira van a védett lakástól. Azt mondják róla, szélsőséges nézeteket valló emberek látogatják, de nem igazán szúr szemet. Civilizált helynek néz ki. Szigorú, de diszkrét. Többnyire öltönyös, rendes frizurájú alakok járnak oda. És egyelőre nem Amerika-ellenesek, már amennyiben fehér amerikaiakról van szó.

Miután véget ért a telefonbeszélgetés, Neagley megkereste a kocsmát a Hamburgból hozott térképen.

– Ez nem az a hely, mint ami annyira tetszett nekünk. Ez a környék elegánsabb részén van. És gyalog igen könnyen megközelíthető a lakástól. Legfeljebb húszperces séta. Az időzítés stimmel. Gondolod, hogy ez volt az a bizonyos találka?

– A hely stimmel, és az időpont is. Ahogy a találka jellege is.

– Személyleírást kellene szerezni a szemtanútól. Esetleg készíthetnénk egy fantomképet.

– Megbízhatunk a hamburgi zsarukban? Vagy menjünk oda, és intézzük mi magunk?

– Nekünk nincs fantomképrajzolónk. És lehet, hogy a szemtanú nem beszél angolul. Meg kell bíznunk bennük. A külügynél egyébként is ragaszkodnának ehhez, nehogy diplomáciai incidenssé fajuljon a dolog.

Reacher bólintott. Volt már dolga német zsarukkal, katonai és állami rendőrökkel is. Nem volt mindig könnyű velük. Leginkább azért, mert másképp gondolkoznak. A németek úgy vélik, kaptak egy országot, az amerikaiak meg úgy, hogy vettek maguknak egy óriási katonai támaszpontot, kiszolgálószemélyzetestől.

Hallották, ahogy a behajtó felől egy autó közeledik, épp elkanyarodott a térdig érő tábla mellett. Aztán egy újabb következett. Két jármű érkezett. Nyilván két fekete furgon. Egy perc múlva két öltönyös férfi lépett az épületbe, a nyomukban Ratcliffe-fel és Sinclairrel, végül két másik öltönyös zárta a sort. Ratcliffe kissé lihegett. Sinclair enyhén kipirult, a nyaka és az arca is. Megint fekete ruhát viselt, és ugyanolyan jól festett, ahogy korábban is. Talán még jobban. Jót tett neki az arcára kiülő kis pír.

– Úgy hallom, van egy szemtanúnk – mondta Ratcliffe.

– Ez egyelőre csak működési hipotézis – mondta Reacher.

– Kockáztassunk! Maga meg Neagley őrmester elmennek Hamburgba ma este. A külügytől megkapják mind a kétszáz programozó útlevélképét, azokét is, akik külföldön élnek. Reggel az lesz az első dolguk, hogy kihallgatják a szemtanút. A hamburgi rendőrséget is felkérjük az együttműködésre. Aztán a szemtanú rögtön ki is választhatja a delikvenst a fotók közül, maguk idetelefonálnak a névvel, mi meg elkapjuk a fickót az otthonában. Szépen lezárjuk az ügyet, még épp időben.

Reacher csak hallgatott.

Ugyanazzal a kora esti Lufthansa-géppel mentek, hat időzónát átszelve, így tudták, hogy a munkanap kezdetére érnek majd Hamburgba. Neagley hozta a táskáját, és ez alkalommal Reachernél is volt egy. Egy piros vászonszatyor, Nemzeti Repülési és Űrkutatási Múzeum felirattal. Feltehetően a külügyminisztérium valamelyik dolgozója vitte ebben az ebédjét, és elkobozták tőle, mert hirtelen nem találtak mást, amiben elfért volna a kétszáz útlevélkép. Elég nagy csomag volt. Minden fényképet egy kartotéklapra ragasztottak, alatta ott állt a név és az útlevél száma. Reacher és Neagley megnéztek párat. Ide-oda rakosgatták, mintha csak kártyáznának. Megtalálták a Hamburgban élő férfit is. Az ellenkultúrás fickó, a hatalmas sörénnyel. A hivatalos útlevélképe sokkal jobb minőségű volt, mint a magazinból kitépett fénykép. Fényesebb és simább. Szabványméretű, fehér háttérrel. A férfi mereven belebámult a fényképezőgép lencséjébe, a tekintete kihívóan csillogott. Busa feje vékony nyakon ült.

– Nem ő az – jelentette ki Reacher.

– Miért nem?

– A haja miatt. Valamit csinálnia kell vele, hogy így álljon. Akkor is, ha ehhez egyáltalán nem szabad fésülködnie. Ez az ő döntése. Egy kijelentés. Mintha azt mondaná, ide süssetek, érdekes hajam van. Mint azok, akik folyton kalapban járnak. Azt mondják, nézzetek rám, érdekes a kalapom. Az egész egy kissé kétségbeesett próbálkozás, nem gondolod? Azt hiszem, belső bizonytalanság rejlik a háttérben. Márpedig az ilyen emberek nem írnak olyan javítócsomagokat, amikkel fel lehet robbantani az ismert univerzumot. Ha elég okos vagy, hogy ilyen szoftvert írj, és eladd százmillió dollárért, mindezt titokban, akkor nem lehetsz bizonytalan magadban. Kicsit sem. Hisz te vagy legmenőbb. A világ ura.

Visszatették a képeket a szatyorba, megették a felszolgált ennivalót. Neagley ült az ablak mellett. Elaludt, az oldalfalnak támasztotta a fejét. Így kevésbé kellett attól tartania, hogy véletlenül a szomszédjához ér. Reacher ébren maradt. A szemtanún gondolkozott. A városi közműcég dolgozója, akinek sértő nézetei vannak. Lehet, hogy időpocsékolás az egész. De az is lehet, hogy ő lesz az, aki megmenti az univerzumot. Reacher szerette volna megnézni magának. Úgy érezte, hogy ugyanúgy suhan kelet felé, alig várva a hajnalt, akárcsak a repülőgép.

Az amerikai épp a haját fésülte az amszterdami hotel fürdőszobájának tükre előtt. Korán kelt. Nem volt rá különösebb oka. Jól aludt. Nyugodt volt. De úgy érezte, ideje visszatérni. Lezuhanyozik, becsomagol, és útnak indul, még a reggeli csúcsforgalom előtt. Utána már minden megy simán.

De előbb még akart inni egy kávét, úgyhogy felvette az előző napi ruháit, és igyekezett rendbe szedni a haját. Felállt a feje búbján, mert elfeküdte. Egy kis vízzel lenyalta. Megnézte magát a tükörben. Úgy döntött, elfogadhatóan fest. Most gyorsan leugrik a lifttel a földszintre kávézni, aztán visszajön a csomagjáért. A hallban töltött is magának egy adagot egy elvihető műanyag pohárba, a reggelizőszoba előtt álló kisasztalról. Az ajtó másik oldalán, egy ugyanolyan asztalkán újságok hevertek. A holland napilapok mellett angolok, franciák, belgák és németek, meg az amerikai Herald Tribune. Mind szépen kiterítve, tökéletesen elrendezve.

A berlini újságban nem írtak semmit az esetről. Se főcím, se cikk. A hamburgi lap címoldalán sem szerepelt semmi. Sem a másodikon, sem a harmadikon.

A negyediken aztán kiszúrt egy címet.

A lap legalján, nem túl nagy betűkkel, ötcentis hasábban. A rendőrség azt nyilatkozta, hogy maximális figyelmet szentelnek az ügynek, és már némi haladást értek el a nyomozásban. Azt is elmondták, hogy ujjlenyomatokat keresnek az áldozat autójának belsejében.

Az amerikai visszatette az újságot a többi közé. Lehunyta a szemét. A nő ott helyben, a garázsban beleegyezett, hogy elmegy vele. Lelkesen és színpadias mozdulattal hátrafordult, majd integetve hívogatta a kocsijához, cinkos mosollyal, mintha csak rá várna. Aztán hazavitte a szép kis háromajtós kupéval. Aprócska jármű volt, de jól megépített, mint egy banki páncélterem.

Gondolatban újra lejátszotta a jelenetet, ahogy beszállt. Megfogta az ajtó kilincsét. Feketére festették, a külső felülete kissé rücskös volt, sportos stílusú. Talán ezzel nem lesz gond. Az ajtó belsején lévő fogantyút bőr fedte, és egy bemélyedést is kialakítottak, amibe belesimulhattak az ember ujjai. Ennek a belső felét valószínűleg műbőrrel vonták be, hogy spóroljanak az anyaggal, de ez sem egyenes felület, akárcsak a látható helyeken lévő bőrborítás. Valószínűleg nem ideális az ujjlenyomatoknak. Talán ezzel sem lesz baj.

A biztonsági öv csatjának kis fémnyelve T betűt formáz, a felső része fekete műanyag, dörzspapíros tapintású, feltehetően azért, hogy jobb fogást biztosítson. Talán valamiféle szabályozás írja elő, hogy ilyennek kell lennie. Ez is elég biztonságos. Aztán később, amikor kikapcsolta az övet, megnyomta a gombot, a bal hüvelykujjával. Emlékezett rá, ahogy a könyökét kissé hátratolva tapogatózott. Piros műanyag gomb volt, kemény és recés.

Ezen is legfeljebb részleges ujjlenyomat maradhatott, és talán azt is elkente, amikor kiszállt, mert rálógott a zakója alja. Úgy emlékezett, hogy inkább a körme szélével nyomta meg lefelé. Kényelmesen, nem sietősen. Sőt lassan. Precíz kattanást hallott, ami jól illett a kis ékszerdobozszerű autóhoz. Nem kapkodott, hogy fokozza a várakozás izgalmát, mielőtt kicsomagolta az ajándékát. Sok szempontból ezek voltak a kedvenc pillanatai.

A biztonsági öv kioldógombja sem jelent veszélyt rá nézve.

Az ajtó kilincséről azonban már nem mondható el ugyanez. A kilincs valójában egy kis krómozott rúd volt, hűvös érintésű, mögötte kis rés az ujjaknak. Ő a jobb keze középső ujjával nyúlt be mögé. Ez az egy ujja siklott oda, elegáns mozdulattal, sőt szinte csábosan, aztán egy udvarias pillanatig várakozón ott tartotta, miközben a teljes ujjbegye jó erősen a krómozott kilincs hátuljára nyomódott. Aztán még erősebben megnyomta, hogy kinyíljon a zár, megint egy precíz és tiszteletteljes kattanás hallatszott, majd ugyanolyan elegáns mozdulattal kihúzta az ujját.

Nem kenődhetett el az ujjlenyomat, rajta maradt a sima, hűvös, krómozott felületen.

Ostoba hiba.

És csak saját magát okolhatta érte.

11. fejezet

A német vámtiszteket nyilván előre értesítették, mert amint Neagley átadta az útlevelét a kis fülkében üldögélő őrnek, az jelzett valakinek. Az előcsarnokban egy nagydarab, kövér ember állt fel egy kemény székről, és így várta őket. Griezman néven mutatkozott be. Azt mondta, felismerte Reacher és Neagley nevét, mert egy rendőr feljegyezte az utcán, és azt írta melléjük, hogy turisták. De nyilván nem azok voltak. Most már értette. Azt mondta, a legnagyobb örömmel segít bármiben, amiben csak tud. A szemtanú már a rendőrségen várja őket. Nagyon együttműködő és lelkes. Azt mondták neki, egy nemzetbiztonsági kérdéssel kapcsolatban szeretnék kikérni a véleményét. Fizetett szabadnapot kapott a munkahelyén, mert állampolgári kötelességének tesz eleget. Griezman azt állította, hogy a férfi nem beszél angolul, ezért egy tolmács is jelen lesz. Azt is hozzátette, hogy megszokott eljárás Németországban, hogy egy szemtanú fényképekről azonosítja be a lehetséges gyanúsítottat.

Griezman a rendőrségi Mercedesszel jött; a járda mellett parkolt, egy olyan helyen, ahol nem szabadott volna megállni. Beszálltak, és elhajtottak. Az ülés benyomódott Griezman súlya alatt. Hatalmas volt. Két-három centivel magasabb Reachernél, és vagy harminc kilóval nehezebb. Neagley kétszer is kijött volna belőle. De a testtömege nagy részét zsír alkotta. Csakis önmagára veszélyes, senki másra.

– Tegnap a telefonban azt mondta, a szemtanú félnótás.

– Ezt persze nem szó szerint kell érteni. Csak megszállott bizonyos kérdésekben, ez minden. Nyilván betegesen rasszista és idegengyűlölő, amit csak tovább súlyosbítanak az irracionális félelmei. De úgy egyébként meglehetősen normális.

– Megbízna a bíróság előtt tett vallomásában?

– Mindenképp.

– A bíró és az esküdtek is?

– Mindenképp – ismételte meg Griezman. – A hétköznapi életben ez az ember nagyon jól funkcionál. Végül is a városnak dolgozik, ahogyan én is.

A kapitányságról kiderült, hogy ez a legszebb egész Hamburgban. Az épület nagy volt, vadonatúj, a lehető legmodernebb. És integrált, a szakértői laborok is itt kaptak helyet. Az épülethez vezető utakon seregnyi tábla mutatta a különböző osztályokat. Odabent ugyanez a látvány fogadta őket. Komplex intézmény volt, inkább városi kórháznak vagy egyetemnek hihette volna az ember. Griezman egy fenntartott helyen parkolt le a Mercedesével, majd kiszálltak. Neagley vitte magával a táskáját, Reacher is a szatyrát. Követték Griezmant az épületbe, balra, majd jobbra fordulva siettek a nyomában a széles, tiszta folyosókon az egyik kihallgatószobába, amelynek az ajtaján dróthálós kisablak volt. Egy férfi ült odabent egy asztalnál, előtte kávé, sütemény és annak morzsái. Talán negyvenéves lehetett. Szürke, valószínűleg poliészter öltönyt viselt. A haja őszes volt, és olajjal simította a koponyájára. Acélkeretes szemüveget hordott, a lencsék mögött színtelen szempár ült. A bőre sápadt volt. Csak a sárga-narancs színekben pompázó nyakkendője rítt ki szürke megjelenéséből. Széles volt, és rövid, mintha egy hal lógott volna a gallérja alatt.

– Az úr Helmut Klopp – mutatta be a férfit Griezman. – Sokakhoz hasonlóan Kelet-Németországból jött az újraegyesítés után. Tudják, a munka miatt.

Reacher a férfit figyelte. Talán időpocskolás az egész, de az is lehet, hogy ő fogja megmenteni az ismert univerzumot. Griezman nem lépett be a helyiségbe. Felhúzta a mandzsettáját, és a karórájára nézett. Közben egy nő jelent meg a sarkon, és feléjük indult. Griezman észrevette, és elégedetten engedte vissza a kézelőjét a helyére. A nő időben érkezett. Német pontosság.

– A tolmács – mondta.

A nő alacsony volt, kövérkés, meghatározhatatlan korú, szőke haja keményre lakkozva, gömb alakban vette körbe a fejét, mintha aranyszínű bukósisakot viselne. Szürke, gabardinszerű anyagból készült, szigorúnak tetsző ruha volt rajta, mintha valami egyenruha lett volna. Vastag gyapjúharisnyát viselt, és olyan cipőt, amely darabonként legalább egy kilót nyomhatott.

– Jó reggelt! – szólalt meg olyan búgó hangon, mint egy filmcsillag.

– Akkor bemehetünk? – kérdezte Griezman.

– Mr. Klopp mit dolgozik a városnak? – kérdezte Reacher.

– Hogy mi a munkája? Irodai felügyelő, jelenleg a csatornázási műveknél.

– És szereti, amit csinál?

– Egy irodában dolgozik, nem fizikai munkát végez. Úgy tűnik, elégedett vele. Nagyon jó értékeléseket kap a főnökeitől. Igen alaposnak tartják.

– Miért ilyen fura munkaidőben dolgozik?

– Furcsa lenne?

– Azt mondta, korán reggel kezd, és ebéd után végez. Nekem ez inkább egy fizikai munkás időbeosztásának tűnik, nem egy irodai dolgozóénak.

Griezman mondott egy hosszú német szót, a tolmács pedig elmagyarázta:

– Volt egy javaslat, miszerint azzal próbálják enyhíteni a légszennyezést, hogy csúcsidőben igyekeznek csökkenteni a forgalmat. Arra bátorították a dolgozókat, hogy csúsztassák el a munka kezdésének és befejezésének időpontját. Természetesen a városvezetéstől elvárták, hogy jó példával járjon elöl. A csatornázási műveknél nyilván azt választották, hogy a szokásosnál korábban kezdenek, és korábban fejezik be a munkát. Aztán így is maradt. A város mindenesetre bejelentette, hogy máris láthatók az eredmények a légszennyezettség alakulásában. A legutóbbi tesztek szerint több mint tizenhét százalékkal kevesebb a káros részecskék aránya a levegőben.

A nő ezt úgy mondta, mintha valami egetrengető dolog lenne. Mint amikor egy negyvenes évekbeli, fekete-fehér filmben a főszereplő jófiú épp beleegyezik, hogy valami rossz dolgot tegyen, csak mert a nő olyan csábos hangon kérte rá.

– Akkor készen állnak? – kérdezte Griezman.

Bementek, Helmut Klopp pedig felnézett. Ahogy Griezman is mondta, igen elégedettnek látszott. Végre egyszer ő volt a középpontban, és már alig várta, hogy kiélvezhesse a helyzetet. Valószínűleg frusztrált ember lehetett. Német ugyan, de egy keleti nyugaton, a bevándorlók minden kisebbségi komplexusával. Griezman bevezetésképpen mondott valamit németül. Klopp válaszolt, a tolmács pedig azt felelte:

– Bemutatta magukat mint magas rangú ügynököket, akik egy sürgős ügy miatt Amerikából jöttek ide.

– És Mr. Klopp mit válaszolt? – kérdezte Reacher.

– Azt mondta, szívesen segít, amiben csak tud.

– Szerintem nem ezt mondta.

– Maga beszél németül?

– Talán ragadt rám néhány szó. Jártam itt régebben. Megértem, hogy csak udvarias akart lenni, de az őrmesterem és én hallottunk már annál rosszabbat is, mint amit ez a fickó mondhatott. És a pontosság most fontosabb, mint a mi érzékeny lelkünk. Nagyon fontos ügyben nyomozunk.

A tolmács Griezmanra pillantott, aki bólintott.

– A szemtanú azt is mondta, örül, hogy legalább fehéreket küldtek.

– Oké – bólintott Reacher. – Mondja meg, kérem, Mr. Kloppnak, hogy nagyon fontos szerepet játszik egy folyamatban lévő nyomozásban. Szeretnénk nagyon alaposan kikérdezni az ügy mindenféle aspektusát illetően. Tolmácsolja neki, hogy kíváncsiak vagyunk a véleményére és a tanácsaira is, de mindent el kell kezdeni valahol, és a legjobb mindig az elején, tehát legelőször is arra kérnénk, hogy a találkozón részt vett két személy részletes személyleírására és a viselkedésére fókuszáljon. Kezdjük mondjuk az amerikaival. Először az ő személyleírására lennénk kíváncsiak, aztán mutatunk néhány fotót is.

A tolmács Klopp felé fordult, majd mindent lefordított, élénken és gondosan hangsúlyozott. Klopp figyelt, komolyan bólogatott, mintha azt latolgatná magában, milyen sokáig tartó és nehéz feladat vár rá, de láthatóan elszánta magát: mindent elkövet, hogy a lehető legjobban teljesítsen.

– Mr. Klopp gyakran megfordul abban a kocsmában? – tette fel Reacher az első kérdést.

A tolmács fordított, Klopp pedig válaszolt, meglehetősen hosszan. A nő végül azt mondta:

– Hetente kétszer vagy háromszor jár oda. Két kedvenc helye van, az ötnapos munkahetének megfelelően váltogatja őket.

– Mióta jár ebbe a kocsmába?

– Majdnem két éve.

– Látta ott korábban is azt az amerikait?

Klopp rövid szünetet tartott, gondolkozott, aztán németül felelt. A tolmács lefordította:

– Igen, úgy gondolja, két vagy talán három hónappal korábban már látta ott.

– Úgy gondolja?

– Amennyire az adott esetben biztosat mondhat az ember. Az a férfi, akire gondol, két-három hónappal ezelőtt ugyanis sapkát viselt, így nem lehet teljesen biztos a dolgában. Meglehet, hogy téved.

– Milyen sapka volt?

– Baseballsapka.

– Volt rajta bármiféle felirat?

– Úgy emlékszik, egy piros csillag, de nem látta jól.

– És régen is volt.

– Az időjárás miatt emlékszik rá.

– Mindenesetre az amerikai nem törzsvendég ott.

– Nem.

– Honnan tudja, hogy amerikai?

Hosszú beszélgetés következett Klopp és a tolmács között, a férfi hosszan sorjázott mindenfélét. A tolmács fordított:

– Angolul beszélt, hallotta az akcentusából. A hangos beszédéből, az öltözékéből és a mozgásából is erre következtetett.

– Oké – bólintott Reacher. – Akkor most kérnénk egy személyleírást. Állva vagy ülve látta az amerikait?

– Így is, úgy is. Besétált, aztán egyedül, majd az arabbal üldögélt, aztán megint egyedül, végül felállt, és elment.

– Milyen magas volt?

– Egy méter hetven és hetvenöt között.

– Öt láb nyolc hüvelyk – tette hozzá Griezman. – Teljesen átlagos.

– Kövér volt, vagy sovány? – kérdezte Reacher.

– Egyik sem.

– Zömök?

– Nem igazán.

– Erős vagy gyenge fizikumú?

– Elég erős.

– Ha azt mondanám, sportoló, mit mondana, milyen sportágban versenyez?

Klopp nem válaszolt.

– Képzelje el az olimpiát a tévében – mondta Reacher. – Milyen sportoló lehetne?

Klopp hosszan elgondolkozott, mintha csak sorra venné magában az összes létező sportágat. Végül mondott valamit, hosszú leírást adott, érvek pró és kontra. A tolmács azt mondta:

– Úgy gondolja, talán középtávfutó lehetne. Mondjuk ezerötszáz méteres vagy hosszabb távon. Talán hosszútávfutó is lehetne, tízezer méteren. De azért nem festett olyan természetellenesen vékonyan, akár egy botsáska, mint ahogy sokszor a maratoni futók kinéznek.

– Mint egy afrikai botsáska, ugyebár.

– Igen, ezt is mondta.

– Mindent fordítson le, rendben?

– Elnézést.

– Tehát az amerikai átlagos magasságú, testsúlyú, és inkább szikáran izmos, meglehetősen ruganyos és energikus. Ilyesféle embert kell elképzelnünk?

– Igen, állandóan izgett-mozgott.

– Mennyi ideig várakozott, mire megérkezett az arab?

– Talán öt percig. Átlagos vendég volt a kocsmában, senki sem törődött vele.

– Mit ivott?

– Egy korsó sört, meglehetősen lassan kortyolgatva. A legtöbb még megvolt az italából, amikor a találkozó véget ért.

– És meddig maradt, miután a szaúdi távozott?

– Talán fél órát.

– A szaúdi mit ivott?

– Semmit. Ki sem szolgálták volna.

– Milyen volt az amerikai haja?

Klopp vállat vont, a tolmács meg mintha kicsit megszidta volna, hogy gondolkozzon. A férfi zavartan mondott valamit, szemmel láthatóan nem igazán értett ehhez a témához, de aztán folytatta. Elszánta magát, hogy felidéz minden részletet. Hosszú beszédet tartott. A tolmács végül fordított:

– Az amerikainak szőke haja volt, olyan színű, mint a széna vagy a szalma nyáron. Oldalt meglehetősen átlagos, de a feje tetején sokkal hosszabb. Amolyan divatosra nyírt fazon. Felül egy nagy, oldalra fésült hullámmal, mint Elvis Presley-nek.

– Jólfésült volt?

– Igen, szépen megfésülte a haját.

– Valami hajápolót használt?

– Micsodát?

– Mondjuk hajolajat, amilyet Mr. Klopp is. Zselét vagy ilyesmit.

– Nem, semmit, természetes volt a haja.

– És a szeme?

Az arc, amelyet Klopp leírt, jól illett a hajhoz és a testalkathoz. Mélyen ülő, kék szempár, egyenes homlok, kiálló arccsont, vékony orr, fehér fogak, szigorú száj, határozott áll. Semmilyen látható sérülés nem volt rajta, se hegek, se tetoválás. Barna volt a bőre, bár a barnasága nem tűnt frissnek, és a szeme körül néhány szarkaláb látszott. Inkább a sok hunyorgástól, mint a mosolygástól vagy az aggódástól. Az egyik orcáján mély barázda szántott végig. Folyton összeszoríthatta az állkapcsát, talán hiányzik azon az oldalon az egyik foga. Keskeny arca volt, az egyenes homloka, a mélyen ülő szempár, a magas járomcsont, a pengevékony száj, az összeszorított állkapocs arányosnak tetszett. A korát tekintve inkább harminc-, semmint huszonéves lehetett.

– Mondja meg Mr. Kloppnak, hogy szeretnénk, ha mindent elismételne majd egy fantomképrajzolónak.

A tolmács fordított, Klopp pedig bólintott.

– Milyen öltözéket viselt az amerikai?

Klopp válaszolt, tolmács pedig fordított:

– Egy pontosan olyan Levi’s farmerdzsekit, mint a magáé.

– Pontosan ugyanilyet?

– Egy az egyben ez volt.

– Kicsi a világ – jegyezte meg Reacher. – Most azt kérdezze meg tőle, miért érezte úgy, hogy a szaúdi fickó izgatott volt. Csak arra támaszkodjon, amit személyesen látott vagy hallott. A politikai elemzést hagyjuk későbbre.

Hosszú beszélgetés következett németül, amibe Griezman is bekapcsolódott, sokat vitatkoztak egymás közt, amíg mindent letisztáztak, végül a tolmács összefoglalta az elmondottakat:

– Jobban meggondolva Herr Klopp úgy érzi, a „felajzott” jobb szó lenne, mint az „izgatott”. Felajzott volt, és ideges. Az amerikai mondott valamit az arabnak, és az arab így reagált rá.

– Mr. Klopp hallotta, miről beszélnek?

– Nem.

– Milyen hosszan beszélgettek erről?

– Talán egy percig.

– A szaúdi meddig maradt még?

– Ezután rögtön távozott.

– És az amerikai még maradt fél órát?

– Szinte percre pontosan.

– Oké – bólintott Reacher. – Mondja meg Mr. Kloppnak, hogy akkor most meg kellene néznie néhány fotót.

Reacher az asztalra tette a vászonszatyrot.

– Tolmácsolja, kérem, Mr. Kloppnak, hogy elég sok fotónk van. Ha úgy érzi, nyugodtan tartsunk szünetet. De ne feledjen el semmit arról, hogy milyen személyleírást adott nekünk: hogy milyen volt a férfi arca, meg a többi részletet, mindet gondolja végig, mielőtt döntene. Mondja meg neki, hogy az ember könnyedén változtathatja a haját, de a szemét és a fülét nem. Ne aggódjon, ha nem biztos a dolgában. Esetleg külön kupacba rakhatja a szóba jöhető fotókat, aztán később újból átnézheti őket. De semmiképp sem hibázhat.

Neagley elővette a szatyorból a kétszáz kartotéklapot. Öt negyvenes kupacba rendezte őket, így kevésbé tűnt ijesztőnek a számosságuk. Az első kupacot Klopp elé tolta. A férfi munkához látott, nem túl nagy lelkesedéssel, de meglehetősen hatékonyan. Ahogy egy irodai felügyelőhöz illik. Reacher a szemét figyelte. Úgy tűnt, a férfi megfogadta a tanácsát, minden szempontot sorra átgondolt: szem, orr, arccsont, száj, áll. A legtöbb jelölt hamar elbukott. Egyre gyarapodott a félretett fotók kupaca. Voltak köztük kövér arcok, kerek arcok, sötét szempárok, telt ajkak. Az első negyvenes kupacban nem talált semmi érdekeset. Még olyanokat sem, akik lehetséges gyanúsítottként szóba jöhettek volna.

Neagley odatolta a második kupacot. Elkapta Reacher tekintetét, és rákacsintott. Reacher bólintott. A Hamburgban élő programozó képe került a kupac legtetejére. Az ellenkultúrás fickóé a hatalmas sörénnyel. Klopp azonnal félretette. Reacher rögtön látta, miért. Az arccsontja nem is látszott, az ajka lebiggyedt, és rózsabimbó formájú volt, egyáltalán nem tűnt vékonynak és szigorúnak.

A félretett képek kupaca egyre nőtt.

Egyetlenegy jelölt sem volt, akit Klopp lehetséges jelöltként megnevezett volna.

Neagley odatolta a harmadik kupacot. Klopp ismét munkához látott. A tolmács némán ült. Griezman kiment, aztán visszajött, majd egy perccel később egy férfi lépett a helyiségbe egy kanna kávéval és öt bögrével. Klopp nem tartott szünetet. Egyesével elvette a kartotéklapokat a Neagley által eléje tolt kupacból, a bal hüvelyk- és mutatóujja közé fogta őket, közelebb emelte a szeméhez, jól megnézte, aztán mindet odébb rakta. A félretett fotók kupaca tovább nőtt.

Továbbra sem volt egyetlen lehetséges jelölt sem.

Klopp mondott valamit németül, a tolmács lefordította:

– Elnézést kér, amiért nem tud érdemben segíteni.

– Kérdezze meg, mennyire biztos a félretett fotókat illetően.

A nő megkérdezte, majd tolmácsolta a választ:

– Száz százalékig.

– Ez figyelemre méltó.

– Azt mondja, így működik az elméje. – A tolmács kis szünetet tartott. Reacherre pillantott, aki kérte, hogy mindent fordítson le, aztán Griezmanra, mintha az engedélyét kérné. Végül folytatta: – Mr. Klopp könyvvizsgáló volt Kelet-Németországban, a vezető helyettese egy nagy gyárban, a lengyel határ közelében. Szeretné leszögezni, hogy túlképzett a jelenlegi állásához. De itt nyugaton minden jó állást elvesznek az igazi németektől, és a törököknek adják őket.

– Szeretne esetleg szünetet tartani? Van hátra még úgy nyolcvan fénykép.

A nő megkérdezte, Klopp válaszolt.

– Örömmel folytatja. Határozottan előtte van az amerikai arca. Vagy itt lesz a fotók között, vagy nem. Azt mondja, hasonlítsák majd össze a fantomképpel, amit a leírása alapján készít a rajzoló. Szerinte arra fognak jutni, hogy pontosak a következtetései.

– Oké, akkor mondja meg neki, hogy fejezze be, amit elkezdett.

A negyedik kupacban sem volt semmi, még lehetséges jelölt sem. Százhatvan fotón már túl voltak. Neagley odatolta a férfi elé az utolsó kupacot. Reacher figyelte. Egyenként vette el a kartotéklapokat, a hüvelyk- és mutatóujja közé fogva őket; könnyedén tartotta, nem túl közel a szeméhez, de nem is túl távol. A szemüveggel jól látott. Nyugodtan fókuszált. Pontról pontra megvizsgálta a fotókat. Szem, arccsont, száj. Igen vagy nem.

Mindegyik a „nem” kategóriába került. Klopp sorra lefordította a fényképeket. Reacher addigra már százhetven variációt látott arról, hogy milyen nem volt az amerikai. Ennek köszönhetően kezdett kirajzolódni előtte, hogy milyen lehetett. Ahogy Klopp is mondta: mélyen ülő, kék szempár, kiálló járomcsont, vékony orr, szigorú száj, határozott áll. Nem maradt más variáció. A haja jelenleg épp szőke, oldalt normális, a tetején hosszúra hagyva, divatos fazon. Reacher tovább figyelt.

A félretett fényképek kupaca egyre nőtt.

Még mindig nem akadt egy sem, amelyikre Klopp akár lehetséges jelöltként rábökött volna.

Aztán kézbe vette az utolsó kártyát, és megnézte, ugyanúgy fókuszálva, mint többit, majd ezt is a kupac tetejére helyezte.

Reacher Griezman irodájából telefonált. Landryt sikerült elérnie, ő szólt Vanderbiltnek, az meg értesítette White-ot, aki álmos hangon jelentkezett. Virginiában reggel öt óra volt.

– A fickó a saját szemével látta a találkozót – mondta Reacher. – Semmi kétség. A koreográfia, amit leírt, teljesen adekvát. Annak ez esélye, hogy ugyanebben az időben ugyanezen a környéken egy ennyire hasonló találkozó történt volna, elenyészően csekély.

– És azonosította az amerikait?

– Nem – felelte Reacher. – Ratcliffe tévedett. Ez nem a számítógépekről szól. Csak összekapcsolt egymással két információmorzsát, minden különösebb alap nélkül. Nincs köztük semmi összefüggés. Két külön dologról van szó. Csak véletlen egybeesés.

– Oké, akkor jobb lesz, ha ezt megmondjuk neki. Magának meg vissza kellene ide jönnie.

– Nem, még maradunk – felelte Reacher.

12. fejezet

A fantomképrajzoló egyedül akart dolgozni, ezért Griezman elvitte Reachert és Neagley-t, hogy megmutassa nekik a kapitányságot. Újabb kihallgatószobákat láttak, a rendőrtisztek irodáit és közös helyiségeit, a recepciót, a fogdát, a bűnjelraktárat, a büfét. Mindenhol kemény és komoly munka folyt. Griezmanon látszott, hogy nagyon büszke mindenre. Reacher úgy vélte, teljes joggal. Igazán lenyűgözőnek találta az egészet.

Beléptek egy lengőajtón, és a második emeletnél átvezető, üvegezett falú függőfolyosón átsétáltak az épületegyüttes újabb szárnyába. Ez volt a tudományos központ. A szakértői laborok itt kaptak helyet. Először egy nagy, fehér terem következett, hosszú asztalokon sorakozó számítógépekkel.

– Úgy gondoljuk, az emberek ezeken keresztül fognak lopni egymástól a jövőben – magyarázta Griezman. – A németek három százaléka már használja az internetet. Az önök országában ez az arány több mint tizenöt százalék. És biztosak vagyunk abban, hogy ez a szám növekedni fog.

Továbbsétáltak. Légzsilipes ajtajú, steril szobák mellett haladtak el. Mint a kórházi műtők. Vegyi elemzés, fegyverszakértői laborok, vér-, szövet- és DNS-vizsgálat. Rengeteg laboratóriumi munkaasztal, tele több száz kémcsővel és furánál furább gépezetekkel. Csillagászati összegbe kerülhetett mindez.

– A vizsgálatok egy részének finanszírozásához az egyetem is hozzájárul – magyarázott tovább Griezman. – Az ő tudósaik is itt dolgoznak, ami mindkét félnek jó megoldás. És sok pénzt kapunk szövetségi szinten is. Közösen használjuk ezt a labort, bizonyos esetekben a német hadsereggel is.

Reacher bólintott. Ez egybehangzott azzal, amit Waterman mondott. Különböző szervek együttműködése.

A lépcsőn lesétáltak a földszintre. A levegő frissebbnek érződött, mintha egy nyitott kijárat lett volna a közelben. Egy ajtón átsétáltak a garázsba. Úgy festett, mint egy autószerelő műhely vagy egy gumis, de kifogástalanul tiszta volt, szinte steril. A padló fehérre festve, a falakon fehér csempe, vakítóan fehér fény. Sehol egy olajfolt, semmi piszok, semmi rendetlenség. Két jármű állt odabent. Az egyik egy nagy szedán, elöl az egyik sarka összetörve. Rosszabb, mintha csak egy kis koccanás érte volna, de azért nem volt totálkáros.

– Történt egy cserbenhagyásos gázolás – mondta Griezman. – Egy gyerek súlyosan megsérült. A sofőr nem állt meg. Úgy gondoljuk, ez az autó volt az. A tulajdonos tagadja. Reméljük, hogy találunk rajta vérnyomokat és textilszálakat. De nagy kihívás lesz a szakértőknek.

A másik autó egy csinos kis kupé volt, nyitott ajtókkal. Egy fehér köpenyes férfi épp behajolt a belsejébe.

– Ujjlenyomatokat keresünk – magyarázta Griezman. – Egy gyilkossági ügy. Úgy gondoljuk, az elkövető lehetett az áldozat utolsó utasa. Egy prostituált volt. Veszélyes hivatás.

Reacher odasétált, és belesett. Szép kis autó volt, főleg az ő újrahasznosított Caprice-éhez képest. És makulátlanul tiszta. Csillogott-villogott a fényben. Jól illett a steril környezetbe.

– Ez aztán a tiszta autó – jegyezte meg.

– A nő lakása is ilyen volt.

– Bejárónőt alkalmazhatott?

– Azt hiszem, egy takarítócégtől rendelte meg a takarítást.

– Akkor valószínűleg a kocsiját is mosatta, rendszeresen és alaposan, kívül-belül. Ami azért jó, mert nincs sok régi ujjlenyomat.

Griezman mondott valamit németül a fehér köpenyesnek. Valószínűleg arra kérte, tájékoztassa őt arról, ez idáig mire jutottak. A férfi válaszolt valamit, és ide-oda mutogatott. Griezman bedugta a fejét a kocsiba, hogy jobban lásson. Aztán nagy nehezen kihátrált a járműből, és azt mondta:

– Úgy tűnik, van egy részleges bal hüvelykujjlenyomat a biztonsági öv csatjának kikapcsológombján, de recés a felülete, úgyhogy nem sokra megyünk vele. És valamitől el is kenődött. Valószínűleg ugyanez van a csat fémnyelvén is, de abban teljesen felesleges reménykednünk a felülete miatt. Kemény műanyag, rücskös, hogy jobb fogást biztosítson. Nyilván valami szabályozás írja elő, hogy ilyen legyen. Beszélnünk kellene az illetékesekkel. Ezzel nem segítenek nekünk.

– Milyen autó ez? – kérdezte Reacher.

– Audi – felelte Griezman.

– Akkor az Audi már segített maguknak. Volt egy barátom, aki ugyanezzel a problémával szembesült, úgy egy évvel ezelőtt. Fort Hoodban történt, az a város majdnem akkora, mint Hamburg. A támaszpont körüli területen laknak a családos tisztek. Az ő esetében ugyan egy Jaguarról volt szó, nem Audiról, de mind a kettő csúcsminőségű. Krómozott az ajtó belső kilincse. Drágának hat, remek érzés megérinteni, és csillog a sötétben, könnyű megtalálni. Ez fokozza a felhasználói élményt, ahogy a reklámokban mondani szokták. Az utas bedugja a kilincs alá a középső ujját, és meghúzza. Nem a kisujját, mert az túl gyenge lenne, nem a gyűrűsujját, mert az túl ügyetlen, és nem is a mutatóujját, mert ahhoz még jobban el kellene fordítania a csuklóját, ami meg már kényelmetlen lenne. Mindig a középső ujjukat használják. Szóval csak annyi dolguk van, hogy szétszedik az ajtót, és megvizsgálják a kilincs belsejét. A barátom ezt javasolná.

A fehér köpenyes mondott valamit németül. Reacher nem értette ugyan, mit mond, de a hangja felháborodásról árulkodott. Nyilván tudta követni, mit mondott angolul.

– Ez lesz a következő lépés – mondta Griezman. – És a barátjának sikerült letartóztatnia az elkövetőt?

– Nem. Probléma volt a bizonyítékfelügyeleti lánccal. Azt be tudta bizonyítani, hogy a fickó ujjlenyomata ott van a kilincsen, de azt nem, hogy a kiszerelt kilincs valóban az exfeleség autójából származott. A védőügyvéd azzal érvelt, hogy bárhonnan vehették.

– Mit kellett volna tennie a nyomozónak?

– Még mielőtt belekezd, rá kellett volna vésnie a monogramját a kilincs elejére, amíg még az ajtón volt. Fogorvosi fúróval. Lefotózni, ahogy csinálja. Egy totálkép, amin az egész autó látszik, aztán közelebbről is.

Griezman mondott valamit németül, parancsok hosszú sorát adta ki. Reacher fülét megütötte egy ismerős szó, a Zahnarzt. Tudta, hogy ez fogorvost jelent, mert egyszer fájt a foga Frankfurtban. A fehér köpenyes hallgatta Griezmant, majd bólintott.

Amikor visszaértek a kihallgatószobába, Klopp épp indulni készült. A fantomképrajzoló átadott nekik egy színes ceruzával készült rajzot. Griezman azt mondta, faxon elküldi McLeanbe, az eredetit pedig beteszi az itteni aktába.

Reacher és Neagley az ajtón lévő kisablakhoz mentek, ahol beszűrődött némi természetes fény. Megnézték a rajzot. Az amerikai pontosan úgy festett a képen, ahogy Klopp leírta. A rajzoló nagyon jól követte a szavait. Hullámos, szőke haj. A koponyára feszülő, sima bőr. Egyenes homlok, kiálló járomcsontok, egymáshoz közel futó, párhuzamos vonalak, mint egy régimódi, futballistáknak való védősisak rácsa, és a mögüle kivillanó szemek. A szája csak egy hasíték. És két függőleges vonal: az orra mint egy penge, és a barázda a jobb orcáján. Mintha folyton csak egy féloldalas, gunyoros mosolyra tudna húzódni a szája. A rajzon pontosan olyan farmerdzsekit viselt, mint Reacheré. Drapp farmer, minden szempontból eredeti. Alatta fehér póló. A kulcscsontja kiállt, ahogy a járomcsontja is. Inas nyakán megfeszültek az izmok. Kemény fickó, de már nem éppen fiatal.

– Lehet, hogy katona? – kérdezte Neagley.

– Ránézésre nem tudom megállapítani – felelte Reacher.

– Akkor minek maradunk itt?

– Nem tudom. Ratcliffe azt mondta, mindent megkaphatunk, amit akarunk. Azt hiszem, leginkább azt nem akarom, hogy valaki más hibájából kifolyólag én is megakadjak.

– Lehet, hogy a második találka a futárral nem is Hamburgban lesz.

– Egyetértek. Valószínűleg úgy egy a tízhez az esélye. Vagyis ha maradunk, egy a tízhez az esélyünk arra, hogy a megfelelő helyen leszünk a megfelelő időben. Ha viszont visszamegyünk Virginiába, akkor oda minden reményünk. Nem hinném, hogy a Washington-emlékműnél fognak találkozni. Ez biztos.

A tolmács odament hozzájuk.

– Mr. Klopp azt kérdezi, mikor szeretnék folytatni a kihallgatását.

– Mondja meg Mr. Kloppnak, hogy végeztünk. Azt is tudathatja vele, hogy ha még egyszer meglátom, egyenként nyomom ki mindkét szemgolyóját a hüvelykujjammal.

Aztán Griezman is odament, és megkérdezte:

– Meghívhatom önöket ebédre?

Dél volt a németországi Hamburgban.

Ukrajnában, Kijevben ekkor délután egyre járt az idő. A futár épp leszállt a repülőgépről. Autóval vitték a hegyeken át a pakisztáni Pesavarba, onnan repülővel ment Karacsiba, aztán tovább Kijevbe. Minden gépre más-más útlevéllel szállt fel, és egyszer inget is váltott, rózsaszínről feketére, napszemüveget vett fel, meg egy donyecki futballcsapat szurkolói sapkáját. Lenyomozhatatlan és névtelen volt. Az ukrán útlevél-ellenőrzéskor nem volt semmi gond. Megvárta a poggyászát, és kisétált a terminálból. Beállt a taxira várakozók sorába, és elszívott egy cigarettát.

A taxi egy rozzant cseh Škoda volt. Megmondta a sofőrnek a címet. Egy virágpiacra vitette magát, ötutcányira a valódi céljától, egy kis lakástól, ahol négy hívő lakott, türkmének és szomáliaiak. Egy védett lakás. Az utolsó szakaszt mindig jobb gyalog megtenni. A taxisok és mások is sok mindenre emlékezhetnek. Vannak, akik még feljegyzéseket is készítenek a megtett kilométerekről, az üzemanyag-fogyasztásról, a címekről, ahol jártak. Nem ismerte a négy férfit, de várták őt. Kijev nem olyan, mint Hamburg. Nem sétálhatott be csak úgy. Megüzente valakivel, hogy érkezik. Szükséges óvintézkedés.

A virágpiacnál kiszállt a Škodából. Elsétált a tarka virágokkal megrakott standok között, egy párás helyiségbe, ahol ritkább fajtákat tartottak, és amikor a túlsó felén kisétált, ismét a rózsaszín inget viselte, a sapka és a napszemüveg nélkül.

Megtette az utolsó öt sarkot, és megkereste a házat. Egy szögletes, csupa beton toronyház volt, egy sor régebbi épület között. Kilógott a többi közül, mint egy hamis fog. Mintha egykor régen bombatalálat érte volna a területet, és csak üres telkek maradtak volna a helyén. Talán tényleg így is történt. Az előcsarnokban ammóniaszag terjengett. A lift működött, de kellemetlen, nyikorgó zajokat adott. Az emeleti folyosó keskenynek tűnt.

Bekopogott az ajtón, és várt. Fejben számolta a másodperceket. Sok ajtón kopogtatott már életében. Tudta, hogy megy ez. Egy, meghallják a kopogást. Kettő, lekászálódnak a kanapéról. Három, kerülgetik a padlón heverő tárgyakat, négy, odaérnek az ajtóhoz, öt, kinyitják.

Nyílt is az ajtó. Egy férfi állt ott, egyedül. A háta mögött a lakásban csend honolt.

– Engem vártatok – mondta a futár.

– El kell mennünk innen – mondta a férfi.

– Mikor?

– Most.

A futár úgy vélte, a férfi szomáliai lehet. A húszas éveiben járt, de sokkal idősebbnek nézett ki. Szürkés, inas bőr. Primitívnek tűnt, mintha valami ősi emberfajhoz tartozna.

– Nem akarok elmenni – mondta a futár. – Fáradt vagyok. Holnap korán indul a gépem.

– Nincs más választásunk, el kell mennünk.

– Egy védett lakásnak épp az a lényege, hogy nem kell elmennünk innen.

– A kijevi futballcsapat este Moszkva ellen játszik. Mindenki a kocsmákban nézi a tévén. Nemsokára kezdődik a meccs, az időeltolódás miatt. Szemet szúrna, ha nem mennénk el, hogy megnézzük.

– Te elmehetsz.

– Nem lehet senki a lakásban ma délután. Valakinek feltűnhet. Óriási a rivalizálás a két csapat között, ez amolyan hazafias dolog. Nem lóghatunk ki. Épp az a feladat, hogy be kell illeszkednünk.

A futár megvonta a vállát. A szükséges óvintézkedések. És a foci nem is olyan rossz sport. Egyszer látott egy meccset, ahol egy levágott emberi fejet rugdostak labda helyett.

– Oké – bólintott végül.

Lesétáltak a lépcsőn. Szavak nélkül is megegyeztek abban, hogy nem kockáztatják meg, hogy a liftet használják. A virágpiac után ismét más irányba sétáltak tovább, elhaladtak az egykor pompás, de mára igencsak megkopott bérházak előtt. Rozsdás kovácsoltvas rácsok, málladozó stukkódíszek a homlokzaton. Aztán két ház között átvágtak egy kis sikátoron. A szomáliai azt mondta, erre lerövidíthetik az utat. Keskeny, téglával kirakott átjáró volt, visszhangos, szinte kényelmetlenül szűk, de végül kijutottak egy kis udvarra. Alig volt nagyobb, mint egy szoba, a környező négyszintes épületek üres hátsó fala határolta. Odafent a magasban az ég kis négyszöge kéklett. A falakon itt-ott vakablakok vagy fehérre meszelt üvegű ablakok sorakoztak, vastag esővíz-elvezető ereszek és használaton kívülinek látszó antennakábelek.

Az udvarban három férfi várta őket.

A futár úgy vélte, az egyikük a szomáliai unokatestvére lehet. A másik kettő is együvé valónak tűnt. Nyilván türkmének. A védett lakás lakói. Egy reményteljes pillanatig a futár úgy gondolta, ez afféle találkahely, ahonnan aztán együtt mennek majd a kocsmába. Aztán meglátta, hogy az udvarnak nincs hátsó kijárata.

Nem lerövidíteni akarták az utat.

Csapdába csalták.

Aztán mindent megértett. Világos lett minden, mint a nap. Teljesen logikus. Biztonsági kockázatot jelentett, mert tudta az árat. Százmillió dollár. Ez a legveszélyesebb az egész vállalkozásban. Egy ilyen hatalmas összeg mindenhol feltűnést kelt, és megszólalnak a vészcsengők. Aki tud róla, az automatikusan kockázatot jelent, mert fecseghet. Klasszikus elmélet. Tanulmányozták a kiképzőtáborokban, teoretikus példákkal alátámasztva. Sajnálatos, de muszáj így tenniük – mondták. A nagy harc nagy áldozatokat kíván. A nagy harchoz tiszta elme és hideg szív kell. Aki hírül vitte nekik az érkezését, nem azt mondta, hogy szellőztessék ki és készítsék elő a vendégszobát, hanem egy egészen más utasítást továbbított.

A futár mozdulatlanul állt. Ő sosem beszélne. Ő nem olyan. Ezt tudniuk kell. Azok után, amit értük tett. Ő más, mint a többiek. Tőle nem kell tartaniuk.

Csakhogy olyasféle emberek álltak előtte, akik levágott fejekkel fociznak. Itt nincs helye az érzelmeknek.

A szomáliai megszólalt:

– Sajnálom, testvérem.

A futár lehunyta a szemét. Nem fognak pisztolyt használni Kijev kellős közepén, gondolta. Inkább kést.

Tévedett. Egy kalapács került elő.

Dzsalálábádban délután fél négy volt. Épp teát szolgáltak fel a fehérre meszelt falú vályogházban. Az új futárt behívták a forró levegőjű szobácskába. Egy nő volt. Huszonnégy éves, hosszú, fekete hajú, a bőre színe leginkább a teáéra emlékeztetett. Fehér, sokzsebes és megkötős szafariinget viselt, kekinadrágot, sivatagi terepre való bakancsot. Vigyázzban állt a két, párnákon ülő férfi előtt.

A magasabbik megszólalt:

– Aránylag jelentéktelen ügyről van szó, mégis fontos lenne a gyorsaság. Ezért közvetlenül repülsz Karacsiból. Nem kell túl elővigyázatosnak lenni, téged még soha senki nem látott. Egy amerikaival kell találkoznod, és annyit mondani neki, hogy elfogadjuk az árat. Megismétlem: elfogadjuk az árat. Megértetted?

– Igen, uram – felelte a nő.

A kövér férfi vette át a szót:

– Az amerikai nem fogja kimondani az összeget, te pedig nem kérdezel rá. Ennek titokban kell maradnia. Kínos neki, hogy ennyire lealkudtuk az árat, mi meg nem akarjuk, hogy mások azt higgyék, ennyire le vagyunk égve, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy többet fizessünk.

A nő fejet hajtott.

– Mikor induljak?

– Most – felelte a magas férfi. – Egész éjszaka vezess. A reggeli géppel menj.

13. fejezet

Ebéd után Griezman elvitte Reachert és Neagley-t a hotelhez, ahol a legutóbb megszálltak. Megköszönték neki, és utánaintegettek, de nem jelentkeztek be. Reacher nem szeretett kétszer ugyanazon a helyen megszállni. Puszta megszokásból. Egyesek szerint ez felesleges óvatosság. Ő erre mindig azt felelte, hogy harmincöt éves, és még mindig életben van. Ez csak jelent valamit.

Megnézték Neagley térképét. A nő rábökött a védett lakásra.

– Persze az is lehet, hogy egynél több ilyenjük van.

– Lehetséges – bólintott Reacher. – Csak találgatni tudunk, a szóba jöhető lehetőségek alapján.

Elindultak, és hamarosan megtalálták azt az utcát, ahol korábban is jártak, ahol a négy járőrautó állt, amikor a prostituált gyilkosát keresték. Balra fordultak, a védett lakás irányába, és elég jól megközelítették, de azért nem mentek túl közel hozzá. Útközben felmérték a mellékutcákat is, ami nem volt éppen könnyű feladat. Nem voltak nagy táblák, villogó neonreklámok, a szélben hintázó cégtáblák. Feltehetően a városkép miatt nem engedélyezték az ilyesmit. Minden boltot külön-külön szemügyre kellett venniük. Láttak egy kisebb autókölcsönzőt, amely két üzlethelyiséget elfoglalt. A többi helynél is magától értetődő volt, hogy mivel foglalkoznak. De akadt egy-kettő, amelyiknél nem. Reacher belépett az egyik előtérbe, ahol fotelek voltak, és egy recepciósasztal, azt hitte, egy kis hotelbe toppant, de kiderült, hogy szoláriumot működtettek ott. A fülkék hátul voltak. A recepcióslány elnevette magát, aztán megpróbálta elfojtani a nevetését, és jóvátenni a dolgot azzal, hogy elmondta, egy sarokkal odébb tényleg van egy kis szálloda. Jól festett a hely, az ajtó előtt egy cilinderes portás ácsorgott, aki minden vendégnek ajtót nyitott.

– Van rá pénzed? – kérdezte Neagley.

– Ratcliffe majd kifizeti – felelte Reacher.

– Nem tudja, hogy itt vagyunk.

– Majd felhívjuk. Úgyis beszélnünk kell vele.

– Honnan?

– A szobából. A tiédből vagy az enyémből.

– Nem lesz szobánk. Pénz nélkül nem tudjuk kivenni.

Reacher a zsebéből egy összetekert bankjegycsomót húzott elő. Az úti költségekre kapta, de nem adta vissza, amikor hazatértek. Elég szerény összeg volt. Neagley zsebében ugyanannyi lapult.

– Egy szobát veszünk ki – mondta Reacher. – Egyelőre. Amíg a Nemzetbiztonsági Tanácstól ide nem telefonálnak, és el nem intézik.

Neagley egy pillanatig hallgatott, majd annyit mondott:

– Oké.

Bementek.

Ebben a pillanatban az amerikai három utcával odébb járt, és épp megállt a kocsival a kölcsönző előtt, ahol Reacher és Neagley az imént jártak. Útközben, Groningenben korán megebédelt, és egy pohár bort is megivott. Ezért nem indult tovább rögtön, várt egy kicsit, hogy elmúljon az alkohol hatása. Errefelé szigorúak a törvények. Sétált egyet. Szép kisváros volt. Aztán továbbment, átszelte a képzeletbeli határt, és gyorsan átvágott Brémán. Az út minden egyes kilométerét élvezte. Mintha afféle előzetes nosztalgia fogta volna el. Nagyon hosszú ideig nem fogja újra viszontlátni Európát. Talán soha többé.

A kölcsönzőben visszaadta az autó kulcsát, és elsétált. A környéket maga mögött hagyva a vízpartra ment, az itt bérelt lakása felé. Már csak egy hónapra volt kifizetve a bérleti díj. Nem szerette a felesleges pénzköltést. Épp jó az időzítés.

A szobában, amit kaptak, sötétzöld tapéta volt, és ón dísztárgyak. De a telefon működött. Reacher felhívta az ügyeletest a Nemzetbiztonsági Tanácsnál, aki elintézte, hogy a konzulátuson keresztül finanszírozzák az itt-tartózkodásukat. Aztán White jelentkezett:

– Vanderbilt négy évre visszamenőleg ellenőrizte a svájci dolgot, aztán összevetette a többi listával. Azok közül, akik korábban jártak Zürichben, azon a napon pontosan száz amerikai tartózkodott Németországban.

– Remek eredmény – mondta Reacher. – Csak épp nem sok hasznuk van ezeknek az adatoknak. Használhatta a Kajmán-szigeteket is, vagy Luxemburgot. Vagy épp Monacót. De az is lehet, hogy csak nyaralni ment Zürichbe. Egyszer én is voltam ott, de nem jártam egy bankban sem.

– Értem – mondta White.

– Azért mondja meg Vanderbiltnek, hogy köszönöm a fáradozását.

Aztán Waterman jött a telefonhoz:

– Idegesek maga miatt.

– Kik? – kérdezte Reacher.

– Ratcliffe és Sinclair.

– Ratcliffe azt mondta, kockáztassunk. Semmi értelme, hogy ezt mind egy helyen csináljuk.

– És jutottak valamire?

– Hát maguk?

– Mi nem tartunk sehol.

– Mi sem. És annak sincs értelme, hogy együtt tartsunk sehol.

– Sinclair beszélni akar majd magával.

– Mondja meg neki, hogy később jelentkezem. Miután a konzulátus intézkedett. Talán ez ösztönzőleg hat rájuk.

– Jött egy levél a Nemzetvédelmi Minisztériumtól Neagley őrmester részére.

– Sürgős?

– Nem hiszem.

– Tegye félre, amíg nem beszéltem Sinclairrel.

– Egyeztethetnénk egy időpontot?

– Mondja meg neki, hogy két óra múlva felhívom.

Ezt követően Neagley és Reacher elment, hogy megkeresse a kocsmát, ahol Helmut Klopp a találkozó szemtanúja volt. Húszpercnyi séta – ugyanolyan messze feküdt, mint a lakás, csak épp a másik irányban. Mintha ugyannak a keréknek a két küllője mentén mozognának. Rendes ütemben elhaladtak a kocsma előtt, se nem lassítottak, se nem gyorsítottak. Egyenesen előrenéztek, és csak sanda pillantásokkal mérték fel a helyet. Egy régebbi kőépület földszintjén kapott helyet, amely egykor bérház vagy gyár is lehetett. Talán kiégett a háború tűzviharában, de megmenthetőnek ítélték. A kocsmának középen nyílt az ajtaja, és deszkából készült üzletfrontja volt. Mégsem tűnt rusztikusnak. De nem is olyan volt, mint egy falusi fészer. A deszkaborítást simára csiszolták, sötétzöldre festették, vastagon, fényesre lelakkozták, mint a parkok csónakázótavában úszkáló csónakokat. Kis ablakai voltak, az alsó felükön krémszínű csipkefüggöny, fölötte kis papír zászlógirland díszelgett. Csupa német zászló. Odabent halvány, borostyánsárga fény világított.

– Két ember követ minket – szólalt meg Neagley.

– Merre? – kérdezte Reacher.

– A sarkon vannak, ötven méterrel mögöttünk.

– Kik azok?

– Két férfi, harminc-negyven körüliek. Nálam nagyobbak, nálad kisebbek. Valószínűleg nem németek. Amerikaiakra jellemző a járásuk.

– Miért, hogy járnak az amerikaiak?

– Ahogy mi.

– Mióta vannak ott?

– Nem tudom biztosan.

– Kiáll a járomcsontjuk?

– Nem. És túl magasak is.

– Oké – bólintott Reacher. – Igyunk egy kávét.

Továbbsétáltak, ugyanolyan komótosan, mint eddig, amikor egy cukrászdához értek. Az üvegpultban sütemények sorakoztak, mellette egy kávégép állt. Volt négy kis asztalka, mindegyiknél két-két, ezüstszínűre festett fémszék. Közvetlenül az ablak mellett álltak, jól ki lehetett látni az utcára. Neagley leült, Reacher pedig a pulthoz ment. Kért két dupla eszpresszót, és odakiáltott Neagley-nek:

– Kérsz valamilyen süteményt?

– Persze, almás rétest.

– Két almás rétes lesz – mondta Reacher a kasszánál ülő nőnek. Ősi katonai szabály: egyél, amikor módod van rá. Lehet, hogy legközelebb csak napok múlva lesz rá lehetőséged. A nő elmutogatta Reachernek, hogy üljön le, majd kivisz mindent az asztalhoz. Reacher pedig elmutogatta, hogy szeretne rögtön fizetni. Ez meg a saját szabálya volt. Lehet, hogy figyelmeztetés nélkül, hirtelen kell távoznia, és nem szerette volna a rendes, dolgos kisembereket megrövidíteni. Visszakapott némi aprót, aztán az asztalhoz ment, és leült. Neagley diszkréten a nyakát nyújtogatta, és azt mondta:

– Látták, hogy bejöttünk ide. Bele fognak húzni. Egy perc múlva meg is látjuk őket.

Reacher körülnézett az utcán, jobbra is, balra is. A túloldalon volt egy másik kis kávézó, húsz méterrel odébb. Az ablaknál asztalok álltak, ahonnan jól ki lehetett látni az utcára. Ha van egy csöpp eszük, akkor betérnek oda. Ott várhatnak, ameddig kell, még csak gyanút sem keltenek, aztán szépen követhetik tovább a zsákmányukat, ha az elindul.

– Itt vannak – szólalt meg Neagley.

Reacher valóban meg is látta a két férfit: a harmincas éveikben jártak, Neagley-nél nagyobbak, nála kisebbek. Talán száznyolcvan centi magasak és kilencvenkilósak lehettek. Rövid hajuk volt. Úgy jártak, mint az amerikaiak. Úgy is öltözködtek. Reacher gyakorlott szemének az is rögtön feltűnt, hogy egészen pontosan úgy öltözködnek, mint a szolgálaton kívüli amerikai katonák. Ha egy civil egyenruhát ölt egy órára, egy filmszerep vagy egy jelmezbál kedvéért, furán fog kinézni, mintha kényelmetlenül érezné magát benne, vagy nem lenne hozzászokva a viselethez. Ugyanez a helyzet, ha farmert és dzsekit adunk valakire, aki az utóbbi tíz évben egyenruhát hordott. Ő sincs hozzászokva. Rosszul tartja magát, túl nett rajta minden, az élek túl jól vasaltak, nem engedhet meg magának semmi kényelmes görnyedést vagy csoszogást.

Továbbmentek, ugyanarra, ahol Reacher és Neagley elhaladtak a kocsma előtt, ők sem lassítottak, és nem is gyorsítottak a lépteiken, egyenesen előrenéztek, csak a szemük sarkából mérték fel gyorsan a helyet. Nagy fej, határozott arcélek, kérges kezek. Hivatásos katonáknak tűntek. Továbbmentek, az egyik odasúgott valamit a másiknak, aki bólintott, aztán betértek a húsz méterrel odébb, az utca túloldalán lévő kávézóba. Autók hajtottak el mindkét irányba, vásárolgató emberek és irodai dolgozók siettek a járdán. A két férfi az ablak melletti asztalnál telepedett le, és úgy tettek, mintha nem is néznének Reacher és Neagley felé, ahogyan ők is tüntetőleg nem pillantottak a két férfira.

– Vajon kik ezek? – kérdezte Reacher.

– Így ránézésre nem tudom megmondani – felelte Neagley.

– Mire tippelnél?

– Nyilván a seregtől vannak. Legfeljebb őrmesterek. Valószínűleg nem a harcoló alakulatoktól. A veterán, harcteret megjárt őrmesterek másképp festenek. Ők biztosan nem azok.

– De nem is századírnokok.

– Nem. Izomemberek.

– Egyetértek. Valamiféle támogató egységtől lehetnek. Talán szállítók. Lehet, hogy teherautókat szoktak berakodni. Vagy éppen ki.

– Mire gondolsz?

– Azon tűnődöm, miért vannak itt – mondta Reacher. – Honnan tudták, hogy idejövünk?

– Griezmantól? Talán rögtön telefonált, ahogy minket kitett a szállodánál.

– De nem szálltunk meg abban a hotelben. Az nem lehet, hogy onnan követtek, mert nem onnan indultunk.

– Ami csak azt jelentheti, hogy a Nemzetbiztonsági Tanácstól szivárogtatták ki az információt. Ők az egyetlenek, akik tudják, melyik hotelben lakunk. De ez elég nevetséges feltevés.

– Egyetértek. Tehát egyik hoteltől sem követtek. Mi futottunk a karjukba. Már itt vártak.

– De miért?

– Talán ez a kocsma több mint a hasonló gondolkodású emberek gyülekezőhelye. Lehet, hogy meglehetősen sokféle ember találkozik itt. Talán még üzleteket is köthetnek. És mi történik, ha két katonai rendőr megmagyarázhatatlan okokból felbukkan a városban? Őrszemeket állítanak, a biztonság kedvéért. Megjelentünk, és beindítottuk a riadóláncot.

– Nem tudják, hogy katonai rendőrök vagyunk. Sem a nevünket. Senki sem tudja, hogy Németországban vagyunk.

– Mi honnan értesültünk Helmut Kloppról?

– Griezman továbbított valami ostoba rendőrségi jelentést a konzulátusnak.

– Azért, mert olyan nemes lelkű és kötelességtudó állampolgár volna?

– Nem, hanem mert az egyébként igencsak méretes seggét akarja fedezni, minden eshetőségre felkészülve.

– Egy ilyen ember nyilván egy olyan ostoba jelentést is továbbítana, amiben arról értekeznek, hogy két amerikai katona nevét feljegyezték az egyik gyilkossági nyomozás helyszínén, mert épp arra jártak, és azt állították, hogy turisták. A nevünk ott áll feketén-fehéren. Tehát továbbítania kellett. Valószínűleg egyenesen a stuttgarti főhadiszállásra. Ahol valaki utánunk nézett, látta, hogy nem is olyan régen még a 110-es különleges egységnél voltunk, és megnyomott egy titkos riasztógombot. Mint egy bankban. Senki sem hallott semmit, de az emberek városszerte nyugtalankodni kezdtek. Ki miatt vagyunk itt? Nagy a merítés. Sokakat felzaklathat a jelenlétünk.

– Tegyük fel, hogy épp ők azok, akiket keresünk.

– Tiéd a bal oldali, és kaphatsz egy Becsületrendet.

– Sosem adnának Becsületrendet egy őrmesternek.

– Nem őket keressük. Általában szerencsés vagyok, de nem ennyire.

– Szóval, kik ők?

– Ránézésre nem tudom megállapítani – felelte Reacher.

Felcsipegették a tányérról az utolsó rétesmorzsát is, felhörpintették az utolsó korty kávét, aztán gyorsan felálltak, és az ajtóhoz siettek.

14. fejezet

Reacher és Neagley a járókelőket és az autókat megkerülve srégen átvágtak az utcán, a szemben lévő kávézó felé. Az ablakon át látták, hogy a két fickó összerezzen, és ültében kihúzza magát, de túl későn reagáltak. Egymás mellett ültek a négyszemélyes sarokasztal túlsó oldalán, ahonnan jó szögben láthattak rá az utcára. Így maradt két üres szék köztük és a helyiség többi része között. Neagley lépett be elsőnek, és rögtön leült az egyik székre. Reacher követte, és elfoglalta a másikat. A két férfi így csapdába esett. Minden szép csendesen, udvariasan és civilizáltan zajlott, de nem volt kiút, hacsak Reacher és Neagley fel nem állnak, és ki nem engedik őket. Márpedig ez pillanatnyilag nem szerepelt a terveik között.

Reacher megszólalt:

– Jól figyeljetek, fiúk, mert ezt csak egyszer fogom elmondani. Van számotokra egy egyszeri, megismételhetetlen ajánlatunk. Ha tudunk, segítünk nektek. Minimális büntetést kaptok majd, cserébe azért, ha mindent elmondotok nekünk. Kivéve, ha épp abban vagytok sárosak, ami után nyomozunk, de nem hinném, hogy így lenne. Szerintem ti nem az a típus vagytok.

A bal oldalon ülő férfi megszólalt:

– Kopjatok le!

Közelebb járhatott a negyvenhez, mint a harminchoz, fekete haja őszült, és egészen rövidre nyíratta; kalácsképű volt. A szeme sötéten fénylett, a kezén bőrkeményedés éktelenkedett. A kiejtése alapján Arkansasből, Tennesseeből vagy Mississippiből származhatott.

Reacher folytatta:

– A nevünket már tudjátok, mert valaki utánanézett, kik is vagyunk, és leadta a riasztást. Tehát tisztában vagytok azzal is, hogy katonai rendőrök vagyunk. Ezennel le vagytok tartóztatva.

– Ezt nem tehetitek meg.

– De, biztos vagyok benne, hogy a hadsereg törvényei szerint megtehetjük. Ha akarjuk, akár a vezérkari főnököt is letartóztathatjuk. Mondjuk ahhoz elég jó indok kellene, de elméletben ez is módunkban áll. Ti azért ennél jóval kisebb problémát jelentetek.

– Itt nincs hatalmatok felettünk.

– Nagy szavak ezek.

– Mi nem tartozunk a hadsereg kötelékébe.

– Szerintem meg igen.

– Nem is vagyunk amerikaiak.

– Szerintem meg de.

– Tévedsz.

– Bizonyítsd be! Hadd lássam az igazolványotokat!

– Kopjatok le! – mondta újból a férfi.

– Németország törvényei előírják, hogy felszólításra igazolnod kell magad a rendőröknek.

– A német rendőröknek. Nem nektek.

– Nagyon rosszul csinálod. Most már a maximális büntetést kockáztatod.

A férfi hallgatott. A másik figyelte a beszélgetést, ide-oda kapkodta a tekintetét, mintha egy teniszmeccset nézne.

– Mutass egy igazolványt! – mondta Reacher.

A bal oldali férfi azt felelte:

– Most szeretnénk elmenni. Légy szíves, állj félre az útból.

– Ez nem fog megtörténni.

– Majd mi gondoskodunk róla, hogy megtörténjen.

– Megpróbálhatod – felelte Reacher. – De ezzel azt kockáztatod, hogy megsérülhetsz. Ez nem a te súlycsoportod. Ilyesmivel még sosem álltál szemben.

– Nagyon nagy véleménnyel vagy magadról.

Reacher Neagley felé biccentett.

– Én róla beszéltem. Csak azért vagyok itt, hogy eltakarítsak utána.

A két férfi Neagley-re nézett. Fekete haj, sötét szem, barna bőr. A karját az asztallapon pihentette. Reachernek feltűntek a körmei. Fényesek voltak a színtelen lakktól, szép formájúra reszelve. Még a jobb kezén is, amit bal kézzel kellett megcsinálnia. Sosem menne manikűröshöz. Nem tudná elviselni, hogy egy idegen a kezéhez érjen. Ránézett az egyik férfira, aztán a másikra.

A bal oldalon álló megvonta a vállát, pár centivel elemelkedett a székről, és a farzsebébe dugta a két kezét. A másik követte a példáját. Reacher figyelte őket. Nem voltak veszélyesek. Senki sem tartja a fegyverét a farzsebében. Kényelmetlen lenne, és nehéz előrántani.

Mindkét férfi egy igazolványt húzott elő. Hitelkártya méretű kis műanyag kártyákat, de nem azok voltak, hanem egy személyi és egy jogosítvány. Mindkettőnek Bundesrepublik Deutschland felirat állt a tetején. Német Szövetségi Köztársaság. A fényképek stimmeltek. A bal oldalit Bernd Durnbergernek hívták, a jobb oldalit Klaus Augenthalernek.

– Német állampolgárok vagytok? – kérdezte Reacher.

A bal oldali visszavette az igazolványát, és bólintott.

– Honosítottak?

A férfi megint bólintott.

– Le kellett tennetek az állampolgári vizsgát?

– Persze.

– Nehéz volt?

– Nem különösebben.

– Most melyik államban vagyunk?

– Németországban.

– Az az ország. Ez egy szövetségi állam. A Bundesrepublik szó igen erősen erre utal. Azt jelenti, hogy az ország szövetségi tartományokból áll. Mint az államok Amerikában. Csak itt tizenhat van, nem ötven, de az alapelv ugyanaz.

– Elfeledkeztem róla.

– Hamburg – segítette ki Reacher.

– Ez a város.

– De a tartományt is így hívják. Mint New York esetében. A szomszédai Schleswig-Holstein és Bréma. Aztán jön Alsó-Szászország. Megváltoztattad a neved?

– Miért ne?

– És miért Durnbergerre?

– Tetszett a hangzása.

– Megtartottátok az amerikai állampolgárságot is?

– Nem, arról lemondtunk. Nem vagyunk kettős állampolgárok. Úgyhogy nem tehettek velünk semmit.

– Azért lehetünk veletek udvariatlanok.

– Micsoda?

– Az amerikaiak gyakran udvariatlanok a tengerentúlon. Ti, európaiak, mindig panaszkodtok emiatt. Megtehetjük, hogy csak ülünk itt, és nem engedünk ki titeket.

– Nem, most el fogunk menni.

– Miért?

– Mert úgy akarjuk.

– A vécére kell mennetek?

– Nem.

– Valami sürgős elfoglaltságotok van?

– Jogunk van ahhoz, hogy oda menjünk, ahová akarunk.

– Hát persze. Mint azoknak, akiknek a Times Square-en kell áthaladniuk, és szeretnének épp időben beérni a munkahelyükre. Mégsem tudják megtenni, csak ha átgázolnak az előttük álló turistákon.

A férfi hallgatott.

Reacher a társára nézett.

– Te mi alapján választottál nevet?

– Ugyanúgy, mint ő. Tetszett a hangzása.

– Tényleg? Mondd ki, hadd halljam.

A férfi nem válaszolt.

– Mondd ki – ismételte meg Reacher. – Hadd halljam, milyen szépen hangzik.

Semmi válasz.

– Mondd ki!

Semmi.

Reacher a hüvelykujjával benyúlt az asztallap széle alá, a többivel pedig erősen szorította felülről. Előbbre hajolt, és megismételte:

– Mondd ki a neved, szeretném hallani.

A férfi képtelen volt rá.

– Szóval van itt egy ember, aki elfelejtette, hogy Németország szövetségi tartományokból áll, meg egy másik, aki nem emlékszik a saját nevére. Nem vagytok igazán meggyőzőek.

Szorította az asztal szélét, és előbbre dőlt, nem a drámai hatás kedvéért, hanem hogy felkészüljön arra, ami rájuk várt. És ami be is következett. A jobb oldali fickó keményen meglökte az asztalt, hogy eltalálja vele Reachert a gyomra tájékán, mintha behúzna neki egyet, vagy akár hátra is döntse a székével együtt, de Reacher felkészülten várta, és tízszer akkora erővel lökte vissza az asztalt, a fickó gyomrába nyomva a szélét. Kielégítő ütés volt, de ahogy az asztal elmozdult, a bal oldali fickónak elég helye lett, hogy felálljon, és ki is használta a helyzetet. Kicsusszant Reacher széke mögött, és a kijárat felé slisszolt. Csakhogy éppen akkorra Neagley is felpattant, balra lépett, a vállával a férfi felé lódult, aztán nagy lendülettel elfordult, és behúzott egyet a férfi mellkasa alá. Pontosan a gyomorszáját találta el, amitől a férfi pánikba esve, zihálva megtorpant, mintha egy elektromos ösztökét nyelt volna le. Így Neagley-nek bőven volt ideje, hogy bevigye a következő ütést. A bal térdével az ágyékába térdelt, aztán ahogy a fickó leroskadt elé a földre, a jobb térdével az arcába.

Reacher közben az asztal mögé szorítva tartotta a másikat.

– Látod, erről beszéltem. Most takaríthatok utána.

Elfordította a fejét, és látta, hogy a pult mögött álló idős hölgy épp sikítani készül, vagy elájulni, vagy felkapni a telefont. Gyorsan odakiáltotta:

– Sexueller Angriff – vagyis szexuális támadás. Emlékezett a kifejezésre, mert egyszer Frankfurtban az egyik polgári bíróságra kellett elkísérnie egy fogvatartottat. Aztán saját magára mutatott, és hozzátette: – Militarpolizei. – Tudta, hogy ez katonai rendőrséget jelent. Az idős hölgy erre kissé megnyugodott. A rendfenntartók uralják a helyzetet. És egyébként sem tört el semmi. A férfi úgy rogyott a földre, hogy semmiben sem esett kár. Neagley mindig precíz munkát végzett. Volt egy kis vér a padlón, de igazán nem sok. Egy perc a felmosóval, és el van intézve. Mindent egybevéve kár nem keletkezett.

Reacher Neagley-hez fordult:

– Kérd meg, hadd telefonálj innen. Hívd fel a stuttgarti főhadiszállást, és derítsd ki, kit tudnánk most idehívni.

– Ezekért a fickókért?

– A háttérben már pusmognak. El kell szállíttatnunk a hulladékot.

– És nem Sinclairen keresztül kellene intézni?

– Ez a hadsereg ügye. Nem kell őt untatni a részletekkel.

Neagley sem tudott többet németül, mint Reacher, úgyhogy felvont szemöldökkel a füléhez emelte a kezét, majd a hüvelyk- és kisujjával a telefonálás általános nemzetközi jelét mutatta. Az idős hölgy a pult túlsó végéhez sietett, és a zsinórt maga után húzva odavitt egy régimódi, fekete telefonkészüléket. Neagley tárcsázott, várt, aztán beszélni kezdett.

Reacher visszafordult az asztalnál ülő, sápadt férfihoz. Katonásan rövidre nyírt haja kezdett lenőni a homlokára, az arcát régi pattanások hegei csúfították el. A tekintete ide-oda járt Reacher és a földön fekvő haverja között, mint egy metronóm nyelve. A szemében pánik ült.

– Megkockáztatok egy nagyon merész feltevést, és azt mondom, nem ti vagytok az ész az akció mögött. Tehát sebezhető a pozíciótok. De a szerencse a ti oldalatokon áll. Én racionális ember vagyok. Az egyszeri, megismételhetetlen ajánlat még mindig áll. Csak most, csak nektek. Minimális büntetés, cserébe azért, ha mindent elmondotok. Most háromig számolok, aztán az ajánlat lejár.

A férfi szeme még nagyobb pánikról árulkodott. Szólásra nyitotta volna a száját, de nem jött ki hang a torkán. Nem tűnt túl okosnak. Nem volt a szavak embere.

– Ki mondta nektek, hogy gyertek ide ma? – kérdezte Reacher.

A férfi a földön heverő társára mutatott.

– Ő mondta.

– Miért?

– Árulni szoktunk dolgokat.

– Hol?

– A kocsmában.

– Miféle dolgokat?

Semmi válasz.

– Nagyokat vagy kicsiket?

– Kicsiket.

– Maroklőfegyvereket?

A férfi bólintott.

– Beretta M9-eseket?

A férfi ismét bólintott.

– Még valamit?

– Nem, semmit.

– Oké, szóval pisztolyt adtok el a bőrfejűeknek. Gratulálok. Újakat vagy használtakat?

– Csak régieket.

– Honnan vannak?

– A leselejtezett cuccokat szállító teherautókról.

Reacher bólintott. Az amerikai hadsereg készletéből visszahívott holmik, amiket túl használtnak vagy hibásnak ítéltek, vagy a megsemmisített fegyverek listájára kerültek, de a beolvasztóig sosem jutottak el. Gyakran előfordul ilyesmi.

– Muníciót is árultok? – kérdezte.

– Igen – felelte a férfi.

– Ugyanabban a kocsmában?

– Igen.

– Hol szereztétek a hamis igazolványokat?

– Ugyanott, a kocsmában. Van egy német pasas, aki ezzel foglalkozik.

– És mi folyik még ott?

– Mindenféle üzletelés.

– Gyakran jártok oda?

A férfi a földön heverő társára nézett, aki bólintott. A férfi folytatta:

– Ott áruljuk a cuccot.

Reacher elővette a zsebéből az amerikairól készült fantomképet. Egyenes homlok, kiálló járomcsontok, mélyen ülő szempár, a feje tetején hullámos haj. Széthajtogatta a rajzot, kisimítgatta, és megfordította az asztalon.

– Láttad valaha ott ezt az embert?

A férfi megnézte.

– Igen, láttam.

15. fejezet

Neagley letette a telefonkagylót, mutogatva megköszönte az idős hölgynek, és visszament az asztalhoz.

– Ez a fickó látta az emberünket a kocsmában – mondta Reacher.

– Hányszor? – kérdezte Neagley.

– Talán háromszor – felelte a férfi.

– Mennyi idő alatt?

– Úgy az utóbbi néhány hónapban. Időnként sapkát visel.

– Milyen sapkát?

– Azt hiszem, valami sportcsapatét. Talán NFL-est. Piros csillag van rajta.

– A nevét tudod?

– Nem.

– Mit szokott csinálni a kocsmában?

– Nem sok mindent.

– Katona?

– Amikor legutoljára láttam, nem volt rajta sapka, és a haja túl hosszúnak tűnt ahhoz, hogy katona legyen.

– Ez mikor volt?

– Úgy két hete.

– És két héttel ezelőtt mit csinált ott?

– Egy asztalnál ült az ablak mellett, és egyedül sörözgetett.

Ebben a pillanatban az amerikai épp a buszra várt, hogy bemenjen a belvárosba. Volt még egy kis dolga. Az utolsó pillanatra hagyott elintéznivalók és egy kisebb bevásárlólista. Hamburg nagy utaskikötő, folyamatosan indulnak és érkeznek a kompok meg a kirándulóhajók, úgyhogy nem nehéz beszerezni az úti kellékeket és a hosszú útra megfelelő ruházatot. Mindent készpénzért vásárolt, és mindent más-más helyen. Szigorúan tartania kellett magát az időbeosztásához, de ezt még mindenképp el kellett intéznie. Az óra kíméletlenül ketyegett.

A busz megérkezett, az amerikai pedig felszállt rá.

Reacher felrángatta a fickót a kávézó padlójáról, és kilökdöste az utcára. Neagley a társáról gondoskodott. Megnézték a térképet, és elindultak a zsebkendőnyi parkocska irányába. Az a fickó, amelyiknek Neagley behúzott egyet, bicegett és csoszogva járt. Az orra eltört a második térdtalálattól. Nem lett tőle sokkal szebb. Bár csúnyább sem.

Megérkeztek a parkhoz, és letelepedtek két padra. Neagley és az ostobább fickó az egyikre, Reacher és a súlyosabb sérült a másikra. Vártak. Az ostobább fickó nagyon hallgatott. Úgy tűnt, tart Neagley-től. Talán nem is olyan ostoba. A sérült kezdett kicsit jobban lenni. Reacher érezte, hogy a fickó egyre nyugtalanabbá válik. Észrevette, hogy körbepillantgat, felméri a helyzetét, az esélyeit latolgatja. Lassan elhaladt előttük egy óriási és zajos busz, egészen közel húzott el, hering módjára zsúfolódtak benne össze a belvárosba tartó utasok. Reacher megérezte, hogy a fickó megmozdul, mintha a zaj és a kis kavarodás lehetőséget adna a menekülésre, úgyhogy gyorsan a tarkójára tette a kezét, mintegy baráti gesztusként, és jól megszorította. A fickó némán felnyögött, aztán a busz el is tűnt.

Vártak. Egyre jobban benne jártak a délutánban. Aztán egyszer csak megállt a járda mellett egy kék autó. Egy nagy Opel szedán. General Motors-gyártmány. A volánnál egy egyenruhás férfi ült, mellette egy másik. A két elülső ülést magas plexifal választotta el a hátsóktól. Rendőrségi autó.

Az utas kiszállt. Alacsony volt, zömök, sötét hajú és kreol bőrű. Manuel Orozco. A 110-es nyomozóegység egykori tagja. Ő találta ki annak idején a mottójukat: Ne húzz ujjat a különleges nyomozókkal! Reacher jó barátja volt.

– Azt hittem, elástak valahol, egy esti iskolában.

– Ezt hallottad?

– Öregem, mindenki erről beszél. Mintha meghaltál volna.

– A Nemzetbiztonsági Tanács szervezett be egy titkos akcióra. Mindenfelé rázzuk a fákat, hátha lehullik valami, és közben belebotlunk egy csomó pluszszemétbe is. Lenne itt valami, amit el kellene takarítanod helyettünk úgy, hogy ne derüljön ki, hogy mi is benne voltunk. Ha akarod, legyen a tiéd a dicsőség. Kaphatsz egy újabb plecsnit. Ezzel a két fickóval kellene kezdeni. Leselejtezett M9-eseket adnak el bőrfejűeknek egy kocsmában.

– Ezért nem fognak kitüntetni.

– Igazából a kocsma a lényeg. Lehet, hogy ez csak a jéghegy csúcsa.

– Mi történt a fickó orrával?

– Neagley.

– Nagyszerű.

– Háttér-információkra lenne szükségünk arról a kocsmáról. Állítólag mindenféle üzletelés folyik ott. Írj erről egy külön jelentést, jó? Aztán rád bízom, nyomozgass, ha akarsz, de csak akkor, ha szólunk, hogy mehet. Egy bizonyos embert keresünk, és nem szeretnénk elriasztani. Már ha egyáltalán visszatér oda. Az is meglehet, hogy nem fog.

– Meglesz, főnök – mondta Orozco.

– Már nem vagyok a főnököd.

– Biztos vagyok benne, hogy most is valakinek a főnöke vagy.

Orozco berakta a két fickót a kocsi hátsó ülésére, a plexifal mögé, aztán beült a sofőr mellé, Reacher és Neagley pedig integetett utánuk. Aztán visszasétáltak a szállodájukhoz, ahol a recepciós jelezte, hogy a konzulátustól elintézték a szobafoglalást, és kaptak két jobb szobát, egymás mellett, a legfelső emeleten. Előbb Neagley-ébe mentek, ahonnan McLeanbe telefonáltak, hogy jelentkezzenek Sinclairnél.

Ebben a pillanatban az ujjlenyomat-szakértő a rendőrségi garázsban ugyancsak telefonált, Griezmant hívta. Beszámolt róla, hogy talált egy kitűnő lenyomatot a krómozott kilincs belső felén. Kristálytiszta bizonyíték. A szakértő szemnek a formája alapján a jobb kéz középső ujjának tűnt, ha férfié, akkor átlagos méretű, ha nőé, akkor nagy. Egyetlen szövetségi adatbázisban sem találták meg, tehát szinte biztos, hogy az elkövető külföldi.

A szebb szobákban előkelő telefonkészülékek voltak. Neagley kihangosította, és leült az ágy szélére. Reacher egy székre telepedett le. McLeanben is kihangosították a telefont. Reacher hallotta a visszhangzó vonalat, aztán megszólalt Sinclair hangja, aki üdvözölte őket, majd Waterman és White is csatlakozott. Reacher tudta, hogy az irodában lehetnek, a nagy tárgyalóasztalnál, a bőrszékeken.

– Jutottak valamire? – kérdezte Sinclair. Fáradtnak tűnt a hangja.

– A német szemtanú egy Klopp nevű ember, és nagyon jó személyleírást kaptunk tőle, elkészült a fantomkép, amit átküldtünk faxon. Azt állítja, kétszer látta a pasast. Azóta találtunk egy másik szemtanút is, aki háromszor látta, ugyanabban a kocsmában, ami úgy tűnik, egyrészt jobboldali érzelműek gyülekezőhelye, másrészt feketepiacként is működik. Valószínűleg mindenfélét adnak-vesznek ott.

– Ez lesz vajon a második találka helyszíne is?

– Nagyobb a valószínűsége annak, hogy nem. Bármilyen helyet választhatnak Skandináviától Észak-Afrikáig.

White közbeszólt:

– Különböző szempontok szerint összevetjük a listákat. A külügynél egy nagy számítógépet is ráállítottak a feladatra. Úgy négyszáz amerikai nevet vizsgálunk, de ez túlságosan sok ahhoz, hogy tényleg hasznos munkát végezhessünk. Ha csak a legutóbbi úti céljaikat nézzük, az is negyven országot jelent. Túl sok ahhoz, hogy valami hasznosat hozzunk ki belőle.

– Akkor megint a kedvenc kérdésünknél lyukadtunk ki: mit árul a pasas? – mondta Reacher.

Nem kapott választ.

– Eljutott hozzánk egy furcsa hírecske – mondta Sinclair. – Az ukrajnai embereinktől. Csak valami rutinközlemény. A kijevi rendőrség bejelentette, hogy egy halott arabot találtak egy belvárosi sikátorban. Fejbe verték, valószínűleg egy ácskalapáccsal. A húszas éveiben járt, és rózsaszín, aligátoremblémás pólóinget viselt. Ezen akadt meg a szemünk. De valószínűleg nem jelent semmit. A kijevi rendőrség szerint épp egy nagy futballmeccs ment a tévében. A helyiek vesztettek Moszkvával szemben. Sok bosszús fiatal volt a kocsmákban. Egy magányos arab rózsaszín pólóban – lehet, hogy nem tudtak ellenállni a kísértésnek, hogy megtámadják.

– De lehet más is?

– Ostobaság lenne bármit egy pólóra alapozni. De meglehet, hogy ő is a szervezethez tartozott. Talán valami belső villongás tört ki köztük.

– És ez változtat az eddigi terveinken?

– Nem, azt feltételezzük, hogy a futár továbbra is úton van. Muszáj úgy vennünk, hogy a második találkára bármikor sor kerülhet. Azt kellene kitalálnunk, hogy maga és Neagley őrmester ott maradjanak-e Hamburgban, vagy visszajöjjenek ide.

– Nem a virginiai McLeanben fognak találkozni, annyi biztos. Lehet, hogy megint Hamburgban lesz a találka. Ez legalább lehetséges. Talán kicsi az esélye, de egy halvány reménysugár mindig jobb a semminél.

Sinclair egy hosszú pillanatig hallgatott. A vonalban nem hallatszott más, csak a kongó, visszhangzó üresség és egy kis elektrosztatikus sercegés. Végül azt mondta:

– Rendben, de maradjanak távol a védett lakástól.

– Akkor is, ha ez azt jelenti, hogy lemaradunk a találkáról?

– Azon a hídon majd akkor megyünk át, ha odaértünk. Szeretném nagyon világossá tenni, hogy ezt nem maguk döntik el.

Dzsalálábádban már elfogyasztották az ebédet, és a tányérokat is kivitték. A két, fehér köntöst viselő férfi visszament a felforrósodott levegőjű szobácskába. A beszélgetésük egy részében óvatosan emlékeztették egymást arra, hogy egyelőre még semmit sem értek el. Legalábbis nem tudhatják biztosra. Nagyon közel járnak, de még minden képlékeny. Ősrégi közmondásokat és régi törzsi varázsigéket idézgettek arról, hogy sosem szabad előre örülni. Ám a beszélgetés további részében mégiscsak előre próbálták kiélvezni a siker ízét. Fényes, dicsőséges álmokat szövögettek. Listát készítettek, majd újra meg újra módosították, mosolyogva, előre-hátra hintázva a párnákon. Az egész már-már felajzottá tette őket – ők legalábbis ezt ilyennek képzelték.

Tíz nagyvárost kellett kiválasztaniuk. Abban megegyeztek, hogy Washingtonnak, New Yorknak és Londonnak mindenképp szerepelnie kell a listán. Ez vitán felül állt. Tehát maradt még hét lehetőség. Párizs lehetne a negyedik. Aztán Brüsszel, mert ott van a NATO főhadiszállása és az Európai Parlament. És miért ne lehetne mondjuk Berlin? Akkor marad még négy. Moszkva fontos lehet a kelet-európai testvéreiknek. Tel-Aviv, nyilván, bár ezt igazából külön kellene megvitatni. Akkor még kettő. Amszterdam? Chicago? Los Angeles? Madrid?

Aztán újra emlékeztették magukat, hogy nem szabad túl korán örülni. De egy percnél nem bírták tovább. Némán előre-hátra hintáztak a párnáikon, aztán megint elölről kezdték a felsorolást, a negyedik helytől. Ne vegyék inkább Párizs elé San Franciscót a Golden Gate híddal?

Az amerikai a belvárosi bevásárlónegyedben szállt le a buszról. Halvány mosoly játszott a szája sarkában. Ahogy a busz egy kis park mellett elhaladva lassított, az ablakon át megpillantott két fickót, akikkel a kocsmában üzletelt. Lám-lám, milyen kicsi a világ. Két barátjukkal voltak, egy nővel meg egy férfival. A férfi pontosan olyan farmerdzsekit viselt, mint amilyen neki volt. Még kisebb a világ. Mégis mekkora esély van erre?

Átsétált egy macskaköves kis téren, és megállt egy pénzváltónál. Átváltott egy maréknyi német márkát és dollárt argentin pesóra. Aztán egy utcával odébb egy másik pénzváltónál megismételte ugyanezt, majd egy harmadiknál is. Mindig használt, gyűrött, különféle címletű bankjegyeket váltott be, készpénzt készpénzre. Sosem nagyobb összeget, nehogy szemet szúrjon, és emlékezzenek rá, vagy valaki feljegyzést készítsen róla.

Az utolsó köteg bankjegyet a pályaudvaron váltotta át, amely igazán lehangoló látványt nyújtott. Hajléktalanok és zavarodott alakok lézengtek sanda tekintettel, a kezüket a zsebükbe mélyesztve. A falakat graffiti borította. Ez persze semmi Dél-Bronxhoz, Detroit belvárosához vagy Los Angeles belvárosának déli kerületeihez képest, de Németországban szokatlan. Az újraegyesítés nagy teher volt, gazdaságilag és társadalmilag is. Meg persze mentálisan. Végignézte a folyamatot. Olyan ez, mintha egy ember kényelmes életet élne egy szép kis házban a családjával, aztán egyszer csak beköltözik egy csomó rokon, ráadásul egy olyan helyről, ahol késsel-villával enni sem tudnak. Tudatlan és elmaradott emberek. De németek, mint te. Mintha az egyik testvéredet elszakították volna mellőled a születése után, és egy szekrénybe zárva tartották volna, aztán negyven-egynéhány évesen kiszabadult, sápadtan, görnyedten, hunyorogva. Nehéz helyzet.

Megszámolgatta a pesóit, és elégedett volt. Csak az útközben felmerülő kisebb költségekre való költőpénz, semmi több. Elintézte, hogy a nagy összeget a bank továbbítsa, elektronikus átutalással vagy telexen, vagy ki tudja, milyen titkos módon csinálják. A készpénz csak taxira kell, vagy hogy borravalót adjon a hordárnak a reptéren.

A következő feladat a ruhák beszerzése. Aztán kell még egy drogériát találnia. Aztán egy vasáru-, egy turistafelszerelési és egy játékboltot.

Reacher és Neagley korán elmentek megvacsorázni. Sok jó helyet láttak a környéken. Egy egyszerű éttermet választottak, ahol leginkább krumpli és hús szerepelt az étlapon. Három lépcsőn kellett lemenniük egy félalagsori helyiségbe. Barna faburkolat fedte a falakat, a mennyezetnél elhelyezett hangszórókból harmonika hangja szólt.

– Marian Sinclair ide fog repülni – mondta Neagley.

– Miért jönne ide?

– Szerintem elfogadta, amit arról mondtál, hogy a halvány reménysugár mindig jobb a semminél.

– Nem hiszem, hogy erről nagyon meg kellene győzni bárkit is.

– És szeretné rajtad tartani a szemét.

– Tudta, mire számítson velem kapcsolatban. Biztos vagyok benne, hogy Garber figyelmeztette.

– Fogadok tíz dolcsiban, hogy holnapra itt lesz.

– Van nálad annyi?

– Nem lesz erre szükség. Te meg ne a kormánytól kapott zsebpénzből fizess, hanem a sajátodból.

– Nem fog idejönni – mondta Reacher. – Az olyan lenne, mintha egy bizonyos lóra fogadna. A hozzá hasonlók nem csinálnak ilyet.

Hirtelen mintha árnyék vetült volna rájuk, kevesebb lett a fény. Griezman főfelügyelő állt meg az asztaluk mellett. Két méter magas és százharminchat kiló. Szürke öltönye akkora, mint egy kétszemélyes sátor. A padló nyikorgott a léptei alatt.

– Nagyon sajnálom, hogy zavarnom kell magukat – mentegetőzött.

– Éhes? – érdeklődött Reacher.

Griezman egy pillanatig hallgatott, majd azt felelte:

– Ami azt illeti, egy kicsit igen.

Hogy kitaláltam – gondolta magában Reacher.

– Akkor, kérem, csatlakozzon hozzánk. Legyen a Pentagon vendége.

– Nem, ezt nem fogadhatom el, a saját városomban. Nekem kell vendégül látnom magukat.

– Oké – bólintott Reacher. – Nagyon köszönjük. Az Egyesült Államok kincstára hálás lesz magának.

Griezman leült. Egy pincér odasietett a harmadik terítékkel. Vizet töltött, és kenyeret hozott ki.

– Egy szívességet szeretnék kérni – kezdte Griezman.

– Előbb azt mesélje el, hogyan talált meg minket – kérte Reacher.

– A szállodájukból értesítettek, hogy ott vettek ki szobát. Kötelesek megtenni. Minden olyan foglalásnak, amit egy nagykövetség, konzulátus vagy diplomáciai kirendeltség intéz, potenciális nemzetbiztonsági vonatkozásai vannak. Van erre egy rendszerünk. Aztán embereket állítottam oda, parkoló autókban, rádióval. Egyiktől a másikig haladtak, miközben idesétáltak. Nem akartam, hogy gyalog próbálják követni magukat, gondoltam, azt kiszúrnák.

– Valami rosszat tettünk?

– Egy nagyon fontos szívességet szeretnék kérni, személyesen, szemtől szembe.

– Miféle fontos szívességet?

– Találtunk egy ujjlenyomatot a halott prostituált kocsiján. Emlékeznek? Pontosan ott volt, ahol maga mondta, a krómozott kilincs hátulján. Egy jobb kéz középső ujjáról való.

– Gratulálok.

– Egyetlen adatbázisunkban sem találjuk.

– Ez megszokott?

– Csak ha az ujjlenyomat külföldi személyé.

Reacher hallgatott.

Griezman folytatta:

– Megtennék, hogy megnézik nekem a maguk adatbázisaiban?

– Ez óriási kérés – mondta Neagley.

Reacher bólintott.

– Ez politikai kérdés. Mintha darázsfészekbe nyúlnánk. Valószínűleg mindenféle NATO-szabályozásba beletenyerelnénk, a negyedik alkotmánymódosításról{2} nem is beszélve. Tele vagyunk PR-osokkal és ügyvédekkel. Egy évbe telne az is, hogy egyáltalán átgondoljanak egy ilyen kérést.

Griezman felsóhajtott.

– Nekem is mindig ez a problémám. Engem nem érdekel a politika, én csak egy egyszerű nyomozó vagyok, és abban reménykedem, hogy néha kérhetek egy kis szívességet ettől-attól.

– Baromság – mondta Reacher. – Azért fizeti ma este a vacsoránkat, mert kiejtettem a számon a „Pentagon” szót. Egy nap talán majd polgármesternek jelölteti magát. Ez itt egy liberális nyugat-európai nagyváros. A szavazók nem szívesen hallanák, hogy barbár háborús uszítók fizették a vacsoráját. Inkább holnap megküzd azzal, hogy elszámolja ezt a kis extraköltséget, mint hogy tíz év múlva kelljen zavartan magyarázkodnia. Szerintem egy egytől tízig terjedő skálán ez eléggé politikusi hozzáállásra vallana.

– Csak szeretnék elkapni egy rosszfiút.

– És miért lenne az illető éppen amerikai?

– A bűnügyi statisztikák miatt.

– És gondolja, hogy mi ezt hajlandóak lennénk nyíltan felvállalni? Van egy halott prosti, és akkor persze, mi sem természetesebb, mint begyűjteni az összes amerikait. Nem törődhetünk csak úgy bele, hogy a mieinket tartják bűnösnek. Nem venné ki jól magát az otthoniak előtt. Ez az egész különben is messze meghaladja az én illetékességi körömet.

– Személy szerint egyetértek magával. Úgy vélem, egy tengerész volt a tettes. Száz nemzetiség közül valamelyik. De Németországban igencsak sok amerikai tartózkodik. Rögtön rengeteg embert ki lehetne zárni.

– Vagyis most meg már úgy gondolja, hogy nem amerikai volt?

– Ezt szeretném bebizonyítani. Elvárják tőlem, hogy legalább próbálkozzam, mielőtt félreteszik az ügyet. Bár őszintén szólva, én ezt szeretném, a lehető leghamarabb.

– Miért?

– Nos, először is, mert túl sok időt pazarolunk rá.

– Mert csak egy prostituáltról van szó?

– Végül is igen. De ezt csak a keserű tapasztalat mondatja velem, meg a tények. A legtöbb prostituáltgyilkosságot átutazók követik el. Ez tény. A fickó már félúton jár, az Atlanti-óceán közepén. Ebben biztos vagyok. És örül, hogy megúszta.

Ez politika. Reacher úgy érezte, fel akarják használni egy hatalmi játszmában.

– Majd meggondolom – mondta. – Azért küldjön egy példányt az ujjlenyomatból a szállodánkba.

– Nem szükséges – mondta Griezman. Kivett a belső zsebéből egy kis borítékot. – Itt van nálam egy másolat, filmen. És egy névjegykártya a telefonszámommal.

Reacher átvette a borítékot, és a saját zsebébe csúsztatta.

Vacsora után úgy döntöttek, gyalog sétálnak vissza a szállodába, úgyhogy Griezman elhajtott a hivatali Mercedesével. Reacherék tettek egy kis kitérőt a védett lakás felé. Mintha csak egy kis esti sétára indulnának. Épp csak a szemük sarkából vetettek egy pillantást a házra, amikor elhaladtak előtte. Nem mintha tudták volna, melyik lakás az. Tizenöt ablak jöhetett szóba. Némelyik sötét volt, de akadt, amelyikben a televízió kékes fénye derengett. Megint másokból lágy, halvány fény szűrődött ki. Embereket sehol sem láttak. Az utcán néhány autó és egy-egy járókelő közlekedett. Kora este a városban. Továbbsétáltak.

A szállodájuk előtt egy kék autó parkolt. Egy Opel szedán, Manuel Orozco járőrautója, aki már várta őket a hallban. Először csak annyit közölt velük:

– Van valami, amit tudnotok kell.

16. fejezet

Kimentek az utcára, és Orozco kocsijának támaszkodva megálltak. Hűvös és nyirkos volt az este, érezték a tenger közelségét.

– Telefonálhattál is volna – mondta Reacher.

– Nem. Ezt jobb személyesen, nem telefontéma – felelte Orozco.

– Miért?

– A kisebb sztorit elmeséltétek ugyan, de a nagyot nem vettétek észre.

– Valami rosszabbat is árulnak?

– Nem, úgy negyven leselejtezett M9-es volt hat hónap alatt, ez minden. És ezer töltény. Nem a világvége. Láttunk már ennél rosszabbat is.

– Akkor mi a nagy sztori?

– Az igazolványuk eredeti.

– Valóban német állampolgárok?

– Nem, tősgyökeres amerikaiak. Arkansasből meg Kentuckyból jöttek. Angolul is alig beszélnek, nemhogy németül. Billy Bob és Jimmy Lee az igazi nevük, vagy valami ilyesmi.

– Szóval mégis hamis volt az igazolványuk.

– Ebben az értelemben igen. Ugyanakkor mégis valódi. Túlságosan jó a minősége ahhoz, hogy hamis legyen. Annyira jó, hogy úgy gondoljuk, a német kormány gyártotta le őket, a rendes helyen, a többi rendes igazolvánnyal együtt.

– Azt állították, hogy a kocsmában vették egy fickótól.

– Nekem is ezt mondták.

– És?

– Én hiszek nekik.

– Akkor?

– A kocsmai fickó vajon honnan szerezte?

– Mennyire vagy biztos ebben az egészben?

– Körbekérdezősködtem. Megvitattuk a dolgot. Egyesek szerint bonyolult a helyzet, mert amikor a berlini fal leomlott, egy csomó kommunista hamisító elveszítette a munkáját. És ők tényleg jók voltak a szakmájukban. Rengeteg kiváló minőségű hamisítvány származott az egykori Kelet-Németországból. Úgyhogy ezek a fickók most valaki másnak dolgoznak. A legjobb esetben szervezett bűnözőknek. A legrosszabb esetben az új német hírszerzésnek. Akárhogy is, jobb, ha ezt nem telefonon beszéljük meg. Nem tudhatjuk, ki hallgat le minket.

– A német hírszerzés megengedheti magának, hogy saját pisztolyai legyenek. És nem kell hamis igazolványokat nyomtatniuk pár kisstílű szélhámosnak.

– Egyetértek. De tegyük fel, hogy a hírszerzésüknek van egy iratkészítő alosztálya, ahogy minden ilyen szervnek. A szokásos excentrikus emberekkel, ahogy az már lenni szokott. Tegyük fel, hogy az egyikük korrupt, és ő üzletel abban a kocsmában. Billy Bob és Jimmy Lee úgy beszélt arról a helyről, mintha maga lenne a tőzsde. Adnak-vesznek, kereskednek, bármit, amit csak akarsz.

– Az első szemtanú, aki a kocsmában látta az emberünket, egy közhivatalnok. Gondolom, mások is járhatnak oda.

Orozco bólintott.

– Óvatosnak kell lenned. Ha tovább rázod azt a fát, mindenféle szar lehullhat. És lehetnek köztük egészen komoly darabok is.

Miután Orozco távozott, Reacher felugrott Neagley szobájába, hogy felhívja White-ot Virginiában.

– Megbízható információt kaptunk arról, hogy abban a kocsmában valódi német igazolványokat árulnak. Láttunk is egy ilyen személyit és egy jogosítványt. Egyáltalán nincs kizárva, hogy útleveleket is lehet ott kapni. Nem kizárt, hogy az emberünk szerzett egyet. Úgyhogy időpocsékolás a négyszáz amerikait vizsgálni. Tíz dolcsiba fogadok, hogy német álnéven utazik.

White egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán azt mondta:

– Maga ott van a városban. Kiderítheti, ki adott el neki és mit, meg azt is, hogy milyen név állt rajta. A születési idő és az útlevél száma is jól jönne. Az ilyen hamisítók általában feljegyzéseket vezetnek az eladott áruról, a biztonság kedvéért, meg hogy zsarolhassák a kuncsaftjaikat.

– Ez így eléggé mindent vagy semmit helyzet – mondta Reacher. – Ha rászállunk arra a kocsmára, pánikba esnek. Hamar híre megy. Az emberünk azonnal eltűnik a színről. És lehet, hogy több útlevele is van. Nem csak ez a kocsma létezik. A szemtanúnk is két helyre jár, felváltva.

– Akkor is még mindig ez a legjobb esélyünk.

– Beszéljen Ratcliffe-fel. Szeretném tudni, mennyire számíthatok csak magamra.

Reacher ezután átment a saját szobájába, és lefeküdt. Nagyon fáradt volt. Több mint harminc órát töltött talpon. A cipőjét egymás mellé állította az ablak alatt, ráterítette a zokniját. A nadrágját összehajtotta, és a matrac alá tette, hogy kisimuljon. A dzsekit egy szék támlájára terítette. A zsebében megzizzent valami. A Griezmantól kapott boríték az ujjlenyomattal. Úgy tervezte, odaadja Orozcónak, de megfeledkezett róla.

Talán majd legközelebb.

Lezuhanyozott, aztán lerámolta az ágyról a tucatnyi zöld brokáthuzatú díszpárnát, bebújt a takaró alá, és rögtön elaludt.

Az amerikai napok óta mindig ugyanazt csinálta lefekvés előtt. Tíz perc élvezet, aztán húsz perc munka. Az élvezetet Argentína térképe nyújtotta számára. Nagy léptékű volt, finom vonalakkal, sok részlettel. A ranch, amelyet meg akart venni, épp a térkép közepén terült el. Hatalmas, négyszög alakú birtok, minden oldala majdnem ötven kilométer. Városi tempóval egy óra egyik sarkától a másikig. Összesen kétezer-háromszáz négyzetkilométer. Majdnem kétszázötvenezer hektár. Szinte az űrből is látszik. De igazából a háromezer négyzetkilométeres Rhode Islandnél nem nagyobb. Méretesebb ugyanakkor, mint a legnagyobb egybefüggő texasi földbirtok, amely csak kétezer négyzetkilométeres. És mindkettő eltörpül az ausztráliai Anna Creek birkafarm mellett, amelynek területe több mint huszonháromezer négyzetkilométert tesz ki. Majdnem két és fél millió hektár. Nagyjából akkora, mint Massachusetts. Olvasott egy cikket a tulajdonosáról. Százhatvanezer kilométert tudott vezetni a dzsipjével úgy, hogy nem hagyta el a saját birtokát. Azért az argentin ranch ott lesz a tíz legnagyobb között. Bazi nagy földdarab, annyi szent. Huszonöt kilométert kell megtenni a kerítéstől a házáig. Pontosan erre az elszigeteltségre vágyott abban az új világban, amelynek a megteremtéséért most ő is fáradozott.

Összehajtogatta a térképet, majd húszpercnyi munka következett: spanyolul tanult. Kazettákat hallgatott. Szüksége lesz munkásokra, és nem várhatja el tőlük, hogy ők tanuljanak meg angolul. Feküdt az ágyon, a kis szivacsos fülhallgatókkal a fülén, hallgatta és elismételte a mondatokat, az eszébe véste a szavakat, amíg csak bele nem fáradt, és el nem aludt.

Neagley másnap reggel nyolckor kopogott be Reacher ajtaján, aki már ébren volt. Lezuhanyozott és felöltözött, készen állt a kávéra. A lift olyan volt, mint egy láncon lógó, aranyozott madárkalitka, és egy cikornyás, kovácsoltvas falú aknában közlekedett. Hallották, ahogy jön felfelé. Amint beléptek a fülkébe, észrevették, hogy egy hitelkártya vagy jogosítvány hever a földön, a hátuljával felfelé. Nyilván véletlenül ejtette le valaki. Nem Bundesrepublik Deutschland feliratú személyi volt, annak más a színe.

Neagley lehajolt, felvette, és megnézte.

– Jössz nekem tíz dolcsival – szólalt meg.

Egy amerikai, virginiai jogosítvány volt. A fénykép jó éles. Egy nőt ábrázolt. Nyílt tekintet, becsületes arc, középhosszú, szőke haj, laza hullámokban, láthatóan csak az ujjaival megfésülve. Marian Sinclair. Negyvennégy éves volt, a lakcíme alexandriai. A magas házszámból ítélve egy kertvárosi rész.

Reacher előhúzta a zsebéből a pénzét, lehámozott két ötdollárost, és átadta Neagley-nek.

– Most érkezhetett, az éjszakai géppel. Már nem vagyok a régi. Nem gondoltam volna, hogy idejön. Azt meg főleg nem, hogy az a fajta lenne, aki csak úgy elveszíti a jogsiját egy liftben. Az ég szerelmére, a Nemzetbiztonsági Tanács második számú embere! Tőle függ a világ jövője.

A lift megérkezett a földszintre, kiszálltak. A reggelit az egyik félalagsori helyiségben szolgálták fel. Lesétáltak a kanyargós lépcsőn, és egy szép kis étkezőhelyiségbe értek, amelynek a kétszárnyú üvegajtaja nyitva állt. Mögötte egy, az utcaszint alá süllyesztett kis udvar terült el. Sinclair ott ült az egyik kinti asztalnál a reggeli napon. Épp kávét ivott és süteményt evett. Fekete ruha volt rajta. Odasétáltak hozzá, és jó reggelt kívántak.

Sinclair felnézett, majd annyit mondott:

– Maguknak is. Kérem, foglaljanak helyet.

Leültek, Reacher pedig megkérdezte:

– Miért jött ide?

A nő egyenesen ránézett, és azt felelte:

– Egy halvány reménysugár mindig jobb a semminél.

– Elvesztette a jogosítványát a liftben.

– Tényleg?

Reacher átnyújtotta. A nő letette az asztalra, a csészéje mellé.

– Köszönöm. Milyen figyelmetlen voltam. Szerencse, hogy maga találta meg. Nem a valódi nevemen jelentkeztem be, nem tudták volna, kinek kell visszaadni. Megspórolt nekem egy csomó papírmunkát, nem kell bejelentenem a járműnyilvántartónál.

– Miért nem a valódi nevét használja?

– A hotelek jelentenek a rendőrségnek. A nevem szerepelne a diplomáciai listán. És nem hivatalosan vagyok itt.

– Van másik személyi igazolványa is?

– Több is. Van egy iratkészítő osztályunk, ahogy a németeknek is. Ma reggel beszéltem Orozco őrnaggyal, és hallottam tőle az egész sztorit. Természetesen szemmel tartjuk a barátait. Maga nem engedelmeskedett nekem. Megmondtam, hogy mindent csak rajtam, Mr. Ratcliffe-en vagy az elnökön keresztül intézhet.

– Ez magánügy volt.

– Ebben a nyomozásban nincs olyan, hogy magánügy. De kérem, ne okolja a barátját, amiért elárulta. Nem volt más választása. És ne is érezze rosszul magát, mert mind Mr. White, mind Waterman különleges ügynök ugyanebbe a hibába esett. Ami nem ért váratlanul. Előre tájékoztattak minket a múltjukat illetően.

– Annak semmi köze ehhez az ügyhöz.

– De igen, az igazolványok miatt. Ez mindent megváltoztat. Nagyon ritka az olyan jó minőségű igazolvány, amivel több külföldi határon is át lehet jutni. Eddig ezt nem vettük számításba. Most már muszáj lesz, aminek köszönhetően a nullánál is kisebbre csökkentek az esélyeink. Az amerikai egy lesz a tízmillió névtelen emberből, akik a tízezer lehetséges hely egyikére utaznak.

– A nullánál azért jobbak az esélyeink – mondta Reacher. – Olyan helyre akar majd menni, ahol otthon érzi magát, a futár viszont nem. Vagyis egy nyugat-európai nagyvárosba, ahová közvetlen légi járatok mennek. Nem akar többet utazni, mint amennyit muszáj. És Hamburgot már ismeri. Lehet, hogy visszatér ide. Talán egy a tízhez az esélyünk.

– Nagyon erőlteti, hogy tartsuk megfigyelés alatt a védett lakást.

– Szerintem ezt kellene tennünk.

– Talán több ilyen helyük is van.

Reacher bólintott.

– Akár tíz is lehet a földkerekség minden városában. Csak a legvalószínűbb eshetőségekre támaszkodhatunk. Valahol el kell kezdenünk.

Sinclair is bólintott.

– Fontolóra vesszük a dolgot. Akárhogy is, arról értesülni fogunk, ha a futár megérkezik. Már ha megérkezik. Aztán majd meglátjuk. A legutóbbi alkalommal negyvennyolc órát várt a találka előtt. Lesz időnk eldönteni, hogy mitévők legyünk.

– Az iráni hogyan szokott üzenni?

– Ha biztonságosan meg tudja oldani, akkor telefonon. Vagy az egyik előre megbeszélt helyen keresztül. A hamburgi CIA-iroda vezetője épp most egyeztetett le vele egy alapvető, korai figyelmeztetési rendszert. Úgy éreztük, az adott körülmények között ez is szükséges. Ha az iráni nem tud telefonálni, vagy üzenetet hagyni valahol, akkor a szobája ablakpárkányán álló lámpát kissé odébb teszi, a széléről a közepére tolja. Ezzel jelez, ahogy megérkezett a futár. A hálószoba ablaka az épület hátsó frontján van, és jól látszik a szomszédos utcából. A CIA-kirendeltség vezetője naponta négyszer elautózik arra.

Odament hozzájuk egy szőke copfos pincérnő, hogy felvegye az új rendeléseket. Sinclair a táskájába túrt, és elővett egy nagy alakú barna borítékot, amit átadott Neagley-nek.

– Ezt magának küldték a Nemzetvédelmi Minisztériumból.

– Köszönöm. – Neagley felnyitotta a borítékot. Megnézte, mi van benne, visszatette, és elmosolyodott, amolyan „ezt csak a hadseregben értjük” mosollyal.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

– Semmi.

– Nyugodtan beszélhet előttem, őrmester – mondta Sinclair. – Átestem a biztonsági átvilágításon.

– Nem, tényleg semmi. Egyáltalán nem fontos. Csak azt hiszem, ismét bebizonyosodott, hogy a hadsereg leghatékonyabb egyenruhás egysége a sajtóosztály. Információkat kértem egy négy hónapja eltűnt katonáról. Csak érintőlegesen kapcsolódik a jelenlegi ügyhöz. Semmi köze hozzá. De Reacher őrnagy megkért, hogy tájékoztassam róla.

– Miért?

– Erre nem szeretnék válaszolni – mondta Reacher.

– És a sajtóosztálytól küldtek valami információt?

– Igen, két újságcikket, amik az illető egységéről szólnak – mondta Neagley. – Ez volt a legtöbb, amit tehettek. Próbáltak segíteni. Tulajdonképpen az egyik nem is újságcikk, hanem egy hirdetés. Nyilvánvaló, hogy magáról a fickóról semmit sem tudtak, végül is ez csak a sajtóosztály. De nagyon készségesek és gyorsak.

– És semmi hír nem érkezett az egységétől, ahol tudhatnak róla valamit?

– Semmi.

– A négy hónap szokatlan?

– Azoknál az egységeknél, ahol én szolgáltam eddig, szokatlan lenne.

– Már hirdetésekben szerepelnek? – kérdezte Reacher.

Neagley újból elővette a boríték tartalmát. Az Army Times egy régi számából kivágott cikk volt, meg egy szakmai kiállítás hirdetése. A Times egy cikket közölt arról, hogy Frankfurt közelében, a Fuldai-szorosnál épp folyamatban van a visszavonulás. Egykor megvolt a veszélye annak, hogy egy hatalmas tankcsata lesz majd ott. De az ellenség immár köddé vált, és a határ több száz kilométerrel keletebbre tolódott, mint apálykor a víz, a fronton állomásozó egységek pedig ott rekedtek, mint a partra vetett halak. Néhányan a biztonság kedvéért előbbre nyomultak, mások visszavonultak a hatalmas raktárlerakatokba, ahol benaftalinozva várták a soron következő parancsot. Mindössze öt Chaparral légvédelmi egység maradt aktív szolgálatban, köztük az is, amelyiknek az eltűnt katona a tagja volt. Az egységről egy fotót is közöltek a cikk fölött.

Egy beállított kép volt, alacsony szögből fotózva. Az emberek és a páncélozott jármű is elfordultak, és elnéztek a távolba, mintha egy elképzelt, közeledő fenyegetést kémlelnének.

A páncélozott járművön a rakéták a horizontra irányozva álltak, a katonák is ugyanazt a pontot bámulták az ég alján, egyesek távcsővel, mások a kezüket használták napellenzőként, mintha a nap épp felkelőben lenne. Olyan hatása volt az egésznek, mintha a fénykép szemlélője úgy húsz méterrel mögöttük kuporogna, ahol a katonák bátor és éber védelmét élvezheti. Így hátulról roppant hatékony egység benyomását keltették, céltudatosnak és energikusnak tűntek. Reacher ismert jó néhány embert, akik ehhez hasonló egységekben szolgáltak. A tapasztalatai szerint félig olyanok, mint az átlagos tüzérek, félig olyan köztük a hangulat, mint egy haditengerészeti anyahajón, állandó a nyüzsgés, egy kis csibészes „Top Gun”-életérzéssel megspékelve. Úgy kezelték a páncélozott járműveiket, mintha parkoló repülők lennének. A morál és az összetartás nagyon magas fokú náluk. Ezek a fiúk mind punkfrizurát viseltek, ötcentis taraj futott végig egyébként kopaszra borotvált koponyájukon, szappannal vagy zselével merevvé téve. Ami nem mondható igazán szabályszerűnek. A hadsereg szabályzatának 670-3-2 pontja előírja, hogy a hajviselet legyen rendezett és konzervatív, minden extrém, különc vagy túl divatos frizura viselése tilos. De egy bölcs parancsnok nyilván szemet hunyt a dolog fölött. Vannak csaták, amiket nem érdemes megvívni, főleg akkor nem, ha sokkal fontosabb harcok várnak az egységre a horizonton – ez esetben ez szó szerint értendő.

A hirdetést újságcikkszerűen nyomtatták. Egy egyenruhagyártó cég reklámozta a legújabb városi, terepmintás termékeit. Valószínűleg a Nemzetvédelmi Minisztériumnak vagy a rendőrségi kommandósoknak szánták a hirdetést. A fénykép úgy festett, mintha egy hatalmas stúdióban készült volna, és ugyanaz a Chaparral légvédelmi csapat szerepelt rajta, mint az Army Times cikkében. A kép igencsak pixeles volt, a szürke különböző árnyalataiban játszó apró kis négyszögekből állt össze. Az emberek arca, keze és a részben kopasz fejük ugyanúgy jelent meg, mint a páncélozott jármű és maguk a rakéták. Egy színházi kulisszára emlékeztető, festett háttér előtt álltak, amely egy romba dőlt nagyvárost ábrázolt. A fényképezőgép most előttük és magasan helyezkedett el, mintha egy közeledő repülőgép pilótájának szemszögéből akarná láttatni a rajta szereplőket. Mintha épp egy harci helikopter lendülne támadásba, amit egy megelőző csapással el kell hárítaniuk. Az új terepmintás álca ez esetben kitűnő szolgálatot tett. Az emberek és a rakéták szinte alig látszottak. Majdnem tökéletesen beleolvadtak a háttérbe, ott is voltak, meg nem is, mint a kísértetek. A részleteket egyáltalán nem lehetett kivenni. Még a rakétákat is alig. Csak a punk hajviselet szúrt szemet, az öt sorban meredező taréj. Nagyon hatásos kép. Persze a gyártó megengedhette magának, hogy olyan mintázatú padlót és hátteret választ a stúdióban, amilyet csak akar, és nyilvánvalóan pontosan illeszkedtek a terepmintázathoz, ami rengeteget javított az összképen. Könnyen lehet, hogy a való világban másképp hatna az egész.

Sinclair rámutatott az egyik félig elrejtett rakétára, és megkérdezte:

– Ilyeneket el lehet lopni és adni?

– Nem százmillióért – mondta Neagley. – Ez a probléma. Újra meg újra körüljártuk ezt a kérdést. Olyan, mint a 22-es csapdája. Nincs középút. Ma már minden nagyon leértékelődött. Túl sok van az olcsó, régi cuccokból, amik a Szovjetunióból és Kínából származnak, és sok olcsó, új fegyvert is lehet kapni. A fegyvergyártók nagyon aggódnak, amióta leomlott a berlini fal. Érzik a nyomást. Minden hónapban van valahol egy nemzetközi fegyvervásár. Ha valakinek elég pénz van a bankszámláján, akkor bármit megvehet, amit csak akar, kivéve a nukleáris fegyvereket. Ami igazolja az érvelésemet. Nincs középút. Ha valamit százmillióért árulnak, az csakis nukleáris lehet.

– Ne mondja ki hangosan ezt a szót.

– Kénytelenek vagyunk így tenni. Ha csak azért is, hogy azonnal elvessük ezt a lehetőséget. Vannak bombáink otthon, a légi támaszpontokon, isten háta mögötti silókban meg tengeralattjárókon. Mindet nagyon komolyan őrzik, és a legtöbb elérhető, hordozható darab a jelenlegi arzenálunkban Minuteman interkontinentális ballisztikus irányított lövedék. Márpedig a Brooklyn hidat is ezerszer könnyebb lenne eladni és feltűnés nélkül elszállítani, mint azokat. Arról nem is beszélve, hogy az indítókódot sem egyvalaki őrzi. A szabályzat előírja, hogy a kódot mindig két személynek, megosztva kell tudnia. Ez alapvető óvintézkedés a nukleáris fegyverek esetében.

– Szóval a maga véleménye szerint nem katonai ügyről van szó?

– Hacsak nem egy titkos információról.

– Miféle információ érhet százmillió dollárt?

– Ezt sem tudjuk.

– Ellenőriznünk kellene a hadsereg fegyverkészletét?

– Az egy örökkévalóságig tartana. És már most megmondom pontosan, mit találnának: hiányzik egymillió kisebb dolog, de a nagyok közül semmi.

– Honnan tudja?

– Hallottam volna róla, ha valami érdekesebb darabnak lába kél.

– A világ leghatékonyabb pletykagépezete – tette hozzá Reacher. – Nemrég hallottam valakitől.

Az asztal körül ülőkre csend telepedett. Aztán Reacher megszólalt:

– Megfigyelés alatt kellene tartani a védett lakást.

– Ahhoz egy egész megfigyelőcsapat kellene – mondta Sinclair. – Hamburgban nincs ilyenünk. És nehéz lenne igazolnunk, miért akarunk idehozatni egyet. Az, hogy egy a tízhez az esélyünk, nem fogadható el stratégiaként.

– Az sem, hogy égő hajjal rohangásznak.

– Griezman segíthetne nekünk – mondta Neagley. – Az ő emberei elég jók. Tegnap este követtek minket az étterembe. És tartozik is nekünk egy szívességgel. Szólt rólunk a stuttgarti főhadiszállásnak.

Reacher elővette a zsebéből az amerikairól készült fantomképet. Egyenes homlok, kiálló járomcsont, mélyen ülő szempár. A feje tetején hullámos haj. Jól felismerhető arc. Griezman emberei figyelhetnék, hogy a stratégiai pontokon parkoló, rádiós autóikból nem látják-e, akár mindennap. Talán sikerrel járnának.

– Ez elég nagy elköteleződést kívánna. Sok munkaórát kellene rááldozni. Nem győznénk mi is szívességeket tenni.

– És mi mit ajánlhatnánk neki cserébe? – kérdezte Sinclair.

– Megfojtottak egy prostit. Van egy ujjlenyomatuk, és Griezman azt szeretné, ha ellenőriznénk a mi adatbázisainkban.

– Ezt nem tehetjük meg.

– Én is ezt mondtam neki.

– Valami más?

– Más nem jut eszembe. Esetleg kajával lekenyerezhetjük. Igazán nagydarab fickó.

Az asztalnál megint csend lett. Sinclair lehajolt, a táskájában matatott, majd elővette a tárcáját. Vaskos volt, kék bőrből készült, kapoccsal és bőrpánttal záródott. Felvette az asztalról a csészéje mellett heverő jogosítványát, kinyitotta a tárcáját, és be akarta csúsztatni a kártyát a megszokott helyére.

Aztán megtorpant a keze.

– Megvan a jogsim. Itt van a helyén.

Két ujjával összecsippentve megfogta a kártyát, és kihúzta. Egymás mellé tette a két jogosítványt. Minden egyezett. A Commonwealth of Virginia felirat, a sorszám, a név, a lakcím.

Még a két fénykép is.

Két jogosítvány.

Teljesen egyformák.

17. fejezet

Reacher agyának legősibb, ösztönös cselekvést sürgető része rögtön számba vette az ajtókat, az ablakokat és a menekülési útvonalakat, az agyának elülső része viszont a logikus magyarázatot kereste, és a tényeket vizsgálta. Végül a tények és a logika győztek. A biztonságérzet azonban mindig veszélyes illúzió, úgyhogy inkább azt mondta:

– Talán jobb lenne, ha bemennénk.

Neagley indult el elsőnek. Sinclair felkapta a tárcáját meg a két jogosítványt, és utánasietett. Reacher zárta a sort. Beléptek a kétszárnyú üvegajtón, átvágtak a reggelizőhelyiségen, és a lépcsőn felmentek a hallba. Nem volt ott senki.

– Ellenőriznünk kellene a szobámat – mondta Sinclair.

– Hol van? – kérdezte Reacher.

– A legfelső emeleten.

A madárkalitka-szerű lift nem volt ott, az egyik felső emeleten várakozott.

– Várjanak egy kicsit – mondta Reacher. A recepcióhoz ment. Ugyanaz volt ügyeletben, aki a szobákat is kiadta nekik. Zömök, idősebb nő, aki nyilván nagyon értette a dolgát. Reacher megkérdezte:

– Hölgyem, elkért öntől egy kulcsot egy nő, aki emlékeztet a barátomra? Megmutatta az igazolványát?

– Emlékeztet rá? – kérdezett vissza a recepciós.

– Aki úgy néz ki, mint ő.

– Nem – rázta meg a fejét a nő. – Nem kért el senki semmiféle kulcsot. Nem jött senki. Egyetlen nő sem járt itt, csak egy férfi, ő a liftnél várt. Talán az egyik vendégünkkel volt találkozója. Aztán be kellett mennem az irodába. Utána már nem láttam.

A háta mögé mutatott, egy irodaajtóra.

– A férfi hogy nézett ki? – faggatta Reacher.

– Alacsony volt, ballonkabátban.

– Köszönöm – mondta Reacher. Visszament a többiekhez, és azt javasolta: – Menjünk inkább gyalog.

Neagley indult el elsőnek, a fal mellé simulva, a nyakát nyújtogatva kémlelt fölfelé. A lépcső a liftakna körül kanyargott, jól beláttak a kovácsoltvas rácson keresztül. Semmi mozgás. Csak a láncokat látták, a drótkábeleket és a hatalmas ellensúlyt. Felértek az első emeletre, aztán a másodikra. Felnéztek, és innen már látták a liftfülke alját. A következő, legfelső emeletnél várakozott.

– Ha megmozdul, akkor lerohanunk a földszintre. Mi érünk oda előbb, elég lassú a lift.

De nem mozdult. Csak állt. Felsétáltak odáig, ahonnan már beláttak a fülkébe. Üres volt, csukott ajtóval várakozott. A lépcsőn megkerülték a fülkét, elsétáltak az oldala mellett, végül felértek a legfelső folyosóra.

Az is üres volt.

Sinclair az egyik ajtóra mutatott. A harmadikra. Reacher szobája mellett volt, amit másodszorra kapott. Az amerikai kormány alkalmazottainak csakis a legjobb jár. A szoba ajtaja csukva volt.

– Majd én megyek – ajánlkozott Neagley.

Némán odalopakodott a folyosót borító vastag szőnyegen. Az ajtónak az az oldala esett közelebb, ahol a sarokvasak voltak, a kilincsgomb a túlsó oldalára esett. Neagley lehúzta a fejét, hogy ne látszódjon a kukucskálónyílásban, és az ajtó mellett a falhoz lapult. A csuklóját kicsavarva a kilincshez nyúlt, és megpróbálta elfordítani. Volt már gyakorlata benne. Így biztonságosabb. Egy pisztollyal az ajtón is át lehet lőni.

Némán tátogva odasúgta a többieknek, hogy „zárva”, és elmutogatta, hogy szüksége lenne a kulcsra. Sinclair a hóna alá dugta a tárcáját meg a két jogosítványt, és a táskájába kotort. Elővett egy rézkulcsot, amely egy ón kulcstartón lógott. Reacher elvette tőle, és Neagley-nek dobta, aki fél kézzel elkapta. A zárba dugta, megint ugyanúgy, a csuklóját kissé kitekerve, megtartva a kellő távolságot, hogy ne kerüljön az esetleges golyó útjába.

Elfordította a kulcsot.

Az ajtó résnyire kinyílt.

Csend.

Nem történt semmi.

Reacher odalépett, és a falhoz simult a sarokvasak melletti oldalon, Neagley-vel szimmetrikusan, fedezékbe húzódva. Széttárt ujjakkal az ajtóra fektette a tenyerét, és lassan benyomta.

Nem történt semmi.

Neagley megpördült, és az ajtófélfát megkerülve berontott. Reacher követte. Volt már benne gyakorlatuk. A kisebb termetű ront be elsőnek, a nagyobb utána. Így egyikük sem takarja el a kilátást a másik elől, és nem fordulhat elő, hogy a nagyobbat véletlenül hátba lövik.

A szobában nem volt senki. Csak egy széles ágy, tucatnyi zöld brokáthuzatú díszpárnával. A szoba közepén egy zárható kerekes bőrönd állt.

A fürdőszobában sem volt senki.

A gardróbban sem.

Sinclair is bejött, ledobta az ágyra a táskáját, a tárcáját meg a két jogosítványt. Minden ide-oda gurult. Reacher becsukta az ajtót, és a kulcsot is ráfordította. Kinézett az ablakon.

Nem látott semmi érdekeset.

A hely biztonságosnak tűnt.

Sinclair azt mondta, hogy megismeri, melyik a valódi jogosítványa, mert az egyik sarkában van egy régi, elkenődött tintafolt, egy golyóstoll nyoma. Egyszer beváltott egy csekket egy washingtoni bankban, amihez fényképes igazolvány is kellett, és a pénztár golyóálló ablaka előtt csak egy keskeny kis párkány húzódott, amin nehéz volt írni. Az aláírását egy lendületes vonallal is alá szokta húzni, ez lecsúszott a csekkről, és ráment a jogosítvány sarkára. A hüvelykujjával letörölgette a tintát, de nem igazán jött le, inkább csak szétkenődött.

A valódi jogosítványt visszatette a tárcájába, a tárcát a táskájába. A hamis jogosítványt az ágyon hagyta, és leült mellé. A mutatóujját ráhelyezte, mintha attól félne, hogy odébb mászik. – Azt hiszem, ez számos kérdést felvet.

– Egyet legalábbis biztosan – mondta Reacher.

– Csak egyet?

– Előfordult már, hogy elvesztette a jogosítványát?

– Ez a kérdés?

– Igen.

– Nem, soha.

– Akkor azt mondanám, Mr. Ratcliffe-nek lesz egy kis dolga.

– Miért épp neki?

– Mert nem akarják ezt az FBI-ra bízni. Túl nagy a botrány kockázata.

– Kik nem akarják rájuk bízni?

– A Fehér Ház.

– Felejtse el a Fehér Házat. Valaki itt szaladgál Hamburgban, és úgy tesz, mintha én lennék.

– Vagy vice versa.

– Ez mit akar jelenteni?

– Lehet, hogy maga a külföldi kém – mondta Reacher. – És a valódi Marian Sinclair szaladgál Hamburgban.

– Most viccel?

– Egyetlen lehetőséget sem szabad figyelmen kívül hagyni. Tudja, minden követ felforgatunk.

– Ez nevetséges.

– Szokott baseballt nézni?

– Micsodát?

– Baseballmeccseket. Ki szokott járni?

– Néha, a társaság miatt.

– Hová szokott járni?

– Az Orioles meccseire.

– Mit lát, ha elnéz a pálya jobb oldalánál lévő falon túl?

– Egy raktárépületet – felelte Sinclair.

– Oké, átment a teszten.

– Ez komoly volt?

– Nem, csak ugratom. Nyilvánvaló, hogy maga a valódi személy, mert elhozta Neagley postáját.

– A tréfának is megvan a maga helye és ideje, őrnagy.

– Ez a hely és idő ugyanolyan jó, mint bármely más. Különben eluralkodhat rajtunk a depresszió.

– Nem a Fehér Házban hamisították a jogosítványom másolatát.

– Ezzel egyetértek.

– Egy köpésre vagyunk egy kocsmától, ahol ilyesmit árulnak.

– Ez csak véletlen – mondta Reacher.

– Én nem hiszek a véletlenekben. Magának sem kellene.

– Néha kénytelenek vagyunk. Ha azt a jogosítványt itt készítették Németországban, akármilyen jók is az itteni hamisítók, csak egy olyan fotót használhattak volna, amit a sajtóból szereztek be. Egy újságból vagy magazinból. Újrafotózzák rendes filmre, hogy valódi igazolványképnek hasson, és egyértelműen felismerhető legyen, hogy maga van rajta, de nem lehetne pontosan az az igazolványkép, ami a valódi jogsiján van, mert az nincs meg nekik. Ez a fénykép csak a virginiai járműnyilvántartónál van meg. Soha nem hagyta el a jogosítványát, tehát kizárt, hogy arról másolták volna.

– Akkor ki készítette?

– A virginiai járműnyilvántartó.

– Arról sok mindent el lehet mondani, de azt nem, hogy egy bűnszervezet lenne.

– Attól valóban távol áll. A törvény által előírt kötelességüknek tettek eleget. Szolgáltatást nyújtanak az állampolgároknak. Amikor elveszítette az első jogosítványát, és igényelt helyette egy másikat.

– De soha nem veszítettem el, az előbb mondtam.

– Nem tudták, hogy nem maga kérte. Valaki kitöltött egy igénylőnyomtatványt, a maga nevére és címére, és feladta postán, aztán figyelték a postaládáját, amíg meg nem érkezett.

– De kicsoda?

– Valaki, aki a Fehér Ház utazásszervező irodájában dolgozik. Egy idősebb ember, aki hosszú ideje áll a kormány alkalmazásában. Ezért lehet kínos a dolog. Ezért nem fogja Ratcliffe az FBI-ra bízni ezt a feladatot.

– Miért az utazásszervező irodából?

– Részben mert a járműnyilvántartó nyomtatványához több is kell, mint a név és a lakcím. Mindenféle számokat is meg kell adni. Azok, akik foglalják magának a repülőjegyeket, az autókat és a hotelszobákat, minden adatot tudnak.

– Az ügyvédem is tudja. A könyvelőm is tudja. Talán még a házvezetőnőm is.

– Itt reggelizik, álnéven, hatezer-ötszáz kilométer távolságban az otthonától. A hamis jogosítványát valaki elejtette hat méterrel odébb. Maga nem hisz a véletlenekben. Ki tudhatta, hogy itt lesz?

Sinclair hallgatott egy pillanatig, aztán azt felelte:

– A Fehér Ház utazásszervező irodája.

– És még ki?

– Senki más.

– Még az itteni recepció sem – mondta Reacher. – Álnéven utazik. Erre csak egy lehetséges magyarázat van. Valaki az utazásszervező irodából telefonált valakinek.

– De kinek? Egy helyi nőnek, aki ki van képezve arra, hogy engem megszemélyesítsen?

– Nincs semmiféle helyi nő. Senki nem ment oda a recepcióhoz. Senki nem lépett be a hallba, csak egy alacsony férfi ballonkabátban.

– Akkor mi történhetett?

– Az alacsony férfi tudta, hogy maga pontosan mikor érkezik. Az éjszakai géppel, a Lufthansa járatával. Valaki az utazásszervező irodából elmondta neki. A férfi követte magát a reptérről a hotelbe, itt lézengett az utca túloldalán, látta, ahogy bejelentkezik, látta, ahogy beszáll a liftbe, aztán beosont a hallba, lehívta a liftet, ledobta a jogosítványt a földre, majd sarkon fordult, és elsétált.

– De miért tette volna mindezt?

– Üzenet volt. Azt hiszem, úgy tervezték, hogy maga fogja megtalálni a jogosítványt. Felment, hogy letegye a csomagját a szobájában, és a férfi arra számított, hogy rögtön le is jön reggelizni.

– A lépcsőn mentem.

– Nyilván.

– Miért gondolja, hogy egy idősebb emberről van szó, aki régóta van az utazási irodánál?

– Erre maga is rájöhet. Szerintem már rá is jött. Nem tűnődött el, hogy ki lehet a ballonkabátos férfi. Mert tudja.

– Nem tudom.

– De aránylag biztos benne.

– Vannak dolgok, amiket nem mondhatok el.

Neagley közbeszólt: – Hadd kockáztassak meg egy merész találgatást. Az embereik folytattak valami illegális akciót, és német igazolványokat adtak az ittenieknek, hogy fedezhessék magukat. Vagy csak úgy, szórakozásból. Vagy az izraeli titkosszolgálat csinálta, a maguk engedélyével. A német kormány rájött, és kissé zokon vette. Maguk nem hajlandók beismerni vagy beszélni róla, úgyhogy most az itteni hírszerzés próbál némi nyomást gyakorolni, a maguk roppant civilizált német módján. Azt üzenik ezzel, hogy „Látjátok, mi is meg tudjuk csinálni ugyanezt. Nektek hogy tetszik?” Van benne egy kis erőfitogtatás, dicsekszenek a képességeikkel, de miért is ne tennék? Az egész nagyon diszkrét, és végső soron ártalmatlan. De azért, gondolom, nyugtalanító.

– Miért egy idősebb személy lenne az, aki régóta ott dolgozik?

– Vannak a nagykövetségen is emberek, akik megtehették, de az mindig jól jön, ha le lehet tagadni egy disznóságot, ezért inkább egy helyi ügynökre bízták. De az újabbak között nincsenek ilyen embereik, akik az új Németországnak dolgoznának. Az ilyenek mind történelmi túlélők, még a régi Kelet-Németországból. Annak idején, még fiatal amerikai kormánytisztviselő korában abban reménykedett az illető, hogy kitör a forradalom, iratokat másolt, és ott hagyta őket az összekötőjének egy nagy kő alá rejtve a parkban. Aztán vett egy új házat, és megint kellett neki egy kis pénz, és ez így ment, míg aztán végül megszületett az új Németország, és az új hírszerzés megörökölte a beépített embert. Végre megint hasznát veszik. Az illető tudja a maga otthoni címét, mert most az utazásszervező irodában dolgozik. Elintézi a hamis jogosítványt, és eljuttatja a nagykövetségnek. Nyilván Ratcliffe-ét is elkészítették, talán, meg azokét, akiknek az orra alá akarják dörgölni ezt a dolgot. A jogosítványok türelmesen lapulnak egy fiókban, amíg a jelöltek közül az első megérkezik Németországba. És ez maga volt, ma reggel. A Lufthansa is együttműködött velük, mert ez az állami légitársaság. Maga nem egyedül repült azon a gépen. Az utolsó pillanatban kapott rajta helyet a német nagykövetség egy munkatársa, akinél ott volt egy borítékban a jogsi. Ezért követte a ballonkabátos ember a reptérről. Ott is várhatott volna, mert tudta, hová megy, mivel a szobáját is az utazási iroda foglalta, de előbb a gépet is meg kellett várnia, hogy átvegye a jogosítványt a nagykövetség emberétől. A jogosítvány állandóan ott járt maga mögött két perccel.

Sinclair hosszú ideig hallgatott, végül azt mondta: – Nem kommentálok semmit az elhangzottakból. De nyilván nem ismerhetjük be a dolgot. Már ha tényleg ilyesmi történt. Nem mondom, hogy megtörtént, de azt sem, hogy nem.

– Fog nekik válaszolni valamit?

– Az elég komplikált kétszeres blöff lenne, nem gondolja?

– Elmehetne Griezmanhoz. Vegye rá, hogy ő blöfföljön. Ő meg fogja tenni magának, aztán eltörli a nyomot, hogy a saját kormánya szemében továbbra is megbízható fickónak tűnjön. Ami jól fog jönni neki. Lehet, hogy ezt szívességnek tekinti. Talán cserébe hajlandó lesz megfigyelés alatt tartani a védett lakást.

– Egyszerűbb lenne neki, ha ragaszkodna hozzá, hogy futtassuk le az ujjlenyomatot.

– Amit egyébként is meg kellene tennünk. Megöltek egy nőt. Így lenne helyes.

– Kívülről nézve így fest a helyzet?

– Mindenhonnan nézve.

Sinclair hallgatott.

Reacher folytatta: – Elintézhetjük az ujjlenyomatot privát úton. Ha nincs eredmény, megmondjuk neki. Ha van, akkor majd kitalálunk valamit.

– Mik az esélyek, hogy megtaláljuk?

– A katonák megfordulnak kurváknál, de általában nem ölik meg őket. És ez a nő nagyon drága volt, a környékből ítélve, ahol lakott. Ettől még kevésbé valószínű, hogy katona volt az elkövető.

– Nem tehetjük – rázta meg a fejét Sinclair. – Ezzel darázsfészekbe nyúlnánk. Túl nagy a politikai kockázat.

Ebben a pillanatban az új futár éppen a hamburgi reptéren várakozott a sorban az útlevélvizsgálatnál. Négy fülke volt, kettőn azt jelezte a felirat, hogy csak az európai uniós útlevéllel rendelkezők számára van fenntartva, a másik kettő az egyéb útleveleknek. A nőé pakisztáni volt. Az ötödik volt a sorban. Nem idegeskedett. Nem volt rá semmi oka. Hiszen teljesen tiszta. Nem szerepelt egyetlen adatbázisban sem. Soha életében nem járt sehol. Soha nem látták, nem vettek róla ujjlenyomatot, soha nem fényképezték le, életében csak egyetlenegyszer, ehhez az útlevélhez, amely teljesen valódi volt, kivéve a nevét és a nemzetiségét.

Már csak hárman álltak előtte a sorban. Látta a saját tükörképét a fülke üvegében. A haja zilált volt, a szeme álmos. Sebezhetőnek tűnt. A szafariing még mindig fehér és jól vasalt. Antibakteriális anyaggal is kezelték. A két felső gombot kigombolta. Soha ne hármat, oktatták ki. Az nem úgy fest, mintha véletlenül hagytad volna úgy. Olyan sort válassz, ahol férfi az ügyintéző.

Már csak ketten álltak előtte.

Reacher és Neagley távozott Sinclair szobájából. Reacher szobáját kihagyták, inkább továbbmentek Neagley-ébe, nehogy Sinclair hallhassa a falon keresztül, mit beszélnek. – Nem tudom, minek jött ide – mondta Reacher. – Nem fogja figyeltetni a védett lakást.

– Azért jött ide, mert a halvány esély még mindig jobb a semminél.

– De hát szándékosan a nulla esélyt választja.

– Gondolod?

– Miről beszélsz?

– Mindegy, hagyjuk – felelte Neagley. – Tartsunk egy kis szünetet. A keleti parton csak egy óra múlva kezdenek. Találkozzunk akkor. Biztos vagyok benne, hogy egy jó kis konferenciabeszélgetés fel fog vidítani.

Reacher sétálni ment. Egy olyan utcán találta magát, ahol jó néhány férfiruhaüzlet sorakozott, meg olyanok, ahol öveket, kesztyűket, órákat és tárcákat lehetett kapni. Ruházat és kiegészítők. Úgy festett, mint egy szabadtéri bevásárlóközpont. Megállt az egyik olyan boltnál, ahol egyszerűbb hétköznapi holmikat árultak, és vett új fehérneműt meg egy pólót. Fekete volt, finom, vékony pamutanyagból. Úgy négyszer annyiba került, mint amennyit általában ilyesmire szokott költeni. De épp jó volt rá. A németek általában magasak. Nem annyira, mint a hollandok, akik világbajnokok ezen a téren, de nagy általánosságban magasabbak az amerikaiaknál.

Átöltözött a próbafülkében, és a régi ruháját a szemetesbe dobta. Ahogy Neagley is mondta, kismillió dolog hiányzik a hadsereg raktárából. Itt is egy tétel: egy olajzöld póló, amit korábban vételeztek, de sosem vitték vissza, nem könyveltek el hiányzónak vagy leselejtezettnek, tehát egy hiányzó tétel a leltárból, ami így már örökre az is marad.

Reacher továbbsétált. Az utca közepe táján volt egy férfifodrász, mintegy a bevásárlóutca középpontjában. A dekorációja úgy festett, mint egy régimódi amerikai borbélyüzleté. Két műbőr borítású fodrászszék állt odabent, annyi krómozással, ami egy Cadillacnek is díszére vált volna. Egy polcon hatalmas, régi rádiókészülék állt. Mindez nem vevőcsalogatóként szolgált, inkább amolyan tiszteletadás volt az amerikai kultúra előtt. Nem állomásozott a közelben sok amerikai katona. És a hadsereg saját üzleteiben egyébként is sokkal olcsóbb volt a borbély, mint másutt. Reacher szakértő szeme inkább egy bisztróhoz találta hasonlatosnak a helyet, de azért ügyes próbálkozás volt a tulaj részéről. Némelyik kellék egészen autentikusnak tűnt. A tükör mellé egy eredeti, amerikai kiadású plakátot szögeztek a falra. Reacher több száz ilyet látott már az Államokban. A fekete-fehér rajzok huszonnégy fejet ábrázoltak, mindegyik más-más frizurával, hogy a vendég magyarázkodás helyett csak rámutathasson, melyiket szeretné. A bal felső sarokban sztenderd katonai hajnyírás, aztán oldalt szinte kopasz, felül kicsit hosszabb változat, aztán oldalt rövid, hátul felnyírt, felül hosszú és így tovább – a táblázat jobb alsó sarka felé közeledve mind hosszabb és hosszabb meg egyre furább hajviseletek követték egymást. Ott volt a punk kakastaréj is, és még néhány olyan frizura, ami mellett a punk maga volt a konzervatív illendőség megtestesülése.

A fodrász integetett Reachernek az ablakon keresztül, hogy menjen be.

– Mennyi? – kérdezte Reacher tátogva, az üvegen át.

A férfi felemelte az egyik kezét, és az összes ujját széttárta.

– Öt micsoda? – kérdezte Reacher.

A férfi az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és azt mondta:

– Amerikai dollár.

– Az én fodrászom olcsóbb.

– De én jobb vagyok. Az egyenruháit is méretre készítteti, nem?

– Úgy nézek ki, mint aki egyenruhában jár?

– Ugyan már, engem akar átverni?

– Öt dollár? Emlékszem még azokra az időkre, amikor öt dollárért két hamburgert és egy mozijegyet lehetett kapni a leghátsó sorba. Még taxira is maradt a csajodnak. Egy hajvágás és borotválás két dolcsiba került.

– Így akar tisztelegni?

– Hogy tessék?

– Szándékosan mondta ezt?

– Néha kicsúszik a számon ez-az, véletlenül, de egyszerre csak egy szótag.

– Szóval szándékosan mondta. Így akar tisztelegni. Hogy megalapozza a hangulatot.

– Hogy mit csináltam?

– Tetszik magának ez a hely.

– Igen, azt hiszem.

– Akkor támogassa azzal, hogy kifizeti az öt dollárt.

– Nem akarok hajat vágatni.

– Tudja, mi a különbség kettőnk között?

– Mi?

– Én látom a haját.

– És?

– Szüksége van egy hajvágásra.

– Öt dollárért?

– Kap mellé ingyen egy borotválást.

A végén csodás élményben volt része. A víz melegnek, a hab krémesen lágynak bizonyult. A borotva pedig kellőképp élesnek. Sziszegve siklott a bőrén, jóformán a sejtjeiig hatolt. A tükör enyhén színezett volt, ezért amikor belenézett, úgy festett benne, mintha lebarnult volna, bár a valóságban inkább rózsaszínű lehetett az arcbőre. Mindenesetre elég jól mutatott. Mondjuk, hogy a borotválás egy dolcsi – gondolta magában. – Akkor négy volt a hajvágás. Persze az árat még így is vérlázítónak találta.

A férfi ollóra cserélte a borotvát, és a hajvágáshoz látott. Reacher nem foglalkozott vele, inkább a táblázatot nézegette. A huszonnégyféle hajviseletet. Sorra végigvette őket, csak a szeme mozgott. Alaposan tanulmányozta őket, az egyszerűtől a skála másik végéig, a fantasztikusan bonyolult, divatos hajkölteményig.

Aztán megint a punk frizurára nézett.

– Mit gondol? – kérdezte a fodrász.

– Miről?

– Az új frizurájáról.

Reacher a tükörbe nézett.

– Ez már kész van?

– Miért, nem úgy látja?

– Nem úgy fest, mint ami most lett levágva.

– Pontosan erről van szó – felelte a fodrász. – A legjobb hajvágás úgy néz ki, mintha egy héttel ezelőtt készült volna.

– Szóval most kifizetek öt dollárt egy olyan hajvágásért, ami úgy néz ki, mintha már le is lenne nőve?

– Ez egy szalon. Én művész vagyok.

Reacher nem felelt semmit.

Megint a punk frizurára nézett.

Aztán a zsebébe nyúlt, átadta az öt dollárt, és megkérdezte:

– Van telefonja?

A férfi a falra mutatott. Egy régi Ma Bell, érmés, fém telefonkészülék. Inkább benzinkutaknál szoktak ilyet felszerelni, de a dekorációs erőfeszítésért mindenképpen járt volna néhány pont.

– Működik is? – kérdezte Reacher.

– Hát persze! Ez Németország. Áthuzalozták a belsejét, és rendes telefonná alakították.

Reacher felhívta a Griezman névjegykártyáján található számot, amelyet az ujjlenyomat mellé tett a borítékba. A telefon tényleg működött, rögtön adott vonalat. Ez Németország.

Griezman felvette.

– Maga és én csak egyszerű nyomozók vagyunk, és reménykedünk abban, hogy időnként szívességeket tehetünk egymásnak – kezdte Reacher.

– Szóval meg fogja nézni az ujjlenyomatot – mondta Griezman.

– Ha maga is megtesz nekem valamit.

– Mi lenne az?

– Ami azt illeti, két dologról lenne szó. Állítson pár autós-rádiós megfigyelőt a kocsmához, ahová Klopp jár. Figyeljék, hogy nem bukkan-e fel a fantomképes fickó. De ne keltsenek feltűnést.

– És még?

– Van egy lakás, ötutcányira onnan. Oda is ugyanez kellene, emberek autókban, rádióval. Ne szúrjanak szemet. Előbb vagy utóbb meg fog jelenni egy szaúdi srác. Egy ideig ott marad a lakásban, aztán kijön, és elmegy egy találkára. Tudnom kell, hová megy. Azonnal szóljanak, ha látják.

– Ehhez sok ember és sok autó kell.

– Ez itt Európa. Ugyan mi másra kellenének az emberek?

– Mikor akarja mindezt?

– Most azonnal.

– Az lehetetlen. Idő kell, hogy megszervezzem.

– Akarja, hogy ellenőrizzem az ujjlenyomatot, vagy sem?

Griezman egy másodpercig hallgatott, aztán igennel felelt. Kissé lelkesebben, mint amire Reacher számított. Úgy tűnt, fontos neki, hogy a csoportja jól teljesítsen, és büszke volt rájuk. Nagyon szerette volna lezárni ezt az ügyet.

– Ha mindent elkövet, amit csak tud, hogy segítsen nekem, akkor én is mindent elkövetek, hogy segítsek magának – mondta Reacher.

– Rendben – felelte Griezman.

Aztán Reacher a hotel recepciójára telefonált, és Neagley-t kérte. A szobájában volt.

– Szükségem lesz Orozcóra, most rögtön. Öt perccel utána találkoznunk kell Sinclairrel.

– Ő is épp téged keres. Valamit el akar neked mondani.

– Mit?

– Azt nem tudom. Valamit, amit Vanderbilt derített ki. Nagyon izgatott miatta.

– Mondd meg Orozcónak, hogy az egyik fodrásznál vagyok, a hoteltől háromsaroknyira, és hogy igyekezzen.

– Mit találtál?

– Tudom, ki az amerikai.

18. fejezet

A fodrász kávét főzött, Reacher a székben üldögélt, a férfi pedig a régi Amerikáról őrzött gyermekkori emlékeiről faggatta. Remélve, hogy sikerül megalapozni a hangulatot – gondolta Reacher. Igazság szerint gyakorlatilag az egész gyerekkorát Amerikán kívül töltötte. Egy olyan tengerészgyalogos fia volt, aki a világ minden táján szolgált, Reacher pedig vele ment, a bátyjával meg az anyjával együtt, az egész család folyton úton volt. Jártak a Távol-Keleten, a csendes-óceáni szigeteken, Európában, tucatnyi támaszponton. A régi Amerika mindig csak egy mítosz volt Reacher számára, és ez bizonyos értelemben most kapóra jött neki. Elismételte a fodrásznak ugyanazt a halandzsát, amit régen ő is úgy szeretett hallgatni: rágógumi-automaták és szárnyas Cadillacek, végtelen napsütés, autósmozik, görkorcsolyás pincérnők, sajtburger és hideg, zöld üveges Coca-Cola, baseballközvetítés a recsegő rádión Kansas Cityből. A fodrász arcán egyre szélesebb mosoly terült el, mintha a helyiségben tényleg a tetőfokára hágott volna a hangulat.

Aztán csikorogva lefékezett az üzlet előtt Orozco kocsija, és Reacher kisietett hozzá. Beült az anyósülésre.

– Jó a séród – jegyezte meg Orozco.

Reacher beletúrt a hajába.

– Látszik bármi is?

– Remekül kiemeli az arccsontodat. A nők bukni fognak rád.

Reacher elővette a Griezmantól kapott borítékot.

– Szeretném, ha utánanéznél ennek az ujjlenyomatnak.

– Hol?

– Gyalogság, haditengerészet, légierő, tengerészgyalogság. De nagyon csendben és diszkréten.

– Miért, mi történt?

– Megöltek egy prostit. A helyi zsaruk szerint ez a gyilkos ujjlenyomata.

– Van bármi okuk azt hinni, hogy amerikai katona az elkövető?

– A világon semmi, de megígértem nekik, hogy segítek. Én is egy szívességet akarok kérni tőlük.

– Ezt nem tehetjük meg.

– Azért mondom, hogy szép csendben intézd. Csak te láthatod az eredményt, meg én. Aztán már az én dolgom, hogy mit teszek vele.

– Erre valamiért a hadbíróság szó ugrott be elsőként...

– Ilyesmi még sosem fordult elő.

Orozco egy hosszú pillanatig némán ült. Aztán átvette a borítékot, de továbbra sem mondott semmit. Nem tett ígéretet. Már az elejétől úgy kell intézni mindent, hogy aztán le lehessen tagadni. Reacher kiszállt, Orozco pedig elhajtott. Reacher sietve visszaindult a szállodába.

Ismét Sinclair szobájában találkoztak. A nagy hír az volt, hogy Vanderbilten erőt vett a kezdeményezőkészség, és elvitte az átfaxolt fantomképet Fort Myerbe, hogy megmutassa Bartley-nak. Annak az alezredesnek, aki nem volt hajlandó elárulni, hol volt a kérdéses napon. Aki kiszipkázta a tőkét a családi házukból a mit sem sejtő felesége orra elől, a készülő válás miatt. Bartley felismerte a fantomképen látható alakot. Azt mondta, látta őt a zürichi reptéren. Az utolsó előtti útja alkalmával. Ugyanazzal a géppel repültek vissza Hamburgba. Ez pontosan két héttel az első találka előtt történt. A férfinál volt egy fényes felületű, többzsebes mappa, a borítóján egy bank emblémájával. Az a fajta, amit akkor adnak, ha számlát nyit az ember. Az alezredesnek is volt ilyen, egy évvel korábbról, amikor kibérelte a széfet.

– Ez persze még nem döntő erejű információ – mondta Sinclair.

– De sokat sejtet – vélekedett Reacher. – Klopp látta a fickót, sőt Bartley is. Szerintem a fantomkép nagyon jól sikerült. – Elővette a saját példányát, és széthajtogatta. Egyenes homlok, kiálló járomcsontok, mélyen ülő szempár. A jellegzetes haj. Olyan színű, mint a nyári széna vagy a szalma. Oldalt átlagos hosszúságú haj, mondta Klopp, de a feje tetején hosszú és hullámos, divatos frizura. Mint Elvis Presley-é.

– Hogy lehet ilyen frizurája valakinek? – kérdezte Reacher.

– Gondolom, előbb mindenütt aránylag hosszúra meg kell növeszteni, aztán megmondja a fodrásznak, hogy milyen formára vágja.

– Vagy a kiindulási alap egy punk kakastaréj volt, amit hagyott megnőni. Négy hónappal később oldalt rendes hosszúságú lesz a haja, a tetején viszont hosszabb, mert ott eleve hosszabb is volt. Eleinte sapkát hord, hogy ne nézzen ki túl furcsán, hogy felül máshogy néz ki a haja.

– Egy baseballsapkát, az elején piros csillaggal – tette hozzá Neagley.

– Talán a Houston Astros csapata lehet, mert az illető texasi. Wiley-nak hívják, és négy hónapja kisétált az egyik légvédelmi egység szállásáról, innen több száz kilométerre.

Sinclair hallgatott.

– Aztán beszerzett egy új útlevelet, hogy ne kelljen a sajátját használnia – vette át a szót Neagley. – Vagyis a katonai rendőrség sosem fogja megtalálni.

– Ezek azért elég merész következtetések, mindössze egy frizurára alapozva – jegyezte meg Sinclair.

– Kérje ki Wiley személyi aktáját, és mutassák meg a fényképét Kloppnak – javasolta a nőnek Reacher.

Ebben a pillanatban az új futár éppen bekopogott a lakás ajtaján. Életében először tett ilyet. Életében először látott lakásajtót. De tudta, milyen érzés lesz. Betanították neki. Mintha nagyon sokáig kellene várakoznia, de valójában csak öt másodperc telik el. Mindenről kioktatták. Busszal ment a városba, életében először. Most először látott aszfaltozott utakat. De mivel hosszú órákon át hallgatta mások beszámolóit, tudta, mit kell tennie. Felkészült mindenre. Nem rítt ki a tömegből. Egyszer-kétszer megbotlott, de ez minden megfáradt, messziről jött utazóval előfordul. A tökéletesség sokkal jobban szemet szúrna.

Egy, kettő, három, négy, öt.

Nyílt az ajtó.

Egy fiatal szaúdi fiú állt az ajtórésben.

– Maga kicsoda?

– Menedéket és szállást keresek – mondta a futár. – A hitünk megköveteli, hogy segítsünk az úton lévőknek. Ahogy a felettünk állók is, akik részt vesznek ebben a vállalkozásban.

– Jöjjön be – mondta a szaúdi.

Becsukta az ajtót a nő után, aztán megtorpant.

– Várjunk egy percet! Komolyan magát küldték?

Az új futárnak ezt a választ is betanították.

– Igen, komolyan. A magasabbik felel a stratégiáért, a kövér meg a részletekért. Ez esetben olyan futárt alkalmaznak, akire női mivolta miatt senki sem gyanakodna.

– A kövér?

– Aki a bal oldalon szokott ülni. Mindig több légy döngi körül.

A nőt mindenre betanították.

– Oké – bólintott a szaúdi. – Ejha! Persze mindig is tudtuk, hogy ez az ügy nagyon fontos.

– De honnan? – kérdezte a nő. Ez volt az első lakás, ahol életében megfordult, de nem az első alkalom, hogy olyan helyzetbe keveredett, ahol jó eséllyel számíthatott arra, hogy egy kétkulacsos emberrel vagy árulóval hozza össze az élet. Törzsi közösségből származott. – Honnan tudják, hogy ez fontos?

A fiú nem felelt.

– Az első futár elmondta?

– Az árat említette.

– Ő már halott. Megölték. Engem küldtek helyette. Azt mondták, ne is kérdezzem az árat. Nem akarják, hogy bárki is tudja. Úgyhogy jobb lenne, ha maga is elfelejtené, amilyen hamar csak lehet.

– Meddig marad?

– Nem sokáig.

– Elég szűkösen vagyunk itt.

– A nagy küzdelem nagy áldozatokat kíván. De ne legyen túl ambiciózus. Azt hallottam, az elődömet egy kalapáccsal verték agyon. Magával is megtörténhet, ha én azt mondom. Vagy ha nem térek vissza innen.

A nőt mindenre betanították.

Sinclair megtette, amire Reacher kérte. Kinyitotta a bezárt bőröndjét, és elővett egy telefont, amely még a világ legelső mobiltelefonjánál is rondábban festett. Akkora volt, mint egy tégla.

– Műholdas telefon – magyarázta. – Védett vonallal. Az irodámhoz.

Nyomogatta a gombokat, megvárta a pittyegő hangokat, aztán beleszólt:

– Egy közlegény személyi aktáját kérem a hadseregtől, Wiley a neve, a keresztnevét nem tudjuk, négy hónapja engedély nélküli eltávon van egy németországi légi támaszpontról. Ide kérem, Hamburgba, nagyon sürgős.

Aztán letette a telefont.

A Nemzetbiztonsági Tanács, ahol a királyság minden kulcsát őrzik.

Ekkor kopogtak az ajtón.

A másodperc töredékéig egy észszerűtlen gondolat futott át Reacher agyán: A mindenit, ez aztán tényleg gyors volt.

De nem az aktát hozták.

Nyílt az ajtó, és egy férfi lépett be rajta. Sietős, elfoglalt, hatvanas éveiben járó, átlagos testalkatú, szürke öltönyben, a nadrágján szoros öv, az arca meleg és barátságos, rózsaszín és kerek. Áradt belőle az energia, és mosoly játszott az ajkán. Olyasvalaki benyomását keltette, aki mindent elintéz, és ehhez nem rest bevetni a sármját is. Mint egy eladó, aki valami bonyolult dolgot árusít. Mondjuk pénzügyi eszközöket vagy Rolls-Royce-t.

– Elnézést – mentegetőzött a férfi, csak Sinclairnek címezve a mondandóját. – Nem tudtam, hogy társasága van.

Amerikai volt, régimódi, tipikus jenki kiejtéssel beszélt.

Senki sem szólalt meg.

Végül Sinclair azt mondta:

– Elnézést, hadd mutassam be Mr. Rob Bishopot. Frances Neagley őrmester és Jack Reacher őrnagy az amerikai hadseregtől. Mr. Bishop a hamburgi CIA-kirendeltség feje.

– Épp erre jártam autóval, az egyik párhuzamos utcán – mondta Bishop. – Ahová a szaúdi hálószobaablaka néz. Odébb tette a lámpát az ablakpárkányon.

19. fejezet

Bishop nem engedte, hogy maguk is szemügyre vegyék mindezt. Azt mondta, elhajtott arra, aztán rögtön visszafordult, és még egyszer – valójában a kelleténél eggyel többször – ellenőrizte a látottakat. De kénytelen volt még egyszer így tenni, mert úgy látta, valami nem stimmelt. Egy harmadik fordulót azonban semmiképp sem engedhetett meg. Tudta, melyik ablakot kell nézni, de a többiek nem. Lassan kellene elaraszolniuk a ház előtt, és oda kellene mutatnia. Ha háromszor egymás után elhajt ugyanaz az autó, ráadásul jó lassan, miközben négyen nyújtogatják a nyakukat, az túlságosan feltűnő lenne. Szó sem lehet róla. Nem kockázathatják meg.

– És mi nem stimmelt? – kérdezte Reacher.

– Úgy volt, hogy a srác a párkány széléről középre tolja a lámpát, de csak a negyedéig mozdította el. Még elég messzire van a közepétől. Ez nem pontosan a megbeszélt jel.

– És ez mit jelenthet?

– Három dolgot. Az első lehetőség az, hogy csak fél másodperce volt, épp csak beugrott a szobába. A második az, hogy úgy érezte, ha teljesen középre tolja, az túlságosan feltűnő lenne. Valaki észreveheti. Ki törődik azzal, hol a lámpa, amikor felbukkan az egyik régi barátja? Végül is nem lakberendezők. Máson jár az eszük. Lehet, hogy rossz ötlet volt ez az egész.

– Nem telefonált?

– Feltehetően most nem tudja megoldani. Nyilván mind ott vannak. Tudják, nagyon izgatottak az ügy miatt.

– És mi a harmadik lehetőség?

– Hogy valamit próbál a tudtunkra adni.

– De mit?

– Valami megváltozott. Közbejött egy új tényező. Mintha azt akarná mondani, meg is történt a dolog, meg nem is. Mondjuk a futár itt van Hamburgban, de a találka máshol lesz. Lehet, hogy azt adta a tudtukra, hogy tovább kell mennie vonattal Brémába vagy Berlinbe. Talán a vonaton találkoznak. Ez okos húzás lenne. Véletlenül összefutnak, és beszélnek egy percet. De az is lehet, hogy valami egészen másról van szó.

– Negyvennyolc óránk van, hogy kiderítsük – mondta Sinclair.

– Ha tartják magukat az eddigi menetrendhez – jegyezte meg Neagley. – Lehet, hogy nem. Olyan ez, mint a szerencsejáték, csak tippelhetünk. Az utazást el is halaszthatják. Gondolom, jó néhányszor át kellett szállniuk, harmadik világbeli országokban is. Nyilván gondoskodnak róla, hogy legyen bőven idejük. Ha a repülők időben indulnak, akkor két napot kell várniuk a találkozóra. De ha mondjuk késik a gép, akkor akár rögtön mehetnek is a találkára. Illetve a kettő között bármi megtörténhet. Én így gondolnám.

– Meg kell figyeltetnünk a házat – mondta Bishop.

– Azt nem lehet – felelte Sinclair. – Nem vállalhatunk ekkora kockázatot.

– Vakok vagyunk, ha nem tesszük meg. Elszalasztunk egy holtbiztos esélyt, hogy elkapjuk a fickót.

Reacher Bishopra pillantott. Egy váratlan szövetséges.

– A jövőre is gondolnunk kell – mondta Sinclair.

– Az majd akkor lesz, ez viszont most van.

– Akkor sem tehetjük meg – ismételte meg Sinclair.

– Már folyamatban van a dolog – szólt közbe Reacher.

– Micsoda?

– Griezman főfelügyelő beleegyezett, hogy figyelteti a házat. Kocsikban ülő, civil ruhás nyomozókkal. Elég jól csinálják. Láttuk őket munka közben. Vagyis jobban mondva: nem láttuk.

Sinclair elsápadt. Reacher azt gyanította, leginkább dühében.

– Mikor kezdenek?

– Talán ma délután. Attól függ, Griezmannak hogyan sikerül megoldania az időbeosztást.

– És miért vállalja?

– Mert megkértem rá.

– És mit ad ezért cserébe?

– Utánanézek az ujjlenyomatnak.

– Őrnagy, beszélnem kell önnel – mondta Sinclair.

– Most is beszélünk.

– Négyszemközt.

– Használják az én szobámat – javasolta Neagley. – Innen nem fogjuk hallani.

Odadobta a kulcsát, lágy mozdulattal, alulról fölfelé ívelten. Sinclair fél kézzel, gond nélkül elkapta.

– Kövessen – mondta.

Reacher a nő után indult. Végigmentek a folyosón, Neagley szobájához. Sinclair bement, egészen az ablakig elsétált, aztán megfordult, hogy hátulról essen rá a fény.

Magasabb az átlagnál, de nem szélesebb.

Fekete ruha, gyöngysor, fekete nejlonharisnya, elegáns cipő.

Nyílt tekintet, az ujjaival megfésült, lazán hullámos haj.

Jól festett.

– Nem engedelmeskedett az egyik parancsnak – mondta.

– Nem emlékszem bármiféle parancsra – felelte Reacher. – Nem sokra emlékszem azon kívül, hogy a nemzetbiztonsági tanácsadó azt mondta, bármit megkaphatunk, amire szükségünk van. És ez éppen az az eset. Egy évet is megspórolhatunk vele. Enélkül nem tehetünk mást, mint hogy egy átlagos embervadászatot indítunk egy olyan fickó után, aki négy hónapja eltűnt, és van egy vadonatúj külföldi útlevele. De úgy is megoldhatjuk, hogy egy szaúdi srác a rózsaszín pólójában és a hegyes orrú cipőjében egyenesen odavezethet hozzá. Itt és most. Ki az, aki nem ezt a lehetőséget választaná? A jövő nem sokat jelent, ha nem érjük meg.

– Szóval megszegte a törvényt, de csak azért, mert úgy gondolta, jó oka van rá. Ezzel mindenki így van. Rengeteg jó ok van, túlságosan is sok. Ezért van egy speciális szervezetünk, hogy az egymásnak ellentmondó okok között jól tudjunk dönteni. A szervezetet úgy hívják, hogy Nemzetbiztonsági Tanács. Mindent mérlegelünk, eldöntjük, mi a legfontosabb, és mi kevésbé az. Egyévnyi kőkemény munkánkat tette ezzel tönkre, őrnagy. Le kellene mondania, még mielőtt pont kerül az akció utáni jelentés végére. Biztos, hogy jobban járna.

– Oké – bólintott Reacher. – Majd lemondok, ha rosszul sül el a dolog.

– Továbbá lábbal tiport negyven évre visszamenőleg minden jogi precedenst, amely azt taglalta, melyik adatbázisok titkosak, és melyek nem. Ez önmagában okot ad arra, hogy hadbíróság elé állítsák. Ez szövetségi bűncselekmény.

– Oké – bólintott Reacher. – Ha rosszul sül el a dolog, majd bűnösnek vallom magam.

– Akárhogy sül el ez az eset, maga mindenképp bűnös.

– Ez nem így működik. Ha jól sül el, akkor kapok egy Becsületrendet.

– Most viccel?

– Nem, hazardírozok. És ez idáig én állok nyerésre. A futár visszatért Hamburgba. Ennek egy a tízhez volt az esélye, a legjobb esetben is. De bejött. Meg kellene lovagolnunk ezt a hullámot, hogy folytatódjon a nyerőszéria. Griezman rendben van. Nem fogja lebuktatni a védett lakást. A fiúk, akik ott laknak, nagyon elbizakodottak. Egyáltalán nem figyelnek. Van egy lakótársuk, aki tikos telefonbeszélgetéseket folytat, titkos üzeneteket hagy ott az előre megbeszélt helyeken, ok nélkül sétálgat a parkban, és semmi sem tűnt fel nekik. Miért vennének észre egy száz méterrel odébb parkoló autót?

Sinclair bosszúsan legyintett, mintha Reacher nem értené a lényeget.

– Az ujjlenyomatügy nagyon komoly. Jogilag és politikailag is. Ezt senki sem tudja eltussolni.

– Higgye el, nagyon gondosan válogattam meg a szavaimat, amikor ígéretet tettem. Utánanézhetek az ujjlenyomatnak. Ennyi. Azt egy szóval sem mondtam, hogy az eredményt meg is osztom velük. Ez átverés, persze, de hát isten hozta őket a bajnokok ligájában. A magamfajtáknak mindig ugyanazt a kockázatot kell vállalnia. A kecske is jóllakjon, és a káposzta is megmaradjon. Ha pedig a végén minden jól sül el, akkor mindenkinek megbocsátanak.

– És ha mégsem?

– Mindig nyitott vagyok az újdonságokra.

Sinclair nem válaszolt.

Reacher folytatta:

– Ha rosszul sül el, akkor feladhat. Tanúskodhat a hadbíróságon. Ezt megértem. Nagyon készségesen meg is fogja tenni. Ezt is megértem. Maga a parancsnokunk, de nem helyesli, amit teszünk. Nem ez az első alkalom, hogy ilyesféle játékot űzök. Nem rovom fel magának.

– És ha jól sül el?

– Akkor nem fog feladni, és nem kerülök hadbíróság elé. Maga kap az aktájába egy elismerést, én meg egy újabb kitüntetést.

– És melyik a valószínűbb?

– Őszinte választ akar?

– Mindig.

– Vehetjük úgy, hogy már nyertünk is. Egy engedély nélkül eltávozott katonáról van szó, és ugyanabban a városban vagyunk, ahol ő. A markomban van.

– Maga mindig ilyen magabiztos?

– Régebben az voltam.

– És most?

– Most még inkább.

– Viszonya van az őrmesterével?

– Nem. Az nem lenne helyes. És általában nem nézik jó szemmel. Főleg ő nem.

– Odavan magáért.

– Jól kijövünk egymással mint barátok és kollégák.

Sinclair erre semmit sem felelt.

Kopogtak az ajtón. Neagley lehet az – gondolta Reacher. – Ellenőrizni akarja, hogy Sinclair megölt-e már. Vagy Bishop szeretné tudni, hogy kinyírtam-e Sinclairt. Reacher ajtót nyitott, félrehúzódva, hogy ne tudjanak rálőni.

A megszokás hatalma.

Nem Neagley volt az, és nem is Bishop.

Egy fiatal amerikai férfi lépett be az ajtón, konfekcióöltönyben és a Brooks Brothers áruházban vett nyakkendőben. Egy cipzáros irattartó tasak volt a kezében. A méretéből és a merevségéből úgy tűnt, egy-két centiméter vastag paksaméta lehet benne.

– Dr. Sinclairnek hoztam, a konzulátusról. Az irat, amit kért.

Ez aztán tényleg gyors volt.

Reacher átvette a tasakot, és átnyújtotta Sinclairnek. Az öltönyös fiatalember lesétált a lépcsőn, Reacher és Sinclair pedig visszamentek a nő szobájába, ahol a többiek várták őket.

Sinclair elhúzta a cipzárt. Reacher orrát megcsapta a még meleg fénymásolópapír szaga. Egy sor telefonhívást bonyolíthattak le, aztán valahonnan szupersebességgel, digitálisan elküldték az anyagot – vagy otthonról, a személyzeti parancsnokságról, vagy talán Stuttgartból –, közvetlenül a hamburgi konzulátusra, ahol a gépezet elvégezte a gyors munkát, a Brooks Brothers nyakkendős fiatal attasé kikapdosta a fénymásolóból kicsusszanó lapokat, összeszedte, és a cipzáras irattartóba tette, aztán fogott egy taxit. A Nemzetbiztonsági Tanács. Még a hadsereg sajtóosztályánál is gyorsabb.

A lapok még ropogósak voltak, egy katonai személyi akta másolatai. Horace Wiley (második keresztneve nincs), harmincöt éves, és a texasi Sugarlandből származik. Az első hároméves szolgálati ideje vége felé jár. Százhetvenhárom centi, vékony testalkatú. Mint egy hosszútávfutó.

A második lapon szerepelt a fényképe. Gemkapoccsal rögzítették a jobb felső sarokhoz. Nem kis, útlevélkép méretű felvétel volt, mint régen, hanem nagyobb, talán megvolt ötször nyolc centis is. A fénymásolás miatt kiégtek a csúcsfények, olyanná lettek, akár a neonfény, a sötétebb részek pedig elmosódtak. A gemkapocs másolata is ott virított a lapon, mintha csak odarajzolták volna.

A képen a keresett férfi volt látható.

A fénymásolás okozta tökéletlenségek miatt a fotó úgy hatott, mint egy szénrajz. Vagy mint egy ceruzarajz. Pontosan ugyanolyan volt, mint a fantomkép. Ugyanaz a férfi nézett velük farkasszemet a lapról. Minden kétséget kizáróan ő volt az. Egyenes homlok, kiálló járomcsont, mélyen ülő szempár. Az orra vékony. Az orcáján az orrával párhuzamosan futó, mély barázda. Az álla megfeszül, mintha összeszorítaná a fogsorát. A szája, akár egy keskeny hasíték, teljesen kifejezéstelen.

Csak a haja volt más. A fénykép három évvel ezelőtt készült. Amikor még a seregbe jelentkezett, Horace Wiley-nak teljesen átlagos, rövid, nem éppen a nagyvárosiakra jellemző frizurája volt. Tökéletesen megfelelt a hadsereg 670-3-2-es szabálypontjának. Az extrém, excentrikus és túl divatos hajviseletre csak később tért át.

– Majd megmutatjuk a fényképet Mr. Kloppnak – mondta Sinclair. – De valóban semmi kétség. Gratulálok, őrnagy. És magának is, őrmester. Kiváló munka volt. Kétszázezer ember volt a kiindulási alap.

– Csak azért sikerült, mert valaki ostoba feljegyzést készített egy ostoba kis telefonhívásról, ami túlélte a bürokrácia hét különböző szintjét, és végül eljutott az Egyesült Államok kormányához. Ahol mindig próbáljuk csökkenteni a papírmunkát. Lehet, hogy ezt nem ártana átgondolnunk.

– És most mi lesz?

– Várunk. Arra, hogy egy rózsaszín pólót és hegyes orrú cipőt viselő, szaúdi srác elmenjen otthonról sétálni.

20. fejezet

Wiley úgy tervezte, hogy Sugar Landnek nevezi majd az új ranchát. Vagy Sugarlandnek, egybeírva. Nem mintha cukorrépát akarna termeszteni. Arrafelé marhát tenyésztenek. Neki lesz a világon a legnagyobb csordája. És a legjobb. De előbb ki kell találnia, milyen név álljon a kapu fölött, kovácsoltvasból. Talán nagy, piros betűkkel. Sugar Land – ez jól festene. Csupa nagybetűvel. Vagy egy szóban, Sugarland. Amolyan személyes kis mementó lenne a régi ambícióiról. Egykor régen megpróbált Sugar Landben befutni és sikeressé válni. De az egy kemény város. Most viszont itt a lehetőség, hogy a saját megyéjénél negyvenszer nagyobb terület birtokosa legyen.

Eddig minden simán ment.

Olyan ez, mint a zuhanás. Eleinte küzdött ellene, de aztán megadta magát neki. Aztán még gyorsabban kezdett zuhanni. Minden felgyorsult körülötte. Ezért is készült el túlságosan korán. Várta a találkozót. Úgy érezte, nem árt felkészülni. Főleg most. A végjáték nagyon gyorsan fog lezajlani. Ez mindig így van.

Reacher Sinclair jelenlétében felhívta Griezmant, és kihangosította a telefont. Megadta neki Wiley nevét, majd elmondta, hogy ő szerepel a fantomképen, és hogy úgy tudják, a futár már megérkezett. Aztán újra egyeztették a különféle protokollokat, hogy Griezman miként fog jelezni, ha történt valami. Reacher mindenekelőtt arra kérte, hogy legyenek nagyon óvatosak a lakás környékén, de azért ne túlságosan, nehogy esetleg elszalasszanak valamit. Nehéz feladat volt ez, de úgy tűnt, Griezman megoldja. Egyetértett vele minden felvetett kérdésben. Meggyőzően beszélt. Reacher látta, hogy Sinclair is megnyugszik kissé. Aztán a nő ránézett, egyenesen a szemébe. Reacher nem volt egészen biztos abban, hogy mit is akar ez jelenteni. Vagy félig helyeslőleg nézett rá, mert rájött, hogy az őrült terv végül talán mégiscsak beválik, vagy félig rosszallóan, mert ezzel őt is a cinkosává tette.

Bishop ezután visszament a konzulátusra, Reacher és Neagley pedig otthagyták Sinclairt, és átmentek Reacher szobájába, hogy az elejétől a végéig áttanulmányozzák Wiley aktáját. Az első kérdés az volt, hogy vajon miért várt harminckét éves koráig, hogy belépjen a seregbe. Ez rögtön szemet szúrt. A toborzó nem jegyzett fel semmit. Nem tudtak rá magyarázatot adni. Neagley felhívta Waterman emberét, Landryt McLeanben, és arra kérte, hogy nézzenek utána a fickónak. Mind a harminckét évnek, a születése napjától egészen addig, amíg magára nem öltötte a sötétzöld egyenruhát. Kell, hogy legyen valami oka annak, hogy miért ilyen későn jutott erre a döntésre.

Bár újoncként idősnek számított, Wiley korai pályafutása teljesen átlagosnak tűnt. Minden gond nélkül átesett az alapkiképzésen, vagyis alkalmasnak bizonyult, és a fizikai állóképessége is megvolt hozzá. Tizedes lett belőle, de ehhez az is elég, ha valaki él és mozog, és belépett a hadseregbe. Fort Sillbe küldték, tüzérségi képzésre, hogy felmérjék, mire képes. A kiképzés után Németországba került az egyik légvédelmi századdal.

– Szinte látom magam előtt – jegyezte meg Neagley.

Reacher bólintott, mert ő is erre gondolt. Az akta tárgyilagos feljegyzései nem csupán papírra vetett szavak voltak – jóval többek annál. Olyanok, akár egy baseballmeccs ponttáblázata. Az egész történet kirajzolódott belőle. Ez történt, majd pedig az. A tüzérségi kiképzés volt a fontos fordulópont. Oda nem küldenek tökfejeket. Wiley nyilván elfogadható katonának bizonyult. Az alapkiképzés után talán a csoportja legjobbjai között végezhetett. Nem elit egységbe való harcos, de a felettese talán meglátta a benne rejlő lehetőségeket. Egyes parancsnokok bizonyos babonák alapján osztályozzák az embereket. Így például azt mondják, hogy balkezesekből nem lehet jó mesterlövész. Vagy az alacsony, szikáran izmos katonák tüzérnek valók és így tovább. Mindenesetre nála bevált a dolog. Wiley rögtön megtalálta a helyét, bár nyilván nem volt könnyű dolga. A Chaparral légvédelmi rakéta igen furcsa szerkezet. Ahhoz, hogy működésbe hozhassák, meg kell állniuk a szállító járművel, és voltaképp újra összerakni az egész szerkezetet. Aztán összepakolni, továbbhajtani, és elölről kezdeni mindent. A legénységnek olajozottan kell együttműködnie, mint egy NASCAR-versenyző csapatának a bokszban. Agyonkoreografált, mint egy balettelőadás, a másodperc tizedrészéig minden teendőt pontosan beosztanak. Márpedig ennyi idő elég arra, hogy egy feléjük tartó repülőgép közel érjen. A legkifinomultabb csapatmunkára van szükség. Szinte olyan, mint egy korlátgyakorlat. És Wiley megérdemelten került ebbe a csapatba. Lehet, hogy az ő esetében tényleg az előnyére vált a viszonylag alacsony és szikár testalkata. Kompetens katona volt, efelől semmi kétség. Ezzel azonban zsákutcába is futott a karrierje. Három évvel később még mindig tizedesként szolgált. A páncélosokhoz már nem kellettek új emberek, az egykori frontvonal már rég a múlté volt.

Vajon ez meglepetésként érte?

– Amikor négy hónappal ezelőtt eltűnt, az ottani katonai rendőrök kikérdezték a bajtársait? – kérdezte Reacher.

Neagley bólintott.

– Már elkértem a vallomásaikról készített jegyzőkönyvet.

– Vajon mit árulhat Wiley?

Neagley nem felelt a kérdésre, csak annyit mondott:

– Sinclair nagyon dühös volt?

– Kevésbé, mint amennyire lehetett volna. A védett lakásnak annyi.

– Miért? Griezman nem fog cserben hagyni.

– Én is ezt mondtam Sinclairnek. De nem sikerült meggyőznöm. És később rá is jöttem, miért. A védett lakásnak tulajdonképp abban a pillanatban annyi lett, hogy Griezman hallott róla. Ez ilyen egyszerű. Már nem csak a mi titkunk. Biztos, hogy Sinclair is erre gondolt. Meg tudom érteni. Griezman előbb-utóbb továbbadja az információt a hírszerzésüknek. Ez a szokásos munkamódszere, és egyébként a kötelessége is. Úgyhogy akkor már a németek is bele akarnak majd folyni. Ez az ő felségterületük. Túl sokan fognak ott bábáskodni. Hamarosan kettős sorban parkolnak majd az utcában a megfigyelőautók. Az én hibám.

– Hacsak el nem kapjuk a fickót.

– Én is ezt mondtam neki. De az ő bajára ez nem gyógyír. Akár győzünk, akár veszítünk, a németek már tudni fognak a védett lakásról.

– Előbb vagy utóbb úgyis elmondtuk volna nekik. Jövőre vagy az után. Ez a szarság nemzetközi méretűvé nő majd, nekem elhiheted. Nyakig ülünk majd a kooperációban. Te egy kicsit korábban hoztad működésbe a gépezetet, ennyi az egész.

– Sinclair azt mondta, az ujjlenyomatügy rosszabb. Ez szövetségi bűncselekmény.

– Erre is ugyanaz áll. Ha elkapjuk a fickót, akkor jók vagyunk.

– Vagy ha átverem Griezmant. Csak úgy elfogadom a szívességet, megtudom, mire jutottak, és nem adok semmit cserébe.

– Sinclair erre kért?

– Nem, én vetettem fel. Annyit mondtam Griezmannak, hogy utánanézhetek az ujjlenyomatnak, ez minden. És vajon miért fogalmaztam így?

– Tudat alatt hagyni akartál magadnak egy kis mozgásteret.

– Nem mondanám, hogy büszke vagyok rá.

– Ha börtönbe kellene menned, annak jobban örülnél?

– Griezman egy gyilkossági ügyben nyomoz, és van egy ujjlenyomata. Mégis mit kellene tennem?

– Hogy képzelted, mihez kezdesz majd?

– Azt hiszem, úgy, hogy ha nem találok semmit, akkor megmondom neki, ha meg igen, akkor talán megtartom magamnak. Gondoltam, elintézhetném én magam a fickót. Így mindenki jól jár, én pedig nem szegem meg a törvényt. Aminek a magam részéről örülnék, mert nekem tetszik ez a törvény. Nem árt, ha van befolyásunk arra, hogy az embereink bíróság elé kerülnek-e egy idegen országban és jogrendszerben. Szóval, két dologban is rossz ítéletet hoztam.

– Miért?

– Az ár miatt. Százmillió dollár. Állandóan ezt látom magam előtt. Ez rengeteg pénz. Égető ügy, az biztos. De hagytam, hogy túlságosan lekösse a gondolataimat. Képtelen vagyok másra gondolni.

– Nyilván.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Mit gondolsz, Sinclair miért nem volt annyira dühös, mint amennyire lehetett volna?

– Talán mert a lelke mélyén egyetért velem.

– Nem – rázta meg a fejét Neagley. – Tetszel neki.

– Hol vagyunk, a gimiben?

– Többé-kevésbé.

– Oké – bólintott Reacher.

– Higgy nekem – folytatta Neagley. – Ő McLeanben volt, te meg itt. Most már ő is itt van. Ehhez nem kell atomfizikusnak lenni. A halvány reménysugár jobb a semminél, bármiről legyen is szó. Magányos. Egy óriási házban él a kertvárosban, tök egyedül.

– Ezt honnan tudod?

– Kitaláltam.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy bejönnék neki.

– Ő tetszik neked?

– Ki vagy te, az anyám?

– Jobban tetted volna, ha hallgatsz rá.

– Kire?

– Az anyukádra. Ő francia volt. Ők aztán ismerik a dörgést.

– Most pontosan miről is beszélünk?

Neagley erre már nem válaszolt, mert megcsörrent a telefon. Griezman volt az, Reacher kihangosította. A főfelügyelő elmondta, hogy az emberei már a megfigyelőpontokon vannak, és ettől a perctől kezdve hivatalosan is elindult az akció. A ház előcsarnokából hat lakás nyílik, egy balra, egy jobbra a lépcsőtől, ugyanígy az első, a második és a harmadik emeleten is. A nyilvántartás szerint egy török és egy olasz család is lakik a házban, mindkét családfő diplomata, továbbá három német család, mind jómódúak és középosztálybeliek. Az épület hátsó frontján van egy gazdasági bejárat, azt is fedezik egy autóval, a biztonság kedvéért, de nem valószínű, hogy a lakók használnák. Nem szokás errefelé azon át közlekedni, és ezt az arabok is biztosan tudják. Feltehetően mindent elkövetnek, hogy beilleszkedjenek, és ne keltsenek feltűnést.

– Köszönöm – mondta Reacher. – Akkor jó vadászatot!

– Mit gondol, meddig lesz ránk szükségük? – kérdezte Griezman.

– Negyvennyolc óra, vagy annyi sem.

– Van valami hír az ujjlenyomatról?

Reacher egy pillanatig hallgatott.

– Még nincs.

– Miért tart ilyen sokáig?

– Nemsokára meglesz a válasz.

– Tudom. Én megbízom magában – felelte Griezman.

21. fejezet

A virginiai McLeanben, az Oktatási és Továbbképzési Központban hat órával kevesebbet mutatott az óra, még mindig reggel volt. Waterman és Landry együtt végezték a háttérellenőrzést. Tudták Wiley szolgálati sorszámát, ami manapság megegyezik a társadalombiztosítási azonosító számmal. Ez egy csomó adatbázis ajtaját nyitotta meg előttük. Legelőször az szúrt nekik szemet, hogy a nyolcvanas években négyszer tartóztatták le a Houstontól délnyugatra fekvő, texasi Sugar Landben. De nyilván egyik letartóztatás után sem ítélték el. Ha az első alkalommal rács mögé kerül, akkor nem lett volna alkalma a további három eset elkövetésére. Persze nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél, úgyhogy Landry alaposabban utánanézett a részleteknek. Mind a négy letartóztatás esetén lopott holmikat próbált eladni. Állítólag. Mind a négy eljárást a bizonyítékok hiányában szüntették meg. Az ügyészség nem volt hajlandó vádat emelni ellene. A tanúk vallomásai nagyon bizonytalanok voltak. Valószínűleg azért, mert tényleg nem tudtak semmit, és nem azért, mert megfenyegették vagy befolyásolták volna őket. Wiley szerencsés ember volt. Vagy nagyon dörzsölt. A legutolsó letartóztatása után öt évig egy feljegyzés sem szerepelt róla a bűnügyi nyilvántartásokban. Ezután lépett be a hadseregbe.

– Ezt nem ártana jeleznünk Sinclairnek – javasolta Landry. – Kiderült, hogy a fickó lopott cuccokat szokott árulni. Ez a bevett módszere.

– Csakhogy Reacher azt állítja, nincs a hadseregnél semmi, ami százmillió dollárt érne, és amit ellophatott volna.

– Kell, hogy legyen valami.

– Olyasmi semmiképp, amit egyetlen ember lophatna el, ami hordozható lenne, és amit a barlanglakók is tudnának kezelni.

– Akkor valami titkos információról lehet szó.

– Amihez egy tizedes is hozzáfér?

– Talán azért lépett be a hadseregbe, mert akkora hazafi lenne?

– Vagy az egyik bíró azt tanácsolta neki, hogy tűnjön el a városból, és inkább szolgálja a hazáját. Ez mindenképpen jobb megoldás.

– Mihez képest?

– Ahhoz, hogy egy ötödik menetbe is belemenjen az ügyészséggel. Talán Wiley úgy gondolta, nem kedvezhet neki örökké a szerencse.

– Nincs semmi a feljegyzésekben arról, hogy három évvel ezelőtt is letartóztatták volna.

– Nem is lenne benne. Csak szép csendben megsúgták neki. Elég gyakran megesik ez.

– A kilencvenes éveket írjuk.

– Itt igen, de talán Sugar Landben nem.

– A pasas találkozott a szaúdival. Most újból találkoznak. Kell, hogy legyen rá oka.

Neagley távozott, Reacher pedig egyedül maradt a szobában, mert tudta, hogy Griezman oda telefonál majd először, puszta udvariasságból. Ez nyilvánvaló volt. Egyszerű nyomozó, aki azt reméli, hogy szívességeket kérhet a kollégáitól. Sinclairt csak másodikként értesíti. A telefon azonban csak nem akart megszólalni. Reachernek viszketett a nyaka, mint minden hajvágás után. Levette a pólóját, és kirázta. Aztán teljesen levetkőzött, és megint lezuhanyozott. Az ajtót nyitva hagyta, és ügyelt arra, hogy legalább az egyik fülét szárazon tartsa. A telefon továbbra sem csöngött. Reacher megtörülközött, és felöltözött. Kinézett az ablakon, aztán letelepedett az egyik zöld bársonyhuzatú fotelbe. A telefon továbbra is néma maradt.

Kopogtak az ajtón.

Sinclair volt az.

Magasabb, mint az átlag, de nem szélesebb.

Fekete ruha, kis gyöngysor, fekete nejlonharisnya, elegáns cipő.

Nyílt tekintet és lazán hullámos haj.

– Gondoltam, a legjobb lesz, ha itt várok – mondta. – Feltételezem, Griezman magát hívja majd először.

És nem is ostoba.

– Elnézést kell kérnem – mondta Reacher. – Két hibát is elkövettem. Nem akartam tiszteletlen lenni magával szemben.

– Bejöhetek? – kérdezte a nő.

– Hát persze.

Reacher félreállt az ajtóból, Sinclair pedig elsétált mellette. Reacher orrát megcsapta a nő parfümjének az illata. Sinclair a telefonra nézett, aztán letelepedett ugyanabba a fotelbe, ahol korábban Reacher ült.

– Nem sértődtem meg. Azért bíztuk meg magát ezzel a feladattal, hogy elintézze, amit lehet. Nincs utólagos reklamáció. Tulajdonképpen maga miatt aggódom.

– Miért?

– Teljesen igaza volt. Megkérjük, hogy tegyen meg egyet s mást, és ha jól sül el, akkor miénk a dicsőség, de ha rosszul, akkor maga viszi el a balhét. Ez nem kis teher. Legalább olyan nehéz feladat, mint amit nemrég Boszniában csinált. Az sem lehetett kellemes.

– Tulajdonképpen az volt – mondta Reacher.

– Technikailag kettős gyilkosságot követett el.

– Az első fickó valami szedett-vedett etnikai milícia parancsnoka volt. A másik a helyettese. Csak azért, hogy példát statuáljanak, letartóztattak az ellenséges közösségből egy híres futballistát. A helyi csapat sztárját. Egy radiátor csövéhez bilincselték, és egy kőtörő kalapáccsal eltörték mindkét lábát. Főleg a térdére és a bokájára koncentráltak. Aztán ott hagyták egy órára, hadd gondolkozzon el a jövőjén. Majd becipeltek pár matracot, és odahurcolták a feleségét meg a lányát is. Az egész zászlóalj felsorakozott az ajtónál. A szeme láttára erőszakolták meg őket, és addig folytatták, amíg bele nem haltak. A férfi a radiátorba verte a fejét, úgy próbálta megölni magát, de nem járt sikerrel. A felesége majdnem huszonnégy óráig húzta. A lánya hat órát bírta. Elvérzett. Nyolcéves volt. Két hetembe telt, hogy minden tényt megerősítsek. Láttam a matracokat. Úgyhogy mindent egybevéve egész jó érzés volt meghúzni a ravaszt. Mint amikor kirakja valaki a szemetet a ház elé. Talán önmagában véve nem jó szórakozás, de utána rendesnek és tisztának érzi a garázst, ami mindenképp jóleső érzés.

– Sajnálom.

– Mit?

– Hogy ilyesmik vannak a világban.

– Szokjon hozzá – mondta Reacher. – Ennél csak rosszabb lehet.

– Kaptam egy üzenetet Watermantől. Wiley-t négyszer tartóztatták le, mert lopott holmikat árult. Semmit sem sikerült rábizonyítani, de tudja, hogy megy ez.

– Nagyszerű – mondta Reacher. – És most a seregben van.

– Ahol mindenféle holmi jön-megy a raktárakba, folyamatosan, mert az egykori frontvonal hirtelen megszűnt. Tehát a biztonsági óvintézkedések sem olyanok már, mint régen. Lehet, hogy nehezére esett feladni a régi szokásait.

– De mi lehetett az? Mégis mit lopott el, és mit árult?

Sinclair nem felelt.

A telefon továbbra sem csörrent meg.

Ismét kopogtak az ajtón.

Egy boy volt az.

Vagyis pontosabban egy lány, csinos egyenruhában és kis sapkában. Egy küldeményt hozott fel a hallból, egy egyszerű, fehér borítékot. Nagy alakú volt, címzés nem állt rajta. A mérete és a merevsége alapján úgy tűnt, egy-két centi vastag iratpaksaméta lehet benne.

– Ezt önnek küldték, uram.

– Kitől jött? – kérdezte Reacher.

– Az illető úr nem mondta meg a nevét.

– Hogy nézett ki?

– Nem néztem meg túl jól. Egy átlagos amerikai, gondolom. Nem volt rajta semmi különös.

Orozco egyik embere, gondolta Reacher. Nem maga Orozco. Túl feltűnő lett volna. Talán az őrmestere, aki első alkalommal a kocsiját vezette.

Sosem árt, ha valamit le lehet tagadni.

Reacher átvette a borítékot, majd annyit mondott:

– Köszönöm.

A lány távozott, és lesétált a lépcsőn. Reacher felbontotta a borítékot, és megnézte, mi van benne. Sinclair közvetlenül mellette állt. Reacher érezte a parfümje illatát. Épp csak pár centire húzta ki a lapokat a borítékból, és a hüvelykujjaival átpörgette a paksaméta tetejét. Csupán az első pár sort futotta át minden oldalon. Ismerősnek találta őket. Egy újabb másolat Wiley személyi aktájáról. Teljesen megegyeztek a korábbival, csak ebben a fénymásolóban már majdnem kifogyott a tinta. Egész elmosódottak voltak a betűk.

Horace Wiley nyomai is kezdtek elhalványulni.

– Ki küldte? – kérdezte Sinclair.

– Orozco. Senki más nem tudja, hogy itt vagyok.

– Miért küldene egy újabb másolatot?

– Maga a vezérkari főnökségen keresztül kérte?

– Igen.

– Talán valahogy Orozco fülébe jutott. Meglehet, hogy úgy gondolta, valami nagy ügy lehet. Feltűnhetett neki, hogy ilyen magas szinten pánikolnak egy egyszerű tizedes miatt. Maga Hamburgba kérte az aktát. Talán Orozco előre figyelmeztetni akart. Vagy nekem akart némi előnyt biztosítani. Tudta, hogy én is Hamburgban vagyok, de arról fogalma sem lehetett, hogy már láttam az anyagot.

– A vezérkari főnökségről nem szivárogtatnák ki.

– Akkor talán a stuttgarti főhadiszállásról. Vagy a személyzeti parancsnokságról. Orozco nagyon népszerű. Vidám fickó.

Reacher az ágyra dobta a borítékot. Sinclair még mindig ott állt mellette. Érezte a parfümje illatát. Fekete ruha, kis gyöngysor, elegáns cipő. Nyílt tekintet és lazán hullámos haj.

A telefon nem szólalt meg.

– A várakozás mindig idegessé tesz – jegyezte meg Sinclair.

Reacher hallgatott.

– Nem tudok lazítani.

Reacher tovább hallgatott.

– Maga nem lesz tőle ideges?

De igen – gondolta Reacher. – Most is nagyon ideges vagyok.

– Nem – felelte. – Az nem segít.

– Levágatta a haját.

– Ott ütött szöget a fejembe az ötlet Wiley-ról. A fodrász kifüggesztett egy képet, amin különböző frizurák voltak láthatók.

– Nagyon jó munkát végzett a fodrász.

– Remélem is. Legombolt rólam öt dollárt.

– Az nem is sok.

– Gondolja?

– Ki kellene próbálnia azt a helyet, ahová én járok Washingtonban.

– Szerintem a maga frizurája több meló, mint az enyém.

Sinclair nem válaszolt.

Csak bámult rá.

– Szabad? – kérdezte Reacher.

Sinclair nem válaszolt. Reacher felemelte a kezét, és az ujjaival finoman a nő homlokához érve a hajába túrt. A dús tincsek lágyan hullámzottak. Hátrafésülte a nő arcából a haját, az egyik oldalon a füle mögé simította, a másik fele szabadon omlott a vállára.

Jól festett.

Reacher elhúzta a kezét.

– Így szokta megfésülni, igaz?

– Most a másik oldalon is.

Reacher felemelte a másik kezét, ugyanúgy alig érve a nő homlokához, majd belemélyesztette az ujjait a hajába. Aztán ott is hagyta a kezét a nő tarkóján. Vékony volt a nyaka, és meleg. A nő a mellkasára húzta a tenyerét. Reacher először azt hitte, így akarja figyelmeztetni vagy jelezni, hogy ezt bizony tilos. Egy megállj jelzés. De aztán a kéz felfedezőútra indult. Egyik oldalról a másikra siklott, fel és le, majd a nő is Reacher tarkójára tette a kezét, pont oda, ahol a hajvágás miatt folyton viszketett a nyaka. Lejjebb húzta a fejét, Reacher meg följebb a nőét, és megcsókolták egymást, előbb csak óvatosan próbálkozva, aztán erősebben. Hűvös és lassú volt a nyelve. Nyitva tartotta a szemét. Reacher megkereste a cipzár fülecskéjét a ruha hátulján. Egy apró, könnycsepp alakú fémdarabka. Lehúzta a nő lapockái között, aztán a derekánál, majd még lejjebb.

Sinclair ajka az övére simult, és megkérdezte:

– Jó ötlet ez?

– Nekem elég jónak tűnik – mondta Reacher. – Eddig legalábbis.

– Biztos vagy benne?

– Nálam az az aranyszabály, hogy az ilyen kérdésekre a legjobb utólag válaszolni. A tapasztalat minden alkalommal felülmúlja az előzetes feltevéseket.

Sinclair elmosolyodott, előbbre hajolt, és lerázta a válláról a ruhát, amely a lábához hullott. Fekete csipkemelltartó volt rajta, és fekete harisnyanadrág. Meg a cipő. Megfogta Reacher új pólójának az alját, és lábujjhegyen állva áthúzta a fején. A háta mögé esett. Kicsatolta az övét. Reacher lerúgta a cipőjét, majd a nő is így tett. Aztán lehámozta magáról a harisnyáját. Fekete csipkebugyit viselt alatta, leheletvékony anyagból. Lehúzta Reacherről a nadrágot, ő meg kilépett belőle. Megint megcsókolták egymást, és közben az ágyhoz botorkáltak – olyanok voltak, akár egy négylábú állat. A nő az ágyra lökte Reachert, az Orozcótól jött borítékra, majd ráült. Reacher a háta mögé nyúlt, és kikapcsolta Sinclair melltartóját. A nő az oldalára hengeredett, a hátára feküdt, és kibújt a bugyijából. Reacher követte a példáját, a hátát domborítva, aztán homorítva. A nő visszaült rá, és meglovagolta, a csípőjét előretolva, a vállát hátrafeszítve. Felfelé nézett, majd lehunyta a szemét. Reacher nyitva tartotta. Volt mit néznie. A nő bőre porcelánfehér volt, itt-ott kis szeplőkkel és anyajegyekkel. A melle kicsi, a dereka vékony, és vonagló combján megfeszültek az izmok.

A gyöngysort még mindig viselte, ide-oda himbálózott a nyakában. A kulcscsontjánál izzadság gyöngyözött a bőrén. A karját a háta mögé tolta, behajlította a csuklóját, széttárta a tenyerét, így egyensúlyozott, mintha egy láthatatlan légpárnán akarna megtámaszkodni. Egyetlen ponton kapcsolódtak egymáshoz; a nő teljes súlyával Reacherre nehezedett, előre-hátra, ide-oda ringatózott, mintha a legtökéletesebb érzést keresné, hol megtalálta, hol elveszítette, újra megtalálta és megtartotta, a kifulladásig, a legvégéig. Ahová Reacher is tartott. Már nem volt megállás. Keményen, a csípőjét használva viszonozta a nyomást; a nő lába is elemelkedett az ágyról, miközben a térdével szorította, lökés és ellenlökés, egyetlen helyen összpontosulva.

Kisvártatva Reacher a hátán feküdt, és a nő mellébújt. Reacher az ujjával a csípőjén körözött.

– Akkor most felelj a kérdésre – mondta Sinclair.

– Igen, azt hiszem, jó ötlet volt, és igen, biztos vagyok benne.

– Nem jelent gondot az, hogy ki a parancsnok, és hogy ki irányít?

– Én azt hittem, elég jól irányítok.

– Úgy értem, ezt nem lett volna szabad megtennem. Gyakorlatilag a beosztottam vagy.

– Mondhatjuk, hogy alád vagyok beosztva.

– Igen, azt hiszem.

– És hálás vagyok érte.

Az ujja hegyével tovább körözött a nő csípőjén.

– Mesélj valamit Neagley őrmesterről.

– Mit meséljek?

– Miért nem tiszt még? Mindene megvan hozzá.

– Nem akar tiszt lenni.

– És odáig van érted, de nem fekszik le veled.

– A barátok már csak ilyenek.

– Minden rendben van vele?

– Haptefóbiája van.

– Az meg mi?

– Az érintéstől való félelem. A seregben ki is vizsgáltatták.

– Valami fizikai trauma érte?

– Ő azt mondja, nem. Szerinte így született.

– Nagy kár – mondta Sinclair, és közelebb bújt.

– Az biztos – felelte Reacher.

Tovább körözött a nő csípőjén az ujja hegyével. Aztán megszólalt:

– Hékás, várjunk csak egy kicsit!

Előkotorta a borítékot, amit Orozco küldött. Kinyitotta, és ezúttal teljesen kihúzta belőle az iratcsomót. Az akta legelejére celluxszal egy kisebb borítékot ragasztottak. A Griezman-félét, amiben az ujjlenyomat volt a halott prostituált kocsijáról.

– Én nem hiszek a véletlenekben – jegyezte meg Sinclair.

Reacher megnézte a borítékot, aztán átfutotta az aktát. Nem állt a margón semmilyen kézírásos megjegyzés. Orozco nem fűzött hozzá semmit. Csak az ujjlenyomatot küldte vissza, az aktához ragasztva. Ez volt az üzenet.

Egyértelmű, de letagadható.

– Néha hinnünk kell a véletlenekben – mondta Reacher. – Főleg az apróbbakban. Nem túl nagy populációból kell válogatnunk. Olyasvalakiket keresünk, akik pénzért hajlandók elárulni a hazájukat, akik hajlandók prostikhoz járni, és akik hajlandók megölni egy prostituáltat. Olyan, mint egy Venn-diagram. A három nagy kör közös metszetében nincsenek túl sokan. Szerintem a pasas ünnepelt. Az üzletet már félig megkötötte. Elég jók az anyagi kilátásai. Aztán valami félrecsúszott. Ami bizonyos értelemben nagy szerencse. Legalábbis nekünk. Ma estére és holnapra. Ez most már egy rendes gyilkossági ügy, és Griezman is nyíltan előállhat vele. Hozzáférhet a szövetségi forrásokhoz. Elküldheti a fantomképet a város összes zsarujának.

Sinclair egy pillanatig hallgatott, aztán megrázta a fejét.

– Nem, sosem ismerhetjük be, hogy utánanéztünk az ujjlenyomatnak. Ezzel csak összezavarnánk az egész ügyet. Egyszerre csak egy dologgal foglalkozzunk. A százmillió dollár miatt keressük ezt az embert. Ez az elsődleges szempont. Fontosabb egy gyilkosságnál.

– A prosti ezzel nem értene egyet.

– Nem akaszthatjuk fel kétszer a fickót. És nem hagyhatjuk, hogy a németek tartóztassák le. Ő a mi emberünk. Igazságot fogunk szolgáltatni. És ez most parancs.

– Értettem – felelte Reacher.

Visszadugta az aktát a borítékba, és magában azt latolgatta, milyen időrendben történhettek az események. Öt utcával odébb volt a nő lakása. Wiley épp akkor volt ott, amikor ő összefutott Neagley-vel a mcleani bisztróban. A világ összes városának összes bisztrója közül épp ebbe. Megint visszafeküdt az oldalára, átfordította Sinclairt, a hasára és a combja hátuljára simította a kezét.

– Máris? – kérdezte a nő.

– Én fiatalabb vagyok nálad.

Ekkor megcsörrent a telefon.

Griezman jelentkezett. Reacher kihangosította a készüléket. A főfelügyelő megkérdezte, mi a helyzet az ujjlenyomattal. Reacher azt felelte, még nincs semmi hírük. Sinclair lesütötte a szemét. Griezman azt mondta, a megfigyelőakcióval kapcsolatban nincs semmi jelentenivalója. Wiley ez idáig nem bukkant fel a kocsmánál. A védett lakáshoz egy csomagot vitt a postás, amit letett az előcsarnokban az egyik asztalkára, de még nem vitte el onnan senki. Ezenkívül senki sem jött ki a házból, és nem ment be, csak egy fiatal nő, valószínűleg a török vagy az olasz diplomata család tagja lehet, és szórakozni ment el este. Talán táncolni. A húszas évei elején jár, fekete haja van, és olajbarna bőre. Griezman hozzátette azt is, hogy az emberei egybehangzó véleménye szerint nagyon jól néz ki. A látványa megszépítette a napjukat, mert ezenkívül a világon semmi sem történt. De azért nagyon lelkesen végzik a munkájukat. Egyelőre maradnak a helyükön. Estére kicsit odébb kell húzódniuk, amikor már nehezebb parkolóhelyet találni az utcában, miután minden ott lakó hazatért a munkából.

– A legutóbbi alkalommal késő délután volt a találkozó – jegyezte meg Sinclair. – Most is az van.

– Hékás, várjunk csak egy kicsit! – mondta újból Reacher. – Mi is volt azzal a lámpával az ablakpárkányon? Odébb tolta, meg nem is. Ezt elcsesztük. A futár van ott, de nem ugyanaz a futár. Nem férfi, hanem egy nő. Bedőltünk a trükkjüknek. Elszalasztjuk a találkozót, ami éppen most zajlik.

22. fejezet

Reacher arra kérte Griezmant, azonnal utasítsa az összes emberét, hogy eredjenek a csinos lány nyomába, de Sinclair közbeszólt, és azt mondta, egyelőre inkább maradjanak a helyükön. – Ez puszta feltételezés. Lehet, hogy a lány mégis török vagy olasz. Használnának egyáltalán ezek az emberek egy nőt futárnak?

– Jártam Izraelben – mondta Reacher. – Ezek folyton nőket használnak.

– Csak hazardírozol.

– És ez idáig nyerésre állok. Nézz csak rám!

Sinclair egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta Griezmannak:

– Egy kocsi maradjon a védett lakásnál, a többiek induljanak.

Az új futár dél felé indult el, aztán nyugatnak fordult, hogy megkerülje az Außenalster-tavat, és St. Georgból átsétáljon Sankt Pauliba, úton a találkozóra, amelynek helyéül egy Reeperbahn nevű utcában található klubot jelöltek ki. Képzeletben sokszor végigjárta már ezt az útvonalat, sok-sok órányi fejtágítás alatt az eszébe véstek minden részletet, a látnivalókat, a hangokat, a szagokat. Mindent annyiszor leírtak neki, hogy ahhoz képest a valóság szinte laposnak és élettelennek tűnt. Figyelmeztették, hogy Wiley olyan helyet választ majd a találkára, ami zavarba ejt egy iszlámhívőt. Főleg egy férfit. Nem számít arra, hogy egy nőt küldenek. Az illető aljas és versengő hajlamú. Olyan helyet akar, ahol legalább két dolog megjelenik az alkohol, a nők és a gyűlölet általa vágyott hármasából. Annak alapján, amit a Reeperbahn nevű utcáról meséltek neki, úgy vélte, ez alkalommal az első és a második teljesül majd. Nők és alkohol. De tudja kezelni a helyzetet. A nagy harc nagy áldozatokat kíván. Különben is, törzsi közösségből származott. Biztos volt abban, hogy látott már rosszabbat is annál, mint ami a találkahelyen vár rá.

Reacher felhívta Griezmant, és megkérdezte, nem látták-e a kocsma közelében a csinos lányt. Nemleges választ kapott. Wiley sem bukkant fel. Semmi nyoma.

– Oké, akkor másutt találkoznak – mondta Reacher. – A kocsmánál posztoló kocsik is induljanak el a keresésükre.

Ez alkalommal Sinclair csak bólintott.

– De azok a rendőrök nem látták a lányt, nem fogják felismerni.

– Az nem baj – mondta Reacher. – Megvan nekik a Wiley-ról készült fantomkép. Ahol ő van, ott lesz a futár is.

Az új futár balra fordult, a Reeperbahnra, és szinte mellbe vágta az utcát elárasztó fény és zaj, noha számított rá. Villódzó, vakító neonreklámok, lüktető dübörgés. A valóság már egyáltalán nem volt lapos és élettelen. Ez alkalommal felülmúlta a képzeletet. A futár vett egy mély lélegzetet, és továbbment. Tudta a keresett klub nevét. Jobban mondva ismerte a betűk formáját. Tudta, hogy a kirakatban egy fotó van, rajta egy meztelen nő egy német juhásszal. Egy kutyával. Odabent sörszag lesz. Azt is mondták, olyasmik is lesznek ott, amikre jobb, ha rá sem néz.

Rendőrségi szirénákat hallott vijjogni a távolban. Lassított a léptein. Hirtelen elbizonytalanodott. Sok helynek a nevében látta ugyanazokat a betűket. Ugyanolyan formájúakat. Leginkább a szavak végén, már ami a nyugati nyelvekben annak számít. Mintha valami toldalék lenne, újra meg újra ismétlődve. Aztán hirtelen rájött a megoldásra. Minden ilyen helynél lépcsők vezettek lefelé a pincehelyiségekbe. Mintha barlangok lennének. Keller. Ez egy összetett szó egyik tagja lehet, és nyilván föld alatti helyet jelent.

Továbbsétált, amíg meg nem találta a keresett klubot. Keskeny bejárata volt, mellette egy ugyancsak keskeny ablak volt látható. Két másik szórakozóhely közé préselődött be. Egy lépcső vezetett lefelé az előtérbe. Az ablakban ott volt a fotó, amelyről meséltek neki. Egy meztelen nő a hátán fekve, fölötte egy nagy kutya, a hátsó felével a nő arca fölött. A kutya pénisze a nő szájában. A törzsi közösségből származók ilyesmin fenn sem akadnak. A futár látott már ilyet. A férfiak olykor kisfiúkkal, olykor kecskékkel csinálták.

Benyitott az ajtón, és belépett. Erős vegyszerszag csapta meg az orrát. Valósággal csípte. Ugyanezt a szagot érezte a repülőtér mosdójában. A bejáratnál nagydarab férfi ült egy magas széken. A férfiaknak fizetniük kellett a belépésért, a nőknek nem. Ezt hívják beugrónak. Ezt is megtanították neki. Félénken a férfira mosolygott, és elindult lefelé a lépcsőn, amely ugyancsak keskeny volt. Odalent kékes fény és nagy zsivaj fogadta, amelybe a zene, az emberek és a faasztalokhoz koppanó súlyos korsók hangja keveredett.

Belépett az alagsori helyiségbe. A távolabbi végében egy megvilágított színpad állt. Egy meztelen nő előrehajolt, és egy szamárral közösült. Az állatot egy hámszerű keretbe fogták, hogy ne nehezedjen a nő hátára. A helyiség zsúfolásig megtelt férfiakkal; a nyakukat nyújtogatva kiabáltak, egy ritmusban a szamár zavarodott lökéseivel. A futár meglátta Wiley-t, úgy a helyiség kétharmadánál, egyedül ült az egyik asztalnál. Jól az eszébe véste az arcát. Egy magas pohárban aranybarna ital állt előtte. A felét már megitta. A nő úgy gondolta, sör lehet.

Mozdulatlanul állt. A férfiak rábámultak. Fekete nadrág volt rajta és a fehér ing, amiben utazott, a két felső gombot nem gombolta be. Nem vett tudomást a rá szegeződő tekintetekről, végigkanyargott az asztalok között. Patadobogás hallatszott, ahogy a szamár végzett, és kikászálódott a hámból. A férfiak tapsoltak és éljeneztek. A meztelen nő felegyenesedett, és kecsesen integetett a közönségnek.

Meghallották a falon keresztül, hogy a szomszédban, Sinclair szobájában csöng a telefon. Aztán elhallgatott, és megszólalt Reacher telefonja. Bishop hívta a konzulátusról. A helyi CIA-kirendeltség vezetője. Sinclairt kereste. A nő kihangosította a telefont.

– Az iráni épp most jelentkezett az ablakpárkányon álló lámpa miatt – mondta Bishop. – A futár egy nő, és pillanatnyilag nincs a lakásban.

– Igen, már rajta vagyunk – mondta Sinclair.

– De nem igazán – tette hozzá Reacher. – Reménytelen a feladat. Ez így nem fog menni. Griezman embereinek legfeljebb egy órájuk van, hogy megtalálják. Tizenkét autó egy nagyvárosban. Csak random keresgélnek. Én azt javaslom, rögtön térjünk át a B tervre.

– És mi lenne az? – kérdezte Bishop.

– Küldjék vissza Griezman embereit a védett lakáshoz, és kapják el a futárt, amikor visszatér. Csapjanak le villámgyorsan, de legyenek biztosak abban, hogy ő az. Talán elmondja, hol zajlott le a találka. Lehet, hogy Wiley még ott időzik egy darabig. Klopp elmondása szerint a legutóbbi alkalommal ott ücsörgött fél órát. Talán azt hiszi, így biztonságosabb.

– A futár nem fogja elárulni.

– Majd szépen kérdezzük.

– De így lebuktatjuk az iránit.

– Ki tudják hozni onnan?

– Még ma este?

– Most rögtön. Nyilván elpróbálták előre, mi a teendő ilyenkor.

– Beszélnem kell Mr. Ratcliffe-fel a Nemzetbiztonsági Tanácstól.

– De még mennyire! – szólt közbe Sinclair. – Mindnyájunknak beszélnie kell vele.

– Muszáj döntenünk – mondta Reacher.

– Nem tudunk fél órán belül döntést hozni. De a ház előtt még van egy autónk. Tudni fogjuk, mikor ér haza a futár. Addig még órák telhetnek el.

– Ez csak félmegoldás. Wiley-t nem kapjuk el.

– Most nem. De nyilván megbeszéltek egy újabb találkozót. Oda-vissza zajlik a tárgyalás. A futár talán elárulja, mikor és hol lesz a következő találka.

– Jobb lesz most elkapni. Azt hiszi, ezzel letudta a feladatát. Megmászta a hegyet, most ereszkedik alá, alacsonyabb az adrenalinszintje. Reggel ismét sokkal bátrabb és elszántabb lesz.

– Felhívom Ratcliffe-et – mondta Bishop, aztán egy távoli, recsegő hang, majd egy kattanás jelezte, hogy letette a telefont.

Az új futár lábához ért egy férfi, egy másik meg a fenekét tapogatta meg, de nem vett róluk tudomást, átnyomakodott a tömegen. Eltűnődött, vajon azt hiszik-e, hogy a klub alkalmazottja. Elmagyarázták neki, hogy a nyugatiak miképp viselkednek. Látta, hogy Wiley figyeli. Talán ő is azt hiszi, hogy az egyik alkalmazott lehet. Odasétált hozzá, közel hajolt a füléhez, hogy biztosan hallja majd a mondandóját a nagy zajban, és gondosan begyakorolt angolsággal azt mondta:

– A barátai üdvözletét hozom Keletről. A Sugar Land-i repülőtér a tengerszint fölött huszonöt méterre fekszik.

– Ejha, ezt nevezem!

– Igen...? – kérdezte bizonytalanul a futár.

– Egy nőt küldtek.

– Igen, uram, így van.

– És beszél angolul.

– Igen, uram.

– De miért? Miért egy nőt küldtek? Nemet akarnak mondani?

– Nem, uram, nem ez az üzenet.

– Hanem mi?

– Az üzenet az, hogy elfogadják az árat.

– Ismételje meg még egyszer.

– Elfogadják az árat.

– A teljeset?

– Uram, én csak annyit tudok, hogy elfogadják az árat.

Wiley lehunyta a szemét. Nagyobb, mint Rhode Island. Az űrből is látszik. Az újdonsült svájci barátai is boldogok lesznek. Kétszer akkora összeg, mint amit mondott nekik. Sosem gondolta volna, hogy tényleg megkapja az egészet. Jó sok marad majd belőle. Igazi vagyon. Lehet egy portfóliója. Öltönyös bankárok fogják hívogatni telefonon.

Kinyitotta a szemét.

– Mikor?

– Azt hiszem, megegyeztek a szállítás időpontjában. A barátai Keleten elvárják, hogy állja is a szavát.

– Nem probléma – mondta Wiley. – A megbeszélt időpont megfelel.

– Akkor ezt a választ adom át nekik.

– Mondja meg nekik, hogy öröm velük üzletet kötni. És hogy köszönöm az extra ajándékot. Nagyra értékelem.

A nő szemmel láthatóan megint elbizonytalanodott.

– Uram, én nem hoztam magammal semmit.

– Saját magát hozta – mondta Wiley. – Maga az ajándék, nem igaz? Tegye a dolgát. Mi másért küldenének egy nőt a jó hírrel? Maga a hab a tortán. Mint amikor egy üveg whiskyt adnak ajándékba, ha az ember egy kocsit vesz.

– Nem értem.

– Tetszik magának ez a hely?

A színpadon épp egy meztelen nő feküdt egy műanyag lepedőn, és három férfi az arcára vizelt.

– Úgy tűnik, nagyon népszerű.

– Elmehetnénk egy hotelbe.

A nőt erről is kioktatták.

– Uram, ez üzleti kapcsolat. A tárgyalás nem folytatódhat tovább, csak ha én biztonságban visszaérek az üzenettel.

– Oké – mondta Wiley. – Értem. De adnia kell nekem egy kis ajándékot. Barátok vagyunk. Ünnepelünk. Olyasvalamit adok maguknak, amijük még soha nem volt. Legalább még egy gombot.

– Tessék?

– Az ingén. Csak jelképesen. Hogy megpecsételjük az üzletet.

A nagy harc nagy áldozatokat kíván. És ez nem túl nagy ár, gondolta magában a futár. A helyiségben szinte sötét volt. Senki sem nézett oda. Mindenki a színpadot bámulta. Kigombolta a harmadik gombot is, és széthúzta az ingét. Wiley nézte, és elmosolyodott.

– Tudtam, hogy rá tudom venni.

A nő a tömegen átfurakodva távozott. Nem vett tudomást az őt tapogató kezekről, felment a lépcsőn, elhaladt a bejáratnál a széken ülő férfi mellett, ki az utcára, ahol húsz lépés után leintett egy taxit. Beült hátulra, és gondosan begyakorolt németséggel azt mondta:

– A repülőtérre legyen szíves, egyes terminál.

23. fejezet

Három kilométerrel messzebb, egy másik klubban két férfi vacsorázott. A helyiség kicsi volt, de a falakat tölgyfa burkolat fedte. Az asztalokat összezsúfolták, de damasztabrosz borította mindegyiket. Inkább bort szolgáltak fel sör helyett, és bárányborda is szerepelt az étlapon. Az egyik férfi cipőket importált Brazíliából. Köpcös volt, negyvenöt év körüli. Szőke haja kezdett őszülni, az arca vöröses, de az is kissé megszürkült. Dremmlernek hívták. Öltönyt viselt, széles hajtókájú zakóval.

A másik férfi is hasonlóképp festett. A negyvenes évei közepén járt, testes volt, az arca kissé vörösebb, és kevésbé szürke. Ő is öltönyt viselt, egy áruházlánc neve szerepelt a címkéjén, de azért nem volt olcsó. Müllernek hívták, és rendőr volt.

– A szervezetünk egyik tagja, egy Helmut Klopp nevű ember látott egy arabot egy amerikaival beszélgetni, és bejelentette – mesélte Dremmler. – Mit gondol, mi történhetett?

– Valószínűleg semmi – felelte Müller.

– Két titkos nyomozó jött ide Amerikából, nagy sietve. A maguk főfelügyelője meg a seggüket csókolgatja.

– Griezman?

– Vagyis amit Klopp látott, egy nagyon fontos találkozó lehetett. Órákon át faggatták. Azt mondja, kétszáz fotót mutattak neki, de egyik arcot sem találta ismerősnek. Aztán az általa adott személyleírás alapján készítettek egy fantomképet.

– Ez rengeteg munka.

– Pontosan – bólintott Dremmler. – Tehát olyasvalami folyik itt, ami nagyon fontos az amerikaiaknak. Egy amerikai egy arabbal beszélt. Szeretnénk tudni, vajon miről. Valamit elad az egyik, és megveszi a másik? Látnunk kellene, hogy Griezman írt-e erről bármiféle jelentést.

– Miért? – kérdezte Müller. – Miért segítenénk akár Griezmannak, akár az amerikaiaknak?

– Magunkon fogunk segíteni – mondta Dremmler. – Hát nem érti? Szépen beszállunk az üzletelésbe. Pénz áramlik majd az egyik irányba, és valami más a másikba. Akármelyiket a javunkra fordíthatjuk. Vagy mindkettőt. És mi jobban fel tudnánk használni, mint ők. Már csak egy része is nagy segítség lenne abban, hogy felhívjuk a figyelmet magunkra. Nekik is megvan a maguk ügye, amiért küzdenek, és nekünk is a miénk. Győzzön a jobbik.

– Zsarolni akarja őket?

– Legalábbis fontolóra vehetnénk.

– Oké – bólintott Müller. – Majd meglátom, mit találok.

Egy rövid kabátos pincér lépett oda hozzájuk, és elvitte az üres tányérokat.

– Még valami – szólalt meg Dremmler.

– Igen?

– Van négy fiatal tagunk, akiket összevertek az egyik kocsma előtt. Elég csúnyán helybenhagyták őket. Azt mondják, a támadójuk egy nagydarab fickó volt. Amerikai, aki az amerikai megszállók fensőbbségét hangoztatta. Egy fekete hajú nő társaságában volt.

– És?

– Helmut Klopp szerint ők lehetnek a titkos nyomozók Amerikából. A személyleírás pontosan illik rájuk.

– Oké.

– Nem hagyhatom, hogy az ilyesmi megtorlás nélkül maradjon. Klopp azt mondja, a férfit Reachernek hívják, a nőt meg Neagley-nek. Szeretném megtalálni őket. Biztos vagyok benne, hogy a maguk főfelügyelője tudja, hol szálltak meg. Szeretném, ha utánanézne, nem jegyezte-e fel valahová.

– Oké – ismételte meg Müller. – Majd meglátom, mit találok.

Hamburgi idő szerint este tízkor Ratcliffe jóváhagyta a B tervet. Tizenegykor Reacher letett a dologról. A futár nem tért vissza a lakásba. Soha nem is így tervezte. Addigra ez már egyértelmű volt. Griezman azt mondta, az utóbbi pár órában húsz vagy még több nemzetközi géppel utazhatott el bárhová. Vagy egy belföldi járattal Berlinbe, ahonnan egy ugrással elérhető a világ bármely pontja. Persze autóval Amszterdamba is mehetett. Vagy vonattal Párizsba. De az is lehet, hogy itt maradt, csak egy másik védett lakásba tért vissza, amit már önmagában is egy rémálom lenne felderíteni.

Reacher és Sinclair a nő szobájában voltak, már rég lezuhanyoztak és felöltöztek. Neagley is visszatért. Gyorsan elmesélték neki az egész sajnálatos kavarodást. A figyelmen kívül hagyott jeleket, a téves feltételezéseket, a túl késő reagálást. Mindez óhatatlanul vitához vezetett, hogy eldöntsék, mi legyen a következő lépés, nehéz lett volna megkerülniük azt, hogy arról is vitát nyissanak, mi legyen az ujjlenyomattal.

– Wiley-nak a hatodik alkotmánymódosítás szerint joga van ahhoz, hogy gyors és nyilvános tárgyaláson döntsenek az ártatlanságáról vagy a bűnösségéről a gyilkosságot illetően – mondta Sinclair. – De erre semmi lehetősége nem lenne, mert évekre lekötnénk a másik üggyel. És nem engedhetjük, hogy a németek kapják el először, mert akkor talán sosem kerül a kezünkbe.

– Ezt előre letárgyalhatnánk velük.

– Nem kerülhetünk olyan pozícióba, hogy nekünk kelljen engedélyt kérnünk a németektől, hogy úgy intézzük a saját nemzetbiztonsági ügyeinket, ahogy akarjuk.

– Előbb-utóbb úgyis több hatáskört fel kell adnunk – mondta Neagley.

– Reacher? – kérdezte Sinclair.

– Szerintem ugyanannyi érv szól mindkét megoldás mellett. Ha megpróbálnánk átkutatni a várost, csak az időnket pazarolnánk. Még ha naponta ezer arcot vennének szemügyre a járőrök, akkor is majdnem öt évbe telne, hogy a teljes lakosságot átvizsgálják. De a feljegyzéseik hasznosak lehetnek. Wiley alig négy hónapja jött a városba. Ezt biztosan tudjuk. Tehát tisztában vagyunk azzal, hogy mikortól kell kezdenünk a vizsgálódást. Nyilván bérelt egy lakást. Ott ölte meg a prostit. Nem egy hotelszobában szállt meg, mert akkor oda mentek volna. Meg kell találnunk a szálláshelyét. Aztán új neve van, valószínűleg német, ami egyezik az útlevelében szereplővel, ez szintén valószínűleg német. Vannak közüzemi számlái, talán még telefon-előfizetése is. Ezekhez az adatbázisokhoz mi nem férünk hozzá. Griezman ebben sokat segíthetne.

– Akkor igen, vagy nem?

– Én nem vagyok pártatlan a kérdésben – mondta Reacher. – Tartozom a fickónak.

– Nem tett érted semmit. Nem találta meg Wiley-t, ahogy a futárt sem – mondta Sinclair.

– De megpróbálta.

– Mit gondolsz Mr. Bishopról?

– A helyi CIA-kirendeltség vezetőjéről?

– Igazi CIA-s veterán.

– Nem rossz, a korához képest.

– Az idősebb, németül beszélő embereinket még nyilván az előző rendszer alatt arra képezték ki, hogy Kelet-Németországban dolgozzanak, nem a civilizált nyugaton. Ők szeretnek mindent tudni mindenkiről. Régen azért volt ez így, hogy tisztában legyenek azzal, kit lehet beszervezni vagy zsarolni, vagy hogy jobban megértsék a helyi történéseket. Rengeteg anyaguk van, milliónyi dosszié. És nem mindet a hivatalos irattartó szekrényekben őrzik.

– Vagyis?

– Griezman főfelügyelő úgy egy évvel ezelőtt szintén a meggyilkolt prostituált kliense volt. Négy alkalommal is. Ezt egészen biztosan tudjuk. Azt a pénzt költötte a nőre, amit a gyereke egyetemi tanulmányaira tettek félre. Szóval szerintem Griezman igencsak szeretné lezárni ezt a nyomozást, nehogy valaki túlságosan sokat kutakodjon a múltban. Az igazság nemes lelkű bajnokának talán nem is olyan nemesek az indítékai.

Reacher egy pillanatra elhallgatott.

– Oké – mondta végül.

– Szóval, igen vagy nem?

– Wiley így büntetlenül megúszhatná a gyilkosságot.

– Nem akaszthatjuk fel kétszer.

Reacher megint csak hallgatott. Végül azt mondta:

– Griezman ostoba volt.

– Nem tudott ellenállni a buja vágyainak – jegyezte meg Sinclair. – Láttunk már ilyet.

– Úgy öt másodperc, és neked is leesik majd, miért volt ostoba. Csak azért nem gondoltál rögtön erre, mert te rendesebb vagy nálam.

Sinclair nem válaszolt. Aztán csak annyit mondott:

– Á, vagy úgy.

Reacher bólintott.

– Teljesen kiiktathatjuk az ujjlenyomat-problémát. Semmit sem kell adnunk cserébe. Bármit megkaphatunk, amit csak akarunk, ha megzsaroljuk Griezmant.

– Nagyon remélem – bólintott Sinclair.

– Csakhogy én ezt nem akarom. Úgyhogy egyelőre még hagyjuk, rendben? Wiley egy szökött katona, akivel éppen egy városban vagyok. Vagyis gyakorlatilag már a markomban van.

– Griezman mennyi időt spórolhatna meg neked?

– Őt csak és kizárólag akkor vetjük be, ha minden kötél szakad. Nem akarok leragadni az adatbázisokban való kutakodásnál. Vannak más módszerek is. Én is az előző rendszerben kaptam kiképzést. Úgyhogy egyelőre ne foglalkozzunk azzal, hogy Griezman nem tudja felhúzva tartani a sliccét. Egyelőre úgysem tehetne értünk semmit.

– Ezt azért mondod, mert tartozol neki?

– Azért, mert ez az igazság.

– Milyen más módszerekre gondoltál?

– Megpróbáljuk alaposan kiismerni a fickót, hogy a nyomára bukkanhassunk.

Neagley közben megszerezte a másolatot az engedély nélküli eltávozásról szóló eredeti jelentésről, úgyhogy Reacherrel együtt átmentek az ő szobájába, hogy ott átolvassák. Azt, hogy mi mi után történt, elég egyértelműen tudták követni. Wiley a szokásos kilencvenhat órás eltávról nem tért vissza. Ilyen egyszerű az egész. Soha többé nem látták. Semmit sem mondott a bajtársainak arról, hogy hová készül. Az tűnt a legvalószínűbbnek, hogy Frankfurtba ment, ahol sok prosti van, akik nagyon találékonyak és fantáziadúsak, mivel a városban sok üzleti konferenciát tartanak, és rengeteg az odalátogató vendég. Arra a kérdésre, hogy szerette-e Wiley a prostikat, azt mondhatták: nem jobban, mint bárki más.

Aztán ott volt a háttér-információk kérdése. Ebből egy általános képet lehet rajzolni az illetőről: mik a hobbijai, mi érdekli, mi iránt lelkesedik, miről szokott beszélni. Texasból származott, és néha a marhatenyésztésről beszélt. Büszke volt a szülővárosára. Időnként, amikor nagyon izgatott lett, olyasmi is kicsúszott a száján, amit később megbánt. Máskor inkább hallgatag volt. Egyszer azt mesélte, csak azért lépett be a seregbe, mert az egyik bácsikája Davy Crockettról{3} sztorizgatott. A sört jobban szerette, mint a tömény italokat, és nem dohányzott. Nem volt nős, és sosem említette, hogy otthon barátnője lenne. Nagyon jól érezte magát ott, ahol tartózkodott. Szerette ezt az állomáshelyet, és olybá tűnt, kifejezetten itt akart szolgálni.

– Ez furcsa – jegyezte meg Neagley. – A legtöbb eltűnt katona nem volt igazán boldog ott, ahol szolgálnia kellett. Tulajdonképp sokan ezért lépnek le.

– És ki akarna szándékosan egy légvédelmirakéta-egységhez kerülni egy rég elhagyott frontvonalon? A fickó még mindig tizedes, és az is marad. Ezt tudnia kellett.

– Davy Crockett volt egyáltalán katona?

– Nem ebben a hadseregben. A tennesseei Lawrence megyei milícia tagja volt. Aztán persze részt vett az alamói csatában. Ez egy nagyon szép, heroikus történet, de azért nem igazán örülünk annak, ha egy frissen toborzott katona szerint dicsőséges dolog meghalni egy ostromban, a reménytelenül nagy túlerővel szemben.

– Meg kellene találnunk ezt a nagybácsit. Talán közel álltak egymáshoz.

– Gondolod, hogy Wiley képeslapokat küldözget neki?

– Talán mesélt neki valamit. Állítólag néha olyasmit is mondott, amit később megbánt. Lehet, hogy a prostit is ezért ölte meg. Nem ez lenne az első ilyen eset. A pasik sokszor eldicsekszenek valamivel, csak mert épp akkor fene büszkék magukra.

– Oké, keresd meg a nagybácsit – mondta Reacher. – És beszélj a három évvel ezelőtti parancsnokaival az alap-kiképzőtáborból, aztán a Fort Sill-iekkel. Vajon tényleg kifejezetten Németországba akart menni? Ez volt a feltett szándéka? Így minden más fényben tűnne fel. Mintha Wiley ezt az egészet előre kitervelte volna. És akkor nem pusztán arról lenne szó, hogy kihasználta a kínálkozó alkalmat.

– Három év? Ez egy nagyon hosszú játszma.

– Százmillió dollárt mindenképp megér.

– A hadseregnek nincs semmije, amiért bárki is százmilliót fizetne.

– Kezdj el telefonálgatni – mondta Reacher. – Majd jövök.

– Hová mész?

– Sétálni.

– Feltűnt, hogy dr. Sinclair ma este sokkal nyugodtabb volt.

– Tényleg?

– Határozottan nyugalom áradt belőle.

– Talán jógázott.

– Vagy mélyeket lélegzett.

Reacher nem felelt semmit.

A Müller nevű férfi beugrott a központi főkapitányságra. A közlekedésrendészeti főosztály helyettes vezetőjeként dolgozott ott. Griezman irodáját innen nem egykönnyen lehetett megközelíteni, de éjszaka nem sokan tartózkodtak az épületben. Azon az emeleten, ahol Griezman dolgozott, tágas, többhelyiséges irodák voltak, a titkárnőknek külön kis előtérrel. Most minden kihaltnak tűnt. A főnökök itt alapvetően csak adminisztratív munkát végeztek, aktákat tologattak. Jelentéseket írtak, a titkárnők meg mindet iktatták, először délben, utána pedig másnap reggel, ez volt az első dolguk, ahogy bejöttek.

Griezman titkárnőjének íróasztalán nagy halom papír állt a beérkező iratok tálcájában.

Müller nem volt különösebben bátor, de a bajtársaihoz mindig lojális maradt. Egyezséget kötött magával: átolvassa a beérkező iratokat, de Griezman íróasztalát nem kutatja át. Észszerű kompromisszum. Úgy érezte, a mozgalom racionális gondolkodói is egyetértenének vele. Az információszerzés fontos, de az is, hogy egy-egy emberüket a lehető legmagasabb pozícióban vagy annak közelében tudhassák és megtarthassák.

A két tenyere közé szorította az iratcsomót, és elsietett vele a folyosón a vészkijáratig, aztán a tűzlépcsőn lesétált a saját emeletére, a saját folyosójára, majd a saját irodájába.

Neagley felhívta Landryt McLeanben, és megkérdezte, mit tudott meg Wiley családjáról. Főleg a nagybácsikáiról. Leginkább egy bizonyos személy érdekelte, aki a közelükben lakhatott, és aki hatással lehetett rá gyerekkorában.

– Wiley-nak nincs egyetlen nagybátyja sem.

– Ez biztos?

– Mindkét szülője egyke volt.

– És a nagyszülőknek sem voltak testvéreik?

– Majd utánanézek.

– Mi a helyzet a szülők házasságával?

– Az apa korán elhagyta őket, többé nem látták. Az anyja egyedül nevelte Wiley-t. Testvérei nem voltak, csak ők ketten.

– Az anyjának nem lett később egy barátja? Lehet, hogy őt emlegették bácsiként a gyerek előtt.

– Abból lehetett akár több is.

– Utána tudnál nézni?

– Előbb meg kellene találnunk az anyját, és megbízni pár FBI-ügynököt, hogy keressék fel az asszonyt. Az ilyesmit jobb személyesen intézni. Ez viszont időbe telik. A régi barátokat nem tartjuk számon az adatbázisokban. És kellemetlen emlékei is lehetnek róluk.

– Talán megéri utánanézni, ha a nagyszülők kapcsán nem derül ki semmi.

– Ez napokba is telhet. Már majdnem a kezünkben volt a fickó.

– Még mindig a városban van.

Neagley letette a telefont, aztán megkereste az aktában annak a katonának a nevét, aki a nagybácsit említette. Felhívta a frankfurti katonai rendőrséget, és megkérte, hogy kérdezzék ki alaposabban az illetőt. Aztán megnézte Wiley személyi aktájában, hogy mely parancsnokok írták az első jelentéseket a fizikai alkalmasságát illetően Fort Benningben, majd Fort Sillben. Felhívta az egyik barátját a személyzeti parancsnokságon. A benningi egykori parancsnokot azóta áthelyezték Braggbe. A silli még most, három évvel később is Oklahomában szolgált. Neagley feljegyezte a telefonszámokat, aztán tárcsázott.

Müller egyik papírt a másik után futotta át. Griezman mindenféléről sok jelentést és feljegyzést készített. A zömét csak az önmaga fedezését szolgáló rizsa tette ki. Alsóbb szintről jövő, jelentéktelen információk tömkelege, amiket felfelé továbbított. Bevett eljárás, mindenki így csinálja. Senki sem akarja, hogy valami fontos esetleg nála akadjon el. Senki sem szeretné, hogy egy esetleges belső vizsgálat esetén azt kelljen mondania: „Igen, én voltam az, aki úgy ítélte meg, hogy ez nem fontos, és ezért nem továbbítottam, minden az én hibám.”

Számtalan, mindenféle esettel kapcsolatos rutinjelentés. Egyik sem mondott neki semmit. Aztán öt, tűzőgéppel összefogott lapot talált Helmut Kloppról. A kihallgatási jegyzőkönyve. Fényképek. A tolmáccsal kapcsolatos dolgok. Azt nem tudni, mi hangzott el a kocsmában a megbeszélésen, magát a beszélgetést nem hallotta. Az amerikai nyomozók neve is szerepelt az iraton, Reacher és Neagley. De ez volt minden, arról nem szólt a fáma, hogy hol szálltak meg. Müller azt hitte, talán a konzulátuson. De meglehet, hogy mégsem ott. A hadseregtől jöttek, nem a CIA-tól. Talán egy szállodában? Az iratok erről hallgattak.

Müller tovább böngészett. Elég biztonságosnak tűnt így, hogy csak a kislámpát kapcsolta fel, és becsukta az ajtaját. Egy váratlan látogató persze bekopoghat, vagy be is kiabálhat. Persze úgysem lesz ilyen. Késő este volt, az egész épület kihaltnak tűnt. Végül rábukkant a megfigyelő-akcióról szóló belső jelentésre. Nagyon friss volt. Aznap esti. Úgy rakta le az iratcsomót, hogy az alja került felülre, így kronologikus rendben olvasta át az anyagot. A megfigyelés nem vezetett eredményre. Erről tájékoztatták Reachert a hotelszobájában. Vagyis a hamburgi rendőrség az amerikai hadsereg kérésére hajtott végre egy akciót.

Ez érdekes.

Reacher szállodáját nem nevezték meg, de ott volt a Griezman által tárcsázott szám. A közlekedésrendészetiek a hasonló esetekre egy fordított telefonkönyvet használtak, amelyben a számok alapján lehet visszakeresni az előfizetőket.

Müller meg is találta a hotel nevét.

Jól ismerte a helyet. Egy kis szálloda az egyik mellékutcában. Jó környék, de azért nem a legelőkelőbb. Az igazgató időnként betelefonált hozzájuk, hogy arról panaszkodjon, az emberek előttük parkolnak, ami rontja az imázsukat. Volt egy cilinderes ajtónállójuk, de mégis hová állhatott volna bárki is, ha nem volt hely? Müller kétszer is kiment a helyszínre, de semmit sem tehetett. Legfeljebb annyira futotta volna tőle, hogy egy legalább két évig elhúzódó eljárást kezdeményezzen a járdaszegély besorolásának megváltoztatására és a parkolás megtiltására. Ehhez persze úgysem járulnának hozzá a város ügyvédei. És mi van, ha az összes kis szálloda ezt kéri? Eluralkodna a káosz. Már így is épp elég bajuk volt a nagy szállodákkal.

Müller felemelte a telefonkagylót, és Dremmler otthoni számát tárcsázta.

24. fejezet

Reacher kikerülte a cilinderes ajtónállót, és sétálni indult. Éjfél volt. Az utcákat a magas oszlopokon álló lámpák és az üzletek kirakatából kiszűrődő éjszakai fények világították meg, a függöny nélküli ablakokból kiszűrődött a tévékészülékek kékes vibrálása. Nyolcasokat leírva körbejárta a két környező háztömböt, de nem tűnt úgy, hogy bárki is követné. Előtte sem sétálgatott senki. Az árnyékokban sem bújtak meg gyanús alakok. Mindez csak rutinszerű óvintézkedés volt a részéről. A megszokás ereje. Elmúlt harmincöt éves, és még mindig életben volt. Ez azért csak jelent valamit.

Megkereste azt az utcát, ahol a kocsmában Klopp először látta Wiley-t. Ahol Billy Bob és Jimmy Lee leselejtezett Berettákat árultak. Ahol német igazolványokat lehetett kapni. Megállt úgy negyven méterre a bejárattól, kissé oldalra húzódva, és szemügyre vette a helyet. Egy kőépület földszintjén volt, deszkákból készült, fényesre lakkozott üzletfronttal. Az ajtó középen nyílt. Kis ablakok, csipkefüggöny, papír zászlógirland. Odabent égett a villany. Éjszaka melegnek és hívogatónak tűntek a sárgás fények.

Reacher átvágott az úttesten, és bement a kocsmába. Odabent füst és zaj fogadta. A késő éjjeli óra ellenére volt vagy hatvan vendég, többnyire férfiak, hármas-négyes csoportokban. Néhányan az asztaloknál üldögéltek, mások ácsorogtak, szinte összeért a hátuk a többiekkel, olyan szűkös volt a hely. Az ablakok előtt kárpitozott padok kaptak helyet. Ezek is tele voltak, mint a metró ülései csúcsidőben. Reacher átfurakodott a tömegen, finoman, de határozottan, mint ahogy egy rendőrló gázol át a tömegen a zavargás közben. A legtöbben elég gyorsan kitértek az útjából. Úgy tűnt, a többségük üzletember vagy köztisztviselő. Néhányan elég magas pozícióba juthattak, és jómódúak lehettek. Wiley-t nem látta sehol. Nem is számított arra, hogy itt találja. Reacher általában szerencsés volt, de ennyire azért nem. Érezte, hogy az emberek megbámulják a hátát. Kissé késve reagáltak, mintha csak azt kérdeznék maguktól: Miért nem figyelmeztettek minket, hogy felbukkanhat itt egy ilyen alak?

Kanyargós úton jutott el a bárpultig, bepréselődött két vendég közé, és várta, hogy kiszolgálják. Mindkét pultos férfi volt, vastag vászonkötényt kötöttek a derekukra. Az egyik feléje pillantott. Reacher egy eszpresszót kért. A férfi bekapcsolta a kávéfőzőt, aztán a pulthoz lépett, hogy elkérje a pénzt. Reacher nem kérdezett tőle semmit. Az életben ez nem úgy zajlik, mint a filmekben. A pultosok a valóságban nem fecsegnek. Miért is tennék? Ki a fontosabb nekik, a hatvan vendég, akikkel minden áldott este együtt vannak, vagy a magányos idegen, akit még sosem láttak?

Reacher elsétált a kávéjával a tömegbe, és letelepedett az egyik négyszemélyes asztalhoz, ahol már hárman ültek. Úgy néztek rá, mintha zavarba ejtő illetlenséget követett volna el, aztán elfordultak. A köhécselés és a hebegés-habogás jelezte, hogy témát váltottak. Megjegyzéseket tettek rá. Reacher fülét megütötte az Arschloch szó, amiről régi szóváltásokból tudta, hogy seggfejet jelent. De nem reagált. Inkább megitta a kávét, aztán elindult a szemben lévő falra szerelt, nyilvános telefonkészülék felé. Már készenlétben tartott egy érmét. Felhívta Orozcót, akinek az volt az első kérdése:

– Bajban vagyunk?

– Nem, minden oké. Már ha sikerül elkapnom a fickót.

– Azt hittem, már majdnem megvan.

– Elcsesztem. Nem számítottam rá, hogy egy nő lesz az új futár. Az ember mindig tanul valami újat.

– Akkor most mi lesz?

– Billy Bob és Jimmy Lee elmondta neked, hogy kitől vették az igazolványokat?

– Nem hajlandók rá. Félnek. Ez egy nagy maffiaszervezet lehet, de nem olaszok. Inkább valami német nosztalgia lehet a dologban. Tagjaik vannak, és szabályzatuk, meg minden, ami kell. Billy Bob és Jimmy Lee jobban félnek tőlük, mint tőlem.

– És ezek az emberek a kocsmában szoktak találkozni?

– Az a nem hivatalos főhadiszállásuk.

– És pontosan mi ez a szervezet?

– A legnagyobb szélsőjobbos csoport. Egyelőre csak a szájukat jártatják, de ez nem lesz mindig így.

– Oké, mondd meg Billy Bobnak és Jimmy Leenek, hogy nem érdekel minket, kitől vették az igazolványt. Tudasd velük, hogy többet nem fogjuk őket erről faggatni, ha hajlandók válaszolni egyetlen egyszerű kérdésre. Az volt a benyomásom, hogy ők választhatták meg, milyen névre szóljon az új igazolvány. Az egyikük olyasvalamit mondott, hogy tetszett neki a név hangzása. Kérdezd meg tőlük, hogy tényleg így volt-e, ők választhatták-e ki a nevet.

– Oké, megkérdezem. Még valami?

– Egyelőre semmi más.

– Szóval, bajban vagyunk?

– Ne aggódj. Tiszták vagyunk, mint a hó.

– Már ha elkapod a fickót.

– Ugyan, mennyire lehet ez nehéz feladat?

Reacher a helyére tette a kagylót, és szembefordult a helyiségben lévőkkel. Addigra már elég sokan bámulták őt. Híre ment. A bejáratnál és a hátsó kijárat előtt is kisebb csoportokba rendeződtek az emberek. Mindkét bagázs őt figyelte. Vártak. A balhé odakint lesz. Kimegy, aztán követik. Már ha lesz balhé. Ez sem biztos. A többségük átlagosnak tűnt. Átlagos korúak és testsúlyúak. Az ilyenek bármikor könnyen szívrohamot kaphatnak. A legtöbbjük jobban tenné, ha ez esetben inkább a „szégyen a futás, de hasznos”-elvet vallaná. A néhány kivétel sem aggasztotta különösebben Reachert. Ők kicsit fiatalabbak voltak, és kissé fittebbek, de inkább irodai dolgozóknak látszottak. Nem kell aggódnia miattuk. Reacher jó utcai harcos volt. Leginkább azért, mert élvezte az efféle csetepatékat.

Ellökte magát a faltól, és a mellét kidüllesztve átvágott a tömegen. Olyan lassan haladt, mint egy temetési menet egyik tagja. Senki sem tartóztatta fel. Eljutott a kijáratig, ahol hat férfi állt szorosan egymás mellett. A harmincas éveikben járhattak, és egyik sem volt túl vékony. De szemmel láthatóan ők is irodai dolgozók lehettek. Az öltönyük kifényesedett az ülepükön meg a könyöküknél. Reacher olvasott a testbeszédükből. Hagyják, hogy kimenjen, aztán gyorsan megfordulnak, és kitódulnak a nedvesen fénylő, macskaköves utcára.

– Beszéltek angolul? – szólalt meg Reacher.

– Igen – felelte az egyik férfi.

– És elgondolkoztál már azon, miért van az úgy, hogy ti beszélitek az én nyelvemet, de én nem a tiéteket?

– Hogy mi?

– Mindegy, hagyjuk. Milyen parancsot kaptatok?

– Parancsot?

– Ha egy papagájjal akarnék társalogni, egy kisállat-kereskedésbe mennék. Valaki megmondta nektek, hogy mit csináljatok. Áruld el nekem, ki volt az.

– Nem.

– Akkor kénytelen leszek sorra venni jó néhány lehetőséget, persze csak elméletben. Az egyik az, hogy csak járni akartok egyet az utcán. De talán egyáltalán nem így áll a helyzet. Lehet, hogy szörnyen rosszul ítéltelek meg titeket. Persze jobb félni, mint megijedni, a biztonság kedvéért inkább a rosszabbat kell feltételeznem. Ugye, ezt te is belátod? Csak ez lehet részemről az egyetlen észszerű választás. Úgyhogy inkább ne kövessetek ki az utcára. Lehet, hogy csak levegőzni akartok, de meglehet, hogy én ezt ellenséges lépésnek ítélem. Márpedig a jelenleg érvényben lévő NATO-doktrína szerint ilyenkor azonnali, nagy erejű válaszcsapás szükséges. Tudom, hogy ez itt egy jóléti állam, de a kórház az mégiscsak kórház. Ha ingyen van, akkor sem jó móka bekerülni. Úgyhogy azt tanácsolnám, hogy maradjatok szépen a seggeteken, és ne csináljatok semmit.

– Félsz tőlünk.

– Sajnálatos módon nem. Csak próbálok sportszerű lenni, ez minden. Ha valamelyik főnökötöknek baja van velem, küldjétek ki egyedül. Sétálok vele egyet a háztömb körül. Eszmét cserélünk. Így mindenki jól jár.

Semmi válasz.

Reacher átnyomakodott az első és a második fickó között, majd kinyitotta az ajtót. A visszalendülő ajtószárnyat kikerülve kilépett, gyorsan kettőt lépett a járdán, aztán visszafordult.

Senki sem követte.

Egy teljes percig várt a járdaszélen, de nem jött ki senki. Felhajtotta a gallérját, hogy védje magát az éjszakai köd ellen, és elindult vissza a szálloda felé. A sarokra érve látta, hogy a cilinderes ajtónálló már nincs a helyén. Az esti műszak véget ért, kezdetét vette az éjszakai. Lassított a léptein, és az utcát fürkészte, puszta megszokásból.

A túloldalon egy kapualjba húzódva álldogált valaki. Alig volt észrevehető. Oldalról világította meg a lágy, zöldes fény, egy két kapuval odébb álló patika neonreklámja. Sötét színű dzseki volt rajta, meg egy kis bajor kalap. Talán tollat is tűzött a szalagja mellé. A hotelt figyelte, ez egyértelmű volt. Szemben állt vele, a kapualj sarkában megbújva. Fehér bőrű, kissé köpcös alak, talán száznyolcvan centi és kilencven-egynéhány kiló. A korát nehéz lett volna megállapítani.

Reacher továbbsétált. Lehet, hogy a férfi a diplomáciai védelmet ellátó csapat tagja. Udvariasságból küldte a német kormány. Talán rájöttek, hogy Sinclair itt van a városban. Vagy Bishop küldött egy embert a konzulátusról. A kultúrattasé harmadik helyettese, aki bokszert hord a zsebében, és még az előző rendszer alatt kapott kiképzést.

Reacher továbbsétált, nem nézett se jobbra, se balra, csak a szeme sarkából figyelte a férfit. Aztán egy autó fordult be a kissé távolabb lévő kereszteződésnél, és a vakító fényszórók épp feléje közeledtek. Egy nagy autó zötyögött végig a macskaköveken.

Aztán megállt mellette. Egy Mercedes. Egy rendőrségi Mercedes. Griezman ült benne. Leengedte az anyósülés ablakát, és kiszólt:

– Szálljon be. Már hívtam az előbb. Azt hittem, alszik, és kikapcsolta a telefont. Azért jöttem ide, hogy felébresszem.

– Mi történt? – kérdezte Reacher.

– Láttuk Wiley-t.

Reacher felnézett.

A kapualjból leselkedő férfi közben eltűnt.

– Szálljon be – mondta újból Griezman.

Reacher így tett.

25. fejezet

Griezman olyan hevesen taposott a gázpedálra, hogy az ülés háttámlája aprót nyikordulva megrándult a teste súlya alatt. Azt mesélte, hogy az egyik rendőr, aki az este folyamán a kocsma előtt tartott megfigyelést egy megkülönböztető jelzés nélküli autóban, egy éjszakai járőr volt, akit kicsit korábban behívtak, hogy túlórázzon. Még mindig szolgálatban van, a szokásos éjszakai járőrözést végzi. A Wiley-ról készült fantomkép ott hevert mellette a kocsi ülésén. Épp a Sankt Pauli-i kerület nyugati szélénél járőrözött, amikor feltűnt neki egy férfi. Esküdni mert volna rá, hogy az az alak volt, aki a fantomképen szerepelt. Egy egész éjjel nyitva tartó italbolt szatyra volt nála, valószínűleg egy üveg borral. Dél felé sétált, a kikötő irányába.

– Ez mikor volt? – kérdezte Reacher.

– Húsz perccel ezelőtt.

– Mennyire megbízható az emberük?

– Én hiszek neki. Jó zsaru.

Alig volt forgalom, de az út csúszott a nedvességtől, és a legtöbb autós a kocsmákból tartott hazafelé, úgyhogy Griezman nem tudott olyan gyorsan haladni, mint ahogy szeretett volna. De így is tíz percen belül odaértek. Megálltak két magas épület között, húsz méterre az egyik kereszteződéstől. Griezman azt mondta, hogy a férfi, akit Wiley-nak véltek, kicsit előbbre kelt át az úttesten, a rendőr szemszögéből nézve jobbról balra, úgy fél órával ezelőtt. Abban az irányban nagy lakóházak álltak, egy egész új lakónegyed egy jókora földterületen, ahol régen dokkok voltak, de azokat lejjebb költöztették a folyóparton. Több ezer lakás volt ott.

– Bérlakások, ugye? – kérdezte Reacher.

– Gondolja, hogy Wiley itt lakik?

– Egy üveg pia volt nála. Elképzelhető, hogy egy partira vitte, de ilyen későn valószínűbb, hogy inkább haza. – Reacher a másik irányba nézett, jobbra. – Fogadjunk, hogy tudom, mit vett. Keressük meg az üzletet.

Az italbolt tiszta volt, jól megvilágított, és úgy tűnt, jó minőségű borokat árulnak, vöröset, fehéret, rozét, habzóbort. Az egyik polcon alacsonyabb árkategóriájú alkoholt is kínáltak azoknak, akik nem a szép új házakban laktak. Az eladó egy barátságos, idősebb férfi volt, hatvan körüli. Reacher előhalászta a zsebéből a fantomképet, és az eladó rögtön felismerte. Azt mondta, a képen látható férfi úgy negyven perccel ezelőtt járt a boltban. Egy üveg behűtött pezsgőt vett.

– Ünnepel – jegyezte meg Reacher.

– Hitelkártyával fizetett? – kérdezte Griezman.

– Készpénzzel.

Reacher a mennyezetre szerelt, félgömb alakú üvegbúrára pillantott, amely épp az eladó feje fölött lógott.

– Az egy biztonsági kamera?

Az eladó igennel felelt, és tudatta velük, hogy videomagnó is csatlakozik hozzá, a hátsó helyiségben található. Griezman kezelni is tudta. Elég jó fekete-fehér képet adott, az eladó válla fölül, széles látószögben. A kamera kettős célt szolgált. A vevők jól látszottak a felvételen, de a kassza fiókja is. Azt is ellenőrizték, hogy az eladó nem fölözi-e le a hasznot.

Griezman negyven perccel korábbra tekerte vissza a felvételt, és Wiley valóban meg is jelent rajta. Ő volt az, semmi kétség. A jellegzetes haj, egyenes homlok, kiálló járomcsont, mélyen ülő szempár. Átlagos magasságúnak tűnt, szikár és inas figurának, amolyan tipikus vidéki keményfiúnak. Energikus és céltudatos volt a mozgása, a járása magabiztos, majdhogynem hivalkodó. Kisportoltnak tűnt. Nem volt olyan ruganyos, mint egy kamasz, inkább érettnek és megedződöttnek látszott. Harmincöt éves, akárcsak Reacher. Felnőtt ember.

A felvételen látni lehetett, ahogy Wiley a hűtőhöz lép, kinyitja az üvegajtót, és kivesz egy vékony nyakú, sötét színű palackot.

– Dom Pérignon – állapította meg Griezman. – Nem a legolcsóbb.

Wiley a pulthoz vitte a pezsgőt, és gyűrött bankjegyeket húzott elő a zsebéből. Leszámolta a pénzt, az eladó pedig visszaadott pár érmét. Aztán egy palackformájú papírszatyorba tette az italt, Wiley pedig távozott. Harminchét másodpercig tartott az egész.

Újból megnézték a felvételt.

Ugyanaz az eseménysor.

– Akkor most mutassa meg nekem a környéket – fordult Reacher a főfelügyelőhöz.

Visszaültek a kocsiba, és Griezman dél felé hajtott el, lassan zötyögve a macskaköveken, valószínűleg Wiley korábbi útvonalát követve. Elhaladtak a hely mellett, ahol a rendőr látta őt, a kopottas téglafalú raktárépületek között, végül egy vadonatúj körforgalomhoz érkeztek, ahonnan jobbra, balra vagy egyenesen előre lehetett továbbmenni, az új lakónegyedbe vezető utakra.

Griezman megállt. A motor üresben járt, az ablaktörlő úgy percenként egyszer ide-oda csapódott. Reacher előrebámult. Százezer ablakot látott. A legtöbb sötét volt, de némelyik világított.

– Drágák ezek a lakások? – kérdezte.

– Egész Hamburg drága.

– Azon tűnődöm, Wiley vajon hogyan fizeti a lakbért.

– Sehogy. Senki sem lakik itt Wiley néven. Már ellenőriztük.

– Szerintünk német nevet használ.

– Az úgy mindjárt más lenne.

– Valószínűleg ő választotta magának.

– Elkövetett valamit maguk ellen?

– Elárulja a hazáját. Ami az én hazám is.

– Szereti a hazáját, Mr. Reacher?

– Reacher őrnagy.

– Ezzel, azt hiszem, meg is válaszolta a kérdést.

– Én inkább szeretek úgy gondolni erre, hogy egészséges, de kissé szkeptikus tisztelettel viszonyulok hozzá.

– Ez nem túl hazafias hozzáállás.

– Épphogy ez a hazafias. Az én hazám, akár jót cselekszik, akár rosszat. Ami nem jelent semmit, ha az ember nem ismeri be, hogy az országa néha tévedhet is. Egy olyan országot szeretni, ahol mindig minden jól megy, csak józan ész kérdése lenne, nem hazafiság.

– Sajnálom, hogy az országuknak ilyen gondjai vannak.

– Maga szereti a hazáját?

– Túl korai lenne megmondani. Alig ötven év telt el... Többet változtunk, mint bármely másik ország. Azt hiszem, elég jól mennek a dolgok, de a keletről érkezők visszavetettek minket a fejlődésben. Gazdaságilag persze, illetve politikailag is. Olyasmiket látunk, amiket korábban nem.

– Mint a kocsma, ahonnan Helmut Klopp bejelentést tett.

– Ki kell várnunk, mi lesz. Nem tartóztathatjuk le őket azért, mert gondolatban bűncselekményeket követtek el. Valódi bűntettek kellenek.

– Egy fickó figyelte a hotelemet az egyik kapualjból. Amikor maga megjelent, elillant.

– Nem az én emberem – mondta Griezman.

– Szövetségi?

– Nem lenne okuk arra, hogy figyeltessék. Nem jelentettem, hogy dr. Sinclair itt van. Egyelőre. Senki sem tud róla. Más néven is jelentkezett be a hotelbe.

Reacher nem mondott semmit.

– Ellenőrizte az ujjlenyomatot? – kérdezte Griezman.

– Igen, ellenőriztem.

– És?

– Az ügye nyugodtan bekerülhet a döglött akták közé. Sosem fogják megoldani.

– Ez mit akar jelenteni?

– Azt, hogy tudom, ki volt a tettes, de nem mondom el senkinek.

– De én segítettem magának.

– Tudom. És hálás is vagyok érte.

– És nem kapok cserébe semmit?

– A meggyilkolt nő egy luxusprosti volt. Igencsak érdekes lehet az ügyfelei listája. De erről sem fogok beszélni senkinek.

Griezman egy pillanatig hallgatott. Aztán megkérdezte:

– A CIA érdeklődik utánam?

Reacher bólintott.

– A CIA-nak azok az emberei, akik még az előző rendszer alatt lettek kiképezve.

– Most meg fog zsarolni.

– Ez nem az én stílusom. Már mondtam, nem árulom el senkinek a dolgot. És ezért nem kérek semmit cserébe. Az, hogy továbbra is segít-e nekem, teljesen magán áll. Ha igen, úgy veszem, hogy két nyomozó együttműködik, nincs itt semmi többről szó.

Griezman rövid ideig megint hallgatott.

– Ezt el kell néznie nekem – mondta aztán. – Nem olyan ember vagyok, mint amilyennek gondol.

– Engem ez nem érdekel – mondta Reacher.

– Nem tudom, miért csináltam.

– Nem vagyok a pszichiátere.

– De én szeretném tudni, hogy miért alakult ez így.

– Csinos volt a nő?

– Elképesztően.

– Tessék! Itt a válasz.

– Gondolja, hogy ilyen egyszerű lenne az egész?

– Én katonai rendőr vagyok.

– Segítek magának, ha tudok – mondta Griezman.

– Köszönöm.

– Mire lenne szüksége?

– Szólhatna az éjszakai járőrnek, hogy töltse itt az éjszaka hátralévő részét. Az útszűkület miatt Wiley talán megint erre megy el. Ha igen, tartóztassa le valamilyen mondvacsinált indokkal. Tartsa a kocsiban, amíg ideérek.

– Vannak más kivezető utak is a lakónegyedből. Kerékpárutak, hátul kis gyalogoshidak a folyón át. És egy nagyobb híd is vezet a főúton lévő buszmegállóhoz.

– Talán szerencsénk lesz. Lehet, hogy megkíván még egy kis pezsgőt.

– Egyvalamit áruljon már el nekem arról az emberről, akinek nem árulja el a személyazonosságát. Meg fogják büntetni?

– Igen – bólintott Reacher. – Meg fogjuk büntetni.

– Az jó.

– Kedvelte azt a nőt, igaz?

Griezman csak annyit felelt:

– Visszaviszem a szállodához.

Wiley a pezsgőt még fél órára betette a hűtőbe, aztán lehámozta a fémfóliát, és a hüvelykujjával lassan, finoman kitolta a dugót, amíg egy aprócska pukkanás kíséretében a földre nem pottyant.

Töltött magának egy pohárral, amit fél óráig szintén behűtve tartott, aztán az asztalhoz vitte, ahol Argentína térképe hevert kiterítve. A ranch határvonalán annyiszor húzta végig az ujja hegyét, hogy már zsírosan fénylett. Ez most már tényleg az ő birtoka. Vagy hamarosan az lesz, ahogy a pénz elér Zürichbe, és onnan továbbutalják. Pontosabban egy részét. Nem mindet. Tetszett neki a lány, akivel az üzenetet küldték. „Uram, én csak annyit tudok, hogy elfogadják az árat.” Nagyon udvarias volt, már-már alázatos. Akárcsak akkor, amikor kigombolta a harmadik gombot. Sok ilyen lány lesz majd Argentínában. Sötét hajúak és kreol bőrűek, mint a futár. Félénkek, de nem tehetnek mást, mint hogy engedelmeskednek.

Wiley felállt, és újratöltötte a poharát. A magasba emelte, mintha tósztot mondana egy több ezer fős, éljenző tömeg előtt. Horace Wiley a texasi Sugar Landből. A világ ura.

Reacher rövid ideig hallgatózott Sinclair ajtaja előtt, és hangokat hallott kiszűrődni, úgyhogy bekopogott. A nő kiszólt:

– Tessék!

Ott volt Neagley, és Bishop is a konzulátusról. A CIA-kirendeltség vezetője. Sinclair az ágy szélén ült, Bishop és Neagley a zöld bársonyhuzatú fotelekben. Neagley ölében kézírásos jegyzetek pihentek.

– Újabb fejlemények? – kérdezte Reacher.

– És nálad?

– Azt hiszem, Wiley a kikötő közelében lakik, az egyik új lakónegyedben. Griezman embere futólag látta. Egy italboltba ment pezsgőt venni.

– Ünnepel – jegyezte meg Bishop.

Reacher bólintott.

– Feltételezhetjük, hogy a tárgyalások lezárultak, és megegyeztek az árban. A fogaskerekek beindultak.

– Mennyire nagy az a lakónegyed?

– Hatalmas.

– Papíron semmi nyoma Wiley-nak?

– Ezen a néven semmi.

– Most is ott van?

– Szinte biztos.

– Le kellene zárni az egész környéket.

– A fő kivezető útnál áll egy jelöletlen rendőrautó. Ez a legtöbb, amit Griezman megtehetett. Már korábban is túlórapénzt fizetett az embereinek.

– Úgy néz ki, Wiley-nak nincs nagybácsikája – mondta Neagley. – A szemtanút, aki ezt állította, idehívtuk, hogy alaposabban kikérdezzük. Landry kutat a nagyszülők esetleges testvérei és az anya barátai után. Ez utóbbi eltarthat egy darabig.

– Oké – bólintott Reacher.

– Beszéltem a parancsnokaival Fort Benningből és Fort Sillből. A benningi egyáltalán nem emlékszik rá. A silli igen. Azt mondta, egyértelmű volt, hogy Wiley Németországban akar szolgálni. Ez volt a célja. Minden olyan képesítést megszerzett, ami ehhez hozzásegítette.

– És a fickó emlékszik erre, három év után?

– Igen, mert akkoriban sokat beszélgettek. A parancsnok elmagyarázta neki, hogy milyen hátrányokkal jár, ha idekerül. Zsákutca, fekete lyuk és a többi. De Wiley kitartott amellett, hogy ő akkor is oda akar menni. Mindenképp Németországban akart szolgálni.

– Szóval ez egy hosszú játszma – szólt közbe Sinclair az ágy széléről. – Most már csak azt kellene kitalálni, mire megy ki.

– Egy férfi figyelte a szállodát, egy órával ezelőtt. Amikor Griezman felbukkant, köddé vált.

– Nem az én emberem – mondta Bishop.

Müller ismét felhívta otthon Dremmlert. Felébresztette. Nagyon későre járt már. Illetve nagyon korán, attól függ, honnan nézzük. Dremmler összeszedte magát, Müller pedig jelentett neki:

– Reacher éjjel egy előtt ért vissza a hotelbe, de megjelent Griezman, és felvette, még mielőtt bemehetett volna. Gyorsan felszívódtam, nehogy a főfelügyelő felismerjen.

– Mit akart Griezman?

– Az egyik közlekedési rendőrünk hallotta a rádión. Az amerikait, akit keresnek, látták Sankt Pauliban. Wiley a neve. Griezman embereinél a járőrautókban ott van a Klopp leírása alapján készült fantomkép.

– Bármi egyéb részlet?

– Az egyik emberem épp most ellenőrzött egy autót egy parkolni tilos zónában a kikötőnél. Új lakások vannak arrafelé. A kocsiban Griezman egyik nyomozója ült, jelöletlen autóban, Wiley-t figyelte. Az emberem megkérdezte, miért keresik, egy percig beszélgettek, csak úgy, két rendőr egymás közt. Griezman embere nem ismerte a részleteket, de azt mondta, nyilván nagyon komoly ügyről lehet szó. Vörös kóddal van megjelölve a parancs, amit kapott.

– Az mit jelent?

– Régebben azt, hogy szervezett bűnözéssel kapcsolatos az ügy, ma azt, hogy terrorizmussal. Nem volt biztos abban, hogy a régi értelemben véve kiemelt esetről van-e szó, vagy az újról. Pillanatnyilag kissé zavaros a helyzet. De szerintem az új lehet, mert ma Reacher hoteljének közelében is figyeltek egy lakást. Egy szaúdit vártak, akinek ki kellett jönnie onnan, de ez végül nem történt meg. Ellenőriztem a városi lakcímnyilvántartást, és van abban a házban egy lakás, ahol három szaúdi és egy iráni lakik. Fiatal férfiak. Szerintem valami közel-keleti ügy lehet.

– Wiley szerepel a nyilvántartásban?

– Semmi nyoma.

– Klopp azt mondja, egynél többször is látta a kocsmában. Talán valaki ismeri ott.

– Talán.

– Szerezzen nekünk egy példányt a Klopp-féle fantomképből – mondta Dremmler.

Neagley elment, majd Bishop is távozott. Reacher leült az egyik fotelbe. Sinclair maradt az ágy szélén.

– Holnap reggel Waterman és White is megérkezik. Landry és Vanderbilt is velük jönnek. Mostantól innen irányítjuk az egész akciót. Itt zajlanak az események. A konzulátusról fogunk dolgozni.

– Oké – bólintott Reacher.

– Min gondolkozol?

– Most épp?

– Igen.

– A munkámmal kapcsolatban vagy magánjelleggel?

– Tudsz egyszerre mind a kettőre gondolni?

– Többnyire igen.

– Oké, akkor előbb a munka.

– Wiley hajára gondoltam.

– Mi van vele?

– Ez talán egy jó kiindulási alap. Nem vágatta le. Hagyta megnőni.

– Talán aggódott, hogy a fodrász később emlékezne rá.

– Levághatta volna saját magának is. Oldalt mindennap borotválta. Kopaszra lecsapathatta volna az egészet, hogy aztán újra megnövessze. De nem tette.

– Miért?

– Szerintem van benne valami hiúság és különcség. Szereti Davy Crockettot. Lehet, hogy egész hosszúra megnöveszti a haját, hogy aztán vehessen hozzá egy rojtos bőrdzsekit, és ő lehessen a vadnyugat királya. Érdekes volt a járása a biztonsági kamera felvételén. Alacsony fickó, de úgy megy, mint egy cowboy. És drága pezsgőt vett. Szerintem szereti a látványos gesztusokat. Ami a százmillió dollárral kombinálva nem sok jót sejtet. Az az érzésem, valami nagy dolog készül.

Sinclair egy pillanatig hallgatott. Aztán megkérdezte:

– És személyes téren?

Reacher elmosolyodott.

– Most nagyon beletrafáltál.

– Mibe?

– Ugyanaz a válasz. Úgy érzem, valami nagy dolog készül.

– Remélem is – felelte Sinclair.

26. fejezet

Amikor felébredtek, Reacher visszament a saját szobájába, lezuhanyozott, és megint felöltözött. Leballagott reggelizni, egyedül. A négy kollégájuk már megérkezett McLeanből, az éjszakai géppel. Waterman, White, Landry és Vanderbilt. Neagley is velük volt. A négy férfi fáradtnak tűnt. Neagley nem. Landry elmesélte, hogy utánanézett a nagybácsiknak, de nem szolgálhatott sok jó hírrel. A legtöbbjük rég halott, és egyikük sem lakott Wiley-ék közelében gyermekkorában. Semmi bizonyíték arra, hogy kapcsolatban állt volna bármelyikükkel. Nem sűrűn látogatták egymást. Kettő börtönben is ült. Nem valószínű, hogy nagy hatást gyakorolhattak volna a gyerekre.

Watermannek azonban jobb hírei voltak. Azt mondta, megkeresték Wiley anyját, aki beszélt is nekik a régi barátairól. New Orleansban lakik, segélyekből él. Értesítették a helyi FBI-irodát, küldenek ki ügynököket. Az első eredmények hét-nyolc óra múlva futnak be, az időeltolódás miatt.

Úgy tűnt, White, a CIA embere nem igazán örül annak, hogy Hamburgban lehet. A haja mintha még hosszabb lett volna, mint eddig. Vékonyabbnak látszott. Izgett-mozgott, grimaszolt, az ujjait tördelte, hunyorgott.

– Mi a baj? – kérdezte Reacher.

– Az iránit tényleg ki kellene hozni onnan – mondta White.

– Semmit sem a futártól tudunk. Őt teljesen elszalasztottuk.

– Ratcliffe úgy gondolja, csak egy hajszálon múlt. Ha valami rossz történik velük Hamburgban, akkor mindenfelé kutakodnak majd, hogy megtudják, ki lehetett az áruló. Mindenki gyanússá válik. Nem ostobák. Ki fogják következtetni. Ugyan hány lehetőség van? Két futár volt, de ugyanazon a helyen szálltak meg. Az iráni öt percig se húzza majd.

– Beszélnie kellene Bishoppal.

– Bishop a srác összekötője, de arra nincs felhatalmazása, hogy kihozza onnan.

– Kell lennie.

– Ilyen közvetett okokból kifolyólag nincs. Csak akkor teheti meg, ha úgy látja, közvetlen életveszélyben van a férfi.

– És maga szerint az iráni most ilyen helyzetben van.

– Attól a perctől kezdve, hogy maguk elkapják Wiley-t. A nagy üzletük azonnal dugába dől. Ez mikorra is várható?

– Remélem, hamarosan.

– Hát ez az.

– Beszélnie kellene Bishoppal – javasolta újból Reacher.

Aztán megjött Sinclair. Fekete ruha, gyöngysor, fekete nejlonharisnya, elegáns cipő. A haja még nedves volt. Landry és Vanderbilt helyet csináltak neki, ő pedig leült.

– Beszéltem Mr. Ratcliffe-fel. Azt feltételezzük, hogy a tárgyalási szakasz véget ért, és megkezdődik az áru leszállítása. Úgyhogy most már csak azt kell kiderítenünk, mit adnak át, hol és mikor.

– A futár akár vissza is érhetett – mondta Neagley. – Lehet, hogy közvetlenül odarepült. Vagy majdnem közvetlenül. Ezután egy futárt küldenek Svájcba, mert nem bíznak a telefonos összeköttetésben. A futár tudja a számlaszámokat és a jelszavakat. A tranzakció beletelhet egy-két órába. Akár holnap is megtörténhet.

– Vagy egy év múlva – tette hozzá Vanderbilt. – Vajon készen állnak a cselekvésre? Megvan rá a pénzük?

– Wiley nem várhat egy évig – mondta Waterman. – Már négy hónapja szökésben van. Ez nem egyszerű helyzet. Rengeteg stresszel és sok kockázattal jár. Meg kell végre állapodnia valahol. Szerintem most már minden nagyon gyorsan fog lezajlani. Holnap vagy holnapután, esetleg a rá következő nap. Biztos vagyok benne, hogy a pénz már ott vár készenlétben. Valószínűleg ugyanabban a bankban. Két kattintás ugyanazon a számítógépen.

– Jó – bólintott Sinclair. – Akkor az a kérdés, mit és hol. Azt már tudjuk, hogy mikor.

– A hol a mikortól függ – mondta Reacher. – Ha valami titkos információról vagy iratról van szó, akkor lehet, hogy a bankban ejtik meg az átadást is. Ha egy nagyobb tárgyról, akkor most valahol Németországban tárolják, elrejtve, úgyhogy embereket kell odaküldenie, hogy elszállítsák.

– Figyeltetnünk kellene a bankot – mondta Waterman.

– Nem tudjuk, melyiket. Több száz is van.

– Akkor a repülőtereket. Itt és Zürichben.

Landry közbeszólt:

– A legkönnyebb út az lenne, ha kitalálnánk, mit árul.

– Nem mondja? – jegyezte meg gúnyosan Neagley.

– Valaminek csak kell lennie.

– De minek? Most biztosan nem szerezheti be. Azonnal letartóztatnák. Tehát már több mint négy hónappal ezelőtt ellopta, vagy valahogy másképp megszerezte. A baj csak az, hogy semminek az eltűnését nem jelentették.

– Ki kell hoznunk onnan az iránit – mondta újból White.

– Még nem – mondta Sinclair.

– Akkor mikor?

– Beszéljen Mr. Bishoppal. Most indulunk a konzulátusra. Berendeztek nekünk egy irodát. Tíz perc múlva találkozunk a hallban.

Müller a tűzlépcsőn mászott fel arra az emeletre, ahol Griezman irodája volt. Alig nyolc órára járt az idő. Senki sem volt még bent. A titkárnők íróasztalai is üresen árválkodtak. Griezman titkárnőjének irattartó tálcája pontosan úgy nézett ki, mint korábban. Müller nagyon vigyázott, hogy rendben tegye vissza a papírokat, és ne keltsen gyanút. De hol lehet a fantomkép? Az amerikai nyomozóknak feltehetően annyi példányt nyomtattak, ahányat csak kértek. Griezman is elvihetett párat, hogy aktát nyisson az ügynek, a saját segge fedezésére. Biztos helyen tarthatja az eredetit, talán egy speciális fiókban. Lehet, hogy több tucat fantomképet is őriz. Egy külön fiókban. Végül is ez egy nyomozó irodája.

De vajon hol lehet? A titkárnő ergonomikus irodaszéke mögött egy egész sor irattartó fiók sorakozott a felső részén polcokkal egybeépített irodabútorban. Müller becsusszant az íróasztal mögé, lehajolt, és megnézte a fiókokat. Egyiken sem volt cédula, ami a tartalmát jelölte volna. Kihátrált, és bepillantott Griezman irodájába. A belső szentélybe. Ott is ugyanilyen fiókokat látott, de itt nem volt polc a bútor felső részén. Inkább egy fiókos komódhoz hasonlított. A tetején bekeretezett fotók álltak egy nőről és két gyerekről. Nyilván Griezman felesége és a gyerekei. Mellettük egy kis szoborszerű díj. Amilyen nagydarab fickó, valószínűleg nem valamilyen sportteljesítményért kapta. A szemben lévő fal mentén is irattartó szekrények sorakoztak. Összesen húsz fiók volt az irodában, további négy kint, a titkárnő helyén az előtérben.

Ez bizony nem sok bizakodásra okot adó arány.

Müller egyezséget kötött magával. Egy az öthöz az esélye, hogy sikerrel jár. Ez még mindig jobb, mint az, hogy elveszítse az állását, utóbbira ugyanis négy az öthöz volt az esélye. Hosszú távon sokkal inkább hasznát veszik, ha a pozícióján marad. Ezt sem árt figyelembe kell venni. Úgy döntött tehát, hogy átkutatja a titkárnő irodáját, de Griezmanét nem. Ez észszerű kompromisszum. Megint besurrant az íróasztal mögé. Úgy gondolta, balról jobbra halad majd, és gyorsan átfut mindent. Egy fantomképet könnyű kiszúrni az iratok között. Valószínűleg vastag rajzlapra készült. Minden bizonnyal nem sztenderd, A4-es méretben, és talán egy műanyag iratvédőbe is beletették.

Lehajolt.

Ebben a pillanatban a háta mögül egy női hangot hallott:

– Helló!

Meglepetten és kissé értetlenül csengett a hang.

Müller gyorsan felegyenesedett, és hátranézett.

Griezman titkárnője volt az.

Müller hallgatott.

A nő letette a táskáját az asztalra, és kibújt a kabátjából. Felakasztotta a fogasra, és visszasietett.

– Segíthetek valamiben, Müller felügyelő?

Müller nem válaszolt.

– Keres valamit?

– Egy fantomképet – bökte ki végül Müller.

– Kiről?

Müller egy pillanatig hallgatott. Törte a fejét. Végül azt felelte:

– Tegnap késő éjjel történt egy közlekedési baleset. Természetesen a mi osztályunk foglalkozik vele. Cserbenhagyásos gázolás. Egy biciklis az áldozat. A sofőr meg sem állt. A biciklis társa elég jó leírást adott róla. Nagyon feltűnő az arca, és szokatlan a hajviselete.

– És mi miben segíthetünk?

– Egész véletlenül az egyik emberem beszélt Griezman főfelügyelő egyik emberével, úgy egy órával korábban. Azt hitte, tiltott helyen parkol, de kiderült, hogy csak megfigyelnek valakit. Az illető rendőr mellett az ülésen ott hevert egy fantomkép egy Wiley nevű amerikairól. Később az emberemnek eszébe jutott a rajz, és rájött, hogy pontosan olyan volt az arca és a haja, mint amilyennek a kerékpáros társa az elhajtó sofőrt leírta.

– Értem – bólintott a titkárnő.

– Ezért jó lenne, ha meg tudnám mutatni azt a képet a szemtanúnknak, hátha felismeri.

– Nagyon szívesen adok egy példányt.

– Ha nem nagy gond...

– Nem, dehogy.

– Nagyon köszönöm.

A nő bement Griezman irodájába. Müller hallotta, hogy kihúz egy fiókot. Aztán a nő kijött, a kezében egy vastag papírlappal, műanyag iratvédőben. Bekapcsolta a fénymásolót. Müller hallgatta a gép kattogását, és az orrát megcsapta a meleg fénymásolótinta szaga. Közben meghallotta, hogy nyílik a lift ajtaja. Két másik titkárnő érkezett. Táska, kabát, friss, reggeli léptek. Mindketten elhaladtak az ajtó előtt, udvarias mosollyal, munkára készen.

Griezman titkárnője felemelte a fénymásoló tetejét, és arccal lefelé ráfektette a rajzot. Megnyomott egy gombot. A gép zúgott. A kész másolat kicsusszant.

Ismét nyílt a lift ajtaja. De nem Griezman érkezett, csak egy öltönyös férfi. Müller látásból ismerte. A férfi üdvözlésül biccentett feléje, és továbbment.

A titkárnő átadta a példányt. A rajz színes ceruzával készült. Egy szikár férfit ábrázolt, egyenes homlokkal, kiálló járomcsontokkal, mélyen ülő szempárral, felül hosszú, szőkés hajjal.

– Köszönöm – mondta Müller, azzal távozott. Elsietett a folyosón a vészkijáratig, aztán le a lépcsőn, a saját emeletére, a saját folyosójára, a saját irodájába, ahol azonnal nekilátott, hogy megfogalmazzon egy légből kapott jelentést az állítólagos sérült biciklisről és a cserbenhagyásos gázolásról, ha netán Griezman utána akarna nézni a dolognak.

Reacher és Neagley egyenesen a hallba mentek.

– Meg kell szereznünk Wiley menetparancsait – mondta Neagley. – Az összeset. Ez a megoldás kulcsa. Valamivel több, mint két éve volt Németországban, és négy hónapja tűnt el. Vagyis a szolgálati idejéből alig kétévnyi időszakot kell átnéznünk. Ez idő alatt meglátott valamit, megtervezte, és elkövette a lopást. Pontosan tudnunk kell, hogy mikor és hol járt. Napra lebontva, az első perctől az utolsóig. Mert legalább egy napig annak a valaminek a közelében kellett lennie, bármi legyen is az. Talán hozzá is ért. Fizikailag ott kellett lennie mellette.

– Legalább egy nap – tette hozzá Reacher. – Aznap, amikor ellopta.

– Szerintem minimum két napról kell beszélnünk – mondta Neagley. – Először meglátta, aztán kitervelte, majd visszament, és ellopta.

– De nem csak úgy meglátta. Szándékosan kereste azt a valamit. Ez egy hosszú játszma. Azért jött Németországba, hogy megszerezze. Már korábban is tudott a létezéséről.

– Mindegy, akkor még inkább kellett lennie fizikai kontaktusnak is.

– Kíváncsi lennék, hogyan fizeti a lakbérét – mondta Reacher. – Egyszerű tizedes, nincsenek megtakarításai. Majd meglátjuk, hogy a menetparancsai egybevágnak-e valamilyen meg nem oldott lopási üggyel. Valahonnan kellett egy kis zsebpénzt szereznie.

A recepciós felvetette a csöngő telefont, aztán a kagylót a melléhez szorítva odaszólt:

– Reacher őrnagy, önt keresik.

Orozco volt az, a hang alapján egy pincehelyiségből telefonálhatott.

– Bajban vagyunk? – Ez volt az első kérdése.

– Nem, minden oké – felelte Reacher. – Pillanatnyilag épp megmentjük a világot.

– Amíg ki nem derül, hogy mégse.

– Akkor meg már úgyis minden mindegy.

– Épp most beszéltem Billy Bobbal és Jimmy Leevel. Azt mondták, bármilyen nevet választhattak a hamis igazolványhoz, amit csak akartak. De németnek kellett lennie, arra az esetre, ha esetleg ellenőrzés lenne az osztályon. Úgy gondolták, a külföldi nevek túl feltűnőek lennének. Bármilyen jó hangzású, nekik valamilyen szempontból sokat jelentő nevet választhattak.

– Oké, köszönöm – mondta Reacher. – Most mennem kell.

A recepcióspultnak háttal állt, így kilátott a kijárat üvegén át.

Az utca túloldalán egy férfi álldogált az egyik kapualjban.

Reacher letette a telefont. Elkapta Neagley tekintetét, és biccentett. Neagley is odaállt, hogy kilásson.

– Igen, látom. Nehéz nem észrevenni – mondta.

– Menjünk, szívjunk egy kis friss levegőt.

Neagley ment ki először, Reacher követte őt. A férfi a kapualjban megijedt, aztán tüntetőleg eljátszotta, hogy ásítozik és nyújtózkodik, majd komótosan elballagott a túloldalon, mintha nagyon ráérne.

– Megnézzük, hová megy? – kérdezte Neagley.

Három méterrel lemaradva követték. Az úttesten hömpölygő, reggeli forgalom választotta csak el őket. A férfi továbbsétált. Gyapjúszövet kabát volt rajta, sapkát nem viselt. Erős testalkatú volt. Neagley-nél nagyobb termetű, de Reachernél kisebb. Az egyik kereszteződésnél jobbra fordult. Reacher és Neagley átmentek a zebrán, és tovább követték, három méterrel lemaradva mögötte.

A férfi ismét jobbra fordult, és betért a magas épületek között futó kis sikátorok egyikébe.

– Ez nyilván csapda – mondta Neagley. – Valószínűleg egy zárt udvarba vezet. Nem csoda, hogy ilyen könnyű volt kiszúrni a fickót. Az volt a dolga, hogy idecsaljon.

– Engem?

– Nem Griezman embere volt, és nem Bishopé. Akkor vajon ki lehet? Orozco most mesélt arról, hogy errefelé mindenféle maffiaszerű szervezetek működnek. Biztos vagyok benne, hogy Helmut Klopp az egyik alapító tagja lehet. Tudja, hogy nézünk ki, sőt a nevünkkel is tisztában van. Te megríkattad négy katonájukat, amikor első alkalommal itt jártunk. Most visszavágót akarnak.

– Gondolod, hogy még mindig dühösek amiatt?

– Valószínűleg.

– És mit gondolsz, mekkora lehet az az udvar?

– Nem vagyok építész, de talán kilencszer kilenc méter. Mint egy nagyobb szoba.

– És vajon hány embert hoztak?

– Legalább hatot. Hét azzal együtt, aki téged idecsalt.

– Aki minket idecsalt.

– Amíg én meg nem állítottalak. Egy őrmester legfőbb kötelessége mindig az, hogy megvédje a tisztet.

– Ezt tanították nektek?

– A sorok között.

– Részemről oké – bólintott Reacher.

– Vissza kellene fordulnunk.

– Talán tévedsz.

– Nem hinném, hogy tévedek.

– Meglehet, hogy csak egy lakóház udvaráról van szó, ahonnan olcsó bérlakások nyílnak, ablaktalan szobákkal. Olyan hely, ahol mondjuk munkanélküliek laknak. Akik ráérnek egész nap egy kapualjban ácsorogni az egyik szálloda bejáratával szemben.

– Gondolod, hogy egyszerűen csak hazament?

– Szerintem utána kellene járnunk.

– Ez csapda, Reacher.

– Tudom. De el kell érnünk, hogy aggódjanak miattunk. Nyomást kell gyakorolnunk rájuk. Rá kellene kényszerítenünk őket arra, ahogy kiadják ki az útlevélárust. Biztos vagyok benne, hogy közülük való. Meg kell tudnunk Wiley új nevét. Talán ez az egyetlen módja, hogy kiderítsük. Adj nekem pontosan két percet. Ha addig nem jövök vissza, akkor nyugodtan gyere utánam, és segíts be egy kicsit.

27. fejezet

Reacher továbbsétált, majd befordult az alig egy méter széles sikátorba. Akkora volt, mint egy ócska kis előszoba-folyosó egy olcsó lakásban. A végében négyszögletes fényfolt derengett. Reggeli árnyékok, homokkőszínek. Emberek sehol. Nyilván a falhoz lapulva várják a sikátor végében.

Reacher továbbsétált a sötétben, és közben mindkét oldalon végighúzta az ujja hegyét a falon, hogy pontosan középen maradjon. A cipője sarka minden lépéskor hangosan koppant. Furcsa, kongó visszhang verődött vissza előbb a falakról, aztán a háztetőkről. Előtte továbbra sem változott semmi. Reggeli fények, drapp színűre festett beton, ragyogó, tiszta színek. A sikátort téglával rakták ki, ahogy egyes helyeken a járdákat szokás. Nem állta útját semmiféle fizikai akadály, se kút, se szivattyú. Ötvenes évekbeli modernitás.

Reacher továbbsétált.

Aztán amikor már csak háromlépésnyire volt a sikátor végétől, berontott az udvarba, egészen a közepéig nyomult, ahol hirtelen megállt, és gyorsan megpördült.

Nyolc ember várta.

Még mindig a falhoz lapulva álltak. Nyilván mind arra számítottak, hogy sokkal óvatosabban cserkészi be őket. Ott volt köztük az a négy srác, akikkel az első itteni látogatásuk alkalmával, a kocsma előtt találkoztak. „Németország a németeké.” Úgy tűnt, némileg felépültek a sérüléseikből. A többiek közül hárman a négy sráchoz hasonlóan festettek, rajtuk egyelőre még nem éktelenkedtek verésnyomok. És egy kicsivel idősebbnek tűntek. Talán az érdemeik alapján választották ki őket erre a feladatra. Az egyikőjüknek semmi sem volt a kezében. A másodikéban egy baseballütő, a harmadikéban egy törött nyakú üveg várta, hogy bevessék. Barna üveg, cikcakkosra tört széllel, mintha egy miniatűr koronát formázna. Reacher rögtön eldöntötte, hogy ennek a fickónak kell elsőnek a földre kerülnie. A baseballütős várhat. Egy ütőnek nem sok hasznát lehet venni egy ilyen csetepatéban. Az első négy srác visszafogottabb lesz, és inkább a háttérbe húzódik. Aki egyszer már megégette magát, az fél a tűztől. Az a fickó, aki a csali szerepét játszotta, egyáltalán nem fog beszállni. Ez nem az ő biznisze. Tehát kezdetben három az egy ellen lesz a felállás. Nem nagy ügy. Aztán ki tudja, hogy alakul a helyzet.

A baseballütős mozdult meg először, ez ostobaság volt a részéről, de Reacher számított rá, hogy így történik majd. Ez volt a legnagyobb fegyver. Hogy megadja az alaphangot. Csakhogy futás közben hasznavehetetlen. Senki sem képes futva az ütőt teljes erővel meglendíteni. Ezt még egy Babe Ruth-, Joe DiMaggio- vagy Mickey Mantle-kaliberű baseballjátékos sem tudná megtenni. Sőt Ted Williams sem a fénykorában. Felesleges erőfeszítés volt ezzel próbálkozni, de azt jelezte, hogy legalább van valami taktikájuk. Úgy tűnt, azt tervezték, hogy a baseballütővel leütik a földre, aztán jön a törött üveges, lehajol, beledöfi, és jól meg is csavarja az éles szélű üveget. Vagyis az üveges fickónak is elég hamar mozdulnia kell, két lépéssel lemaradva a baseballütős mögött, minden erejét és lendületét a dicsőséges pillanatra összpontosítva.

A lendület azonban mindig két irányba hat.

Reacher egy könnyed mozdulattal ellépett a baseballütős fickó útjából, és szembetalálkozott a törött üveges alakkal. Nagy sebességgel csapódtak egymásnak. Mint egy országúti autóbalesetben. Reacher semmi másra nem figyelt, csak az üvegre, amit a fickó előrenyújtva tartott a jobb kezében, és pánikolva Reacher arca felé emelte. Most már többé-kevésbé minden a helyes időzítésen múlt. Könnyebb, mint egy baseball-labdát eltalálni. Reacher a bal alkarját a levegőbe lendítette, mintha egy darazsat akarna elhessegetni, és középtájt eltalálta vele a fickó jobb alkarját, így az üveg is letért a pályájáról. Kifelé és felfelé taszajtotta, így ártalmatlanul elsiklott a bal válla fölött, és arra is maradt ideje, hogy a jobb könyökét behajlítva telibe találja az ellenfele arcát. A mozgási energiának köszönhetően ennek nagyjából olyan hatása lett, mintha egy dinamit robbant volna a fickó szájában. Annál is gyorsabban zuhant a földre, mint ahogy a gravitáció vonzotta. Reacher rögvest megpördült, és rátaposott az üvegre, hogy senki más ne használhassa fegyverként, aztán ismét a baseballütős fickó felé fordult, aki a háta mögött teljesen feleslegesen lódította meg az ütőjét.

Reacher úgy döntött, megszerzi tőle.

A férfi szilárdan megvetette a lábát, félig leguggolt, és elkezdte hátrafelé lendíteni az ütőt, inkább teniszesen, mint baseballosan, mintha épp egy kétkezes fonákütéssel akarna visszaadni egy szervát, vagy mintha az elütőről ő akarna a legmesszebb ütni. Hátrafelé lendítette az ütőt, majd még hátrébb és még hátrébb, hogy amikor Reacher kellőképp közel lesz hozzá, teljes erővel sújthasson le vele. Ami megint csak a helyes időzítés kérdése. Az egyetlen módja, hogy kivédjünk egy felénk lendülő baseballütőt, az az, ha korábban érünk oda, ideális esetben még azelőtt, hogy az ütést elindítanák, vagy legrosszabb esetben a pályaív első harminc centijénél, amikor még erőtlenül, lassan mozog a fegyver. Az ütés ereje így nem lesz nagyobb egy lágy, oldalról jövő ütésnél, mintha éjszaka a sötétben egy korlátnak mennénk neki. Ahhoz, hogy elég korán odaérjünk, hirtelen fel kell gyorsulni, ami egy Reacher-féle testalkattal megáldott embernek nem könnyű feladat, de ez alkalommal természetesen, szinte magától vitte a lendület, mert megvolt a kellő motivációja. Tisztában volt ugyanis azzal, hogy mi a különbség aközött, ha nekimegyünk egy kerítésnek, vagy ha eltörik a combcsontunk, a karunk, netán egy bordánk. Villámgyorsan rontott rá a fickóra, még akkor, amikor az ütő épp csak pár centit tett meg feléje, így volt ideje, hogy a kezével a legjobb helyen kapja el, és elrántsa; aztán a másik kezével is odakapott, és az ütő nyelének a végét a férfi fejébe verte, mintha egy puskatussal mérne rá csapást. Alaposan el is találta. Felért azzal, mintha az öklével húzott volna be egy hatalmasat, és egy kiálló kézcsonttal találta volna telibe.

A férfi oldalra eldőlt, Reacher pedig gyorsan megpördült, a következő ellenfélre számítva, aki azonnal meg is jelent. A harmadik, fegyvertelen fickó is rárontott. Felemelte kissé széttárt karját, mintha birkózásra hívná ki az ellenfelét. Reacher meglóbálta az ütőt, a rossz irányba, mint amikor egy tehetségtelen baseballjátékos próbál hadonászva visszaütni egy magas ívben repülő labdát. Persze a harmadik fickó sokkal nagyobb volt egy labdánál, úgyhogy nem kellett túlságosan precízen céloznia. A mellkasa és a feje között bármi tökéletes célpont lehet: a könyöke, a felkarja, a nyaka és a koponyája. Akár mind a négyet eltalálhatja egyszerre. Végül ez történt. A fickó felemelte a karját, hogy a fejét védje, és az ütő eltalálta a könyökét meg a tricepszét. Az ütés erejének köszönhetően a felkarcsontja az állának ütődött, így a koponya és a nyak sem maradt ki a játékból. A támadó ettől térdre esett, de nem vesztette el az eszméletét. Reacher így ismét meglendítette az ütőt, most jól, jobb kézzel, amivel egy rendes meccsen talán nem sokra ment volna, de egy ember ellen tökéletesen megfelelt. A férfi imbolyogva oldalra dőlt, aztán előreesett, egyenesen az arcára.

Reacher fejben gyors számítást végzett: a küzdelem eddig alig több, mint négy másodpercet vett igénybe. A csali szerepét betöltő férfi még mindig a falhoz lapulva állt. Ez nem az ő dolga. A négy nagydarab srác, akikkel az első kocsmában találkoztak, lassan aktivizálta magát. Előbújtak a rejtekhelyükről, és találomra elhelyezkedve körbevették. Nem volt semmi különösebb észszerűség ebben. Ami gondot jelenthet. Az első kettőt könnyű lesz elintézni. A harmadikkal sem kell majd sokat bajlódnia. De a negyedik már problémás. Reacher ezt azonban rögtön látta. Idő, tér, mozgás. Ez irányít mindent, mint a csillagászatban. Akárcsak a folyamatos mozgásban lévő bolygók esetében. Keringési pályák, szögek és relatív sebesség. A negyedik fickó közbe fog avatkozni, még mielőtt a harmadik a földre kerülne. Nincs más lehetőség. A gravitációs középpont vonzása. Nincs más logikus sorrend, akárhonnan is indulunk ki – egy, kettő, három.

Reacher ezek miatt már megbánta, hogy pontosan két percet mondott Neagley-nek. Még mindig hátravolt egy perc és ötvenöt másodperc. És ilyen bosszúszomjas ellenfelekkel szemben ez nem éppen észszerű húzás. Inkább Neagley ítélőképességére kellett volna bíznia a dolgot. Ő rögtön utánajött volna, amint biztos abban, hogy Reacher minden figyelmét előre összpontosítja, vagyis már itt várna a sikátor szájában, az árnyékban meghúzódva figyelne, ugyanúgy ösztönösen kiszámítaná az esélyeiket, ahogy Reacher tette, és már készen is állna, hogy közbeavatkozzon, és keresztülhúzza a negyedik fickó számításait.

„Egy őrmester legfőbb kötelessége mindig az, hogy megvédje a tisztet.”

Persze az is lehet, hogy meggondolja magát, és nem vár két percet.

És valóban így is történt. Reacher az ütőt az ökleként használva az első kettő fickónak rontott. Egy, kettő, tenyeres, visszakéz, és közben próbált előre gondolkodni, felkészülni a harmadik fickóra, a lehető legnagyobb gyorsasággal, kecsességgel és gazdaságossággal végrehajtani a pördülő mozdulatot. Csakhogy a negyedik túlságosan korán vetette rá magát, ahogy arra Reacher számított is, épp csak fél lépéssel volt lemaradva, és a vak szerencsének köszönhetően úgy időzített, hogy még azelőtt ért oda, hogy az ütő ismét mozgásba lendült volna.

Ekkor azonban a negyedik fickó egyszerűen eltűnt. Mintha teljes erőből egy kifeszített kötélnek rohant volna. Mint a filmekben a speciális effektek. Az egyik képkockán még ott van, a következőn már nincs. A harmadik fickó a földre zuhant, és Reacher meglátta mögötte Neagley-t, aki úgy tűnt, épp egy hatalmas ütést mért a negyedik fickó nyakszirtjére.

A csali szerepét játszó férfi a magasba emelte a kezét.

– Köszönöm, őrmester – szólalt meg Reacher.

– Inkább az üveget kellett volna megszerezned. Az jobb az ütőnél – jegyezte meg Neagley.

Reacher odament a férfihoz:

– Mondd meg a főnöködnek, hogy ne rabolja tovább az időmet. Jöjjön és találkozzon velem ő maga, szemtől szembe. Járok vele egyet a háztömb körül. Megejthetünk egy kis eszmecserét.

Azzal a sikátoron át visszasétáltak az utcára. Neagley ment elöl, Reacher mögötte. Megálltak a napon, kicsit átmozgatták a vállukat, kihúzták magukat, majd sietve visszaindultak a hotelbe.

28. fejezet

Késve érkeztek. A többiek már vártak rájuk. Bishop egy minibuszt küldött értük, olyasfélét, mint amilyennel a reptérre szokták szállítani az utasokat. Már mindenki benne ült, az ablakon tekingettek ki. Ott volt Waterman, Landry, White, Vanderbilt. És Sinclair is. Reacher és Neagley is beszálltak, az ajtó becsukódott utánuk, és a busz már indult is. Nem volt hosszú az út. Megkerülték az Außenalster-tavat, majd megálltak egy nagy méretű, impozáns, de kissé furcsa épület előtt. Úgy festett, mintha a Fehér Ház mása lenne, amelyet pusztán egy gyermekkori látogatás emlékeire hagyatkozva tervezett az építész. Odabent Bishop fogadta őket, és megmutatta az irodájukat. Leginkább íróasztalok töltötték meg, faxok, fénymásolók, telexgépek, nyomtatók és jó nagy számítógépek, piszkosszürke színű billentyűzettel. Bishop azt mondta, a telefonkészülékek ugyanolyanok, mint a mcleani kapcsolótábla. Csak Griezman ismerte a számukat, de ez esetben ez nem árulta el, hogy hol vannak.

Griezman telefonált elsőként.

Akadt egy kis probléma.

Reacher vette fel a telefont. A főfelügyelő azzal kezdte:

– Ne hangosítsa ki.

– Miért ne?

– Elcsesztem. Vagyis az embereim, ami egy és ugyanaz.

– Mi történt?

– Azt hiszem, elveszítettük Wiley-t. Úgy két órával azután, hogy maga meg én távoztunk onnan, egy gázolásos balesetbe keveredett. Elütött egy biciklist. Nyilván túl sok pezsgőt ivott. Egy szemtanú tökéletes leírást adott róla. Megmutatták neki a Helmut Klopp-féle fantomképet, és határozottan azonosította. Itt van minden a közlekedésiek jelentésében.

– Szóval az embere nem vette észre, amikor kijött a házból.

– Egyszer pár percig beszélgetett az egyik közlekedési rendőrrel, lehet, hogy akkor történt.

– Vagyis nem tudják, hol van Wiley.

– Elfogadható bizonyossággal nem.

– Külön megtanították maguknak, hogy ilyenkor ezt kell mondani?

– Józan és érett helyzetmegítélésnek hangzik, és szakszerű a megfogalmazás.

– Szar ügy, de tegye túl magát rajta – mondta Reacher.

– Nagyon sajnálom, hogy elszalasztottuk.

– Ne aggódjon emiatt.

– Továbbra is végezzük a megfigyelést, amíg csak módunkban áll.

– Köszönöm.

Reacher letette a telefont, aztán elmesélte, mi történt. Sinclair tette fel mindnyájuk helyett az első kérdést:

– Vajon most szállította le az árut? Ezt szalasztottuk el? Azért volt olyan ideges és figyelmetlen, hogy elgázolt egy biciklist?

– Ez még túl korai lenne – vélekedett Vanderbilt. – Az első éjszaka közepe. Még nem fizethették ki. Nem szállította volna le az árut, hacsak nem egy idióta.

– A legrosszabb esetben a reptérre ment – mondta Landry –, és felszállt az egyik hajnali, zürichi gépre. Talán inkább ott várja ki a két-három napot, nem itt. Ez esetben magával vitte a leszállítandó árut. Már ha elég kicsi, hogy a bankban történjen meg az átadás, ahogy Reacher is mondta.

– Figyeltetnünk kellene a repülőtereket – javasolta Waterman.

– Már figyeltetjük – jegyezte meg Sinclair. – Mindkét reptéren vannak térfigyelő kamerák. A CIA elintézte az átmeneti megfigyelést. Nem hivatalos, és nem fog sokáig tartani, de ez idáig nem látták Wiley-t.

– És haza se ment – mondta Reacher. – Hacsak Griezman embere másodszor sem vette észre. Akkor hol lehet most?

– Mászkál – mondta Neagley. – Valahol Németországban. A leszállítás előtti fázisnál tart. Mint amikor ellenőrzik eladás előtt a kereskedésben az új autót. A nagy leleplezés előtt állunk.

Wiley felébredt a hálószobájában. Három hónapja bérelte a kikötő közelében lévő, új lakónegyedben épült lakást. Valódi kis falu volt ez a városon belül, de azért mégsem igazán az. Valójában csak egy óriási hálóterem, tele senkire sem kíváncsi emberekkel, akik reggel még sötétben siettek el otthonról, és sötétben érkeztek haza, hogy pár órát aludjanak. Sosem látta a szomszédait, és amennyire tudta, ők sem látták soha. Ennél tökéletesebb nem is lehetett volna.

Felkelt, és feltett magának egy kávét. Kiöblítette az üres pezsgősüveget, és a szelektív hulladékgyűjtőbe dobta. A poharat a mosogatógépbe tette.

Aztán fogta a telefont, és hívta a már korábban is használt autókölcsönzőt. Azonnal felvette egy, a hangja alapján fiatalnak és roppant hatékonynak tűnő férfi.

– Beszél angolul? – kérdezte Wiley.

– Hogyne, uram – felelte a fiatalember.

– Egy ablaktalan furgont szeretnék bérelni.

– Milyen méretű legyen?

– Hosszú legyen a raktere, és magas a teteje. Tágas belső térre lenne szükségem.

– Mercedes-Benz vagy Volkswagen járművek közül választhat. A Mercedes-Benz hosszabb, több mint négy méter hosszú a rakodótere.

Wiley fejben osztott-szorzott. Négy méter az tizenhárom láb. Neki tizenkettőre van szüksége. – A padló milyen magasan helyezkedik el?

– Azt hiszem, átlagos a magassága. Nem tudom pontosan.

– Felhúzható a hátsó ajtaja?

– Nem, kétszárnyú. Ez problémát jelent?

– Oda kell tolatnom vele egy másik furgonhoz, és átrakodni ezt-azt. Ha az ajtó két oldalra nyílik, nem tudok vele elég közel menni.

– Attól tartok, csak teljesen más kategóriájú, redőnyös, felhúzható ajtajú járműveink vannak. Technikailag más a besorolásuk, a súlyuk miatt. Németországban a nagyobb súlyú járművekhez haszongépjárművek vezetésére érvényes jogosítvány kell. Rendelkezik ilyennel?

– Biztos vagyok benne, hogy megvan a megfelelő jogosítványom. Efelől nyugodt lehet. Annyi jogosítványom van, hogy akár kártyázhatnék is velük.

– Nagyszerű. Mikorra lenne szüksége a furgonra?

– Most azonnal – felelte Wiley.

A telefon ismét megcsörrent a konzulátuson, Landry felvette a kagylót, és átadta Reachernek. Bishop hívta a közeli irodájából.

– Egy amerikai katona van a recepción, aki azt állítja, azt a parancsot kapta, hogy jelentkezzen önnél.

– Rendben, küldjék fel – mondta Reacher. – Vagy menjek le érte én?

– Majd felkísértetem – felelte Bishop.

A kísérő egy huszonhárom év körüli nő volt. Nemrég végezhetett az egyetemen, a pályafutása legeslegelején járt, de máris lerítt róla, hogy a külügynél dolgozik. A katona punkfrizurát viselt. Wiley légvédelmi egységének a tagja. A bajtársa. A szemtanú, akit az aktában a négy hónappal korábbi eltűnés miatt említettek. Nem tizedes volt, csak egyszerű közlegény, bár specialista. Ez egy lépéssel feljebb van a mezei közlegénynél, de azért még nem tiszthelyettes. Erdei terepmintás egyenruhát viselt, és nagyon tipp-topp volt a külseje. Talán húszéves lehetett. Jó katonának tűnt. A névtáblája szerint Colemannek hívták.

Neagley félrehúzott három széket az egyik csendes sarokba, és leültek.

– Köszönöm, hogy benézett hozzánk, katona – kezdte Reacher. – Nagyra értékeljük a segítségét. Elmondták, miről van szó?

– Annyit tudattak velem, hogy kérdéseket fognak feltenni Wiley közlegényről.

Déli kiejtéssel beszélt. Talán a georgiai hegyvidékről származhatott. A szék legszélén egyensúlyozott, mintha ülve próbálna vigyázzban állni.

– A négy hónappal ezelőtti jelentésekből úgy tűnik, hogy Wiley jól érezte magát az egységében. Helytállók ezek a jelentések?

– Igen, azt hiszem.

– Boldog volt, és elégedett?

– Igen, azt hiszem, igen.

– Nem volt ugratások áldozata, vagy nem nyomták el a többiek?

– Nem, nem tudok róla.

– Akkor nagyon szokatlan ez az engedély nélküli eltáv. És teljességgel kizárt, hogy maga vagy az egysége lenne a hibás a dologban. Nem maguk tehetnek óla. Elképzelhetetlen, hogy bármiben a maguk hibája lenne. Ha száz bürokrata száz éven át száz írógépet püfölne, akkor sem tudná azt kihozni, hogy ez a maguk hibája. Megértette? Tisztában vagyunk vele, hogy Wiley külső okokból kifolyólag szökött meg.

– Igen, mi is erre jutottunk – bólintott Coleman.

– Tehát nyugodjon meg, és lazítson, rendben? Nem vádoljuk magát semmivel. Az sem fordulhat elő, hogy esetleg rossz választ adna az egyik kérdésre. És nincsenek buta válaszok sem. Bármi, amit el tud mondani, hasznos lehet nekünk. Bármilyen futó benyomás érdekes lehet, akármilyen ostobának is tűnik. Úgyhogy ne tartson magában semmit. Mondjon el mindent nyugodtan. Aztán a nap hátralévő részét Hamburgban töltheti. Körbenézhet a klubokban.

Coleman bólintott.

– Mióta ismeri Wiley-t?

– Majdnem két éve volt az egységünkben.

– Elég öreg, nem?

– Sokkal idősebb, mint a legidősebb bátyám.

– Ezt furcsának találta?

– Egy kicsit.

– Mit gondol, miért csak ilyen későn jelentkezett a seregbe?

– Azt hiszem, előbb kipróbált egyet s mást.

– Beszélt is ezekről?

– Nem, soha – felelte Coleman. – Nagyon hallgatag volt. Megtartotta magának a titkait. Mind tudtuk, hogy titkol dolgokat. Mindig csak somolygott magában, és nem mondott semmit. De mivel annyival idősebb volt nálunk, úgy gondoltuk, ez rendjén is van. Úgy véltük, joga van hozzá. És ettől senki sem kedvelte kevésbé. Népszerű volt.

– Keményen dolgozott?

Coleman válaszolni akart, de aztán mégis inkább a hallgatást választotta.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

– Azt kérte, mondjam el a hülyeségnek tűnő benyomásaimat is.

– Szeretem a hülyeségeket – mondta Reacher. – Néha csak ebben lehetünk biztosak.

– Nos, nekem úgy tűnt, nemcsak arról van szó, hogy titkai vannak, hanem mintha egy komplett titkos tervet szőtt volna az egész életére, napról napra felépítve. Igen keményen dolgozott. Mindent elvégzett, és sosem panaszkodott. Még a szar feladatokat is elvállalta. És ma már szinte csak olyanok vannak. Volt egy fura arckifejezése. Boldognak tűnt, mert minden nappal közelebb jutott valamihez.

– Mihez?

– Azt nem tudom.

– Amikor négy hónappal ezelőtt kikérdezték, maga említette Wiley bácsikáját.

– Megkérdezték, hogy Wiley beszédes ember volt-e. Tudni akarták, miről szokott mesélni. De nem nagyon mesélt semmiről. Annyit tudtunk meg tőle, hogy Texasból jött, Sugar Landből. Sokat tudott a marhatenyésztésről. Egyszer azt mondta, szeretne egy ranchot. De ez minden. Sosem beszélt sokat. Aztán egyik este épp visszatértünk egy gyakorlatról. Kilőttünk pár rakétát, és elég jó találatokat értünk el a helikopterek ellen, szóval mind elégedetten hátradőltünk, és bedobtunk pár sört. Eléggé fel voltunk dobva. Mindenki elmesélte, miért lépett be a seregbe, de csak körülírva, utalásokkal. Vannak páran az egységben, akik igazi nagydumások, és nagyon jó beköpéseik vannak. Úgy kellett megfejteni, mit akartak mondani. Én nem vagyok túl jó az ilyesmiben. Amikor rám került a sor, azt mondtam, azért léptem be, hogy szakképesítést szerezzek, persze ennek kettős értelme lehet. A seregben megtanulhatom az autószerelést, de azt is, hogy miként kell embert ölni. Ami ugyancsak egy alternatíva, ha autószerelőként nem találok állást.

– Jó válasz – bólintott Reacher.

– A többiek nem értették.

– És Wiley mit mondott?

– Azt mondta, azért lépett be a seregbe, mert a bácsikája Davy Crockettról szóló történeteket mesélt neki. Rövid és rejtélyes válasz volt, ahogy kellett. Mint egy keresztrejtvény-feladvány. Aztán elmosolyodott, azzal a titokzatos mosolyával. Nem esett nehezére titokzatosnak lenni. Mindig az volt.

– És mit gondol, mire célozhatott?

– Emlékszem a Davy Crockett-sorozatra a tévéből. Minden héten néztem. Mosómedveprémes sapkát viselt. Nekem eszembe nem jutott volna róla, hogy belépjek a hadseregbe. Úgyhogy el sem tudom képzelni, mire gondolhatott Wiley. Azt hiszem, nem csak én nem értettem.

– Esetleg a bácsikája nevét is említette?

– Akkor nem. De amikor később azzal ugratták, hogy annyit beszél a ranchokról, amikor a szülővárosában nincs más, csak egy régi cukorgyár, azt mondta, hogy Arnold bácsikája egy ranchon dolgozott, mielőtt behívták katonának.

– Úgy tűnt, mintha ugyanarról a bácsikájáról beszélne? Vagy akár egy másik is lehetett?

Coleman hallgatott egy kicsit, mintha a saját családtagjait vette volna sorra, fejben a nevüket sorolva. Ilyen bácsi, olyan bácsi.

Végül azt felelte:

– Nem tudom. Wiley az a fajta fickó, aki, ha csak teheti, kimondja az emberek nevét. Amolyan texasi módon, régimódi udvariasságból. De ebben a titokzatosnak szánt mondatban nem tehette, mert rövidnek kellett lennie. Úgyhogy meglehet, hogy mindkét alkalommal Arnoldról volt szó, de az is lehet, hogy nem.

– Mondjon még valamit arról, hogy úgy látta, mintha mindennap egy lépéssel közelebb jutott volna egy titkos terv megvalósulásához. Milyen volt a hangulata? Mintha lépésről lépésre, lassan és kitartóan végrehajtana egy tervet, vagy voltak hullámvölgyek?

– Azt hiszem, egyik sem igazán – felelte Coleman. – Vagy inkább a kettő keveréke. Mindig jókedvű volt, de később egyre boldogabb lett. Összesen két fázist tudnék elkülöníteni. Eleinte vidám volt, aztán még vidámabb.

– Mikor következett be a változás?

– Úgy félidőben, nagyjából egy évvel ezelőtt.

– Mi történt akkor?

– Nem tudnám szavakba önteni.

– Csak egy benyomás?

– Lehet, hogy hülyeség.

– Szeretem a hülyeségeket.

– Azt hiszem, olyan volt, mintha valami jó hírt várt volna, aztán amikor végül megkapta, kiderült, hogy a hír valóban bomba jó.

– Mondjuk, mintha valamit keresett volna, aztán végre sikerült megtalálnia?

– Igen, pontosan úgy.

Dzsalálábádban sokkal későbbre járt az idő, de még délelőtt volt. A reggelit már rég elfogyasztották, közeledett az ebédidő. A futárt visszaszólították a forró levegőjű szobácskába. Aznap másodszor járt ott. Amint megérkezett, még hajnalban átadta Wiley válaszát. A kövér férfi rámosolygott, és előre-hátra hintázott, a magas ökölbe szorította a kezét, és farkasüvöltést hallatott. Ezúttal csak a kövér volt ott. A magas férfi párnáján még látszott az ülepe lenyomata, de a helye üresen árválkodott. Elment valahová. Sok dolga volt. A futár úgy vélte, sokkal elfoglaltabbnak és izgatottabbnak tűnt, mint amilyennek lennie kellett volna. Legalábbis ha ez tényleg csak egy csekélység, ahogy állította.

A legyek némán közelebb lebegtek, aztán elsuhantak.

– Ülj le – mondta a kövér férfi.

A futár a magas férfi párnájára nézett.

– Maradhatok inkább állva?

– Ahogy akarod. Nagyon büszke vagyok a teljesítményedre. Hibátlan munkát végeztél. Ez persze várható is volt, a kitűnő kiképzés után, amiben részesültél.

– Köszönöm – mondta a nő. – Úgy éreztem, jól felkészültem.

– A német nyelvtudásod megfelelő volt?

– Nagyon keveset kellett beszélnem. Csak a taxisofőrrel.

– Akkor is megfelelő lett volna, ha többet kell beszélned?

– Azt hiszem, igen. A kitűnő kiképzésnek köszönhetően.

– Szeretnél visszamenni Hamburgba?

A nő a fotókra gondolt, az ujjlenyomatokra, a számítógépes nyilvántartásokra.

– Oda megyek, ahová jónak látják, hogy küldjenek.

– Amint tudod, a szállítás már meg van tervezve, de jelen kell lennie az egyik emberünknek, hogy igazolja az átadást.

– Ez nagy megtiszteltetés lenne.

– A legnagyobb erősséged a nyelvtanulás? – kérdezte a kövér.

– Ezt nem az én tisztem megmondani.

– A kiképzőid azt mondják, kitűnő a memóriád, és a számokhoz is konyítasz.

A nő erre semmit sem felelt.

Nem akart semmiféle számokról beszélni.

Még nem.

A kövér férfi folytatta:

– A kiképzőid talán nem mondtak igazat?

– Nagyon kedvesek voltak, de túlságosan nagylelkűek. Alig ismerem a számokat.

– Ezt miért mondod?

A nő nem válaszolt.

– Halljam! – dörrent rá a férfi.

– Hamburg előtt Zürichbe akarnak majd küldeni. Ahol ugyancsak németül beszélnek. Egy bankba, hogy átutalják pénzt Wiley-nak. Számokat kellene tudnom. Számlaszámokat, kódokat. Így tudok felhatalmazást adni az átvételre.

– Vissza akarod utasítani a megbízást?

– Ehhez tudnom kell majd az árat.

– Persze hogy tudnod kell! Ez az egyik legfontosabb tényező. A számlaszámunk, a kód, az összeg és az eladó számlaszáma. Sokat kell memorizálni, tudom, de valójában egy nagyon egyszerű tranzakcióról van szó.

– Nem szeretik, ha az emberek tudják az árat.

A kövér férfi semmit sem felelt.

– Fel fognak áldozni – mondta a futár.

– Akkor nem, ha megkapjuk, amit akarunk. Ez most más, mint az eddigiek. Ha sikerrel zárul az üzlet, akkor te is örökre a részese leszel. Ahogy mi mindnyájan. Mítosszá, legendává válunk. Történeteket mesélnek majd rólunk, nemzedékről nemzedékre száll majd a hírünk. Az árat is emlegetni és ünnepelni fogják, hogy milyen jó alkut kötöttünk. Kislányok példaképe leszel. Átutalásos játékokat fognak játszani. Tudni fogják, hogy ha felnőnek, ők is megtehetik ugyanezt.

A futár hallgatott.

A kövér férfi aztán folytatta:

– De ha az üzlet kudarcba fullad, igen, akkor megölünk, akár elmész Zürichbe, akár nem. Már benne vagy. Te vagy az egyik tanú. Minden tanút meg kell ölnünk. Különben túl nagy lenne számunkra a megaláztatás. Százmillió dollár, a semmiért? Senki sem emlékezhet ilyesmire. Különben mint vezetőknek végünk van. Nem kegyelmeznének nekünk.

– Százmillió dollár? – kérdezte a futár. – Ennyi az ár?

– Menj, memorizáld a számokat – mondta a kövér férfi. – Állj készen a ma esti indulásra. És imádkozz, hogy sikerrel záruljon az üzlet.

Hamburgban Wiley lement a földszintre a lifttel, és kilépett a ház előcsarnokából. Elsétált a körforgalomig, elhaladt egy másik bérház előtt, aztán két épület között a lakónegyed hátsó részéhez sétált, ahol az új járdákat régi gránit- és macskakövek váltották fel a régi dokkokból megmaradt, égnek meredő daruk mentén. Tíkfából és acélból készült kis gyalogoshidak vezettek át a sötét vízen, kecsesen ívelve a két part között. Wiley átsétált az egyiken, majd egy másikon. Ez már szélesebb volt, és messzebb vezetett, egészen ki a főutcáig, majd a buszmegállóig. Wiley leült a megállóban, és várt. Először nem a jó busz jött, aztán megérkezett az is, amelyikre fel akart szállni. Kétsaroknyira áll meg az autókölcsönzőtől. Wiley felszállt. Nyugodt volt. Már nem érezte, hogy zuhanna. Most már csak egyszerű, technikai jellegű feladatok sora várt rá. Leszállítani az árut, átvenni a pénzt, majd repülőre ülni. Mire megérkezik, már ott várja a hatalmas birtok. Ami még az űrből is látható.

Elmosolyodott magában a tömött buszon.

A kis Horace Wiley.

Milyen sokra vitte!

Müller és Dremmler a busz útvonalától másfél kilométerre lévő kis cukrászdában találkoztak. Négy asztalka volt, mindegyiknél két férfi ült, barátok, de mégsem igazán azok, olyan emberek, akiket csak valamiféle üzleti ajánlat kötött össze – adásvétel, más pénzügyi manőver, biztosítás, befektetés, kölcsönzés, bérlés vagy ingatlanügylet.

Vagy éppen az a nemes ügy, hogy megvédjék a romlásnak indult német nemzeti identitást.

– Még egyszer köszönöm, hogy segített megtalálni Reacher szálláshelyét – mondta Dremmler. – Már megvan a tervünk.

– Örömmel segítettem – felelte Müller.

– Nem maradhat egész nap a szállodában. Egyszer ki kell jönnie. Bármelyik pillanatban befuthat a róla szóló jelentés.

– Helyes – bólintott Müller.

– A másik dologban sikerrel járt?

Müller elővette a Wiley-ról készült fantomképet, és az asztalra tette.

– Nehéz volt megszerezni? – tudakolta tőle Dremmler.

– Kellett egy kisebb jelentést hamisítani hozzá, de az sehová sem fog vezetni.

– Sosem láttam ezt az embert. Nem a mozgalom tagja.

– De Klopp többször is látta.

– Akkor azért jár a kocsmába, hogy eladjon vagy vegyen valamit. Netán mindkettő. Majd megmutatom a képet az ismerőseimnek. Talán sikerül kideríteni a nevét és a címét.

– A nevét tudjuk: Wiley. És nincs nyilvántartott lakcíme. Annak már utánanéztem, emlékszik?

– Biztos vagyok benne, hogy vett magának egy új igazolványt. Vagy többet is. Az ilyeneknek általában ez az első dolguk. De ne aggódjon, pontosan tudom, ez ügyben kit kell megkérdezni.

Neagley megkérte Landryt, hogy hívja fel a New Orleans-i FBI-irodát, és beszéljék meg, milyen kérdéseket kellene feltenni Wiley anyjának az Arnold nevű volt barátjáról, vagy bárki másról, akinek rancha lehetett, aztán később bevonult a seregbe, vagy aki sokat beszélt Davy Crockettról. Aztán Vanderbilt a zakatoló telexgéphez hívta, amiből kitépett egy nagy csomó papírt. A kérésére, amit Sinclair a vezérkari főnökségre továbbított, elküldték neki az összes megoldatlan, a németországi támaszpontok környékén történt lopási ügy anyagát, abból az időből, amikor Wiley itt szolgált.

Elég sok ilyen eset volt.

– Mikor kapjuk meg Wiley menetparancsait? – kérdezte Reacher.

– Hamarosan – felelte Neagley. – Már dolgoznak rajta.

A bűnesetek a legkülönfélébbek voltak, mind megoldatlan. Akadtak éjszakai betörések, fegyveres rablások, eltérítések – mindegyik olyan helyi üzletek ellen irányult, ahol sok készpénz forgott: bárok, sztriptízklubok, fogadóirodák. A helyszínek igen közel estek a katonai támaszpontokhoz. A sok elkölthető pénz miatt települtek épp oda az üzletek. Az ilyen bűncselekmények elkövetői több kilométerről is érkezhettek, messziről, mint az éhes sirályok egy szeméttelepre. Nagyon kevés katona lehetett köztük, de egy-kettő azért biztosan akadt.

– Nézd a kárértékeket! – mondta Neagley.

– Marhaság! Csak a biztosítás miatt mondtak ilyen magas összegeket. Nyugodtan mindet elfelezhetjük.

– De akkor is. Egyik-másik olyan nagy, ami bőven elég pénzhez juttatta Wiley-t. Három-négy összeg pedig akkora, hogy egészen más életminőséget biztosíthatott belőle magának. Újra át kell gondolnunk a feltételezéseinket. Talán több rejtekhelye is van, és sok pénz áll a rendelkezésére.

– Vajon mikor lopta el azt a valamit, amit most árul?

– Két végpont van: az egyik az, amikor felfedezte, hogy hol van, a másik meg az utolsó kilencvenhat órás eltávjának az ideje. A kettő között. Vagyis tíz hónapról beszélünk.

– De miért nem jelentették, hogy eltűnt az a valami?

– Az attól függ, miről is beszélünk, és gondolom attól, hogy milyen gyakran leltároznak. Talán épp most számolgatják. Akár ma este is kiderülhet, hogy hiányzik valami.

– Mennyire alaposan végzik ezeket a készletleltárokat?

– Általában nem túlságosan – mondta Neagley. – Épp csak futólag átszámolják. Ha az van a leltárjegyzékben, hogy három konténer, akkor elszámolnak háromig, és kipipálják.

– De az is lehet, hogy a konténerek üresek.

– Igen, az is meglehet. Vagy egyáltalán nem volt azóta leltár, netán valahogy átverte a leltározókat. Csak ez a két lehetőség van.

– Nem, szerintem van egy harmadik is – mondta Reacher. – Lehet, hogy amit ellopott, soha nem is szerepelt a leltárban. Talán senki sem tudta, hogy ott van, ezért az eltűnése sem szúrhatott szemet  senkinek.

– Mire gondolsz?

– Itt van például a nadrágom.

– Mi van vele?

– Tetszik?

– Egyszerű nadrág.

– Az amerikai haditengerészet keki gyakorlóruhája, 1962-ben gyártották, és 1965-ben elszállították valahová. Aztán egyszer csak, tévedésből, egy tétel az egyik marylandi raktárba került. És ott rostokolt harminc évig. Soha senki nem számolta meg, nem leltározta, nem szerepelt semmilyen listán.

– Gondolod, hogy valaki épp most akar venni százmillió dollár értékű nadrágot?

– Nem feltétlenül nadrágot.

– Inget?

– Valamit, ami elveszetten porosodik az egyik raktár mélyén. Ez lenne a harmadik lehetőség.

– De például mi lehet az? – makacskodott Neagley.

– Arra készültünk Németországban, hogy a Vörös Hadsereggel kell majd szembeszállnunk. Mindenféle holmit ideszállítottunk. És mindig van valami, amit az emberek elszúrnak. Ha képesek véletlenül elküldeni egybálányi haditengerészeti nadrágot az egyik támaszpont raktárába, akkor annyi erővel bármi elkerülhetett bárhová.

– Oké – bólintott Neagley. – Akkor ez is egy lehetőség.

Ekkor megcsörrent a telefon.

Griezman jelentkezett.

– Valami furcsa dolog történt.

29. fejezet

Reacher kihangosította a telefont, és mind a heten köré gyűltek. Griezman tovább beszélt:

– Az egyik kerületi rendőrőrs épp most kapott egy hívást az egyik autókölcsönző vezetőjétől. Egyébként a szállodájuk közelében van. Egy angolul beszélő férfi, a kiejtése alapján amerikainak tűnt, épp most bérelt ki egy nagy méretű furgont. Annak ellenére, hogy csak angolul beszélt, német személyije volt. A pultnál ülő alkalmazott bonyolította le vele az üzletet, de a vezető hallotta az egész beszélgetést a belső irodából. Ismerős volt neki a hang, az illető nem olyan régen bérelt már náluk kocsit. Aztán úgy döntött, utánanéz a számítógépen, és feltűnt neki, hogy az előző alkalommal egészen más nevet használt, teljesen más igazolványokkal.

– Ez mikor volt? – kérdezte Reacher.

– Húsz perccel ezelőtt.

– Személyleírást tud adni?

– Semmi sem biztos, de akár Wiley is lehet. Ezért hívtam magát. Már odaküldtem egy járőrt a fantomképpel. Egy-két percen belül kiderül, mi a helyzet.

– Az előző alkalommal is német nevet használt?

– Igen, de másikat. A múltkor valamilyen Ernst volt, most meg Gebhardt.

– Oké, köszönöm – mondta Reacher. – Hívjon újra, ha megmutatták a fantomképet az autókölcsönzőben. – Azzal letette a telefont.

– Ez már a végjáték – mondta Sinclair. – A furgon az áru leszállításához kell neki.

– Aztán olajra lép – tette hozzá Waterman. – Felhasználta a pótigazolványát. A legeslegjobbat a reptérre tartogatja.

– Húsz perc telt el azóta – mondta Landry. – Az is lehet, hogy már vagy tizenöt kilométerre jár a várostól. Griezmannak odáig nem ér el a keze. Szövetségi szintről kell segítséget kérnünk.

Megcsörrent a telefon. Ismét Griezman jelentkezett.

– Azonosították a férfit a fantomkép alapján. Wiley bérelte ki a furgont. Száz százalékig biztos. Már kiadtam a körözési parancsot a rendszám alapján. A közlekedési főosztály intézi. Nekik a városon kívül is vannak kapcsolataik. Azt feltételezzük, mostanra úgy tizenöt kilométeres körzetben bárhová eljuthatott. Lassan már huszonöt perce lesz, hogy elhajtott a járművel. Szinte biztos, hogy délnek vagy keletnek indult. Hacsak nem Dániába vagy Hollandiába tart. Vannak járőreink a főutakon és az autópályákon. Rengetegen keresik, és elég nagy a jármű. Na meg lassú is.

– Milyen lakcímet adott meg? – kérdezte Reacher.

– Hamisat. Nincs ott semmi. Egy új lakóházat építenek, de még csak egy gödör van a helyén, a város túlsó felén.

– Még valami?

– Csak annyi, hogy az autókölcsönzős azt mondta, Wiley az után érdeklődött, hogy milyen magasan van a furgon padlója, és mindenképp olyat akart, aminek felhúzható a hátsó ajtaja, nem kétszárnyú, mert azt mondta, hogy oda kell tolatnia vele egy másik furgonhoz, és úgy átrakodni valamit.

– Köszönöm – mondta Reacher, majd letette a telefont.

– Akkor legalább már tudjuk, miről van szó – állapította meg Sinclair. – Nem irat, és nem hírszerzési információ. Nagy furgon kell hozzá, redőnyös, felhúzható hátsó ajtóval.

– Amivel egy hasonló méretű furgonhoz tolathat – tette hozzá Neagley. – De minek? Ha már benne van a cucc egy furgonban, miért kell átrakodni egy másikba?

– Lehet, hogy az első furgon lopott – mondta Reacher. – Talán aggódik, nehogy emiatt megállítsák.

Neagley átlapozta a telexen érkezett leporellólapokat. A Wiley szolgálati ideje alatt történt megoldatlan lopási ügyek Németországban, a katonai támaszpontok környékén. Végighúzta az ujját a halványszürke betűkkel nyomtatott listán.

Hirtelen megtorpant a keze.

– Hét hónappal ezelőtt az egyik kisebb bútorüzlet elől elloptak egy redőnyös hátsó ajtajú furgont, Frankfurt külvárosában. A helyi és az országos rendőrségnek is megadták a rendszámát, de sosem került elő.

Újból megindult az ujja a listán. Megnyalta a hüvelykujját, és lapozott.

– Más nincs. Sok autó tűnt el, de ez az egyetlen redőnyös ajtajú furgon.

– Ez három hónappal Wiley eltűnése előtt történt – mondta Reacher.

– Ez egy hosszú játszma.

– Vajon ugyanazon az éjszakán lopta el az árut, amikor a furgont?

– Szinte biztos. És így kezd kirajzolódni, honnan lophatta el. Ha Wiley az a fajta fickó, aki fél, hogy megállítják útközben, akkor nyilván a közelből lopta a furgont, hogy a lehető legkevesebbet kelljen vezetnie, aztán a lehető leghamarabb el akarhatta rejteni a furgont, vagyis nem vezethetett sokat. Egy fészerben vagy ilyesmiben tarthatta úgy, hogy a lopott holmi még benne volt. Kitérők nélkül elérhető helyen, a lehető legrövidebb távolságra, a legkisebb kockázattal. Talán egészen kis sugarú kört kellene átvizsgálnunk, valahol Frankfurt környékén.

– De aztán visszatért az egységéhez, három hónapra. Miért?

– Meghúzta magát. Várta, történik-e valami. Úgy rejtőzött el, hogy közben mindenki látta. Ez okos húzás. Ha kiderül a lopás, az eltűnteket vagy más, nem katonaként szolgáló rosszfiúkat gyanúsítanák. Nem azt a katonát, aki a támaszponton dekkol. De senkinek sem tűnt fel, hogy hiányzik az a valami. Nem történt semmi. Úgyhogy amint Wiley erről megbizonyosodott, az első adandó alkalommal lelépett. Meghúzta magát Hamburgban. Négy hónapjába telt, amíg el tudta adni az árut. És most visszamegy érte, hogy elhozza.

– Elég komoly következtések ezek egy információtöredék alapján – jegyezte meg Sinclair. – Bárki ellophatta azt a bútorszállító furgont.

– Tudnunk kell, hol volt Wiley hét hónappal ezelőtt. Szükségünk van a menetparancsaira.

– Nemsokára megkapjuk – mondta Neagley.

Abban a pillanatban ismét zakatolni kezdett a telexgép.

Wiley a városközpont felé hajtott az új, nagy furgonnal, lassan, óvatosan araszolgatott a forgalomban, várt a piros lámpáknál, gyakran belenézett a visszapillantó tükrökbe. Megkerülte az Außenalster-tavat, lassan áthajtott a St. Georg kerületen, nyugatnak kanyarodva, a lakhelye felé, de még jóval azelőtt, hogy odaért volna, balra fordult, és átzötyögött az egyik fémhídon a régi dokkok területére, ahol túl kicsik voltak a mólók a modern teherhajóknak. Vagyis a raktárak sem éppen túlméretezettek, így olcsón kibérelhetők.

Leparkolt egy sötétzöld, kétszárnyú ajtó előtt, és lecsusszant a magas vezetőülésről. Az ajtón lakat lógott fölül és alul, és középen még egy hevederzár is húzódott keresztben. Nála volt mindhárom kulcs. Kinyitotta a jobb ajtószárnyat, kitámasztotta, aztán a bal oldalival is így tett.

A raktár úgy kilencszer tizenkét méter alapterületű lehetett, négy és fél méter magas. Mint egy dupla garázs egy kertvárosi házban Sugar Landben, de azért annál kissé tágasabb. A jobb oldali beállóhely üres volt. Bal oldalon egy régi bútorszállító furgon állt. Ezzel vezetett ide Frankfurtból hét hónappal ezelőtt, még azon az éjszakán, amikor ellopta. Ugyanazon az éjjelen, amikor felpakolta az értékes rakományt. Nem kellett őrülten menekülnie, mert a biztonság kedvéért kicserélte a rendszámtáblákat. Erre is ráért volna, de szeretett volna minél előbb eljutni a céljához, és meghúzni magát. Épphogy sikerült neki. A furgon régi volt, egy rozzant tragacs. Egész úton égett az olajnyomásjelző kislámpa a műszerfalon. A motor fura hangokat adott. Amikor leparkolt vele, már majdnem kilehelte a lelkét. Wiley hálás volt, amiért célba ért vele, és megúszta, hogy el kelljen vontatni. A rakományát nehéz lett volna kimagyarázni. Leállította a motort, és soha többé nem indította be újra. Végleg bedöglött. Ezért kellett másik furgont bérelnie. Leparkolt a régi mellé, becsukta a zöld ajtót, és megint lelakatolta, a hevederzárat is ráfordította, és zsebre tette a kulcsokat. Átsétált egy régi kis vashídon egy másik mólóra, aztán következtek az újabb gyalogoshidak, tíkfából és acélból. Átsétált két lakóház között, elhaladt egy másik előtt, megérkezett a saját háza előcsarnokába, és lifttel felment a lakásába.

Müller becsukta az irodája ajtaját, és felhívta Dremmlert.

– A fantomképen látható férfi elhagyta a várost egy furgonnal – jelentette. – Griezman egysége épp most kért tőlünk segítséget. A rendszámot köröztetjük, tizenöt kilométeres körzetben, ha kell, országos körözést is kiadunk.

– Leszállítja az árut – mondta Dremmler. – Kicsúszott a kezünkből.

– Nem, a furgon egyértelműen üres. Most hozta el a kölcsönzőből.

– Akkor máshol fogja felvenni az árut, ami sokkal érdekesebb. Tájékoztasson folyamatosan a fejleményekről. Én legyek az első, aki értesül róla.

– Meglesz.

– Attól tartok, a másik dolog nem sikerült.

– Reacher?

– Számított rá. Embereket vitt magával. Lesből támadt azokra, akiknek őt kellett volna megtámadniuk. Az embereim azt mondják, rajta kívül tizenketten voltak, felfegyverkezve. Esélyük sem volt velük szemben.

Wiley kilencvenhat órás eltávon volt azon az éjszakán, amikor ellopta a furgont. Senki sem tudta, hol tartózkodik. Ez volt az első, ami kiderült a menetparancsokból. Az ezt megelőző tartózkodási helye a szállása volt egy támaszponton, a kis bútorbolttól északkeletre. Semmiképp sem lehetett túl messze – gondolta Reacher. Legfeljebb néhány tucat kilométerre, nem néhány százra. Ismert ezt a vidéket. Sokszor járt arrafelé. Minden aránylag közel volt mindenhez, ahogy Sugar Land Houstonhoz. Busszal könnyen megközelíthető.

A menetparancsokban szépen követni lehetett, ahogy Wiley megérkezik Németországba, aztán ide-oda ingázik az egykor előretolt állásnak számító régi frontvonal és a hátrébb lévő karbantartó állomás között. Mindez Frankfurttól északkeletre. Rendszeresen vállalt önkéntes feladatokat is egy ötven kilométerrel nyugatra lévő raktárban, amit akkoriban inkább már csak olyan holmik elfekvőhelyeként használtak, amelyekre már semmi szükség nem volt. Wiley egységéből önként jelentkezhettek az emberek arra, hogy a használaton kívüli gépeket kibelezzék, és kiszedjék belőlük a használható alkatrészeket. A parancsnokság szerint így sokat gyakorolhatták, mit kell majd tenniük, ha terepen váratlan javításokat kell elvégezniük. Reacher szerint is ez sokkal jobban hangzik, mintha azt mondanák, hogy kénytelenek ócska alkatrészeket felhasználni, mert anélkül nem boldogulnának. Nem volt népszerű feladat, egyik katona sem vállalta szívesen. Négy ilyen alkalom volt. Egynél többször senki sem jelentkezett.

Kivéve Wiley-t.

Ő háromszor is önként vállalta a feladatot. Aztán a negyedikre már nem jelentkezett.

– Nyilván ekkor láthatta meg azt a valamit a raktárban – mondta Neagley. – Bármi legyen is az. Csak így történhetett. Talán az első alkalommal keresni kezdte. Másodszorra meg is találta. A harmadik alkalommal kitervelte a dolgot. Aztán hét hónappal ezelőtt ellopta. Így negyedszerre már nem kellett visszamennie. Addigra megszerezte azt a valamit.

– És úgy véled, hogy a közelben elrejtette. Ezt meg kell erősítenünk. Figyelni kell az utakat. Négy ember kellene távcsővel, amolyan vizuális csapdaként. Mondjuk az autópályára, Hannovertől délre. Olyan messzire még biztosan nem juthatott el.

Reacher felhívta Griezmant, aki megígérte, hogy intézkedik.

– Nagyon sokat segít nekünk – jegyezte meg Sinclair.

– Ez idáig igen – mondta Reacher.

– Megzsaroltad?

– Azt mondtam neki, hogy semmi ilyesmit nem teszek, de nem vagyok biztos abban, hogy hisz nekem. Úgyhogy bizonyos értelemben ez is zsarolás. A végeredmény ugyanaz.

– Csak tartson minél tovább.

– Nem fog – mondta Reacher. – Griezman ejt minket, amint szembesül egy súlyosabb problémával.

– Van ennél súlyosabb probléma is?

– Ő nem tudja, mennyire fontos ez az ügy.

– Elmondjuk neki? – kérdezte Sinclair. – Kérjünk hivatalosan is segítséget?

– Az politikai katasztrófához vezetne – szólt közbe White. – Azt sugallná, hogy gyengék vagyunk. Az oroszok gyakorlatilag itt vannak a szomszédban. Nem teregethetjük ki a szennyest.

– Különben is, már túl késő – tette hozzá Waterman. – A németeknek az is fél napba telne, hogy egyáltalán válaszoljanak. Egy teljes nap, amíg rendesen tájékoztatjuk őket. Talán több is, mert mindent el kellene mondani nekik, egészen az elejétől kezdve. Vagyis Wiley harminchat órás előnyre tenne szert. Addigra bárhová eljuthat. Ez most már egy hatalmas ország.

Dremmler irodája a saját tulajdonában álló épület negyedik emeletén kapott helyet. Lement a lifttel, amely még az eredeti, ötvenes évekbeli szerkezet volt. Megbízható, de nagyon lassú. Húsz másodpercbe telt, mire leért az előcsarnokba. Ez idő alatt Dremmler importált és eladott harminchárom pár brazil cipőt, ami statisztikailag nagyon jól csengő adat. Közel egymillió pár hetente. Több mint ötvenmillió pár egy évben.

Elhagyta az épületet, és a bágyadt déli napsütésben elsétált a háromsaroknyira lévő, lakkozott üzletfrontú kocsmához. Egykor régen ezt még korai ebédszünetnek tartották volna, de a hely már így is zsúfolásig megtelt, mivel az új, lépcsőzetes irodai munkakezdés miatt az ebédszünetre is mindenki más és más időpontban jutott, állandóan váltották egymást a vendégek.

Dremmler átfurakodott a tömegen, ide-oda biccentgetve üdvözölte az ismerősöket, aztán kiszúrta Wolfgang Schluppot egy magas széken a bárpult mellett. Nem volt épp szép ember. Sötét haj, sötét szem, vékony, sötét arc és egy girhes, kivert kutyára jellemző testalkat. Mégis nagyon hasznos segítségnek bizonyult. És nemsokára még hasznosabb lesz. Dremmler könyökkel-vállal odafurakodott mellé, és a helyiségnek háttal megállt.

– Hogy megy az üzlet, Herr Schlupp?

– Mire lenne szüksége? – kérdezte Schlupp.

– Információra – felelte Dremmler. – Az ügyünk érdekében. Az új Németország jövője függ tőle.

A vastag vászonkötényt viselő pultos odalépett, Dremmler rendelt egy liter sört.

– Milyen információra? – kérdezte Schlupp

– Készített egy jogosítványt és talán útlevelet is egy amerikai úriembernek.

– Álljunk csak meg! Én nem készítettem semmit.

– Oké, átadott egy megrendelést a berlini partnereinek. Ők készítették. Maga csak megtartotta a pénz felét.

– És akkor?

Dremmler egy kicsit odébb furakodott, hogy még jobban elférjen, majd előhúzta a zsebéből a fantomképet, és kisimítgatta a pulton.

– Ez az ember volt az?

Szőke haj, egyenes homlok, kiálló járomcsontok, mélyen ülő szempár.

– Nem emlékszem rá – mondta Schlupp.

– Szerintem emlékszik.

– Mi van vele?

– Fontos lenne az ügyünk szempontjából.

– Mi?

– Milyen új nevet választott ez az ember?

– Miért akarja tudni?

– Meg akarjuk találni.

– Tudja, hogy nem mondhatom el. Akkor mi lenne az üzletemmel? Soha többé nem bízna meg bennem senki.

– Csak most az egyszer. Soha senki nem fogja megtudni. Ez az ember már úgyis bajban van. De mi szeretnénk elsőnek megtalálni. Most épp úton van valahová egy üres furgonnal, hogy felvegyen valamit. Feltehetőleg egy nehéz rakományt, ha ekkora jármű kellett hozzá. Lehet, hogy fegyverek. Talán az egyik sóbányában elrejtett náci arany.

– És maguk meg akarják szerezni.

– Mindnyájunknak. Az ügyünkért. Rengeteget jelentene.

Schlupp nem felelt semmit.

Dremmler folytatta:

– A megtaláló persze jutalmat kap. Vagy konzultációs megállapodást is köthetünk. Illetve részesedést kaphat, ha úgy akarja.

– Nagy kockázatot vállalnék – mondta Schlupp. – Olyan ez, mint egy papnál a gyónási titok. Az emberek biztosra veszik, hogy nem beszélek.

– A jutalom összege természetesen tükrözné a kockázat mértékét.

Schlupp a fantomképre pillantott.

– Azt hiszem, emlékszem rá. Sok amerikainak dolgoztam. Úgy rémlik, ez a férfi három nevet is választott. Az első kettőre személyi igazolványt és jogosítványt kért, de a harmadikra, úgy rémlik, útlevelet is.

– Mik voltak a nevek?

– Ez több hónappal ezelőtt történt. Utána kell néznem.

– Nem emlékszik rá?

– Százával hallok neveket.

– Mikor tudná megnézni?

– Amint hazaérek.

– Utána azonnal hívjon fel, rendben? Nagyon fontos. Az ügy érdekében.

– Rendben – felelte Schlupp.

Dremmler elégedetten bólintott, majd ugyanúgy távozott, ahogy jött, a vállával tolakodva, ide-oda biccentgetve, köszöngetve kisétált a bágyadt déli napsütésbe.

A pultos, aki kiszolgálta a sörrel, felemelte a telefonkagylót.

A konzulátuson lévő szobában megcsörrent a telefon. Vanderbilt vette fel, aztán átadta a kagylót Reachernek. Orozco kereste.

– Bajban vagyunk? – kérdezte.

– Még nem – felelte Reacher. – Szerintünk Wiley Frankfurtba tart. Azt gyanítjuk, hogy úgy hét hónappal ezelőtt ellopott valamit az ottani támaszpont közelében lévő raktárból. Aztán elrejtette valahol, és most odamegy érte, hogy felvegye.

– Sok emberünk van Frankfurtban.

– Tudom. Majd felhívom őket, ha szükségünk lesz rájuk.

– Épp most végeztem Billy Bob és Jimmy Lee kihallgatásával. A legjobbat a legvégére tartogatták. Kiderült, hogy eladtak Wiley-nak egy M9-es Berettát. Úgyhogy fegyver van nála, ezt ne felejtsd el.

Wiley telefonja megcsörrent. A konyhában vette fel. A háttérzajból azonnal tudta, ki hívja. A barátságos pultos a kocsmából, aki még barátságosabb lett, miután meglehetősen sok kenőpénzt adott neki; akkora összeget, ami valahol a borravaló és a megvesztegetés közötti skálán lenne elhelyezhető. És egy extra köteg bankjegyet is mellékelt arra az esetre, ha bármilyen vészhelyzet állna elő. Vagy ha valamire figyelmeztetnie kellene. Illetve ha bármi olyan történik, ami a pultos véleménye szerint őt érdekelhetné. A világon mindenhol így megy ez. Semmit sem kell kimondani, de mindenki érti, miről van szó.

– Wolfgang Schlupp el fogja árulni magát Dremmlernek – mondta a pultos.

– Mennyiért? – kérdezte Wiley.

– Részesedésért. Dremmler azt mondta neki, hogy maga valami náci aranyat keres.

– Épp a fürdőszobába indultam.

– Annyi ideje van intézkedni, amíg Schlupp hazaér.

A telefon ismét megcsörrent a konzulátuson lévő szobában. Landry felvette, és átadta Neagley-nek, aki továbbadta Reachernek. Griezman volt az.

– Kiderült, hogy a közlekedésieknek minden részletet meg kell adni, ha egy Hannoverhez hasonló, távoli helyen akarunk akciót indítani. Időt spórolnánk, ha közvetlenül maga beszélne velük, és megadná a szükséges adatokat. És pontosabb is lenne. Már riasztottam az osztály helyettes vezetőjét. Várja a hívását. Megadom a számát. Müllernek hívják.

– Rendben – mondta Reacher. – Még valami?

– Semmi. Sok szerencsét.

– Köszönöm.

Reacher letette a kagylót, majd újra felemelte, és tárcsázott.

Müller íróasztalán megcsörrent a telefon. Becsukta az iroda ajtaját, leült, és felvette a kagylót. Egy amerikai hang szólalt meg:

– Müller felügyelőhelyettes?

– Igen, én vagyok.

– A nevem Reacher, úgy tudom, Griezman főfelügyelő említette, hogy hívni fogom.

Müller egy dosszié után nyúlt, és egy jegyzettömb után kutatott. Fogott egy ceruzát, felfirkantotta a dátumot, az időpontot és a hívó nevét.

– Ha jól tudom, azt szeretnék, hogy figyeljünk meg egy autópálya-szakaszt Hannovertől délre.

– Igen, a keresett rendszámot ismerik. Tudnom kell, hogy innen Frankfurt felé tart-e a jármű.

– És pontosan mit várna tőlünk?

– Járőrautók kellenének az út szélére vagy a felüljárókra. Négy megfigyelő. Mintha gyorshajtókra vadásznának, csak nem traffipaxszal, hanem távcsövekkel.

– Nekünk az ilyesmiben nincs semmiféle tapasztalatunk, Mr. Reacher. Az autópályákon nincs sebességhatár.

– De tudja, hogy megy ez.

– Láttam az amerikai tévében.

– Állandó kapcsolatban kell állnunk, és azonnali jelentést kérek. Kell egy kis idő, hogy a másik oldalon is elintézzük a dolgokat.

– Azt tudják, hogy hová megy az illető?

– Pontosan nem. Egyelőre.

– Szóljanak, ha megvan. Tudnék oda is embereket állítani.

– Köszönöm, majd szólok.

Müller letette a telefont. Leszakította a legfelső lapot a jegyzettömbről. Félbetépte, aztán negyedbe, aztán megint félbe és megint, amíg olyan apró nem lett, mint a konfetti, majd kidobta a szemétkosárba. Reacher állíthatja, hogy a beszélgetés megtörtént, Müller viszont nyugodtan mondhatja azt, hogy az utolsó pillanatban mégis visszavonta a kérést, és ezért nem intézkedett. Úgysem lehet bizonyítani egyiket sem. Klasszikus eset, a két fél szava áll egymással szemben, és ilyenkor mindig a zsaruk győznek.

Felhívta Dremmlert.

– Akár hiszi, akár nem, épp most beszéltem Reacherrel telefonon. Valami problémája van, amit Griezman rám lőcsölt. Reacher szerint Wiley Frankfurtba tart. Megígérte, hogy amint megtudja, közli a pontos helyet.

– Nagyszerű.

– Kiderítette, mi az új neve?

– Nemsokára meglesz.

Wolfgang Schlupp távozott a kocsmából. Két sikátoron gyalog sétált végig, aztán buszra szállt, így az otthonától egysaroknyira lyukadt ki. Már csak kétszer kellett balra fordulnia, és meg is érkezett a háború előtti bérházhoz, amelynek a legfelső emeletén lakott. Lift nem volt az ilyen régi házakban. De aki ügyes volt, jól megszedhette magát ezeken a lakásokon. Azt pletykálták, hogy az egész házsort rosszul renoválták a háborús bombázások után, de a statikus jelentése végül az ellenkezőjét állapította meg. A lakásárak egyik napról a másikra megduplázódtak. Schluppnak idejében sikerült lépnie. Véletlenül kihallgatta, amint a kocsmában két városi hivatalnok éppen erről beszélgetett.

Felballagott a lépcsőn a második emeleti fordulóig, a harmadikig, aztán tovább.

Wiley hallotta, ahogy közeledik. A tűzcsapot rejtő szekrény és egy bojler között a falhoz lapult. Pisztolyt tartott a kezében. Beretta 9-es volt, a hadseregtől származó feleslegből, amit két tökfejtől vásárolt, akik egy ellátószázadtól lopták, ugyanabban a kocsmában, ahol a beszédes Mr. Schlupp folytatta ezek szerint nem is annyira titkos tevékenységét.

Schlupp megérkezett a legfelső lépcsőfokra, balra fordult, és kinyitotta a lakása ajtaját. Wiley kilépett az árnyak közül, a férfi háta közepébe nyomta a fegyvert, és belökte az ajtón, amit aztán a sarkával berúgott, és beljebb lökdöste Schluppot az előszoba-folyosón a tágas nappaliba. A férfi megbotlott, rázuhant a fekete bőrkanapéra, és tehetetlenül hevert.

Wiley föléje tornyosulva megállt, és az arcába célzott a fegyverrel.

– Azt hallottam, elárultál, Wolfgang.

– Ez nem igaz – védekezett Schlupp. – Sosem tennék ilyet. Akkor mi lenne az üzletemmel?

– Dremmlernek azt mondtad, el fogsz árulni.

– Ki akartam találni egy nevet, hogy félrevezessem.

– Itt vannak a feljegyzéseid?

– Minden kódolva van.

– Akkor miért nem találtál ki egy nevet ott helyben, a kocsmában? Miért kellett hazajönnöd a feljegyzésekért?

– Dremmler mondta el?

– Az mindegy. El akartál árulni. Meg akartad nézni a nevet a feljegyzéseidben. Dremmler azt mondta, rögtön hívd fel, ha megvan a név, mert ez fontos az ügyük szempontjából.

– Nem, dehogy, ez marhaság! Hogy is tehetnék ilyet? Ki bízna meg bennem ezek után?

– Miért nem találtál ki egy nevet a kocsmában?

Schlupp nem válaszolt.

– Mutasd meg a feljegyzéseket!

Schlupp feltápászkodott, és kiment az előszoba-folyosóra, csak most lassabban. Wiley végig a háta közepébe nyomta a pisztoly csövét. Egy kisebb hálószobába mentek, amely irodának volt berendezve.

Schlupp egy magas polcra mutatott.

– A piros dosszié.

Egy gyűrűs mappa volt, a szokásos három gyűrű helyett néggyel. Az előre kilyukasztott, lefűzött lapokon sorokban álltak a kézzel írt kódok, értelmetlen szavak külön oszlopokban, valószínűleg a kuncsaft régi, illetve új neve, útlevél, jogosítvány, igazolvány.

– Melyik vagyok én? – kérdezte Wiley.

– Nem akartam elárulni magát.

– Miért nem találtál ki egy nevet a kocsmában?

– Dremmler csak egy nagyszájú alak. Azt hiszi, hogy maga most épp az országúton van valahol egy furgonban, és valami náci aranykincset keres. De ez nyilván nem igaz. Úgyhogy ha ebben téved, akkor minden másban is tévedhet. Ez logikus, nem? Miért kellene rá hallgatni?

– Én nem tőle tudom – mondta Wiley. – A pultostól. Dremmler kérdezett, te válaszoltál. El akartál árulni. Ha nem akartad volna, akkor ott rögtön kitaláltál volna egy hamis nevet. Jó, tegyük fel, hogy leblokkoltál, de egy perccel később akkor is mondhattad volna, hogy igen, már eszembe jutott, Schmidt a név. Vagy valami ilyesmi. De nem ezt mondtad.

– Megijeszt az az alak. Bajt okozhat. Jó, rendben, el akartam árulni neki. De aztán meggondoltam magam.

– Amikor megláttál engem?

– Nem, már korábban.

– Nem hiszek neked.

– Mi lenne így az üzletemmel?

– Dremmler azt mondta, kárpótol, a kockázattal arányosan.

– Esküszöm, öregem, hogy téved! Meggondoltam magam! Sosem tennék ilyet!

Aki á-t mond, mondjon b-t is – gondolta Wiley.

Mindent vagy semmit.

– Jobb félni, mint megijedni, haver – mondta.

Villámgyorsan átvette a másik kezébe a pisztolyt, és halántékon vágta vele Schluppot, visszakézből, a markolat végével. Nem akarta itt lelőni. Túl nagy zajt csapna. Megint megütötte, ezúttal a másik oldalon. Schlupp feje úgy csuklott oldalra, mint egy rongybabáé. Amikor megállt, Wiley ismét megütötte, keményen, lefelé sújtva, a koponyája legtetején, mintha egy fejszével vagy kalapáccsal mérne rá súlyos csapást. Schlupp térdre rogyott, Wiley pedig újabbat suhintott rá. Schlupp előredőlt, és az arcára esett. Wiley lehajolt, és megint ütött, újra meg újra meg újra meg újra.

Csont reccsent, és szétfröccsent a vér.

Wiley megállt, és vett egy mély lélegzetet.

Ki akarta tapintani Schlupp nyakán a pulzusát.

Semmi.

Várt még egy teljes percig, biztos, ami biztos alapon. Semmi. A pisztolyát Schlupp ingébe törölte, aztán fogta a piros dossziét, és távozott.

30. fejezet

Reacher csendesen üldögélt a konzulátuson az egyik sarokban, várta, hogy megcsörrenjen a telefon, és azon tűnődött, vajon ki fogja először hívni: az FBI New Orleansből, vagy Müller a közlekedésrendészetiektől. Mintha csak egy lassúsági verseny győztesére várna. Elképzelte, ahogy lustán beköszönt a hajnal a Mississippi deltavidékén, az ottani FBI-ügynökök felébrednek, szép komótosan megreggeliznek, aztán elindulnak dolgozni. Innentől talán azért kissé felgyorsul a folyamat. Feltehetően a Wiley anyjával való találkozó lesz az aznapi első feladatuk. Waterman és Landry nyilván nagy nyomást gyakoroltak rájuk. Talán már reggel nyolckor kimennek hozzá. Valaki, aki segélyeken él, nyilván igyekszik készségesen a hatóságok rendelkezésére állni. Miközben Louisianában ilyen kényelmes tempóban zajlanak az események, nyolcezer kilométerrel odébb, Németországban ott száguld Wiley furgonja, talán száz kilométeres sebességgel Hannover felé, aztán elhalad mellette, hátrahagyja a várost, és továbbrepeszt dél felé, a lesben álló járőrautók irányába.

Vajon ki ér célba elsőnek?

Megcsörrent a telefon.

De nem New Orleansből hívták, és nem is Müller irodájából.

Griezman kereste.

– Van egy komoly problémám.

– Milyen probléma? – kérdezte Reacher.

– Történt egy gyilkosság a régi városnegyedben. Egy alacsony férfi az áldozat, szétverték a fejét. Nemrégiben történhetett. Az egyik szomszéd gyanús zajokat hallott. Kötelességemnek éreztem minden emberemet odaküldeni, legalább a mai napon. Nincs más választásom. Úgyhogy sajnálom, barátom, de kénytelen vagyok felfüggeszteni a maguknak nyújtott segítséget.

– És most azon aggódik, hogyan fogok erre reagálni.

Griezman egy pillanatig hallgatott.

– Nem. Hiszek az adott szavának.

– Sok szerencsét a gyilkossági nyomozáshoz – mondta Reacher.

– Köszönöm.

Reacher letette a kagylót. Sinclair kérdőn rápillantott.

– Egyedül maradtunk – mondta Reacher.

– Mert te olyan úriember vagy.

– Van még időnk.

– A futár akár már Zürichben is járhat.

– Az nem számít. Az itteni ügy a fontos. Valami kézzelfogható dologról van szó, egy furgonban, amit nem lehet úgy mozgatni, mint a pénzt, titokban, egy szempillantás alatt. Ez lassú, nehézkes, zajos és látható, mert valóságos.

– Csak éppen Müller nem látta.

– Egyelőre.

– Mennyi időt adsz neki?

– Talán két órát.

– És azután mi lesz?

– Levonom a következtetést, miszerint Wiley nem Frankfurtba tartott.

Ismét megcsörrent a telefon.

Ez alkalommal a New Orleans-i FBI-ügynökök jelentkeztek, közvetlenül az autójukból, amely Wiley anyjának egyszobás kis házacskája előtt parkolt. Két ügynök ment ki hozzá, egy férfi meg egy nő. Azonnal jelentést tettek, ahogy kérték tőlük. Az előre megírt kérdésekkel kezdték a kihallgatást, az Arnold nevű barátról, aztán a ranchtulajdonosról, akit később behívtak katonának, és aki folyton Davy Crockettról mesélt. Mint kiderült, ez mind egy és ugyanaz a személy. Arnold Peter Mason volt a teljes neve. A texasi Amarillóban született és nőtt fel. Gyerekként az egyik ranchon dolgozott, aztán húsz évet szolgált az amerikai hadseregben, majd Wiley anyjával élt a texasi Sugar Landben, hat éven át – a kis Horace Wiley tízévestől úgy tizenhat éves koráig. Igen, a kis Horace Arnold bácsinak hívta. Idősebb volt, mint azok a férfiak, akikkel az anyja általában járt, halk szavú ember, akinek titkai voltak, és eleinte jól betöltötte a családapa szerepét. A részletekről még később beszámolnak.

Landry, Vanderbilt és Neagley is rákerestek a névre a rendelkezésükre álló adatbázisokban. Arnold Peter Mason. Landry nem talált semmit, ami különösebben érdekes lett volna. Vanderbilt sem. Neagley megtalálta a húszéves katonai szolgálatról szóló feljegyzéseket. Az ejtőernyősöknél volt tiszthelyettes. Nem kapott sem komolyabb kitüntetéseket, sem megrovásokat. Sok időt töltött Németországban az idő tájt, amikor bármi megtörténhetett volna.

A társadalombiztosítási adatbázis adatai szerint még él. Hatvanöt éves. Az adóhivatal feljegyzései szerint még mindig dolgozik. Szerény jövedelme van, és az is évről évre csökken. Talán alkalmi munkákat vállal, de egyre kevesebbet a nyugdíj előtt.

A külügy nyilvántartása szerint van útlevele.

Az adóhivatal adatai alapján a tengerentúlról adja be az adóbevallásokat.

A CIA adatai szerint Németországban él.

A berlini nagykövetségen mint nyugállományú katonát és amerikai állampolgárt tartják nyilván. Egy kis faluban él Bréma mellett, egyórányira Hamburgtól.

– Lehet, hogy Wiley-val ketten együttműködve csinálják az egészet? – vetette fel Reacher.

– Talán ott van elrejtve az első furgon – vetette fel Neagley. – Arnold bácsi házánál, nem Frankfurtban.

– Akkor miért kell most a másik furgon?

– Talán Arnold bácsi nem vigyázott rá, és leeresztettek a kerekek.

– Vagy esetleg elosztják az árut. Ha tényleg együttműködnek. Lehet, hogy a százmillió csak Wiley része.

– Várjanak! – szólt közbe White. – Nézzék csak ezt! Arnold bácsi majdnem húsz évig volt Németországban, Wiley tizenhat éves kora óta. Ez pokolian hosszú játszma.

– És nézzék ezt! – mondta Vanderbilt.

A nagykövetség nyilvántartásában az állt, hogy Masonnek két családtagja is él.

– Fogadni mernék, hogy a felesége és a gyereke – mondta Landry.

Ezután ismét megcsörrent a telefon. A New Orleans-i FBI-ügynökök jelentkeztek, közvetlenül a kocsijukból, egy újabb fontos hírrel. Hatévnyi aránylagos boldogság után Mrs. Wiley kirúgta Arnold Masont, mert véletlenül rájött, hogy felesége és gyereke van Németországban. Egy értelmi fogyatékos fiú. Mrs. Wiley-nak nem volt ugyan sok mindene, de legalább erkölcsi mércéje igen.

Wiley gyakorlatias emberként élte az életét, úgyhogy a mosogatógépben tisztította meg a pisztolyát. Miért is ne? Az M9-est katonai használatra tervezték. Ellenáll akár annak is, ha hosszabb ideig sós vízbe merítik. A lábosok tisztítására való teljes programot választotta. Aztán beolajozza az alkatrészeket, és újból összerakja a fegyvert. Jobb lesz, mint új korában.

Gombócba gyűrte vérrel szennyezett ruháit, és a piros dossziéval együtt a konyhai szemetesbe tömte. Alaposan megfontolta. Az első ösztöne azt súgta, hogy levigye, és az egyik utcai kukába dobja ki a holmit. Nem túl közel a házhoz, de nem is túl messze. Senki sem szeret gyanús holmikkal a kezében sokat mászkálni. Elméletileg lehet, hogy mindent bevetnek a nyomozásban, és esetleg az utcában lévő kukákat is átkutatják. Nem lenne jó, ha ennek alapján kitalálnák, hol lakhat. Okosabb lesz, ha itt hagyja a lakásban. A tulajdonos csak egy hónap múlva fogja megtalálni, addigra meg már úgyis mindegy lesz.

Wiley felemelte a telefont, és az utazási irodát hívta. Ugyanazt a fiatal nőt, akinél a zürichi útját is foglalta. Jól beszélt angolul. Tudta, hogy az ablak mellett szeret ülni. És megvolt nála a ropogós, vadonatúj útlevelének minden adata.

Müller nem telefonált. Ez senkit sem lepett meg. A terv egyébként is megváltozott, Frankfurt helyett Bréma lett a célpont. Arnold bácsi lakóhelye. Bishop hozott egy térképet, és kiteregette az asztalon. A nagykövetség nyilvántartásában annyi állt a címnél, hogy Gelb Bauernhof. Vagyis csak a ház neve, az utca és a házszám nem szerepelt mellette. Feltehetően vidéken lehet, talán egy farm. Reacher lelki szemei előtt csűrök, garázsok, gazdasági épületek, halmokban álló, kopott autógumik jelentek meg.

Jó rejtekhelyek.

– Szükségünk lesz egy kocsira – mondta.

– Meg egy tervre – tette hozzá Bishop.

A telexgép beindult.

– Arnold bácsi szolgálati anyagai – mondta Neagley.

– A terv az, hogy Neagley őrmester meg én megfigyeljük a helyet, és információkat gyűjtünk.

– Azt nem lehet – mondta Bishop. – A CIA-nak és a Nemzetbiztonsági Tanácsnak is jelen kell lennie. Dr. Sinclair és én is magukkal megyünk. És a bevetés szabálya az, hogy ez egyáltalán nem bevetés. Szigorúan csak megfigyelés. Erről nem nyitok vitát. Jogilag ez egy rendkívül bonyolult helyzet.

– Hozzanak magukkal fegyvert – mondta Reacher. – Wiley-nál van. És ha ez egy farm, akkor ott puskát is tartanak.

– Mondtam, hogy csak megfigyelést folytatunk.

– Azért hozzanak csak magukkal.

White közbeszólt:

– Ki kell hozni az iránit. Azt mondják, hogy egy óra múlva akár lövöldözés is lehet ebből. Abban a pillanatban dugába dől a készülődő üzlet, és azt az iráni nem fogja túlélni. Ha itt hagyják, azzal megölik.

Bishop hallgatott.

Aztán megcsörrent a telefon.

Griezman jelentkezett.

– Maga hisz a véletlenekben?

– Néha – felelte Reacher.

– A gyilkossági ügyünk áldozata törzsvendég volt Helmut Klopp kedvenc kocsmájában. Ott vitte az üzletét. Persze mindenki összevissza hazudik, de szerintem ő volt az, aki eladta a hamis igazolványokat.

– Miből gondolja?

– Olyanok suttogtak ott ezt-azt, akiknek megvan a maguk titkolnivalója.

– Van gyanúsítottjuk?

– Olyasvalaki tehette, aki meg akarta akadályozni, hogy elárulja, vagy aki meg akart bosszulni egy árulást.

– Van valaki, akit a pasas mostanában elárult?

– Nincs.

– Akkor meg akarták akadályozni, hogy beszéljen.

– Az áldozat lakásában nem találtunk semmilyen írásos feljegyzést. Van viszont egy foghíj egy egyébként nagyon rendezett polcon, ahol dossziék sorakoznak.

– A küldetés megoldva – mondta Reacher. – Persze ez kissé ironikusan hangozhat – tette hozzá.

– Amennyiben? – kérdezte Griezman.

– Minden a megfelelő időzítésen múlik. Valaki vett egy hamis igazolványt, aztán úgy döntött, megöli azt, akitől kapta, és eltünteti a feljegyzéseket, nehogy később lebuktathassa. De mikor teszi ezt meg? Ez a kérdés. Azonnal a leszállítás után vállalná a kockázatot az új kliense? Vagy az egyik régi kliensére nehezedik nagy nyomás, mert végre beindult a terve, amely máris elkezdett a darabjaira hullani?

– Nem tudom.

– Én sem. Gondolom, fifti-fifti az esély.

– Azt hiszi, hogy Wiley az.

– Nem, nem hiszem. Akárhány régi ügyfele lehet, akik épp stresszes helyzetben vannak. És szerintem Wiley akkor a furgonban ült. De maga felelősségteljes zsaru, és felveszi őt is a gyanúsítottak listájára. Kénytelen lesz. Vagyis a nekünk nyújtott segítsége mostantól megint él.

– Azt hittem, ezt már feladta.

– Mit?

– Hogy Wiley a furgont vezeti. Müller azt mondta, hogy visszavonta a kérését.

– Mikor?

– Egy órával ezelőtt beszéltem vele.

– Úgy értem, mikor vontam vissza?

– Azt mondta, egy darabig beszélgettek a részletekről, aztán maga hirtelen meggondolta magát.

– Utoljára azt mondtam neki, hogy nem tudom pontosan, Wiley hová tart. Ő azt mondta, szóljak, ha kiderült. Talán félreértettem. Lehet, hogy azt várta, én hívjam előbb, és csak azután kezdte volna a megfigyelést.

– Azt mondja, maga visszavonta a kérést.

– Akkor ő értett félre engem, nem én őt.

– Az könnyen lehet, nem túl jó az angolja.

Bishop odakiáltott a szoba másik végéből:

– Megjött a kocsi!

31. fejezet

A Bishop által rendelt CIA-kocsi pontosan ugyanolyan volt, mint Orozco katonairendőr-autója: nagy kék Opel szedán, csak ebben nem volt golyóálló plexi elválasztófal. Bishop vezetett, Sinclair mellette ült. Reacher és Neagley hátul. Neagley kényelmesen elfért, Reacher nem annyira. A forgalom elég jól haladt. Az égbolt szürke volt.

Neagley hangosan felolvasta a telexen kapott összefoglalót Arnold Mason katonai pályafutásáról. Húszéves korában hívták be, 1951-ben, de nem Koreába küldték, hanem Németországba, ahol aztán húsz évet töltött, csak néhány alkalommal tett kisebb, országon belüli utazásokat, kiképzési célokból és a különféle manőverek miatt. Végig a légi szállítású gyalogságnál volt, a szovjet konfliktusra képezték ki. Elég jó katonának számított, de azért nem az elit egységekhez volt beosztva. Dicsérettel szerelt le negyvenéves korában, 1971-ben, törzsőrmesteri rangban.

– De előtte még feleségül vett egy német nőt, és született egy gyereke – szólt közbe Sinclair. – Akihez húsz évvel ezelőtt, hatévnyi távollét után visszatért. Elég fura kapcsolat lehet.

Közben kiértek a városból. Sík, tökéletesnek tűnő vidék mellett haladtak el, de még érződött a város közelsége. A földek olyan rendezettek voltak, mintha kis házi konyhakertek lennének, és nem is sokkal nagyobbak. Itt még minden útnak és utcának volt neve, szép fekete gót betűkkel kiírva a krémszínű táblákra. Kis falvakon hajtottak át, amelyek inkább csak házakkal beépített útkereszteződéseknek hatottak. Itt-ott csűrök és gazdasági épületek álltak, de kisebbek és ritkásabban, mint ahogy Reacher várta. Nem ilyesmit képzelt el. Sokkal kevesebb volt az eldugott hely, és minden rendezettebbnek és tisztábbnak hatott, mint amire számított. Nem volt túl sűrűn lakott vidék, és az épületek egyenletesen oszlottak el. Minden meglehetősen közel feküdt egymáshoz.

Bishop megszólalt:

– Még egy helység, és utána ott vagyunk.

A következő falu valamivel nagyobbacska volt, mint az előzőek, és kissé sűrűbben lakott. Megtalálták Arnold Mason farmjának a nevét az egyik városka közepén, ahonnan öt irányba ágaztak szét az utak. A Mason farmjához vezető út északnyugat felé visszakanyarodott, messzire vezetve a távoli Brémától. Az út mentén jobbra és balra is kis családi farmok sorakoztak, vagyis inkább csak rendes házak, körülöttük néhány makulátlanul megművelt földterülettel. Kisebbfajta fészerek is akadtak, de nagyobb csűrök nem.

Minden farmnak saját neve volt. Mind kellőképpen szerény, bár a tulajdonosok nyilván büszkeségből választották épp az adott nevet. Reacher a Gelb Bauernhof feliratot kereste, és hirtelen eszébe jutott, mit is jelent ez a kifejezés: „sárga tanya”. A sárga spanyolul amarillo. Arnold Mason a texasi Amarillóban született. A szülővárosáról nevezte el a farmját.

Az ötödik volt az, jobboldalt. Lassan hajtottak, hogy el tudják olvasni a kapuk fölé írt neveket. Jól szemügyre vették a farmot. Nem volt túl sok látnivaló. Talán négy hold föld, tökéletes sorokban beültetve. Valami sötétzöld növény nőtt rajta, talán káposzta. Volt egy rendes kis ház, saját, különálló garázs és kissé hátrébb egy rendes kis különálló fészer. Ez volt minden. A garázsba talán egy Mercedes fért volna csak be. A fészerbe egy kisebb traktor, esetleg egy mezőgazdasági gép. Egyikben sem férne el a lopott bútorszállító furgon.

Bishop leállította a kocsit, úgy másfél kilométerrel odébb az út mentén.

– Vissza kellene sétálni és bekopogni – szólalt meg Reacher.

– Ez kockázatos – mondta Sinclair.

– Wiley nincs itt. Sem az új furgon. Ahogy a régi sem.

– Ez még nem bizonyítja, hogy Arnold bácsi valamiképp nincs benne.

– Nem fog azonnal lepuffantani. Ostobának tetteti majd magát. Megpróbálja kibeszélni magát. Ha kell, majd hagyom. Ha a furgonok itt lennének, akkor persze más lenne a helyzet.

– Wiley közben beállíthat.

– Lehetséges, de nem túl valószínű. Ha mégis bekövetkezne, biztos vagyok benne, hogy Neagley őrmester majd kitalál valamit.

– Együtt kellene mennünk, mindnyájunknak.

– Nekem úgy is jó – vonta meg a vállát Reacher.

Bishop hallgatott.

– Arnold Mason amerikai állampolgár – mondta neki Sinclair. – Maga a konzulátustól jött. Joga van kapcsolatba lépni vele.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy elszúrjuk ezt a dolgot – mondta Bishop.

– Azonnal visszavonulunk, ha bármi jelét látjuk annak, hogy baj lehet.

– Ne álljanak nagyon közel egymáshoz – figyelmeztette a többieket Reacher. – Legalábbis az elején. Amíg nem vagyunk biztosak abban, hogy nem fog lőni.

Bishop visszafordult a kocsival a keskeny úton.

A Gelb Bauernhof földterülete nagyjából száz méter széles és kétszáz méter hosszú volt. Mint egy elegánsabb kertvárosi telek Amerikában. De azért farm volt, ha miniatűr is. Ám nyomát sem lehetett látni a sárga színnek: az ég szürke volt, a föld barna, a káposztafejek olyan sötétzöldek, mint a hadseregben használt festék. Bishop a behajtóútra kanyarodott. Ez is földes volt, szépen kialakított, magasított szegéllyel. A nagy kék Opel surrogva hajtott végig rajta. A garázs szemben volt, kicsit távolabb. A ház balra, úgy nyolcvan méterre az úttól.

Bishop továbbhajtott. Semmi sem történt. Megállt ott, ahol a gyalogösvény indult, a háztól alig húsz méterre. Még mindig nem történt semmi.

Aztán egy férfi jött ki a házból.

A bejárati ajtót nyitva hagyta, tett két lépést, aztán megállt az ösvényen, és csak bámult rájuk. Nagyjából Reacherrel egyidős lehetett, harmincöt körüli. Magas volt, és szőke, egyenesen tartotta magát. Formátlan, szürke szvettert és nadrágot viselt.

Mezítláb volt.

– Én megyek elsőnek – mondta Reacher.

Lassan kiszállt a kocsiból, és tett egy lépést. A férfi csak bámult rá. Reacher tett még egy lépést. Eddig minden rendben. Lassan továbbment, amíg oda nem ért a férfihoz, és megállt vele szemben. Mintha egy utazó árus lenne, vagy egy szomszéd, aki segítséget akar kérni.

– Arnold Peter Masonnel szeretnék beszélni – mondta.

A férfi nem válaszolt. Egyáltalán nem reagált, mintha meg sem hallotta volna, mit mondtak neki. Elbámult Reacher válla fölött a távolba, ahol nem volt semmi, csak a káposztafejek.

– Herr Mason?

A férfi ránézett. Kék szeme volt. A tekintete üres. Égett odabent a villany, de senki sem volt otthon. A fogyatékos fiú. Annyi idős, mint Wiley. Ugyanaz a generáció. Harmincöt éves, de eltartott.

Reacher egyik kezével a házra mutatott, a másikkal nagyon finoman átkarolta a férfi vállát.

– Menjünk be együtt.

A férfi egy pillanatig nem csinált semmit, aztán sarkon fordult, és szaporán visszaindult a házba, meztelen talpa csattogott a földön. Behajolt a nyitott ajtón, megveregette a falat, és bekiáltott:

– Mutti!

Egy nő jött ki. Alacsony volt, és vékony, őszülő szőke haját rövidre vágta. Talán hatvanöt éves lehetett. Kedves arca volt, kissé elgyötört, de még mindig csinos. Jóindulatúan Reacherre mosolygott, mintha mentegetőzve azt mondaná, bizonyára megérti a helyzetet, aztán elfordult, és megdicsérte a fiát. Megszorította a kezét, megveregette a vállát, a két keze közé fogta az arcát, és beküldte a házba.

Aztán odalépett Reacherhez. Egy pillanatig nézte, aztán megkérdezte:

– A hadseregtől jött?

Némi akcentussal, de azért folyékonyan beszélt angolul.

– Honnan tudja? – kérdezte Reacher.

– Arnold mondta, hogy jönni fognak.

– Tényleg?

– Bár ő úgy gondolta, hamarabb. De az a lényeg, hogy eljöttek.

– Reacher őrnagy vagyok.

– Frau Mason.

– Arnold itthon van?

– Hogyne!

A többiek is kiszálltak a kocsiból, és követték Reachert meg a nőt be házba, amely kicsi volt, de világos és vidám: fehérre festett ajtók és ablakkeretek, ágas-bogas mintájú tapéta. Frau Mason a hátul lévő nappaliba vezette Reachert. A nő a szoba túlsó végébe sétált, lehajolt, és megölelt egy férfit, aki a kerekesszékben ülve aludt. A nő a csókjaival ébresztgette:

– Drágám, Reacher őrnagy van itt a hadseregtől.

Arnold Mason. Tizenéves korában egy ranchon dolgozott, aztán gyalogsági katona lett, majd családos ember – valójában két családja is volt. Most összeroskadva, egyik oldalára dőlve ült egy kerekesszékben, és csak az egyik szemét nyitotta ki.

– Jó napot, Mr. Mason! – üdvözölte Reacher.

A férfi nem válaszolt. Hatvanöt éves volt, de kilencvenötnek nézett ki. Elhagyta minden ereje. Szemmel láthatóan nem tudott összpontosítani. Reacher a nőre nézett.

– Frau Mason, beszélhetnénk?

Visszamentek a hallba. Bishop és Sinclair kormányhivatalnokokként mutatkoztak be. Aztán Reacher megkérdezte:

– Mi történt a férjével?

– Hát nem tudják?

– Nem.

– Valami nő az agyában.

– Daganat?

– Valami hosszú szó, amit nem értek. Nyomja az agyát, és napról napra egyre nagyobb lesz.

– Sajnálom.

– Tudta, hogy ezt fogja mondani.

– És mikor kezdődött? – kérdezte Reacher.

– Másfél évvel ezelőtt.

– Beszélni tud?

– Egy kicsit. Az egyik oldalára lebénult, úgyhogy furán beszél. De ez nem zavarja. Sosem volt túl bőbeszédű. És már úgysem nagyon emlékszik semmire.

– Az még okozhat egy kis problémát. Azért jöttünk, hogy feltegyünk neki pár kérdést.

– Azt hittem, azért jöttek, hogy segítsenek neki.

– Miért?

– Azt mondta, ha egyszer beteg lesz, a hadseregtől valaki biztosan eljön.

– Kezeltette korábban is a hadsereg?

– Nem, soha.

– Mennyire rossz a memóriája?

– Ki-kihagy, de többnyire nagyon rossz.

– És mennyire könnyen fárad el?

– Az első pár kérdés után nem tud majd koncentrálni.

– Lenne olyan kedves kint várni?

– Valami rosszat tett?

– Közvetlenül a leszerelését követő időszakról szeretnénk kérdezni. A hat évről, amikor nem volt itt. Talán nem szeretné, hogy maga hallja a válaszait. Tiszteletben kell tartanom a személyiségi jogait.

– Tudok Mrs. Wiley-ról a texasi Sugar Landben. Erről van szó?

– A fiáról.

Visszamentek a nappaliba. Mason még ébren volt, és kissé élénkebbnek tűnt. Finom bólintással válaszolt a bemutatkozásokra, fél szemével rájuk pillantva, és egy apró kézmozdulatot is tett. A felesége leguggolt a kerekesszék mögött, és átfogta a vállát, mintha meg akarná nyugtatni. Reacher leguggolt elé, hogy a szemük egy magasságban legyen.

– Mr. Mason, emlékszik Horace Wiley-ra?

Mason lehunyta az ép szemét, egy pillanatig csukva tartotta, aztán megint kinyitotta. A tekintete távolba révedő és vizenyős volt. Az arcának ép fele megmozdult, ahogy erőlködve megszólalt:

– Szólítson Arnoldnak.

A hangja halk volt, és ziháló, a szája egyik fele mozdulatlan, de azért elég érthetően ejtette ki a szavakat.

– Arnold, meséljen nekem Horace Wiley-ról.

Mason ismét lehunyta a szemét, most hosszabban, mintha valami belső információforrásban kutakodna, aztán kinyitotta a szemét, és egészen halvány félmosollyal azt mondta:

– Horse-nak hívtam. Texasban egyébként is nagyjából így ejtik a nevét.

– Mikor hallott felőle utoljára?

Kis szünet után Mason azt felelte:

– Azt hiszem, amióta otthagytam őket, egyáltalán nem hallottam felőle.

– Mesélt neki történeteket Davy Crockettról?

A szünet ezúttal hosszabbra nyúlt.

Még hosszabbra, mint korábban.

Mason végül azt felelte:

– Nem emlékszem.

– Azt mondta, azért lépett be a seregbe, mert maga Davy Crockett-sztorikat mesélt neki.

– Horse belépett a seregbe? A mindenit!

– Mi a helyzet a mesékkel?

– Nem emlékszem.

– Biztos?

– Talán valami filmet látott erről a tévében gyerekkorában.

– Semmi más?

– Nem hiszem, hogy történeteket meséltem neki. Akkoriban legalábbis. Az emberek azt mondják, nem voltam túl beszédes.

Megint lehunyta a szemét, az álla a mellkasán pihent. A felesége kényelmes helyzetbe billentette a fejét, és feltápászkodott.

– Elaludt. Ez már több beszéd volt, mint amihez szokva van.

Egyesével kimentek a mintás tapétával borított előszobába.

– Tudnak neki segíteni? – kérdezte a nő.

– Megérdeklődjük a veteránok hivatalánál.

– Mesélt magának valaha történeteket Davy Crockettról? – kérdezte Reacher.

– Nem, soha – rázta meg a fejét a nő.

– A fia hogy van? – kérdezte Sinclair.

– Jól, köszönöm. Egy kicsit lassú. Mostanra egy hétéves gyerek szintjén van. De nyugodt természetű, nem kezelhetetlen. Van remény. Csak az a baj, hogy Arnold önmagát okolja. Ezért ment vissza Texasba, miután leszerelték, annyi évvel ezelőtt. Elmenekült. Nem tudott nap mint nap szembenézni ezzel. Úgy gondolta, az ő hibája.

– Miért?

– Genetikai oka van, tőlem is örökölhette, vagy tőle is. Arnold azt mondja, tőle. Pedig az az igazság, hogy bármelyikünk miatt lehet. De ő ragaszkodik ahhoz, hogy az ő hibája. Aztán végül visszajött. Mindenki lenyugodott. Ő mindent jól csinált, mégis magát okolja. És most aggódik, hogy mi lesz velünk.

Visszaültek a kocsiba, megfordultak, és elhajtottak.

– Maguk elhitték neki? – szólalt meg Reacher.

– Mit? – kérdezte Sinclair. – Nem emlékezett semmire.

– Elhitték, hogy nem emlékszik semmire?

– Maga nem?

– Nem voltam benne biztos. Jó, rendben, egyrészt haldoklik, és agytumora van. Másrészt viszont nem tetszett nekem az a „szólítson Arnoldnak”-duma. Csak az időt húzta. Húsz éven át katona volt, egy kilométerről ki tudja szagolni a katonai rendőröket. Át akarta gondolni, mit válaszoljon.

– És végül mit felelt?

– Azt, hogy Wiley nem lépett kapcsolatba vele, és nem emlékszik rá, hogy sztorikat mesélt volna Davy Crockettról.

– Gondolja, hogy hazudik?

– Egy ilyen állapotban lévő embernél ezt nehéz megmondani. Azt hiszem, az első dolog valószínűleg igaz. Szomorúan mondta, nem védekezően. De irtó hosszú szünetet tartott, mielőtt válaszolt volna a Davy Crockett-tal kapcsolatos kérdésre. Talán az agydaganata miatt, de az is lehet, hogy épp összerakta a mozaikkockákat: az eltelt időt, Horace Wiley természetét, amit közelről megfigyelhetett, azt, hogy miről szólnak a Davy Crockett-sztorik, aztán meg azt, hogy mi oka lehet, hogy annyi év után egyszer csak felbukkan a katonai rendőrség nyomozója. Ez így összességben elég rosszul hangzik. Tehát tagadnia kellett. Az együttérzésünk miatt majd úgyis az emlékezetkiesésének tudjuk be. Ami lehet, hogy igaz is. De sosem fogjuk biztosra tudni. Nem deríthetjük ki. Nem legyinthetjük meg egy kicsit, hogy kiszedjük belőle.

– Aktív résztvevője semmiképp sem lehet Wiley tervének – mondta Bishop. – Másfél éve beteg.

– Egyetértek – bólintott Reacher.

– Szóval a Davy Crockett-sztori a lényeg, ami így ránézésre eléggé érdektelennek tűnik. Csak ostoba gyerekmesék. De amikor Wiley-t arról faggatták, miért lett katona, többek között ezt említette az első helyen. Tehát neki személyesen nyilván jelent valamit.

– Miféle személyes jelentése lehet? – kérdezte Sinclair.

Neagley közbeszólt:

– A feleségének nem mondta el. Tehát a munkájával kapcsolatos sztorik, nem otthoniak. A hadseregről szólnak. Ilyenből millió és egy van, minden egységnek megvannak a maga legendái. Talán Mason a saját egységének egyik sztoriját mesélte el Wiley-nak, mint férfi a férfinak. Így próbált közelebb kerülni a gyerekhez. Mint a filmekben. Az anyák új barátai mindig így szokták. Talán Wiley sosem felejtette el ezeket a sztorikat, és elég hatásosak voltak, hogy annyi év után is úgy döntsön, utánajár a valóságnak.

– De miféle legendák lehetnek ezek?

– Ha végképp nincs más ötletünk, egyvalamit még megpróbálhatunk – mondta Neagley. Arnold Mason szolgálati aktájának anyagát nézegette, mintha egy kottát olvasna. Végighúzta az ujját, akárha az ütemeket követné egy partitúrában, a fejét félrehajtva, mintha magában hallgatná a dallamot. – Most csak találgatok, de van itt egy főhadnagy, aki később még visszatérhetett ugyanoda századosként. Aztán később talán megint, immár őrnagyként vagy alezredesként. A légi szállítású gyalogságnál akkoriban nagy karriert lehetett befutni. Ha egy ilyen tiszt jól végezte a dolgát, akár még ma is a seregben lehet, mostanra már nagyon magas rangban. De emlékezni fog ezekre a régi dolgokra. Az első egységét senki sem felejti el.

– Ennek már negyven éve.

– Ha mondjuk huszonkét éves korában végzett a West Point Katonai Akadémián, akkor még mindig nyugdíj előtt áll.

– Mostanra már tábornok lehet.

– Valószínűleg.

– Hogy találnád meg?

– Felhívhatnám az egyik barátomat a személyzeti parancsnokságon. Valaki majd utánanéz a dolognak.

– Rendben – mondta Sinclair. – Lásson hozzá, ahogy visszaértünk.

Továbbhajtottak. Az égbolt egyre jobban elsötétedett. Vagy az eső lába lógott, vagy csak közeledett az este – netán mindkettő.

Dzsalálábádban már alkonyodott. A futár épp távozott a fehérre meszelt falú vályogházból. Beszállt a Toyota pickupba. Ugyanaz volt a terv, mint korábban. Egész éjszaka vezet, aztán az első géppel elrepül. Készen állt rá. Nagyjából még mindig tiszta, nem szerepel semmilyen nyilvántartásban. Nem mintha a svájciakat érdekelné, ki is ő. A pénznek nincs szaga. Ezt is megtanították neki.

Tudta, milyen zürichi címre kell mennie. Azzal is tisztában volt, hogy Zürich más lesz, mint Hamburg. Fejből tudta az összes számot. A számlaszámot, a kódot, a százmillió dollár nulla cent összeget, Wiley számlaszámát. A zsebében volt némi svájci frank a taxiköltségre.

„Imádkozz, hogy sikerrel záruljon az üzlet” – mondta neki a kövér alak. De nem az ő küldetésének sikeréért kellett imádkozni. Az ő feladata könnyű. A férfinak azt kellett volna mondania, hogy imádkozzon, hogy Wiley sikerrel járjon. A futárnak nem tetszett Wiley. Nem azért, mert zaklatta, és szeméremsértően viselkedett. Hanem mert látta rajta, hogy gyenge és alattomos, aki könnyen eltéríthető a céljától. Ez kissé aggasztotta. Wiley feladata nem olyan könnyű. Márpedig az ő sikere is a férfi sikerétől függ. „De ha az üzlet kudarcba fullad, igen, akkor megölünk.”

A futár eltökélte magát, hogy miatta biztosan nem fognak kudarcot vallani.

A Toyota tovább zötyögött a göröngyös utakon kelet felé, a lenyugvó nap utolsó sugarainak fényében.

Neagley telefonált a konzulátusról, és felhívta a személyzeti parancsnokságon dolgozó barátját. Elmagyarázta neki, miről lenne szó. A barátja azt mondta, ez elméletileg elég egyszerűnek hangzik. Olyan fiatal és alacsony rendfokozatú tiszteket kell keresni, akik 1955 körül a légi szállítású gyalogos egységeknél szolgáltak Németországban, és akik most, negyven évvel később, még mindig a seregben szolgálnak. Neagley azt mondta, fogadni merne, hogy a két kezén meg tudja majd számolni a szóba jöhető embereket. A barátja arra tippelt, hogy egyet sem fognak találni. A természetes létszámcsökkenés miatt sem, ráadásul közben volt három nagy „felfordulás” is: a vietnami háború, majd a Szovjetunió összeomlása, aztán a modern kori high-tech, önkéntességen alapuló hadsereg kialakulása. Golyóálló mellények, női katonák, éjjellátó készülékek és sok egyéb újítás. Nincs olyan ember, aki mindezt túlélte volna.

Megcsörrent egy másik telefon. Vanderbilt felvette, és átadta Reachernek. Griezman kereste. – Beszélnem kell magával négyszemközt.

– Mondja csak!

– Nem, inkább személyesen. Találkozzunk csak mi ketten. Hol van most?

– Azt nem lenne szabad elárulnom.

– Nem tudok segíteni, ha nem hagyja.

– Az amerikai konzulátuson vagyok.

– Legyen az épület előtt egy perc múlva.

32. fejezet

Reacher a járdaszélen várt, háttal a nem egészen pontos Fehér Ház-másolatnak, és száz méterrel odébb, balról rögtön meg is látta közeledni Griezman Mercedesét. Amikor odaért, beszállt, a főfelügyelő pedig egy U kanyart leírva visszafordult, és elindult visszafelé. Semmit sem változott az utóbbi napokban. Ugyanolyan csendes volt most is. Szemmel láthatóan foglalkoztatta valami.

– Hová megyünk? – érdeklődött Reacher.

– A pályaudvarra.

– Minek?

– Mert felelősségteljes zsaru vagyok. Wiley-t is felvettem a lehetséges gyanúsítottak listájára. Kiadtam a fotóját az utcai járőröknek, akik körbemutogatták. Egy pénzváltó a pályaudvaron felismerte. Pár nappal azelőtt járt nála. Innentől a maga dolga, nem az enyém.

– Köszönöm.

– Van még valami – folytatta Griezman.

– Ez nem hangzik jól.

– Látta a laborjainkat. Hihetetlen eredményeket tudnak elérni. Szerintük az áldozatot hétszer verték fejbe, szinte őrjöngve püfölték. Mindig ugyanazon a helyen sújtottak le, úgyhogy teljesen péppé verték a fejét. De két ütés kissé félrement, az egyik balra, a másik jobbra, és a két fél lenyomatból jól kirajzolódik, hogy milyen tompa tárgyat használtak fegyverként.

– Remek munka.

– Van egy nagy adatbázisunk is, amivel össze lehet vetni a nyomokat.

– Igen, ebben biztos voltam.

– Egy Beretta 9-es pisztoly markolata volt az.

– Értem – bólintott Reacher.

– Ami az amerikai hadsereg által használt sztenderd oldalfegyver.

– Nem én voltam.

– Wiley tette?

– Fogalmam sincs.

– És van még valami – mondta Griezman.

A folytatással azonban várnia kellett, mert a lámpa közben zöldre váltott, és a Mercedes begördült a pályaudvar előtti térre. A szürke égbolt miatt korán sötétedett, az utcán már égtek a lámpák. Az emberek ki-be özönlöttek a pályaudvar kapuján, gyors és céltudatos léptekkel, kikerülgetve a kábán és némán ácsorgókat. Félúton állt egy kivilágított kis bódé. A pénzváltó. Egy ember ült benne.

Griezman leparkolt, és odasétáltak. A férfi alacsony volt, sötét bőrű és hajú. Hadarva beszélt, még angolul is. Reacher megmutatta neki a fantomképet.

– Igen, két nappal ezelőtt járt itt, este. Német márkát és dollárt váltott át argentin pesóra.

– Mennyit?

– Úgy négyszáz dollárt.

– Ideges volt, vagy izgatott?

– Folyton körbenézegetett. Mintha nagyon törné valamin a fejét.

– Min?

– Fogalmam sincs.

Reacher hátrébb lépett, és körbenézett. Percről percre egyre sötétebb lett. Látta a rengeteg embert, mögöttük a pályaudvar kivilágított épületét, amely olyan pompásan festett, mint egy múzeum vagy egy katedrális. Látta a városi fényeket, a hömpölygő forgalmat.

– Most üljünk vissza a kocsiba – javasolta Griezman.

Kétsaroknyit haladhattak, aztán lekanyarodtak egy csendes mellékutcába, és megálltak. Ültek egymás mellett, és csak bámultak ki a szélvédőn át. Úgy tűnt, Griezman jobb szereti így. Kettesben vannak, de mégsem szemtől szembe.

– Meséltem, hogy volt egy üres hely az egyébként nagyon rendezett polcon, ahol a mappák sorakoztak.

– Megtalálták a hiányzó darabot?

– Nem, valami másra bukkantunk. Az irattartók erős kartonból készültek, amit műbőrrel vontak be. Mind más színű. Belül négy gyűrű tartja a lapokat. Úgy sorakoztak egymás mellett, mint a könyvek. Ismeri az ilyen gyűrűs mappákat?

– Nálunk három gyűrű van benne.

– Tegyük fel, hogy tíz ilyen sorakozik egymás mellett egy magas polcon, egytől tízig számozva. Mondjuk, megkérem, hogy vegye le a hatosat. Hogyan csinálná?

– Szerintem ehhez nem kell atomfizikusnak lenni. Bár lehet, hogy mégis. Láttam, hogy milyen felszerelések vannak a laborjaikban.

– Végeztek egy kísérletet. Rekonstruálták a jelenetet, és találomra kiválasztottak hozzá harmincnégy alanyt. Mindenkit megkértek, aki épp arra járt. Kivétel nélkül mindenki ugyanúgy vette le a dossziét. Százszázalékos arány.

– És hogyan?

– Az ember felnyúl, a mutatóujja begyét a kiválasztott dosszié gerincéhez teszi, ez esetben a hatoshoz. Megtalálta, amit keresett, és most már nem engedi el. Ha csak diszkréten is, de jelzi, hogy igényt tart rá. Az övé. A tulajdonlás ténye pszichológiailag beágyazott. De mivel a mappa tökéletesen belesimul a sorba, a többi közé, nincs hol megfogni. A mutatóujját nem mozdítja el, mert tudat alatt nem akarja feladni a tulajdonjogát. Úgyhogy a hüvelykujja szélét az ötös dossziéra teszi, a középső ujja begyét a hetesre, és kicsit hátrébb tolja őket, csak tiszteletteljesen, mert olyan szép, rendezett a polc, aztán a hüvelyk- és középső ujjával összecsippenti a gerincnek azt a részét, ami már kijjebb csúszott, és szépen kihúzza, a mutatóujját végig a gerincen tartva, hogy ezzel kiegyensúlyozza a dosszié súlyát, amint maga felé dönti.

– Remek munka – mondta újból Reacher.

– A balkezeseknél persze minden fordítva zajlik.

– De gondolom, ez elkövetőnk nem balkezes.

– Van egy tökéletes ujjlenyomatunk. A szomszédos dosszié gerincéről. A jobb kéz mutatóujjáról, amit finoman a műbőr borításra nyomott.

– Szerepel a nyilvántartásukban?

– Megvan a pontos megfelelője.

– Ez nagyszerű.

– Ugyanaz, mint amit a halott nő kocsiján találtunk, a krómozott kilincsen. Az ismeretlen gyanúsított. Ugyanaz a személy. Reacher, az ujjlenyomatok megegyeznek. Ugyanaz az ujj, ugyanolyan szögben odanyomva.

Reacher hallgatott.

– Brutálisan meggyilkoltak előbb egy nőt, aztán egy férfit – mondta Griezman. – És maga tudja, ki tette.

– Segítsen megtalálni Wiley-t, és akkor megmondom.

– Ezzel magamon is segítenék?

– Kérdezzük meg tőle, ha megtaláltuk.

– De most is elmondhatná nekem.

– És kinek is kellene ezt elárulnom? Az egyszerű nyomozónak, vagy az engedelmes bürokratának, aki úgy tíz perc múlva mindent továbbít a berlini hírszerzésnek? Aminek köszönhetően én tíz perccel azután börtönbe kerülök.

– Maga nem tájékoztatja a feljebbvalóit arról, amit tudniuk kell?

– Olyan keveset mondok nekik, amennyire csak lehet. Rövid szavak, semmi számadat, és semmi diagram.

– Úgyis börtönbe fog kerülni. Németországban illegális visszatartani az ilyesféle információt.

– Le akar tartóztatni?

– Mondhatnám, hogy koronatanú. Akkor kötelező lenne válaszolnia. A visszautasítás egyenlő lenne az igazságszolgáltatás akadályozásával.

– Biztos vagyok benne, hogy ez az egész csak valami vicc.

– Ez nagyon is komoly.

– Akkor erre mondhatom azt, hogy a mi ügyünk komolyabb. Biztos vagyok benne, hogy az elnökünk szívesen elmagyarázza a maguk kancellárjának. De nem kell ilyen magasra mennünk. Segíthetne nekem megtalálni Wiley-t, aztán majd együtt megoldjuk azt a másik esetet is.

– Wiley volt a tettes?

– Felejtse el az ujjlenyomatot. Egy ügyvéd úgyis belekötne. Akár hónapokkal ezelőtt is ott hagyhatta. Más irányból kell megközelítenie az ügyet. A Beretta jó fogás volt. Az áldozat kedvenc kocsmájában árulják. Ezt tudta? Vajon ki vehetett ott ilyesmit?

– Wiley – mondta Griezman. – Az igazolványát is ott szerezte be.

– Ez jó elmélet. Ígéretes. Egyelőre nem bizonyít semmit, de nyilván az lesz a következő lépés, hogy meg kell találnia, és beszélnie kell vele.

– Hol van most?

– Nem tudom.

Wiley ebben a pillanatban száz méterre volt tőlük, épp átment a pályaudvartól kétsaroknyira, keletre lévő zebrán. Fekete nadrágot viselt, és fekete kapucnis felsőt. Egy kis fekete sporttáska volt nála. Jó nehéz. Ide-oda csúszkált és csörgött a tartalma. Először ismerős útvonalon haladt, a buszmegállótól a lakkozott üzletfronttal ellátott kocsma felé. Félúton azonban elkanyarodott, bement az egyik ház kocsibejáróján, és elsétál két magas szemeteskonténer mellett. Benyitott egy Csak kijárat feliratú kis ajtón, és felsétált egyemeletnyit a hotel teremgarázsához. Itt találkozott a prostival. Jól emlékezett rá, ahogy nő megfordult, és intett neki, hogy menjen oda a kocsijához, mintha alig várta volna őt.

Minden részletre emlékezett.

Kamerák nem voltak.

Elsétált a garázs legtávolabbi sarkába. Hideg benzin, dízel, gumi és cementpor szaga töltött be mindent. Kiválasztott egy ezüstszínű BMW-t. Hathengeres, benzines motor. Régebbi modell. Látszott rajta, hogy régóta itt állhat. A szélvédő enyhén piszkosnak hatott, a fényezés elhanyagoltnak tűnt. Leguggolt a hűtőrács elé. Elővett egy keresztfejes csavarhúzót, lecsavarozta az elülső rendszámtáblát, és a táskájába tette. Hátrament, majd leguggolt a csomagtartó mögött. Leszerelte a hátsó rendszámtáblát, és azt is a táskájába tette.

Elővett egy mini-kempinggázfőzőt. Most vette, erre a célra. Úgy hússzor húsz centis, préselt acélból, kis gumicsővel és rézszeleppel. Elővett egy kis gázpalackot. Élénkkék színű volt, olcsó, könnyen használható. Csatlakoztatta a szelephez. Elfordította a gombot, és meghallotta a gáz sziszegését. Elzárta.

Elnyúlt a hideg betonon, és jó fél méterre betolta a gázégőt a kocsi alá. Elővett a táskájából hat kis fakockát. Gyerekjáték volt, építőkocka, talán svéd gyártmányú lehetett. Mindegyik tizenötször két és fél centis. Mind más-más, élénk színre festve. Kis tornyot épített belőlük a gázfőző tetejére, ahová a kávés- vagy teáskannát tennék. Kettőt az egyik irányba fektetett, kettőt keresztbe, aztán a harmadikat ugyanúgy, mint az első réteget. Mint egy miniatűr tábortűz. Elővett egy ezüstszínű alufólia tálcát. Akkora volt, amekkorába egy sült csirke férne el. Kiegyensúlyozta a kis fatorony tetején.

Aztán elővett egy doboz kilenc milliméteres Parabellum töltényt. Száz darab. Két dobozzal vett ugyanazoktól a tökfilkóktól, akiktől a Berettát is. Átnyúlt a BMW felfüggesztése között, és a dobozt finoman az alufólia tálcára fektette.

Kész. Indulhat is. A gázpalack, a gumicső, az égő, a kis fatorony, a tálca, a töltények. Mindez pontosan a BMW üzemanyagtartálya alatt.

Ellenőrizte a pozícióját, és átgondolta magában a pontos menekülési útvonalat. Aztán elővett egy öngyújtót. Még egyszer megvizsgálta a rézszelepet, és kinyitotta a gázt. Hallotta a halk sziszegést. Felkattintotta az öngyújtót, és a gázrózsához érintette. A gáz nagy lobbanással begyulladt. Lejjebb tekerte, kicsivel a közepes erősség alá, mintha rotyogva főzne valamit.

Aztán hátrafelé tolatva kicsúszott a kocsi alól, felállt, felkapta a táskáját, és elsietett.

Másfél kilométerrel odébb Dremmler kijött negyedik emeleti irodájából, és húsz másodpercet töltött a liftben. Ez idő alatt harminchárom pár brazil cipőt importált, aztán amikor kiért az utcára, megjelent mellette Müller, és azt mondta:

– Gondolom, hallott róla.

– Wolfgang Schluppról? Másról sem hallok. A rendőrség mindenkit kikérdezett a kocsmában. A tagjainkat nagyon felzaklatta. A telefonom megállás nélkül csöng.

– Wiley tette?

– Azt hittem, már nincs a városban.

– Mindenki így hitte. A városon kívülre fókuszáltak, belülre senkinek eszébe sem jutott figyelni. Úgyhogy a biztonság kedvéért én megtettem. Két kamera figyeli a közlekedési lámpáknál a forgalmat, rögzítik is a felvételt. És meg is találtam. A másik irányba hajtott, St. Georg felé. Nem hagyta el a várost. Most is itt van.

– Hol?

– Egy nagy fehér furgonnal van. Minden közlekedési rendőr azt keresi.

Dremmler némán sétált pár lépést. Aztán megkérdezte:

– Herr Müller, a szakmai véleménye szerint mennyire lesz komoly a nyomozás Wolfgang Schlupp ügyében?

– A lehető legkomolyabb. Szétverték a fejét.

– Készítenek majd egy listát azokról, akikkel ma beszélt. Én is rajta leszek.

– Természetesen. Griezman főfelügyelő szereti a listákat. Meg általában a papírmunkát.

– Nem engedhetem meg, hogy belekeveredjek. Politikailag igen kellemetlen lenne.

– Csak találjon ki valami sztorit. Maga is üzletember, ő is. A tőzsdéről beszélgettek. Ő úgysem tudja megcáfolni.

– Ez elég lesz?

– Csak egy furcsa véletlen az egész. Talán korábban találkoztak, egy üzleti vacsorán. Csak futó ismerős volt. Épp csak odaköszönt neki. Udvariasságból. Alig ismerte a pasast.

Griezman visszavitte Reachert a konzulátusra, és kitette ugyanott, ahol korábban beszállt. Aztán elhajtott, Reacher pedig bement, és megtudta, hogy Neagley megnyerte az ötdolláros fogadást. Egy lepedőnyi telex igazolta. Egy számjegyű volt a találat, öt alatti, ahogy megjósolta – sőt, valójában mindössze egy ilyen személyt találtak.

1955-ben az Amerikai Egyesült Államok hadseregének létszáma jóval meghaladta az egymillió főt. Volt közöttük egy fiatal főhadnagy, akit Wilson T. Helmsworthnek hívtak. Nem sokkal korábban végzett a West Point Katonai Akadémián, és több specialistaképzésen is részt vett. Egymás után jó néhány ejtőernyős parancsnoki pozíciót is betöltött. Technikailag hat alkalommal is Arnold Mason felettese volt, tehát elméletileg előfordulhatott, hogy találkoztak, formális körülmények között, mondjuk egy díszszemlén. Nem sört iszogattak együtt. Aztán később Helmsworth feljebb lépett a ranglétrán, és közben mindenféle, az ejtőernyőzéssel kapcsolatos képesítést megszerzett. Egy időben mindenféle rekordot ő tartott, köztük a szabadesését is. Könyveket is írt az ejtőernyős hadviselésről.

Aztán túlélte a hosszú dzsungelháborút, ahol vastag volt a lombozat, a levegő párás, ködös, így aztán a gyalogságot egyáltalán nem érdekelte az ejtőernyős hadviselés. A végén mégis előléptették. Elég hamar elkezdett a különleges alakulatok elméletével foglalkozni, és azóta is folyamatosan ott volt a dolgok sűrűjében. Jelenleg a georgiai Fort Benningben ő a kiképzésért felelős főparancsnok. Ők találják ki a legkeményebb dolgokat. Wilson T. Helmsworth vezérőrnagy. A hidegháborús időkből itt maradt egyetlen ejtőernyős parancsnok, aki még mindig a seregben szolgál. Túlélte a hadsereg összes nagy átszervezését. A rendíthetetlen. Egymillióból egy ember ha képes erre – szó szerint.

– Pillanatnyilag Benningben van – mondta Neagley.

– Harminc perc múlva tud a telefonhoz jönni – tette hozzá Sinclair. – Roppant elfoglalt ember.

– Ezt nem lehet telefonon megbeszélni – mondta Reacher. – Személyesen kell. Negyven éve van a seregben. Tudja, miként kell mellébeszélni. Egy szobában kell lennünk vele, hogy lássuk a testbeszédét is.

– Lássuk? Nem repülhetünk vissza mindnyájan. Sőt, egyikünknek sem kellene visszarepülnie.

– Nem is fogunk. Helmsworth jön ide. Ha most Benningben van, onnan könnyen eljut Atlantába, és felülhet az éjszakai gépre. Reggelre itt is lehet. Szerintem ki kéne adni egy parancsot a vezérkari főnökségről, hogy azonnal jelentkezzen a hamburgi konzulátuson.

– Mindezt csak azért, mert valaki gyerekkorából emlékezett egy rejtélyes mesére?

– Ratcliffe azt mondta, bármit megkaphatunk, amit csak akarunk.

– De egy kétcsillagos tábornokról van szó.

– Vagyis mindent megtesz majd, hogy kibújhasson minden kérdés elől, amire kicsit is bizonytalan vagy spekulatív válasz adható. Ami akár csak egy kicsit is kellemetlen lehet, attól meg szélsebesen igyekszik majd menekülni. Ezt telefonon nem lehet elintézni. Neki is látnia kell, hogy a Nemzetbiztonsági Tanáccsal áll szemben, és nekünk is látnunk kell az arcát.

– Ez azért elég komoly húzás ahhoz képest, hogy végső kétségbeesésünkben csak úgy találgatunk.

– Egy idegen országban vagyunk, és meglehet, hogy idegen ellenséggel kell szembenéznünk. Majd adnak neki egy újabb kitüntetést. Elméletileg kaphatna Ezüstcsillagot.

– Csak azért, mert iderepült?

– Kétcsillagos tábornok. Az ilyenek úgy kapják a kitüntetéseket, mint mások a törzsutas-kilométereket a légitársaságoktól.

– Biztos, hogy szükségünk van rá?

– Minden követ meg kell mozgatnunk.

Sinclair telefonált a vezérkari főnökségre.

Hirtelen egy halk, távoli dörrenés hallatszott odakintről. Először egy tompa durranás, aztán sorozatos pukkanások, majd hallották, ahogy sziszeg a levegő. Aztán újabb durranások következtek. Reacher agyának legősibb, ösztönös cselekvést sürgető része rögtön megállapította: kézifegyver, kilenc milliméteres lövedékek, városi környezetben, talán nyolcszáz méterre. Az ablakhoz ment, és kinyitotta. Szirénákat hallott a távolból, aztán újabb lövéseket, négy golyó dörrent, majd öt, nagyon halkan, de az előbbinél azért egy kicsit jobban hallatszott a nyitott ablak miatt. Majd újabb szirénák harsantak, két különböző hang, valószínűleg mentők és rendőrök, aztán vad sorozatban további lövések, lehetetlenül gyorsan, folyamatos robbanásként, mintha száz gépfegyver sülne el egyszerre, mintha a valaha volt legjobb tűzijáték zajlana a parkban. Aztán egy gázrobbanás tompa dörrenése következett, majd két újabb lövés, aztán már nem hallatszott más, csak a szirénák zaja. A rendőrautók sivítottak, a mentők vijjogtak, a tűzoltók fülsiketítő basszus aláfestést adtak, és ez mind egyetlen nagy hangzavarba vegyült össze, amely inkább úgy hangzott, mintha a kétségbeesésüknek adna hangot, és nem annak, hogy mások megsegítésére sietnek.

Reacher kinézett az utcára, és száguldó rendőrautókat látott. Mind egy irányba igyekeztek, nemcsak autók, de motorosok is, és egy gyalogos járőr is közeledett, félig futva. Két mentőt meg egy tűzoltóautót is látott. Szinte az egész utca villogó piros-kék fényárban úszott.

– Mi történt? – kérdezte Sinclair.

– Úgy hangzott, mintha kigyulladt volna egy ház, és valaki ott hagyott volna egy doboz töltényt a konyhaasztalon. Aztán felrobbant egy gázpalack. De akkor már előbb is hallani kellett volna a szirénákat. Lehet, hogy kőépület volt, és eleinte nem látszott kintről a tűz, így túl későn riasztották a tűzoltókat.

– Szándékos lehetett?

– Talán igen, talán nem. Mindkettőnek ugyanolyan hangja lenne.

– Köze van az ügyhöz?

– Nem tudhatjuk – mondta White. – Ez egy nagy város. Sok minden zajlik itt egyszerre.

Hirtelen egy második gázrobbanás dörrent. Halkan, távolról, de jól kivehetően. Aztán hirtelen néma vákuum keletkezett, csak a levegő sziszegése hallatszott, és bármennyire lehetetlennek tűnt is, olyan érzésük volt, mintha a bőrükön éreznék a hirtelen támadt forróságot. Reacher az utcát figyelte. A város összes rendőrautója ugyanabba az irányba száguldott.

33. fejezet

Wiley kinyitotta az ajtó közepén keresztben húzódó hevederzárat, levette a felső meg az alsó lakatot, aztán kitárta az ajtót, és belépett. Nyugodt volt. Már csak egyszerű, technikai jellegű feladatok várnak rá. Először is a rendszámtábla. Levette a furgon kölcsönzői rendszámát, és felszerelte a helyére a régi BMW-ét. Aztán elővette a festékszpréket, amelyeket egy barkácsboltban szerzett be, élénkzöld, sárga, narancs-, piros és ezüstszínekben. Kövér betűkkel felfestette a furgon oldalára a monogramját, csak fordítva. WH. Felfújt betűk, mint két léggömb, amilyeneket a metrókocsik oldalára szoktak festeni a graffitisek. Ezüsttel árnyalta őket, aztán kacskaringós díszítéseket rajzolt a háttérbe, és hozzáadott még egy kövér S meg egy L betűt, mintha egy másik rajzoló tagje lenne. Sugar Land. Onnan származik, és oda is megy. Végül a teljes furgont lefújta halványszürkére, hogy kissé régebbinek tűnjön, és ne legyen olyan feltűnő az új festés. Hátrébb lépett. Szédelgett a festék szagától, de elégedett volt a művével. Ez már nem egy vadonatúj fehér furgon, csak egy nagyvárosi tragacs. Futó pillantásra sem érdemes. Nem mintha bárki is járt volna arra. Mindenki a szállodánál van. Nyüzsög a rengeteg rendőr, lezárják a helyszínt. A tűzoltók és a kommandósok is kiszállnak a töltények meg a gázrobbanás miatt. Aztán megjelennek mindenféle biztonságiak, bámészkodók, szenzációhajhászok. Haver, én ott voltam. A fejem fölött süvítettek el a golyók!

Teljesen kitárta a raktár kétszárnyú ajtaját, aztán bemászott a furgonba, és indított. Megfordult vele, és addig araszolgatott előre-hátra, amíg a tökéletesen megfelelő pozícióba nem került. A visszapillantó tükrökben figyelve nagyon-nagyon lassan hátratolatott, míg az új furgon ütközője a régiéhez nem ért. Behúzta a kéziféket, és leállította a motort. A vezetőülésből átmászott a raktérbe, és belülről feltolta a hátsó ajtót. Mögötte pár centire ott volt a régi furgon ajtaja. Ezt is feltolta, kívülről.

Egy faláda volt benne.

Úgy egy méter nyolcvan magas, egy méter nyolcvan széles, három és fél méter hosszú. Jó erős volt, keményfából készült, amely egykor világos színű lehetett, de azóta dohánybarnára sötétedett. A Pentagon még az ötvenes években kísérletezte ki ezt a sztenderd konténer-prototípust. Egy túlélő. Egy darabka történelem. Néhány helyen megfakult számok voltak rástencilezve fehér festékkel.

Több mint kétszázhetven kilót nyomott. Villás targonca nélkül nem lehet megemelni. Wiley-nak az persze nem volt. Elővett a táskájából egy átlagos csavarhúzót. Régimódi volt, akárcsak a láda, amelyen akkora csavarok díszelegtek, mint egy kabátgomb. Tizenöt centinként helyezkedtek el a fedelén, összesen negyvennégy darab. Talán hosszas tanulmányozás és kísérletezés alapján fejlesztették épp ilyenre. Egy öltönyös szakértő kapott egy szép kövér csekket, mert megállapította, hogy több csavar jobban tartana. És mindenki boldog volt. A Pentagon fedezte magát. A csavargyár nagyot kaszált. Talán egy dollárt is felszámolt a speciális katonai csavarok darabjáért.

Wiley munkához látott.

A konzulátuson megcsörrent a telefon. Griezman jelentkezett.

– Valami történt a hotel garázsában, ahonnan a prosti is eltűnt. Lövések hallatszottak, aztán felrobbant egy autó. Majd még kettő. Az automata tűzoltórendszernek és a mennyezeti szigetelésnek köszönhetően nem terjedt el a tűz. De nem tudunk a közelébe menni, amíg meg nem bizonyosodtunk arról, hogy a fegyveres nem bujkál-e odabent.

– Gondolják, hogy még mindig ott rejtőzik a fickó?

– Maga szerint nem?

– Nem tetszett nekünk a robbanás hangja. Talán felforrósított töltények durrantak el. Valami késleltetett mechanizmussal robbantották fel. Fontolják meg azt is, hogy esetleg időzítővel csinálták. Ez esetben már rég kereket oldott az illető. Már nagyon messze járhat.

– Ki lehetett?

– Talán Horace Wiley. Pillanatnyilag eléggé elfoglalt. Lehet, hogy szüksége volt egy kis figyelemelterelésre. Az emberei felét vissza kellene rendelnie az utcára.

– Gondolja, hogy Wiley visszajött a városba?

– Kezdem azt hinni, hogy nem is ment el. Lehet, hogy most épp úton van valahová a furgonjával. Rendeljen ki embereket az utcára.

– Az lehetetlen. Az ilyen esetekre a kormány által központilag előírt protokoll érvényes. Lövések és robbanások történtek a város közepén. Ez nem az én döntésem. A polgármesteri hivatal irányít, mindent előre elterveztek, nekünk pedig mindent úgy kell csinálni, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

– Meddig akarnak várni, mielőtt behatolnak a helyszínre?

– Már úton van egy egység, golyóálló mellényekkel felszerelve. Talán fél óra.

– Oké. Sok szerencsét!

Reacher letette a telefont. A szobában senki sem szólalt meg.

– Elmegyek sétálni egyet – mondta Reacher.

A negyvennégy csavar eltávolítása majdnem húsz percbe telt, egészen megfájdult tőle az alkarja. De aztán kiszabadult a láda fedőlapja, amelyet lefektetett, hogy áthidalja a két raktér közti kis helyet. Ahogy jó előre kitervelte. Mindenre gondolt.

A ládából kiáramló, áporodott levegő megcsapta az orrát. Régi fa, ponyva és por szaga. A régi világ. A tartalma pontosan az volt, amiről Arnold bácsi mesélt annyi évvel ezelőtt. Tíz teljesen egyforma tárgy, mindegyik valamivel több húsz kilónál. Becsomagolva, szállításra készen. Arnold bácsi azt mondta, H–912-nek hívják. Wiley jól emlékezett minden részletre. A tárgyakat vászonból készült, erős hátizsákba csomagolták, hogy könnyen lehessen szállítani. Elég egyszerű volt átvonszolni az elsőt a régi furgonból az újba. Bepakolta a legbelső sarokba.

Kis szünetet tartott, kifújta magát, aztán visszament a következőért.

Reacher dél fel indult, az Außenalster-tó irányába. A város csendes volt. Tanult reakció. Európában nem ritkák a robbantások, az ilyen-olyan terroristacsoportok, klikkek, népi hadseregek akciói. Egy-két napig nagy port kavar egy-egy ügy, amíg meg nem történik a következő. Reacher a vízparton kelet felé fordult, és megkerülte a tavat. Három kilométerre járt Wiley lakhelyétől – itt feltűnés nélkül semmiképp sem parkolhatott volna egy furgon. De azért nyilván szerette volna valahol a közelben tartani. A közelség persze relatív fogalom. Ha egy kört kellene rajzolnia a térképen, hogy behatárolja a szóba jöhető területet, óvatosságból elég nagyot rajzolna. Egy részét víz fedné, de a nagy része szárazföld lenne, amiből Reacher most csak találomra tudott bejárni egy jelentéktelen szeletet. De úgy gondolta, ha csinál valamit, az még mindig jobb, mintha csak ölbe tett kézzel vár. A járkálás jobban esett neki, mint az ülés. Úgyhogy tovább sétált.

Húsz kiló pokolian nehéz tud lenni, főleg, ha többször kell cipelni. Wiley hét darab átrakodása után pihent egyet, félig előregörnyedve nagyokat fújtatott. De részben inkább az idegei miatt volt kimerülve. Egyszerű technikai feladat, az egész játszma mégis most dől el. A maximális sebezhetőség pillanata, ami viszont nem egy pillanatig tart. Már majdnem fél órája dolgozott. A régi dokkoknál már mindenfelé égtek a higanygőzlámpák. A két egymásnak háttal álló furgon úgy festett, mintha a járművek közt szodomita aktus folyna. Ide-oda rázkódtak és hintáztak, miközben Wiley nyögve cipelte a rakományt, és mindezt egy rozzant raktárban, amelyet harminc éve senki sem használt.

Kockázatos helyzet.

Ez nem jó.

Vett egy nagy lélegzetet, megtornáztatta fájó vállát, aztán újból munkához látott. Megragadta a nyolcadik tárgyat, odébb rángatta a ládában, áthúzta a peremén, végigvonszolta a régi furgon padlójának utolsó méterén, majd át a falapon, lassan, nagyon lassan. A fedőlap az egyik irányba billent, aztán a másik oldalon visszacsapódott. Végül átrángatta a tárgyat az új furgonba, ahol állítva a hetes számúnak támasztotta.

Visszament a ládához, és nekilátott a kilencediknek. Átrángatta a láda szélén, végigvonszolta mindkét furgon padlóján. Vett egy nagy lélegzetet, és visszament a tizedikért. Ez az utolsó. Elrángatta a láda falától. Mögötte ott lapult a kézikönyv, ahol Arnold bácsi mondta. Egy keki színű dosszié, piros sávokkal, szépen elhelyezve egy vékony furnérlemezből erre a célra kialakított kis rekeszben, amelyen még egy félhold alakú kis bevágás is volt, ahová az ember becsúsztathatta az ujját, ha ki akarta húzni a dossziét. Talán egy inas készítette sok-sok évvel ezelőtt a ládagyárban. A dossziéban stencilezéssel sokszorosított, gépelt oldalak lapultak, a kortól patinásra kopott rézkapcsokkal összefogva.

Wiley egyik kezébe a dossziét fogta, a másikkal vonszolni kezdte a tizedik tárgyat. Felállította a kilencedik mellé, és közéjük csúsztatta a dossziét. A hídnak használt fedőlapot visszavitte a régi furgonba, aztán kívülről lehúzta az új furgon tolóajtaját. Az üres láda mellett elfurakodva kimászott a vezetőfülkén keresztül. Megkerülte a régi furgont, beszállt az újba, és beindította a motort. Előreindult vele, aztán kicsit hátratolatott, ide-oda araszolgatva megfordult, majd beállt a furgonnal a raktár jobb oldalára, és leállította a motort. Újra bepakolt mindent a táskájába, becsukta a raktár ajtaját, lezárta a lakatokat és a hevederzárat.

Majdnem negyven perc telt el. Jó hosszú idő. Elsétált a sarokig, és kilesett a macskaköves utcára. Egészen a fémhídig ellátott. Azon túl a főút futott, ahol már autók jártak. Balról jobbra, jobbról balra is haladt a forgalom, átlagos sebességgel. Sehol semmi szirénázás, kerékcsikorgás vagy villogó, kék fények.

Logikus, hogy most nem erre járnak a rendőrök.

Fogta a táskáját, és a gyaloghidakon egyik mólóról a másikra sétált, egészen hazáig.

Reacher a St. Georg kerület közepéig sétált el, nyugat felé kanyarodva a tópart mentén. Nem látott semmi érdekeset. Autók jöttek-mentek, de egyikben sem Wiley ült. Gyalogosok sétálgattak egyedül és csoportokban, de egyik sem Wiley volt. Végül megállt egy zebránál. A főút egyenesen előre vezetett tovább, Sankt Pauli felé. Az egyik balra nyíló, keskeny utca egy szögletes fémhídhoz vezetett. Macskaköveket látott, és a fekete víz tükréről visszaverődő holdfényt. Minden csendes volt, sehol semmi mozgás.

Feladta. Sarkon fordult, és elindult visszafelé. Az emberek otthon tévéztek. Szobák százainak ablakában derengett a kékes fény. Nyilván a híradó megy. A töltények felrobbantása nagyon okos húzás volt. A véletlen műve is lehetett volna, de a lövéseket már kevésbé lehet eltussolni. Ez már olyan ügy, ami felkelti az emberek figyelmét. Mindent előre elterveztek, és mindent úgy kell csinálni, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Visszasétált a konzulátushoz, az esti őr beengedte, Neagley pedig elmondta, hogy a vezérkari főnökség kiadta a parancsot Helmsworth tábornoknak. A Delta járatára foglaltak neki helyet, az éjszakai gépre, amely közvetlenül ide repül Atlantából. A konzulátus reggel kocsit küld érte a reptérre.

– Tuti, hogy Ezüstcsillagot fog kapni – jegyezte meg Neagley. – Robbanások, lövések... Azt fogja majd mondani, hogy háborús övezetben járt.

Aztán megcsörrent a telefon. Ismét Griezman jelentkezett.

– Senki sem volt a garázsban. Csak három kiégett autó, még mindig füstölögve. És mindenfelé golyónyomok. Őrület.

– Ezt megrendezték – mondta Reacher.

– De kicsoda?

– Meglepne, ha nem Wiley tette volna.

– A főpolgármesteri hivatal az illetékes. Ők nem ismerik az ügyet.

– Tudna adni nekem pár jelöletlen autót?

– Attól tartok, ez lehetetlen. Most várom, hogy kiadják az eligazítást, de ha ilyen tempóban haladunk, lehet, hogy csak holnap lesz meg. Valaki felvetette, hogy a garázs sarka közel esik a hotel konyhájához, úgyhogy vizsgáljuk meg, nem állatvédő aktivisták állnak-e a háttérben, a libamáj és a rossz körülmények közt tartott borjúk miatt.

– Nem hinném, hogy ők tették.

– Én sem. De érti, mire gondolok. Ez egy hosszú éjszaka lesz. A főpolgármesteri hivatal nem nagyon tudja, mit tegyen.

Még tizenkét óra van a svájci bankok nyitásáig.

Reacher hallgatott.

Griezman anélkül tette le a kagylót, hogy elköszönt volna.

Később a konzulátustól kapott kisbusz visszavitte őket a szállodába. Mindenki felment a szobájába. Reacher hallotta, ahogy Neagley ajtaja becsukódik, aztán Sinclairé is. Egy perccel később a nő felhívta a belső vonalon.

– Mikor kérjünk segítséget?

– Holnap előtt nem.

– Mindennap ezt mondod.

– A remény éltet.

– Holnap meg fog történni?

– Lehetséges.

– Átjössz beszélgetni?

Sinclair ott várta, a szoba közepén állva, a fekete ruhában, a gyöngysorral, nejlonharisnyában, az elegáns cipőben, lazán hullámos hajjal.

– Mire gondolsz? – kérdezte.

Reacher hosszan és lassan megcsókolta, aztán a háta mögé lépett. A nő hátradőlt, és hozzásimult.

– Személyes téren vagy szakmailag?

– Előbb szakmailag.

Reacher kicsit előbbre hajolt, és megkereste a cipzár fülecskéjét a nő nyakánál. Tökéletes formájú, apró, fém könnycsepp. Minőségi darab. Lejjebb húzta a melltartó csatja mellett, a nő derekáig.

– Vajon hol akarják felhasználni, amit megvásárolnak? – tette fel a kérdést.

– Nem tudom – mondta Sinclair.

– Németországban?

– Annak politikailag nem sok értelme lenne.

Reacher lecsúsztatta a ruhát a nő válláról. Lesiklott, megakadt, továbbcsúszott, végül egy kupacban megállapodott a lába körül a földön.

A nő hátradőlt. Meleg volt a teste

– Valószínűbb, hogy Washingtonban vagy New Yorkban, esetleg Londonban.

– Akkor tengeren fogják szállítani. Elvesztegettünk egy napot. Tévesek voltak a feltételezéseink. Wiley soha nem is akarta elhagyni a várost. Egy nagy méretű, súlyos dologról van szó, amihez egy furgon kell. Egy ilyen jármű nem a legmegfelelőbb, ha el akarja szállítani az árut Németországból. Nem vezethet Washingtonig, New Yorkig vagy Londonig. Tengeren kell szállítania.

Reacher megint előbbre hajolt, csak pár centit, és kikapcsolta a nő melltartóját. A vállára simította a kezét, lejjebb tolta a melltartó pántját, aztán lecsúsztatta a válláról.

A melltartó is csatlakozott a földön heverő ruhához. Reacher keze a nő mellére siklott. Sinclair hátradőlt, aztán hátrafordította a fejét, és megcsókolta a férfi mellkasát.

– Wiley hét hónappal ezelőtt egyenesen idehajtott a bútorszállító furgonnal, bár sosem szolgált itt. Azért választotta Hamburgot, mert ez kikötőváros. Az egyik legnagyobb Európában. A „világ kapujának” is nevezik.

Reacher a nő harisnyanadrágjának széle alá csúsztatta a hüvelykujját.

– Fel fogja pakolni egy hajóra – mondta Sinclair.

– Én is erre tippelek.

– Mikor?

Reacher lejjebb tolta a nő harisnyáját.

A bugyiját is, a hüvelykujjával ügyetlenkedve.

– Amikor megkapja a pénzt.

– Ami holnap is lehet.

Reacher nem felelt semmit.

A nő kilépett a cipőjéből, és szembefordult vele. Meztelen volt, csak a gyöngysort viselte. Lélegzetelállító látványt nyújtott.

– Mikor kérjünk segítséget?

– Ne pont most.

Reacher levette a pólóját.

– A nadrágot is – mondta Sinclair.

– Igenis!

A nő megint meglovagolta, de most fordítva, a hátával fordulva felé. Vizuális szempontból összetett helyzetnek bizonyul; megvoltak az előnyei és a hátrányai is, de mindent egybevéve nem jelentett problémát. Reacher úgy érezte magát, mintha meglesne egy idegen párt. A nő mindent beleadott, ez nyilvánvaló volt. Reacher a maga részéről nem bánta. Mindennek örült, ami átsegíti az éjszakán.

34. fejezet

Bishop reggel korán kiküldte a kisbuszt, Helmsworth tábornok érkezése miatt. A sofőr azt mondta, a Delta gépe már földet ért Hamburgban, épp pirkadatkor. A tábornokot várták a reptéren, és egyenesen a konzulátusra vitték, ahol kicsit megpihenhetett a vendégszálláson, mielőtt a Bishop által kijelölt tárgyalóba kellett mennie. Állítólag Helmsworth eléggé szűken értelmezte a parancsot, amit kapott. Csak Sinclairrel, Reacherrel és Neagley-vel hajlandó beszélni, akik tágabb értelemben az ő parancsláncolatába tartoznak. A többiekkel nem. Ami tulajdonképpen nem jelentett problémát, mert már egyébként is eldöntötték maguk között, hogy jobb, ha ebben a beszélgetésben csak az vesz részt, akinek nagyon muszáj. Úgy érezték, ha egy legendáról szóló, homályos gyerekkori emlékeire hivatkoznak, az nem igazán állná meg a helyét indokként, ha oda kellene ülniük egy hétfős vizsgálóbizottság elé, és elmagyarázni, miért akartak Európában kihallgatni egy kétcsillagos tábornokot. Úgy gondolták, egy könnyedebb hangulatú és szűkebb körű találkozó sokkal hatékonyabb lehet. Már előre kijelölték Sinclairt, Reachert és Neagley-t a beszélgetés lebonyolítására.

Így aztán a többiek a saját irodájukba mentek, Bishop pedig elvezette hármukat abba a szobába, amelyet a beszélgetésre kijelölt. Nagyon úgy festett, mint az a helyiség Belvoirban, ahol Reacher a kitüntetését kapta. Ugyanolyan aranyozott székek, vörös bársonykárpitok, nemzeti lobogók voltak itt is. Talán csak a belmagasság volt nagyobb, lévén az épület jóval régebben épült. Neagley keresett négy karfás széket, és négyszögben elrendezte őket, könnyedén, mintha a jelenlévők mind egyenlők lennének. Csak néhány ember, akik egy kis csevegéssel ütik el az időt.

Aztán Bishop távozott, és egy perccel később meg is érkezett Helmsworth. Zömök férfi volt, a hatvanas évei derekán járhatott. Ezüstös haja katonásan rövidre volt nyírva, szürke szeme ragyogott. Vasalt és keményített egyenruhát viselt, a gallérján két kis fekete csillaggal. Egész éjszaka a repülőn ült, de aránylag jó formában volt. Bemutatkoztak, és a férfi mindenkivel kezet fogott, kivéve Neagley-t, aki csak udvariasan bólintott. Aztán mind letelepedtek a székekre.

– Tábornok úr, ha egy egytől tízig terjedő skálán kellene meghatározni, mennyire bosszús most, mit mondana? – kérdezte Reacher.

– Mindent egybevéve, fiam, úgy nyolcat vagy kilencet mondanék – felelte a tábornok, olyan hangon, mintha egy halálos ítéletet olvasna fel.

– És ennél csak rosszabb lesz – mondta Reacher.

– Efelől semmi kétségem, katona.

– Nincs időnk a mellébeszélésre. Úgyhogy próbáljon meg egy kicsit felvidulni, tábornok úr. Azért vagyunk itt, hogy a régi szép emlékekről társalogjunk.

– A magáéról vagy az enyémekről, őrnagy?

– Egy bizonyos Arnold P. Masonről. A 82. ejtőernyős egységben szolgált. 1955-ben találkoztak, és pár alkalommal később is, persze csak elméletileg. Ön addigra már jóval magasabb rendfokozatban volt. Nem fog emlékezni rá.

– Nem emlékszem. Ennek már negyven éve.

– Azért tudni szeretnénk, milyen emlékeket őriz arról az egységről.

– Mi ez, valami folklórkutatás? A hadseregben élő szájhagyományt tanulmányozzák?

– Egy Wiley nevű fickót keresünk. Gyerekkorában hat évig, tíztől tizenhat éves koráig egy veterán volt az anyja barátja, aki húsz évet szolgált le a hadseregben, a 82. egységnél, Európában. Úgy gondoljuk, ez az ember sok sztorit mesélt a gyereknek, amikre aztán az visszaemlékezett, amikor sok évvel később ő maga is belépett a hadseregbe, éppen e történetek hatására.

– Igen, ez így szokott lenni. Örömmel hallom.

– De Wiley esetében nem egészen ez volt a helyzet. Azok a sztorik egy kincsestérképet jelentettek neki, és csak azért lépett be a seregbe, mert ki akarta ásni a kincset.

– Ez abszurd – mondta Helmsworth.

– Most pedig meg is találta, és eltűnt.

– Mit talált meg?

– Azt nem tudjuk. De rengeteg pénzt ér.

– Honnan tűnt el?

– Egy Fulda közelében állomásozó légvédelmi páncélos egységtől.

– Őrnagy, miért kellett idejönnöm? Kérem, mondja azt, hogy nagyon jó oka volt arra, hogy Európába rángasson.

– Az elásott kincsekről szóló sztorikat szeretnénk hallani. A régi 82. egység legendáit. Biztosak vagyunk benne, hogy ön emlékszik rájuk. Minden tiszt emlékszik arra az egységre, ahol először volt parancsnok.

– Nem voltak semmiféle elásott kincsekről szóló sztorik.

– Wiley egyszer részt vett egy játékban, ahol mindenki egy csattanós kis mondattal mesélte el a többieknek, hogy miért lépett be a seregbe. Amikor rá került a sor, azt mondta, azért, mert a bácsikája Davy Crockettról mesélt neki.

Helmsworth nem felelt semmit.

Reachernek ez feltűnt. Folytatta:

– A bácsikája valójában az anyja barátja volt, a veterán Arnold bácsi. Csak tiszteletből nevezte a bácsikájának. Talán így helyes egy tízéves gyereknél. De tizenhat éves korában már kicsit fura lehetett.

Helmsworth csak úgy mellékesen megkérdezte:

– Milyen sztorikat mesélt Davy Crockettról?

– Azt nem tudjuk – felelte Reacher. – Ezért kérdezzük önt.

– Mikor szolgált az anya barátja a seregben?

– 1951-től 1971-ig.

Helmsworth egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Tábornok úr? – kérdezte Reacher.

– Nem tudok segíteni – mondta végül Helmsworth. – Nagyon sajnálom.

– Most mennyire dühös? – érdeklődött Reacher.

Helmsworth majdnem válaszolt, de aztán visszafogta magát.

– Hát ez az – bólintott Reacher. – Már csak egy vagy kettő a tízes skálán. Már nem dühös. Mert most már fontosabb dolgok miatt kell aggódnia.

Helmsworth hallgatott.

– Tábornok úr?

– Erről nem beszélhetek – mondta Helmsworth.

– Attól tartok, kénytelen lesz.

– Úgy értem, nincs rá felhatalmazásom, hogy beszéljek.

Sinclair közbeszólt:

– Tábornok úr, nem akarok tiszteletlen lenni, de a Nemzetbiztonsági Tanáccsal beszél. Ennél magasabb szintű felhatalmazás nem létezik.

– Itt nyugodtan beszélhetünk?

– Az Egyesült Államok konzulátusán vagyunk, és a szobát a CIA-kirendeltség vezetője választotta ki.

– Előbb beszélnem kell a vezérkari főnökséggel.

– Ebben az ügyben azt fogják mondani, amire mi utasítjuk őket. Miért ne hagynánk ki ezt a kört, és beszélnénk közvetlenül?

– Nagyon régen titkosították ezt a dolgot.

– Mit?

– Ez már egy lezárt akta.

– Mesélje el nekünk a sztorit, tábornok – szólt közbe Reacher. – Ez a Wiley nevű fickó olajra lépett valamiféle lopott áruval. Tudnunk kell, hogy mi az. Addig fogunk itt ülni, amíg el nem mondja nekünk. Szívesen mondanám, hogy ráérünk egész nap, de ebben nem vagyok olyan biztos. Lehet, hogy nincs ennyi időnk.

Helmsworth megint hallgatott.

Végül aztán bólintott. Kicsit közelebb húzta a székét, és előrehajolt.

– Elmondom, mi történt velem, aztán pedig azt, hogy mi más folyt még akkoriban. Ez Európában történt, az ötvenes évek elején. Annak idején mind tudtuk, mi a haditerv. Arra számítottunk, hogy a Vörös Hadsereg nagy erőkkel a Fulda-szorosnál fog benyomulni. Az első feladatunk az volt, hogy megállítsuk a támadó élt, és feltartóztassuk az utánpótlást. Azt terveztük, hogy célba vesszük az utakat és a hidakat a vonalaik mögött, hogy megállítsuk a közeledő páncélosokat. Esetleg az erőműveket és egyéb infrastruktúrát is, hogy csökkentsük a rendelkezésükre álló lehetőségeket. Csak az volt a baj, hogy a légierő nem teljesen megbízható az ilyesmiben. Akkoriban még nem léteztek okosbombák. Egy híd nagyon aprócska célpont. Nekünk viszont biztosra kellett mennünk. Felállítottunk néhány műszaki századot. Rendes ejtőernyős harci csapatokat, amelyeknek a tagjait ilyen célpontok lerombolására képeztük ki. Az volt az elképzelés, hogy kiugranak a repülőből egy robbanótöltettel, elgyalogolnak a célpontig, ha kell, közben megharcolnak az ellenséggel, és a robbanótöltetet pontosan a megfelelő helyre illesztik, a híd lábazatához vagy az erőmű falához, vagy bárhová. Ez volt a terv. Egy ejtőernyős, a hátán egy robbanótöltettel – akkoriban ez állt legközelebb a mai okosbombákhoz.

– Jó elképzelés – bólintott Reacher.

– Azért nem annyira. Mennyi a maximális teher, amit egy ember elbír a hátán?

– Úgy, hogy a földet érés után el kell cipelnie a célpontig? Talán negyvenöt-ötven kiló.

– Ez igen nagy problémát jelentett. Ötven kiló TNT meg sem karcolja egy híd lábazatát. Annyit ér, mint egy petárda. És egy erőmű még nagyobb célpont. Úgyhogy egyelőre félretettük az emberi okosbomba ötletét a „fejlesztésre váró hordozható eszközök” címszóval. Ez akkoriban elég lassú folyamat volt. És a probléma a legkevésbé érdekesek közé tartozott. Én erről akkoriban nem tudtam semmit. Los Alamosban viszont elfoglaltabbak voltak a tudósok, mint valaha. A hidrogénbombán dolgoztak. Épp azelőtt tesztelték, hogy én végeztem a West Pointon. Ez volt a Bikini-atollon 1954 márciusában történt robbantás. Tizenöt megatonnás. A legnagyobb a világtörténelemben. Ötször hatalmasabb, mint a második világháborúban Németországra és Japánra ledobott bombák összesen, beleértve a hirosimai és a nagaszaki atombombát is. Valószínűleg hatalmasabb erejű, mint az egész világon addig összesen ledobott bomba együttvéve. És mindez a másodperc töredéke alatt. Egetrengető robbanás volt, akkora, hogy soha senki nem hitte volna, hogy ez akár még ennél nagyobb is lehet. Úgy gondolták, akkor már lángra lobbanna az egész atmoszféra. De én akkoriban nem tudtam ezekről.

– És mikor értesült róluk? – kérdezte Reacher.

– Később, az ötvenes évek folyamán. Addigra elszabadult a pokol. És mást is megtudtunk. Például hogy két titkos nukleáris kutatólaborunk van, nem csak a Los Alamos-i. Felállítottak egy másik labort is. Volt akkoriban egy elméletük. Ez állt mindennek a hátterében, amit akkoriban a Nemzetvédelmi Minisztérium tett. Az ő megfogalmazásuk szerint a versengés ösztönzi a kiváló eredmény elérését, és feltétlenül szükséges a vezetés megszerzéséhez. Ez kőbe vésett szabály volt. Úgyhogy Los Alamosnak lett egy riválisa a kaliforniai Berkeley közelében. A kutatólabort Livermore-nak nevezték. Az elejétől kezdve nagyon okos emberek dolgoztak ott. Belátták, hogy nincs értelme nagyobb bombákat tervezni, úgyhogy inkább a másik irányba indultak el. Minél kisebbeket akartak tervezni. És egyre jobb eredményeket értek el. Végül egy egész új nukleárisfegyver-rendszert alkottak meg, egészen kis robbanófejekkel, amit W54-esnek neveztek el.

– Ezt jó tudni – jegyezte meg Reacher.

– Akkor most térjünk vissza az eredeti problémához. Én semmi hasznát nem vettem volna annak, ha egy fickó ötven kilót elcipel a hátán. Ott álltam, egy parancsnok egy harcászati problémával. Nagyobb polgári infrastrukturális célpontokat kellett megsemmisíteni. Utakat, hidakat, viaduktokat, erőműveket, minden egyebet. El tud cipelni a hátán egy ember száz kilót?

– Talán – mondta Reacher. – De nem túl messzire.

– Vagyis ez még mindig nem elég jó. Még mindig csak annyit ért, mint egy petárda. És kétszáz kilót?

– Azt már nem.

– És egy tonnát? Elcipelhet egy ember a hátán egy tonna TNT-t?

– Nyilván nem.

– És tíz tonnát? Vagy százat? Vagy ezret? Vagy ezerötszázat? Elcipelhet egy ember a hátán tizenötezer tonna TNT-t?

Reacher nem felelt semmit.

– Végül ezt tudták felajánlani nekünk – mondta Helmsworth.

– Kik?

– Livermore-ból, az új kaliforniai laborból. Az az igazság, hogy az új fegyverrendszerük kész csőd volt. Sikerült ugyan kisebb bombát kifejleszteniük, de még mindig nem volt elég kicsi. A hirosimai bomba erejét egy harminc centi széles és negyven centi magas hengerbe sűrítették. Alig több, mint húsz kilót nyomott. Ugyanolyan tizenöt kilotonnás robbanást lehetett vele előidézni, mint a Little Boy-jal. Tizenötezer tonnányi TNT erejével egyezik meg. Csakhogy a Little Boy három méter hosszú volt, és majdnem öt tonnát nyomott. Tehát a livermore-iak hengere a miniatürizálás csodájának számított. De sajnos ez sem volt elég. Még mindig túl nagynak bizonyult ahhoz, hogy tüzérségi vagy aknavető lövedékként használjuk. Nem volt hozzá megbízható hordozható kilövőegység. Csak egy érdekességnek számított, semmi többnek. Egy megoldás, ami újabb problémát vetett fel. De nem akartak semmit elpocsékolni. Új nevet adtak a hengernek: SADM, ami a különleges romboló atomlőszer rövidítése, és odaadták a 82. ejtőernyős egységnek. Vagyis az embereim már kiugorhattak ejtőernyővel úgy, hogy csak húsz kilót cipeltek a hátukon, és bármelyik utat, hidat vagy viaduktot elpusztíthatták, amelyikre parancsot kaptak.

– Atombombákkal?

– Akkorával, mint a hirosimai.

Mindenki hallgatott.

– És mi volt az SADM eredeti neve? – kérdezte Reacher.

– Tippeljen!

– Davy Crockett.

Helmsworth bólintott.

– Ezt a becenevet adták a W54-es robbanófejnek. Nem tudom, miért, de mindenki átvette. Soha senki nem nevezte SADM-nek. Davy Crockettnak hívta mindenki. Kipárnázott vászontartóban voltak, ami olyan volt, mint egy hátizsák. Az ember felvette a hátára, és már mehetett is. De ez nem volt túl népszerű feladat. A hengerek ugyanis sugároztak. Legalábbis az emberek ezt mondták. Voltak, akik megbetegedtek. Aggódtak a rákkeltő hatás miatt. De leginkább amiatt, amit a híradókban Hirosimáról láttak. Az a hatalmas robbanás. Nekik egy pontosan akkora bombát kellett szállítaniuk. Az volt a parancs, hogy erősítsék oda egy hídhoz, állítsák be az időzítőt, aztán fussanak, ahogy a lábuk bírja. Azért ez eléggé más, mint kidobni egy bombát egy repülőről tizenkétezer méter magasról.

– Mennyi időre lehetett beállítani az időzítőt? – kérdezte Neagley.

– Legfeljebb tizenöt percre, plusz-mínusz egy-két perc. Nem volt teljesen pontos.

– Ez őrület! A hirosimai robbanás sugárzása másfél kilométeres körzetben pusztított. A tűzgolyó három kilométeres körzetben. A legtöbb futó a versenypályán tizenkét perc alatt tesz meg ennyit. Egy hegyes-dombos terepen ez lehetetlen. Ráadásul ha odafelé az ellenséggel is meg kell küzdeniük, akkor kijutniuk se könnyebb, és közben bármelyik percben hamuvá éghetnek. Ez öngyilkos küldetés.

Helmsworth megint bólintott.

– Akkoriban még mindent másképp számoltak. Feláldozhattunk két századot azért, hogy megállítsunk egy egymilliós hadsereget és tízezer páncélos járművet. Úgy gondoltuk, ez jó üzlet.

– Két századot? – kérdezte Reacher.

– Száz darab Davy Crockett volt.

– És mindegyiknek megvolt a kijelölt célpontja?

– Igen, gondosan ki volt tervelve minden.

– Nagy területet lefedve?

– Annyi piros pont volt a térképen, mint egy himlős betegen.

– De ott nincs száz híd. Vagy erőmű. Út és viadukt sem. Az a terület egy keskeny, tölcsér alakú rész. Ezért hívják szorosnak.

– A bombák felét a köztes célpontokra szántuk.

– A célpontok közé eső helyekre, hogy összekössék egymással a robbanásokat.

– Mintha egy láncolatot alkotnának.

– Egy sugárzó határvonalat húztak volna. Mint egy aknamező. Száz bombával ez akár tizenhat kilométer hosszú és ugyanolyan széles sáv is lehetett volna. Rá akarták kényszeríteni a szovjeteket, hogy jobbra vagy balra térjenek ki, ahol a mieink már várták őket.

– Ez az akta már le van zárva.

– Mert ahogy telt az idő, aláírtak mindenféle szerződéseket. Többé már nem tehetnek semmi ilyesmit. Még azt sem ismerhetik be, hogy egykor ezt tervezték.

– Úgy van – bólintott Helmsworth. – Az SADM-et nyugdíjazták, de csak katonai okokból. Mindet hazaszállították, és nem került a helyükre semmi, nem született más alternatíva. Végül aztán teljesen be is tiltották a meghatározott méret alatti atombombákat.

– Arnold Mason beteg – mondta Sinclair. – A felesége azt mondta, a hadseregtől fel fogják keresni emiatt.

– Milyen betegsége van?

– Agytumor.

– Azóta már nagyon hosszú idő telt el. A legtöbb megbetegedés jóval korábban történt.

– Mások is voltak?

– Néhányan – felelte Helmsworth.

– Ha ilyen történeteket hallanék, én nem kapnék kedvet ahhoz, hogy belépjek a seregbe – jegyezte meg Reacher.

Helmsworth hallgatott.

– Tábornok úr?

– Minden újoncnak megvan a maga oka.

– Horace Wiley egy harminckét éves tolvaj volt. Valakit öngyilkos küldetésre képeznek ki, amitől megbetegedhet, aztán végig kell néznie, hogy hazaszállítják a fegyvereket, amiket be kellett volna vetniük... Nem hiszem, hogy ez a történet nagyon csábítóan hangzott volna számára.

Helmsworth hallgatott.

– Tábornok úr?

– Ez elnöki szinten titkosított információ.

– Ebben a szobában mindenkinek megvan a legmagasabb szintű felhatalmazása – mondta Sinclair.

– Lehetséges, hogy egy kis hiba csúszott a leltárba – felelte kurtán a tábornok.

35. fejezet

Helmsworth ezután így folytatta:

– Az eredeti szállítólevelek szerint tíz ládát adtak fel Livermore-ból. Mindegyikben tíz Davy Crockett volt. Tízszer tíz az száz, ennyi bombára készítettünk haditervet. A későbbi szállítólevelek szerint ugyanez a tíz láda lett újból hazaszállítva, mindegyik tíz bombával. Tízszer tíz az száz. Mind megvolt. Mindet rendesen leszállították, és biztonságosan elraktározták az Egyesült Államokban. Később mindet ellenőrizték, fizikailag is megvizsgálták, és tanúk előtt megszámolták. Pontosan száz darab van nálunk.

– Akkor hol a hiba? – kérdezte Reacher.

– Ezek csak szállítólevelek voltak. Száz kiment, száz visszaérkezett. A hadseregnél lévő minden iraton megegyeztek az adatok. De évekkel később a livermore-i laborban valaki talált egy el nem küldött számlát, amely egy tizenegyedik ládáról szólt. Tíz további Davy Crockettról. De nem találták a rá vonatkozó szállítási papírokat. A gyártási adatok sem voltak egyértelműek. Megeshetett, hogy megtöltöttek egy tizenegyedik ládát is.

– De senki sem fizetett érte? Ez azért nem valószínű. Vagyis a számla valószínűleg téves volt, és ezért nem küldték el soha.

– Igen, először erre a következtetésre jutottak – mondta Helmsworth. – Sajnos a láda gyártójánál sem voltak egyértelmű feljegyzések. Egy inas munkanaplója szerint valóban tizenegy ládát készítettek. A műhely vezetője mindet leszignózta. De a tizenegyedik láda nem volt ott. Livermore-ban sem. És tíz további bombát gyártottak, azok sem lehettek ott. De akkor hol a fenében voltak? Léteztek-e egyáltalán? Egyrészt mindenféle elmélettel előálltak ez ügyben, másrészt viszont úgy gondolták, hogy jobb félni, mint megijedni. Úgyhogy elkezdtek kutatni, de nem találtak semmit. Se otthon, se a tengerentúlon. Talán az inas tévedett. Ám akkor a műhely vezetője is tévedett. Folyt tovább a találgatás.

– Egészen addig, amíg...? – kérdezte Reacher.

– A vizsgálóbizottság megosztott volt. A többség azt mondta, úgy kell olvasni a nem egyértelmű gyártási adatokat, hogy a tizenegyedik ládányi megrendelés el sem készült, és a számlát tévesen állították ki. Vagy talán valaki csalni akart vele.

– Ez úgy hangzik, mint egy fenyegetés, amivel elintézhették volna a problémát.

– Talán az is volt.

– És a többi tag hogy vélekedett?

– Azt mondták, hogy Livermore-ból nem rendeltek volna eggyel több ládát, ha nem lett volna mit beletenni. A ládák egy sztenderd konténer prototípusai voltak. Módosítani kellett a láda belsejét, hogy megfelelően helyezhessék el benne a bombákat. Kívülről azonban mind egyforma volt. A hiba a leszállítást igazoló papírokban lehetett. Talán a láda elhagyta ugyan a berkeley-i labort, de rossz helyre szállították. Vagy jó helyre, de nem a megfelelő termékleírással. A leltárkódok nagyon bonyolultak voltak. Elég, ha egy számjegyet eltévesztenek, és máris kész a végzetes hiba.

– Elég sok lehetőség van – mondta Reacher. – Három különböző hiba is történhetett, ami aztán megindított egy lavinát. Téves szállítási papírok, téves leltárkód és az el nem küldött számla.

– Az ötvenes években minden évben több milliárd dollárt költöttünk több millió tonnányi felszerelésre. Hihetetlen mennyiség. Őrület volt az egész. Ilyen mennyiség mellett mindenféle hiba könnyen előfordulhatott. Mennyi ideje szolgál a seregben, őrnagy?

– Tizenkét éve.

– Belefutott már bármilyen tévedésbe?

Reacher a nadrágjára pillantott. A haditengerészet keki egyennadrágja, 1962-ben varrták, 1965-ben elszállították, de nem a megfelelő helyre, és harminc évig nem jöttek rá.

– De itt most nukleáris fegyverekről beszélünk.

– A történelem során összesen harminckétszer fordult elő, hogy tévesen elindítottak, felrobbantottak, elloptak vagy elveszítettek egy rakétát. Ebből huszonhat esetben lezártuk az aktákat. A többi hatnak sosem bukkantunk a nyomára. Még mindig hiányzanak. Ez biztos, már ami a számokat illeti. Az, hogy van még tíz eltűnt bomba, egyáltalán nem elképzelhetetlen. Főleg, ha azt vesszük, mekkorák. A Davy Crockett kicsi, és tömeggyártással készült. Nem voltak a legnagyszabásúbb fegyverek. Úgy kezelték, mint bármelyik átlagos, mindennapos felszerelést.

– Mennyire alaposan keresték?

– Mindenhol megnéztük. Szó szerint a világon mindenhol. De nem találtuk meg. Úgyhogy a többség véleménye győzött. A rakéták nem is léteztek. A számlával valaki csalni akart, de aztán inába szállt a bátorsága, és végül nem tette meg.

– Ön személy szerint hogyan vélekedett erről?

– Szárazföldi háborúra készültünk a Vörös Hadsereg ellen Európában. Több száz fegyverraktárunk volt Németország-szerte. A legnagyobb némelyik német városnál is nagyobb volt. A legkisebb is legalább futballstadion méretű lehetett. Úgy gondoltam, a bizottság többsége ezzel a véleménnyel csak homokba dugja a fejét.

– Arnold Mason részt vehetett a keresésben?

– Szinte biztosan. Ez évekkel később volt, ne feledje. És ők voltak azok, akik valóban tudták, pontosan mit is keresünk.

– Szóval ezeket a sztorikat hallotta a fiatal Horace Wiley. A hiányzó ládáról. Tíz elveszett bomba, amik olyan erejűek, mint a hirosimai. Az elásott kincs.

– De miből gondolta, hogy majd ő megtalálja, amikor senkinek sem sikerült? – kérdezte Sinclair.

– Mindenkinek máshoz és máshoz van tehetsége – mondta Reacher. – Talán Arnold bácsi nyomra vezette. Meglehet, hogy feltűnt neki valami, ami senki másnak. Lehet, hogy volt érzéke az ilyesmihez.

– Ez teljességgel lehetetlennek hangzik – mondta Sinclair.

– Egyetértek.

– Semmi sem volt lehetetlen – mondta Helmsworth Sinclairnek. – Mindez a hidegháború idején történt. Kezdett eluralkodni az őrület. Megtörtént például, hogy mikrofont és adókészüléket erősítettek egy macska nyakára, egy vékony antennával, amit a gerincén és a farkán vezettek végig. Be akarták tanítani arra, hogy sétáljon be az orosz nagykövetség területére, és közvetítse, amit ott beszélnek. Az első napon elütötte egy autó. Semmi sem volt lehetetlen, és előbb vagy utóbb minden félresikerült.

Neagley közbeszólt:

– De valójában számít ez? Végül is ki tudja az indítókódokat? Kiadtak egyáltalán ilyesmit? Ha igen, akkor is két ember kellett volna hozzá. Ez alapvető biztonsági intézkedés a nukleáris fegyverek esetében. Ha tíz bomba volt, akkor az húsz veteránt jelent. És ki tudja, hogy kik voltak ők?

Helmsworth nem válaszolt.

– Tábornok? – mondta Reacher.

– A helyzet rosszabb, mint gondolják.

– Lehetséges ez egyáltalán?

– Biztosan láttak már néhány filmet a normandiai partraszállásról. Légvédelmi tűz, térképolvasási hibák, szél, rossz idő, mocsarak és folyók, ráadásul azonnali közelharc várta a katonákat... Annak az esélye, hogy ilyen körülmények között két személy ugyanarra a helyre érkezzen meg, egyenlő a nullával. És akkor ott álltunk volna száz hasznavehetetlen fémdarabbal. De kulcsfontosságú volt, hogy hatékonyan hajtsuk végre a feladatot. Ezért úgy gondolták, hogy ha két ember között oszlana meg a kód, az harcászatilag hátráltatná az akciót.

– Kik gondolták így?

– A harcászati parancsnokok.

– Mint például ön?

– Én kiadtam az utasítást a szállásmesternek, hogy sárga krétával írja az indítókódot a rakéta oldalára. Így ha a rakéta szállítója meghalna, valaki más még mindig befejezheti a küldetést. Történt mindez a hidegháború idején. Utólag már tudjuk, hogy ez az egész nem történt meg. De akkoriban úgy éreztük, hogy bármikor megeshet.

– De a tizenegyedik láda sosem érkezett meg a terepre.

– Ez esetben a kódok ott vannak a ládában, egy titkos dossziéban, amit a láda hátsó falába épített kis rekeszbe csúsztattak be. Ezt a részt készítette az a bizonyos inas, tizenegyszer.

Mindenki hallgatott, jó hosszú ideig.

Végül Sinclair szólalt meg:

– Rendben, akkor egy perc múlva fel kell hívnom az elnököt, és elmondanom neki, hogy úgy tűnik, van tíz atombombánk, amit nem találunk, mellettük az indítókód, mindegyik a hirosimaival megegyező erejű, vagyis tíz nagyvárost hamarosan földig rombolhatnak. Tud bárki bármilyen okot mondani, miért ne telefonáljak?

Senki sem szólalt meg.

Griezman főfelügyelő a lifttel felment Dremmler irodájába. A szerkezet nagyon lassan zötyögött. Nyilván még a régi épület eredeti tartozéka volt. De végül csak felért. Egy perc múlva Griezman már ott feszengett a látogatóknak fenntartott, túl kicsi széken, Dremmler íróasztala előtt, aki előbb kávét rendelt a titkárnőjétől, akiről Griezman úgy látta, dél-amerikai lehet, aztán megkérdezte, miben segíthet.

– Wolfgang Schluppról van szó – mondta a főfelügyelő.

– Képzelje, épp a halála napján beszéltem vele, teljesen véletlenül.

– Ezért vagyok itt.

– Nem mondott semmi érdekeset. Az biztos, hogy semmi olyat, ami segítene fényt deríteni arra, ami később vele történt.

– Miről beszélgettek?

– Csak baráti csevegés volt. Egyszer találkoztam vele egy üzleti vacsorán. Futó ismerős volt, semmi több. Épp csak odaköszöntem neki, szakmai udvariasságból. Alig ismertem.

– Cipőt akart eladni neki?

– Nem, egyáltalán nem. Csak udvariasságból üdvözöltem, hogy megolajozzam a kerekeket.

– Gyakran jár abba a kocsmába?

– Nem igazán.

– És aznap miért ment oda?

– Hogy forogjak az emberek között. Sok ilyen helyem van, felváltva járok hol az egyikbe, hol a másikba. Nálunk ez így szokás.

– Kik azok a „nálunk”?

– Vállalkozók, helyi vezetők, üzletemberek, kereskedők.

– Észrevette, hogy a háta mögött ki állt?

Dremmler hallgatott egy pillanatig. Emlékezett rá, ahogy a vállát előretolva a könyökével Schlupp mellé furakodott, és a helyiségnek háttal megállt. Arra, hogy ki állt mögötte, nem emlékezett.

– Egy fickó volt, akinek problémái adódhattak volna az adóhatósággal – mondta Griezman. – Végighallgatta az egész beszélgetésüket. Nagyon pontosan emlékezett a részletekre.

Dremmler megint hallgatott. Jó memóriával és határozott ítélőképességgel rendelkezett. Rugalmas volt, és kreatív. Az ő pozíciójában ezek a tulajdonságok alapvetők. A fejében visszatekerte a magnószalagot, és elejétől a végéig lejátszotta az előző napi beszélgetést, onnantól, hogy megkérdezte, hogy megy az üzlet, egészen odáig, hogy Schlupp azt tudakolta, mire lenne szüksége. Gyorsan átfutotta az egészet, és kiszedegette a fontos részeket, az „információ”, az „ügyünk”, az „új Németország” és a „jogosítvány” szavakat, a kérdést arról, hogy mi az amerikai új neve, aztán elhangzott a „megvesztegetés”, a „fontos” és negyedszer is az „ügyünk” szó.

Lebukott.

– Meglepné, hogy milyen helyeken vannak embereim. Ez a város nehezen tudna működni nélkülük. És egyikük sem szegett meg semmilyen törvényt, magamat is beleértve.

– Egyelőre.

– Tehát leszögezhetjük, hogy nem szegtek törvényt.

– Mi készen fogunk állni, ha egyszer mégis megteszik.

– Ha üldöznek minket, azzal csak növelik a hozzánk csatlakozók számát.

– Ha vádat emelünk, az nem üldözés.

– Gondoljon magára, Herr Griezman! Egy hatalmas erővel áll szemben, amely hamarosan még erősebb lesz. Lehet, hogy ideje lenne felhagyni azzal, hogy a gazdáinak engedelmeskedik. Álljon át inkább a mi oldalunkra. Az érdekeink teljesen egybeesnek. Nincs mitől félnie. Az állása elvesztésétől sem kell tartania. Az új Németországban is lesznek piti bűnözők.

Griezman megkérdezte:

– Schlupp visszahívta magát a halála előtt, és megmondta az amerikai új nevét?

– Nem – felelte Dremmler.

Griezman hitt neki. Erre a válaszra számított.

Sinclair felhívta a Fehér Házat az irodából. Helmsworth közben távozott. Megérkezett Bishop. Waterman megismételte komor jóslatát, amely szerint már így is túl késő, mert a németeknek fél napba telik, hogy bármit reagáljanak, és egy egész nap kell, hogy mindenről, ami eddig történt, tájékoztassák őket. Talán még több is, ha mindent az elejéről el akarnak mondani. Aztán hallották, hogy egy NATO-cikkely is felmerült, ami még tovább bonyolította a helyzetet. Sinclair azt jósolta, jókora késésre számíthatnak. Reacher felhívta Griezmant, de azt mondták neki, épp a kocsijában van. A titkárnője megígérte, hogy mindenképp visszajelez neki, amilyen hamar csak tud. Nagyon kedves nő volt.

Reacher letette a telefont.

– Wiley egy engedély nélküli eltávon lévő katona, aki egy városban van veled – szólalt meg Sinclair.

– Ki kellene derítenem az új nevét.

– Sok szerencsét hozzá!

– Megpróbálhatnánk kitalálni.

– Mégis mi alapján?

– Azt tudjuk, hogy az ügyfelek bármilyen nevet választhattak az új papírjaikhoz. Tisztában vagyunk azzal is, hogy Wiley az Ernst és a Gebhardt nevet használta az autókölcsönzőnél. Miért épp ezeket választotta? Ha ez volt a hármas és a kettes a listáján, akkor mi lehetett az első, amit a legfontosabb iratához tartogatott?

– Ez színtiszta spekuláció lenne.

– A katonai rendőrségnél ezt úgy hívjuk, hogy a hasunkra ütve találgatunk.

– És ez jobb, mint a Neagley-féle kétségbeesett próbálkozás, vagy rosszabb?

– Nagyságrendekkel rosszabb. Csak az ösztönös megérzéseinkre hagyatkozhatunk. Olyan, mintha csukott szemmel lódítanád meg az ütőt, és úgy próbálnád meg eltalálni a labdát.

– Szóval, mi lehet az új neve?

– Még nem vagyok biztos benne, csak motoszkál valami az agyam leghátsó zugában. Nem tudom előcsalogatni. Lehet, hogy utána kell néznem egynek s másnak egy könyvben, vagy telefonálnom kell egyet.

– Kit hívnál fel?

– Olyasvalakit, aki Délkelet-Texasban nőtt fel.

Megcsörrent a telefon.

Griezman jelentkezett.

– Miben segíthetek? – kérdezte.

– Egyelőre nem vagyok biztos abban, hogy tud segíteni – felelte Reacher.

– Akkor miért keresett?

– Azt reméltem, mire visszahív, már tudni fogom.

– Kockáztass, Reacher – szólt közbe Sinclair.

Reachernek eszébe jutott, ahogy felemelte a kezét, az ujja hegyével súrolta a nő homlokát, aztán beletúrt a hajába. Emlékezett a tincsek tapintására, a vastag és lágy hullámokra. Emlékezett arra is, ahogy hátrasimította a nő haját a füle mögé, amíg a másik oldalon lazán omlott a vállára.

Jól festett.

Akkor is kockáztatott.

– Azt szeretném, ha megnézné nekem a városi lakcímnyilvántartást arról a lakónegyedről, ahol Wiley lakása van.

– Milyen nevet keressek?

– Kempner.

– Ez elég gyakori név.

– Egyedülálló férfit keresünk, aki a harmincas évei közepén jár, egyedül lakik, és más nyomot nem nagyon hagyott maga után papíron.

– Ez így többórányi munka. Sürgős?

– Egy kicsit sürgetőbb a helyzet, mint amennyire szeretnénk.

– Akkor jobb, ha biztosra megy. Lehet, hogy ez az egyetlen lehetősége van, és többet nem kívánhat a csodalámpa szellemétől.

– Próbáljuk meg!

– Szóval Kempner?

– Hívjon vissza, amint tud – mondta Reacher.

Letette a telefont.

– Miért épp Kempner? – kérdezte Sinclair.

– Miért Ernst, és miért Gebhardt? Wiley Texasban nőtt fel, Sugar Landben, aztán sok-sok évvel később egyszer csak megkérik, hogy válasszon magának új neveket. Mi juthatott eszébe? Texasban sok régi német tradíció él. Ősrégi, német gyökerű közösség. Nagy sikereket értek el, és sok történetet mesélnek a múltjukról. A legendák szerint az első német, aki odaérkezett, egy Ernst nevű pasas volt. Ő alapította az ottani német kolóniát. Biztos vagyok benne, hogy Wiley hallott róla. Aztán évekkel később egy másik fickó megalkotott egy csípős szószt. Ma is árulják műanyag flakonban a szupermarketekben meg a neten, egész Texasban. Biztos vagyok benne, hogy Wiley egész életében jó pár üveggel elfogyasztott belőle. Gebhardtnak hívják a márkát.

– Véletlen – mondta Sinclair. – Mindkettő.

– De mi van, ha nem? Ha az Ernst és Gebhardt tudatalatti asszociációk valakinél, aki Texasban nőtt fel, akkor mi lehet a következő?

– Halványlila gőzöm sincs.

– Wiley nagyon büszke a szülővárosára. Erről szó esett az eredeti aktában is, ami az eltűnése után készült róla. És Coleman közlegény, Wiley bajtársa ezt megerősítette. Wiley szülővárosában nem volt semmi más, csak az Imperial Sugar cukorgyár. 1907-től nevezik így. Sugar Landben szinte mindenkit ez foglalkoztatott.

– Honnan tudod ezeket?

– Láttam erről egyszer egy filmet. És olvastam is egy cikket a Houston Chronicle-ben, a buszon. Az Imperial Sugar gyár egy bizonyos Isaac H. Kempneré volt. Gyakorlatilag a város alapító atyjaként tisztelték. Ő építette fel az egészet. Biztos vagyok benne, hogy nagyon híres arrafelé. Talán utcát is elneveztek róla.

– Ez most egy őrült hazardírozás a részedről.

– Te vettél rá.

White közbeszólt:

– Le kellene zárni a kikötőt.

– Biztos vagyok benne, hogy meg fogják tenni – mondta Sinclair. – Nyilván már tárgyalnak róla. A Fehér Házból visszahívnak, és elmondják, mi a helyzet.

Sinclair a faliórára pillantott.

Zürichben már kinyitottak a bankok.

A telefon azonban meg sem szólalt.

36. fejezet

A következő egy órában nem szólalt meg a telefon. Két óra múlva sem.

– Szeretném Orozcót is bevonni – mondta Reacher.

– Minek? – kérdezte Bishop.

– Szükségünk van még egy emberre. Kifutunk az időből.

– Ő mit tudna tenni?

– Nagyon jó kihallgató. Ha megtaláljuk Wiley-t, de a ládát nem, akkor ki kell szednünk belőle, hol van. Orozco erre nagyon alkalmas lenne. Szóra tudja bírni az embereket.

– Mennyit tud eddig az ügyről?

– Csak egy részét.

– Hívd fel – mondta Sinclair.

Reacher rögtön telefonált is. Közölte Orozcóval, hogy zulu idő szerint tíz órától Lima idő szerint tizenegyig ideiglenes szolgálatban lesz a Nemzetbiztonsági Tanácsnál, további információért pedig a konzulátus portáján közvetlenül a 10-16-ot kell kérnie.

Aztán letette a kagylót.

Neagley ránézett. Reacher csak ennyit mondott:

– Egy perc múlva visszajövök.

Kiment az irodából, és lesétált a lépcsőn az előcsarnokba. Várt a recepción. Rövidesen megcsörrent a telefon. Az őr felvette. Egy másodpercig zavarodottnak tűnt, aztán átadta a kagylót Reachernek. Orozco hívta. A 10-16-os rádiós kód a katonai rendőrségnél azt jelenti, hogy azonnal jelentkeznie kell vonalas telefonon, egy másik számon. Tudta, hogy Orozco megérti majd, hogy csak vele akar beszélni, és nem óhajtja, hogy azt mások is hallják.

– Bajban vagyunk? – Ez volt Orozco első kérdése.

– Egyelőre nem – felelte Reacher.

– Ezt úgy mondtad, mint valaki, aki épp most ugrott le egy ház tetejéről. „Na, milyen érzés? Eddig egész jó, olyan, mintha repülnék.”

– Nincs más dolgunk, mint elkapni a fickót.

– És el fogjuk kapni?

– Mennyire lehet nehéz?

– Mit tehetek érted?

– Megmondtam nekik, hogy téged is bevonlak mint kihallgatót. De nem ez lesz a dolgod. Hanem az, hogy kihozd az iránit a védett lakásból. Róla teljesen megfeledkeztek. Vagy nagyon ostoba kockázatot vállalnak. Egyiket sem hagyhatjuk. Meg fogják ölni. Te kihozod onnan, amint mi lépünk.

– Lépni fogtok?

– Igyekszem optimista maradni.

– Honnan fogom tudni, hogy kik a szaúdiak, és melyikük az iráni?

– Biztos vagyok benne, hogy a te kulturális érzékenységeddel nem fog gondot okozni a dolog.

– És mit csináljak a szaúdiakkal?

– Ha úgy adódik, lehetnek járulékos veszteségek.

– Ez durva – jegyezte meg Orozco.

– Tíz bomba eltűnt.

– Erről szól az egész?

– Csak most jöttünk rá.

– Milyen bombák?

– Atombombák. Akkorák, mint a hirosimai.

– Ez most komoly?

– Véresen komoly.

– Tíz darab?

– Egy ládában.

Orozco egy nagyon hosszú pillanatig hallgatott. Aztán azt mondta:

– Szeretném magammal vinni az őrmesteremet.

– Erre számítottam is – mondta Reacher.

– Máris indulok – mondta Orozco.

Reacher letette a kagylót, és visszasétált a lépcsőn az irodába. Amint belépett, megcsörrent a telefon. Sinclair kihangosította. Nem a Fehér Házból hívták. Nem is a NATO-tól jött új parancs. Griezman kereste.

– Öt Herr Kempner lakik Wiley lakótelepén. Négyről nem tűnik valószínűnek, hogy ő lenne, a koruk miatt. Az ötödik viszont jó eséllyel ő lehet. A lakás bérlete alig egy hónap múlva jár le. Munkát sehol sem vállal. Nem tiszta, hogy miből él. Isaac Herbert Kempner néven szerepel.

– Ő az – mondta Reacher. – A fickó, aki az Imperial Sugar tulajdonosa volt. Pontosan így hívták. Megtaláltuk Wiley-t.

– Öt perc múlva odamegyek magáért – mondta Griezman. – De kérem, csak maga, Neagley őrmester és dr. Sinclair jöjjön. A CIA-tól senki. Berlinnek még nem mondtam el. Már így is minden szabályt megszegek.

Sinclair letette a telefont.

Reacherre nézett, és azt mondta:

– Gratulálok, őrnagy. Egy újabb kitüntetés.

– Azért ezzel még várjunk – felelte Reacher.

Müller becsukta az irodája ajtaját, és az íróasztalától felhívta Dremmlert.

– Griezman a városi lakcímnyilvántartásokban keresgél egy Kempner nevű férfi után. Az új lakónegyedben, ahol úgy gondoljuk, Wiley lakik. Ahová a jelöletlen autót állították megfigyelésre.

– Ez elég gyakori név – mondta Dremmler.

– Én is utánanéztem, és ötöt találtam azon a környéken. Hárman idősebb férfiak, egyikük egyetemista. Az ötödik harmincöt éves. Van jogosítványa, annak alapján megkerestem a nyilvántartásunkban, de nincs róla semmi. Nem bírságolták meg gyorshajtásért, nem parkolt tilos helyen, semmiért sem figyelmeztették, nem jelentett be biztosítási igényt, nem volt tanú, semmi. A világon semmiféle kapcsolatba nem került a bürokrácia világával. Ez nem egészen normális egy harmincöt éves embernél. Szerintem nem valódi személy. Szerintem Kempner lesz Wiley új neve.

– A címe megvan?

– Előre kellene gondolkoznunk. Griezman oda fog menni a lakásba. Mi így nem férhetünk hozzá. De gondolkozzunk közlekedési rendőr módjára! Van egy nagy méretű furgonja. Vajon hol parkol vele? Nem az utcán, mert az embereim keresik, és nem találták meg. És nem is egy garázsban, mert nemcsak túl hosszú, de a teteje is nagyon magas. Szóval egy nagy méretű melléképület kell, vagy esetleg egy kisebb raktár. Elég közel a lakhelyéhez, hogy kényelmes legyen. Most ott van a furgon, és csak ránk vár. Ezt akarjuk, nem Wiley-t.

– És pontosan hol lehet?

– Körbe kellene kérdezősködnie az ismerőseinél, hogy nem adott-e valaki bérbe mostanában egy régi sufnit vagy raktárt. Valószínűleg készpénzért, olyasvalakinek, akit korábban sosem láttak, és aki valami homályos mesét adott elő, hogy miért van rá szüksége. Szoktak maguk között ilyesmiről beszélni, nem? Egy ismerős ismerősének az ismerőse...

– Magát fogom rendőrfőnöknek kinevezni – ígérte Dremmler.

Bishop elkísérte őket az irodájába, amelynek a sarkában egy régimódi széf terpeszkedett, akkora, mint egy óriási mosógép. Eltekerte a tárcsát, aztán kinyitotta az ajtaját. Mindenféle holmi volt benne, köztük négy pisztoly egy hosszúkás kartondobozban. Kivett hármat, és körbeadogatta. Egyet Sinclairnek, egyet Reachernek, egyet Neagley-nek. .38-as Colt. Hét golyó fér bele, kékacélból készült, a markolata műanyag, rövid csövű, de nagyon pontos. Mind meg volt töltve.

– Igyekezzenek nem használni őket – mondta Bishop. – De ha mégis, az ég szerelmére, ne lőjenek le senkit Wiley-n kívül. Egy rémálom lenne jogilag elsikálni.

– Közölje Orozcóval, hogy hol vagyunk, és mit csinálunk, ahogy ideér – kérte Reacher. – Mondja meg neki, hogy álljon készenlétben.

– Hogyne – bólintott Bishop.

Sinclair a táskájába tette a pisztolyt, Reacher és Neagley pedig a zsebükbe.

Készen álltak az indulásra.

Griezman ugyanannál a járdaszegélynél parkolt, ahol előző nap. Sinclair beült előre, Reacher és Neagley bemásztak a hátsó ülésre. Aztán Griezman indított, és átvágott a belvároson, olyan útvonalon, amelyre Reacher jól emlékezett. Végül egy kereszteződéshez értek. Minden oldalon magas téglaépületek emelkedtek. Ha jobbra kanyarodnak, ott van az italbolt, ahol Wiley a pezsgőt vette, az új lakónegyed pedig balra terül el.

Balra kanyarodtak.

Körbehajtottak egy vadonatúj körforgalmon, aztán a középső kivezető úton egyenesen az új lakóházak közé jutottak. Az épületek kimagaslottak a környezetükből, de egyik sem volt tizenöt emeletnél nagyobb. Amerikában az effajta házak külső paneljei üvegből vagy tükörüvegből szoktak készülni, itt viszont helyenként élénk alapszínekre festett fémből voltak. Mintha egy gyerekeknek való építőjáték inspirálta volna az építészt. Talán az volt a cél, hogy a gyerekek otthon érezzék magukat. Reacher nem egészen értette, ez miért jó. Ő a maga részéről komoly gyerek volt. Úgy érezte, ha állandó vidámságban kellene élnie, az megőrjítené.

Griezman lassított a kocsival.

– A következő ház az, balra.

Ez az épület is olyan volt, mint egy hatalmas, oldalára fektetett cipősdoboz, színes panelekkel, sok vastag, erős keretes ablakkal, amelyek kisebbek voltak, mint amekkorák lehettek volna. Az előteret az alsó két szintből hasították ki: tágas, oszlopos csarnok volt, ahol feltehetően jobbra és balra is liftek sora helyezkedett el.

– Leparkoljunk itt, és menjünk gyalog, vagy hajtsak a ház elé? – kérdezte Griezman.

– Hajtson oda – mondta Reacher. – Ne teketóriázzunk, intézzük el.

Griezman ismét gyorsított, aztán lefékezett Wiley házának bejárata előtt. A járda mellett fiatal, frissen ültetett fák sorakoztak. Szemben egy másik ház állt, távolabb még kettő, köztük széles út vezetett át a megőrzött régebbi városrészhez, aztán egy tíkfából és acélból épült kis híd következett, amely a víz fölött átívelve vezetett el a távolba.

Egyszerre nyitották ki a kocsi négy ajtaját, és kiszálltak. A lakás száma alapján úgy tűnt, az előcsarnokból balra kell indulni. Két lift szolgálta ki az épületnek ezt a felét. Mindkettő a földszinten várakozott. A reggeli csúcsidő, amikor mindenki munkába rohant, már véget ért. Wiley lakása a kilencediken volt. Egy lakás lerohanásának az a bevett módszere, hogy egyszerre minden lifttel embereket kell felküldeni, illetve továbbiakat a lépcsőházban. Teljes erőbedobás minden fronton, hogy megakadályozzák, hogy a delikvens valahogy szerencsésen megússza, és kicsusszanjon a kezük közül. Reacher látott már ilyet. Az egyik, általa megtekintett biztonságikamera-felvételen például egy férfi szó szerint fél másodperccel azelőtt sétált ki a lakása ajtaján, és szállt be a liftbe, hogy a zsaruk kirontottak a másik liftből. Szerencsétlen időzítés. Tanulságos pillanat volt. Reacher azt gyanította, Griezman szívrohamot kapna, ha gyalog kellene megtennie kilenc emeletet, úgyhogy azt javasolta, ő menjen az egyik lifttel, Sinclair a másikkal. Neagley gyalog caplatott fel a lépcsőn. Reacher beszállt Sinclair mellé a liftbe. A nő pisztolya még mindig a táskájában lapult, ami nem túl jó taktika. Lassan tudná csak elővenni, és a Colt egyetlen hátránya az, hogy kiáll a tárkioldó gombja, ráadásul a ravasz közelében. Ha az ember egy táskában tapogatózva akarja elővenni, könnyű véletlenül megnyomni. Nem ideális.

A lift ajtaja becsukódott, és a fülke elindult felfelé. Sinclair megszólalt:

– Hogy érzed magad?

– Személyesen vagy szakmailag?

– Wiley-val kapcsolatban.

– Láttam az italbolt kamerájának a felvételén. Úgy tűnt, olyan fürge, mint egy patkány. És fegyvere is van. Ráadásul épp az évszázad üzletét készül megkötni. De nincs ezzel semmi baj, szeretem a kihívásokat.

– Letartóztatjuk abban a pillanatban, ahogy kinyitja az ajtót. Nem lesz ideje bármit is tenni.

– Tegyük fel, hogy nem nyit ajtót. Mondjuk, kiles a kukucskálónyíláson, aztán a hálóban vár?

Sinclair nem felelt semmit.

A lift megállt.

Nyílt az ajtaja.

Griezman már kiszállt a másik liftből. A folyosó egyébként üres volt. Úgy kilencméterenként sorakoztak a bejárati ajtók. A lakások száma az ajtófélfa mellett volt kiírva egy keskeny kis táblára. Mindet más-más élénk színre festették; a számok olyanok voltak, mintha egy általános iskolai számtankönyvből másolták volna ki. Wiley-é a 9b. A táblája zöld volt, az ajtaja sárga. Mint egy babaház ajtaja.

A sárga ajtón nem volt kukucskálónyílás. Fejmagasságban egy műanyag szem volt egy zöld panelre szerelve, akkora, mint egy tojás, domború, füstszürke üvegből. Kamera. Feltehetően bent, a falra szerelve állt a monitor. A kamera széles, halszemoptikás képet ad, alatta könyökmagasságban a csengő gombja. Ha a látogató elég közel lép, hogy megnyomja, az arca pontosan a kamera látóterébe kerül. Érthető elrendezés.

Neagley a mellére bökve jelezte: Én megyek először. A falhoz egészen közel lapult, oldalról, derékszögből közelítette meg a kamerát, és amikor kartávolságra ért, a bal tenyerét rányomta a lencsére, aztán előhúzta a Coltját, és a markolatával megnyomta a csengőt.

37. fejezet

Semmi reakció. Neagley ismét csengetett. Reacher hallotta a halk, csilingelő hangot a lakásból. Lágy volt, és dallamos, egyáltalán nem sürgető.

Semmi válasz.

Néma csend.

Neagley hátrébb lépett.

– Házkutatási parancs kell – szólalt meg Griezman.

– Biztos? – kérdezte Reacher.

– Németországban ez feltétlenül szükséges.

– De Wiley amerikai. És mi is amerikaiak vagyunk. Csináljuk amerikai módra.

– Maguknál is kell házkutatási parancs. Láttam a filmekben. Az egyik alkotmánymódosítás is erre vonatkozik.

– És vannak hitelkártyáink.

– Az meg minek? Venni akar valamit? Lefizetni valakit?

– Nem, csak egy kis találékonyság és önállóság kérdése az egész. Amolyan amerikai módi.

Neagley kért Sinclairtől egy hitelkártyát, egy kormányzati American Expresst kapott. Odalépett vele Wiley lakásának ajtajához, oldalra húzódva megállt, háttal a sarokvasaknak, a külső kezében, a felső ujjpercei között tartva a kártyát. Amennyire a sarokvasak engedték, a vállával és a kilincsnél fogva megnyomta az ajtót. Becsúsztatta a kártyát az ajtó résébe, és megérintette vele a zár nyelvét. Kicsit ide-oda mozgatta és kocogtatta, a vállával egy hajszálnyit még beljebb nyomta az ajtót, aztán egy hajszállal a másik irányba húzta a kilincset, találomra próbálkozva, míg végül a zár nyelve visszakattant, és az ajtó kitárult. Neagley rögtön leguggolt, mert tudta, hogy Reacher már emeli is a pisztolyát, és mellkasmagasságba céloz, hátha áll valaki az ajtó mögött.

Nem volt ott senki.

Egy árva lélek sem.

Helyiségről helyiségre járva ellenőriztek mindent az egész lakásban, először sietősen, csak az előreszegzett pisztoly irányzékán keresztül, aztán már lassabban és türelmesebben.

Nem találtak senkit.

Összegyűltek a konyhában. A pulton egy összehajtogatott térkép feküdt. Nagy léptékű, sok aprólékosan kidolgozott részlettel. Egy ország középső területe. Balra és jobbra óceán. Egy tökéletes, négyzet alakú rész egész zsíros volt, mert valaki annyiszor végighúzta rajta az ujját. A térkép jobb felső sarkában Buenos Aires feküdt.

– Argentína – állapította meg Reacher. – Egy ranchot akar venni. Kétezer-ötszáz négyzetkilométer is lehet. Pesóra váltotta át a pénzét a pályaudvarnál. Dél-Amerikába megy. – Neagley kinyitogatta a konyhaszekrényeket, belenézett a mosogatógépbe, kihúzogatta a fiókokat. Benyúlt a szelektív hulladékgyűjtőbe, és kivett egy vékony nyakú, sötét színű palackot. Üres volt, kiöblítették. Aranyszínű címkéjén a Dom Pérignon felirat állt. Aztán megnézte a szemetest is. Kenyérhéjak, morzsa, kávézacc. Meg egy véres ing, egy véres nadrág és egy piros dosszié. Kemény kartonból, műbőrrel bevonva, belül négy gyűrű és előrelyukasztott lapok, rajtuk öt oszlopban kézzel írt kódok sorakoztak.

– Ez Schluppé – állapította meg Griezman. – Ennél több bizonyítékra nincs is szükségem.

Sinclair bejött a hálószobából.

– Becsomagolt egy táskába – mondta. – De még itt van a szekrényben. Egyelőre nem hagyta el a várost.

Ebben a pillanatban Wiley kilenc emelettel alattuk volt, az előcsarnokban. De egyelőre nem ment a liftekhez. Megállt középen, félig oldalra fordulva, és kinézett az utcára, a járdaszegély mellett parkoló kocsira. Értett a kocsikhoz. Egykor használt autókat árult. Mások ellopták, ő túladott rajtuk. Többnyire Mexikóban találtak gazdára. Néha a Karib-szigeteken. Jól meg tudta ítélni a kocsik értékét. Ez is ugyanolyan árérzékeny piac, mint a többi. Az utcán álló autó egy Mercedes volt, úgy három-négy éves lehetett. Jól karbantartott, és nagyon tiszta. De a fényezés alatt látszott, hogy itt-ott kissé megkopott és összekarcolódott. Sokat használhatták a városban. A csomagtartó tetején egy antenna meredezett, mint egy taxin. De nem rendes taxi vagy magántaxi volt. Se világító tábla, se taxióra. Ahhoz, hogy egy elegánsabb magántaxis cég autója legyen, túl régi volt. Ha használtan vette volna egy kisebb társaság, akkor tele lenne ragasztgatva matricákkal és telefonszámokkal.

És azért sem lehetett taxi, mert a sofőrülés egészen hátra volt tolva a hátsó ülésekhez. Ezt nem tolerálná egyetlen randizó pár sem.

Rendőrségi autó volt. Nem egy egyszerű mezei nyomozóé, inkább egy századosé. Vajon miért jöttek? Nem őmiatta, az egészen biztos. Ő láthatatlan. Erről meg volt győződve. Akkor vajon ki miatt? Majdnem kétszáz lakás van ebben a háztömbben. Az egyikben lakhat egy rosszfiú. Statisztikailag az új Németországban ez szinte biztos.

A táskájára mindenképp szüksége volt, és a térképet is el akarta hozni. Azt tervezte, bekeretezteti, és kiakasztja a kőből rakott kandalló fölé, a tágas nappaliban, amelynek olyan magas lesz a mennyezete, mint egy katedrálisé. A térképnek ott a helye. Nagy érzelmi értéke volt számára. Sok hosszú éjszakán átsegítette. Ez adott neki inspirációt. Nem hagyhatja itt csak úgy. A táskába pakolt holmikat könnyen pótolhatja. Mi sem egyszerűbb ennél. Bár akkor vissza kellene váltania némi pesót márkára, ami biztosan bosszantaná. De a térképet nem hagyhatja itt. Ha másért nem, azért, mert nyomra vezető jel is lehet a ceruzával berajzolt négyszög, amit később az ujjával ledörzsölt. Ennél kevesebbért ölte meg a prostit. Úgyhogy mindenképp meg kellett szereznie.

De inkább később – gondolta magában. Most nem, biztos, ami biztos. A zsaruk lehetnek az ő emeletén is. Egy a tizenöthöz az esélye. Nem akarta, hogy esetleg belebonyolódjon valamibe, és tanúként kikérdezzék. Mit mondhatna? Nem ismerte a szomszédait, amit furcsának találhatnak. Inkább visszafordult, kisétált az előcsarnokból, és a kis ösvényen a víz felé indult. Elhaladt a szomszédos ház mellett, és átvágott az utolsó két épület között, az egyik régi daru lábánál álló padhoz. Leült, aztán kicsit odébb csúszott, hogy jól rálásson az útra, amerről jött, úgy háromszáz méterre. A kocsi csak egy apró pont volt. Tehát onnan nézve ő is csak ennyinek látszik. Várt.

Dremmler a negyedik emeleti irodájából telefonált többeknek, akik ugyancsak telefonáltak másoknak; futótűzként terjedtek a hívások a társadalom bizonyos rétegében, ahol üzleteket kötnek, ahol mindenki ismer valakit, aki olcsóbban meg tud szerezni ezt-azt, ahol mindenki tudja, kinek van felívelőben a csillaga, és kié lehanyatlóban. Aztán jöttek a visszahívások, a távolból visszaverődő hanglokátorjelek, és kezdett kialakulni egyfajta egyetértés abban, hogy kit is keresnek valójában, aki sosem ismerte volna be a számára kudarcot jelentő dolgot. Az illető megvásárolt egy nagy területet a régi dokkoknál, St. Georgtól délre. Lakásépítés céljára akarta továbbadni. A városatyák azonban inkább a Sankt Pauli kerület fejlesztése mellett döntöttek. A férfinak ott maradt a nyakán egy rakás omladozó raktár, amiért prémiumárat fizetett. Ez több mint kínos.

Dremmler azonban vezető volt, és mint minden vezető, karizmatikus figuraként ő is tudott bánni az emberekkel. Felhívta az illetőt, és kifaggatta a történetről. Ki is szedett belőle mindent, miután a férfi öt percen át ködösített és mellébeszélt, mert készpénzes üzletről volt szó. Próbálta titkolni a dolgot, mert a hitelezői már zároltatták az összes bankszámláját, de kellett neki egy kis költőpénz. Úgyhogy nem kérdezett semmit a bérlőtől. Wiley hét hónappal ezelőtt bukkant fel, személyesen találkoztak. Piros baseballsapkát viselt, és folyton lehajtotta a fejét. Egy nagy köteg bankjegy volt nála. Türelmetlennek tűnt, mintha szorítaná az idő, és valami sürgető terve lenne. Jóval többet fizetett a piaci árnál. Nem is gondolkozott rajta.

A férfi elmondta Dremmlernek, hogy merre van a raktár. Dremmler ismerte a helyet. Ismerte a szögletes hidat. Komolyan azt hitted, hogy lakásokat építenek majd oda? – gondolta magában. – Nem csoda, hogy csődbe mentél.

– Nagyon köszönöm a segítséget – mondta. – Ha arra kerül a sor, nem fogunk elfeledkezni a szolgálatairól.

Reacherék megvitatták, hogy a lakásban várják-e meg Wiley hazatértét, de Sinclair azt mondta, hogy mivel Helmsworth vallomása óta ez már egy egészen más játszma, most a nagy méretű furgon megtalálása az első számú feladat. Nem Wiley személye az érdekes, ő innentől kezdve a második helyen szerepel a prioritási listán. Így hát Griezman telefonált Wiley telefonjáról, és a polgármesteri hivataltól elvezényelte az egyik megfigyelőegységet, mert már kezdett enyhülni a robbantás miatti pánik. Azt mondták, úgy öt perc múlva ott is tudnak lenni Wiley háza előtt. Igyekeztek mindent pontosan úgy hagyni a lakásban, ahogy találták, és lementek az utcára, ugyanúgy, ahogy jöttek, két lifttel, illetve a lépcsőn.

Kiléptek az épületből. Balra egy kis sétaút indult a víz felé. A távolban Reacher egy régi darut látott, fekete-arany színűre festették, és úgy hajolt meg, mint egy hosszú nyakú, ősi ragadozó. Egy pad állt a daru lábánál, és mintha valaki ült volna rajta. Túl messze volt, nem látta jól. Csak egy apró pontocska. A darun túl egy híd húzódott, a következő mólóhoz vezetett át, ahonnan két másik híd ágazott szét, mint egy fa ágai.

– Arrafelé mi van? – kérdezte

– Eleinte olyan, mint egy városi park – mondta Griezman. – Aztán távolabb már csak romos raktárak vannak.

Reacher körbenézett, és betájolta magát: észak, dél, kelet, nyugat. Egyenesen előrebámult, a darun túl, egy legyező alakú területet pásztázott végig a szemével. Eleinte egy parkosított részt, aztán lerobbant raktárakat és üres telkeket látott. Ugyanaz a terület lehet, amelyet előző este oldalról vett szemügyre, a szögletes fémhídon túl, ahonnan aztán visszafordult. Eszébe jutott, miként csillant meg a holdfény a fekete vízen.

Régi épületek és lepusztult raktárak.

Olyan helyek, ahol jól el lehet rejteni egy nagy méretű furgont.

– Oda kellene mennünk körülnézni – javasolta.

Egymás mellett vonultak négyen, Griezman tempójához igazodva, tehát elég lassan. Elhaladtak a szomszédos ház mellett, aztán továbbsétáltak. A távolban az apró pontocska a padon felállt, és elindult. Úgy látszik, véget ért a szünete, és elindult, hogy visszatérjen a munkához. Továbbhaladtak, az utolsó két lakóház között a régi daru irányába. Azon túl egy híd ívelt át a szomszédos mólóra, aztán választani lehetett két híd között, fél fordulat balra vagy jobbra, két másik mólóhoz – mindkettőt kissé másképpen újították fel. Még szobrok is álltak rajtuk. Mint egy múzeum két különböző terme. A mólókról ismét két-két híd vezetett tovább, akár a széttárt ujjak: két lehetőség balra, kettő jobbra. A mólók masszív gránitépítmények voltak, a kő feketére kopott és piszkos volt. A hidak viszont nagyon is újnak tűntek, és légiesen könnyednek. Az egyik híd két másikhoz vezetett, az a kettő további négyhez és így tovább. Szeszélyesen ágaztak szét, mint egy labirintus ágai. A város sok pénzt költhetett erre.

De nem eleget. Az utolsó szobrok után ki lehetett venni a távolabbi, gyomos telkeket. Mindenfelé törött téglák hevertek, és csoportokban düledező, régi épületek álltak. Arrafelé már régi kovácsoltvas hidak húzódtak. Nyomasztó látványt nyújtott a többhektárnyi lepukkant terület.

Ez elég sok átkutatni való hely.

De észszerűen itt kellett keresgélniük.

– Nyilván nem akar a város túlsó végén parkolni – jegyezte meg Reacher. – Valahol a közelben szeretné tudni a furgont. Ezek a kis hidak segítenek neki. Száz lerobbant raktár van bejárható közelségben. Talán ezer is. Fogadni mernék, hogy a felüknek tulajdonosa sincs. Akár rögtön el is foglalhat egyet. Kicseréli a zárat, és a hely már az övé is.

– Itt fogjuk megtalálni? – kérdezte Sinclair.

– Elég valószínűnek tűnik. Közel van. És ha eljön az ideje, nincs messze a kikötő sem.

Visszasétáltak a kocsihoz. A megfigyelőautó megérkezett. Remekül belesimult a környezetbe. Beszálltak a Mercedesbe, és elhajtottak a lakónegyedből, az új körforgalmon át vissza a kereszteződéshez, ahol a magas téglaépületek álltak. Itt jobbra fordultak, arra az útra, amelyet Reacher már ismert. Elhaladtak valami vízfelület mellett, amely egy mély vizű dokk lehetett, aztán ismét jobbra fordultak, a keskeny macskaköves utcába, amely a szögletes fémhídhoz vezetett, ahol Reacher a holdfényt látta megcsillanni a vízen.

A hídon túl mintha egy elveszett civilizáció romjai hevertek volna. A tizenkilencedik században itt rakodhatták ki-be a különféle árukat. A macskaköves utcák elég szélesek lehettek ahhoz, hogy a nagy lovas kocsik elférjenek. Sufnik és raktárak, mindenféle régies stílusban és mindenféle méretben, némelyik már össze is omlott, de akadt, amelyik csak félig rogyott össze. A faluk kifelé dőlt, az ereszcsatornákban kis fácskák nőttek. Mindenfelé mellékutcák ágaztak le. Város a városban. Jó sok átkutatni való hely.

– Megnézhetném a bérleti nyilvántartásokat, Kempner névre – ajánlkozott Griezman.

– Valószínűleg készpénzzel fizetett, és nem készült róla semmilyen feljegyzés – mondta Reacher. – Vagy csak úgy elfoglalt egy üres raktárat.

– Azért utánanézek. Lehet, hogy jelentettek valamiféle szokatlan tevékenységet. Nem állhatunk neki találomra átkutatni az egészet. Túl nagy.

Griezman megfordult egy egykori kötélverő és egy vitorlagyártó műhely között, és újból átgördült a fémhídon.

– Kellene egy megfigyelőautó a hídhoz – mondta Reacher. – Ez elég alapvető. Ez a híd az egyetlen ki- vagy bevezető út ezen a területen. Sehol másutt nem tud a kikötő felé elhajtani a furgonnal.

– A polgármesteri hivatal még nem engedte el az embereimet – mondta Griezman.

– Egy kocsit igen.

– De nem tudok még egyet szerezni.

Reacher nem felelt semmit.

– De gondolom, megkérhetném a közlekedésieket – mondta Griezman. – Ők nem vesznek részt a garázsban történt robbantás miatti nyomozásban. Biztos vagyok benne, hogy Müller hajlandó lenne egy kis szívességet tenni.

– Németül mondja el neki, mit kell csinálni – javasolta Reacher. – Az angoltudása pocsék.

Wiley akkor már három kilométerrel messzebb járt. Gyors léptekkel gyalogolt az ellenkező irányba, aztán busszal utazott egy keveset. Nagyon furcsa érzés fogta el. Nem igazán félelem, de egy erőteljes, rossz előérzet kerítette hatalmába. Azt látta, hogy négy apró pont jön ki a házból, és megállnak a kocsijuk mellett. Aztán elkezdtek éppen feléje gyalogolni. Lassan és baljósan közeledtek. Elhaladtak a szomszédos ház mellett, aztán továbbmentek. Kezdtek kirajzolódni a részletek is: két férfi, két nő. Mintha őt bámulták volna. Mintha tudnának róla. Vagy a nők voltak apró termetűek, vagy a két férfi feltűnően nagydarab. Az egyik szürkében volt, a másik keki színű öltözetben. Nagyon messze voltak, nem nagyobbak egy körömhegynyi színfoltnál, az alakjuk szögletes. Az egyik mintha Levi’s farmerdzsekit viselt volna, pontosan olyat, mint amilyen neki is volt. Amilyet nemrégiben a buszról is látott a parkban az egyik férfin, aki a kocsmából ismert tökfejekkel üldögélt a padon.

Lehetetlen, hogy rátaláltak volna. Ő láthatatlan.

Vagy mégsem...?

Felállt, és lassan elballagott, mint akinek semmi gondja a világon, aztán eltűnt a szemük elől. Megszaporázta a lépteit.

Átment a túloldalra, egy kis török kávézóba, és a falra szerelt telefonkészülékhez lépett. Sok érme volt nála. Szinte biztosra vette, hogy feleslegesen telefonál, mert még túl korán van, de hirtelen ideges lett. A farmerdzsekis férfi nyugtalanította. Úgy bámult felé, mintha tudná, ki ő.

Felhívta Zürichet, és megadta a számkódos jelszavát. Aztán megkérdezte:

– Érkezett ma átutalás a számlámra?

Hallatszott, hogy valaki gépel valamit a billentyűzeten.

Kis szünet után jött a válasz:

– Még nem, uram.

38. fejezet

Müller felhívta Dremmlert az irodájából.

– Griezman csoportjától kértek tőlem egy szívességet. Minden emberüket lekötik a hotelnél történtek. Azt akarják, hogy a csapatomból valaki figyeljen egy hidat, épp ott, ahol a raktár van. Már tudnak róla.

– Nem tudnak – mondta Dremmler. – Csak azt, hogy a furgon valahol ott van. Ha pontosan tudnák, hogy hol, akkor már megszerezték volna. Csak annyit tehetnek, hogy szemmel tartják az egyetlen odavezető bejáratot.

– Mennyi idő kell még, hogy készen álljanak?

– Nem tudom. Gondolom, fél óra jó lenne.

– Lehetetlenség ezt fél óráig halogatni. Az egy örökkévalóság. Griezman utánanézhet. Azt a megfigyelést sem intézem el, amit Hannovertől délre kértek.

– Mennyi időt tud adni nekem?

– Semennyit – felelte Müller. – Azonnal intézkednem kell.

– Akkor van egy megbízható rendőre? – kérdezte Dremmler.

– Milyen értelemben megbízható?

– Úgy értem, aki közénk tartozik. Valaki, akit meg lehet győzni, hogy válogassa meg, miről tesz jelentést, és miről nem. Az ügy érdekében.

– Ez megoldható, azt hiszem – mondta Müller.

– Mondja meg neki, hogy ki fogom nevezni főfelügyelő-helyettessé.

Reacher az iroda előtt találkozott Griezman titkárnőjével. Valóban kedves nő volt. Griezman géppuskaropogás-szerű gyorsasággal elhadart neki valamit németül, a nő pedig elsietett. Aztán többször is visszajött, öltönyös férfiakat kísért, akik a várostervezési osztályról jöttek, mindegyik egy csomó térképpel, tervekkel és történelmi építészeti felmérésekkel. Griezman kiterítette a legjobb és leghasználhatóbb térképeket a tárgyalóasztalra. Az egyik az új gyalogoshidakat ábrázolta. Egy másik – törékeny, megsárgult, régi térkép az irattárból – jó néhány évtizeddel korábban készülhetett a környékről. Egy harmadik térkép azt mutatta, hogyan terveznek haladni a felújítással egy pizzaszelet alakú területen. Egy nap nyilván végeznek is vele, de az nem mostanában lesz. A szelet hegyes vége és még pár centi nagyjából kész volt, de a terület nagy részéhez ötven éve nem nyúltak, amikor még kiéhezett, rongyos ruhájú nők cipelték ide a téglákat az újjáépítéshez a háború után.

Nyolc új gyalogoshíd volt a park külső szélénél, amiket nyilvánvalóan csak arra szántak, hogy az ember sétáljon rajtuk egyet, szippantson egy kis friss levegőt, aztán visszaforduljon. De akadtak kacskaringós, ide-oda kanyargó külső útvonalak is, amelyek régi vashidakon és átjárókon keresztül vezettek. Ezek nem az új parkhoz tartoztak ugyan, de el lehetett jutni rajtuk a kísértetvárosba.

Nyolc híd. Nyolc kiindulási pont, nyolc jobbra vagy balra fordulási lehetőség, aztán még néhány. A lehetőségek összeadódtak, így végül a húsz lehetséges útvonal majdnem húsz lehetséges célponthoz vezetett. Mindegyik ötpercnyi sétára, egyik tömb a másik után, rengeteg sufni, garázs és raktár. A teljes terület pedig akkora, mint egy város.

Wiley felszállt ugyanarra a buszra, mint korábban, csak most az ellenkező irányba, és leszállt ott, ahol előzőleg felszállt. Átsétált a gyaloghídon, de most egy másik úton ment tovább, amely a szomszédos ház sarkához vezetett, ahonnan fedezékből ki tudott lesni a saját háza előtti járdaszakaszra.

A gyanús Mercedes már nem állt ott.

Kicsivel közelebb hozzá azonban ott parkolt egy másik Mercedes. Vadonatúj, csúcsmodell. Egy limuzin. Éjfekete, csillogó-villogó. Egy kesztyűt és sildes sapkát viselő sofőr ült a volánnál. Nyilván egy elit cég alkalmazottja lehet. Wiley értett a kocsikhoz. Talán egy bank autója lesz. Az egyik fiatal igazgatójuknak kóstolót kínálnak a jó életből, hogy minél mohóbb legyen, és minél jobban tegye a dolgát. Vagy egy, az évfordulójukat ünneplő pár kérte a kocsit. Talán Párizsba mennek, és itt is, ott is limuzin várja őket. Lehet, hogy a fickó elkövetett valamit, amit jóvá akar tenni.

Wiley előbújt a sarok mögül, és besétált a saját háza előcsarnokába. Mindkét lift a földszinten várakozott. Délre járhatott az idő, teljes nyugalom mindenütt. Felment a kilencedikre, és elővette a lakáskulcsát.

A limuzin sofőrje a szája elé emelte a rádió adó-vevőt, és beleszólt:

– Wiley hazajött. Ismétlem, Wiley hazajött.

A diszpécser azt felelte:

– Maradj adásban. Fel kell hívnom Griezmant.

Süket csend következett, majd ismét megszólalt a diszpécser:

– Griezman azt mondja, maradj ott, és ahogy tud, odamegy. Az amerikaiakkal, összesen négyen, Griezman kocsijában.

– Értettem – mondta a limuzin sofőrje. Letette a mikrofont, és újra felvette az előző pózt, a sapkáját a homlokára húzta, az orrát a magasba emelte. Noha a motor nem járt, és a kocsi egy helyben állt, a kezét a kormányon tartotta tíz, illetve két óránál.

Wiley kinyitotta a sárga ajtót, és belépett. Egyenesen a hálószobába sietett, és fogta a táskáját. Aztán kiment a konyhába. Összehajtogatta a térképet az eredeti hajtások mentén, szépen elsimítgatta, majd berakta a táska cipzáros oldalzsebébe, ahol az utazási irodában kapott kis mappát is tartotta a repülőjeggyel. Felemelte a telefont, és hívta Zürichet. Megadta a kódját.

– Érkezett ma átutalás a számlámra?

Ismét hallotta, hogy valaki gépel a billentyűzeten.

– Még nem, uram – jött a válasz.

Wiley letette a telefont.

Egy pillanatig csak állt. Körülnézett. Furcsa érzés fogta el. A levegő mintha felkavarodott volna, amíg távol volt. Valami történt.

De mi?

Kit érdekel? – gondolta magában. Soha nem tér vissza ide. Becsukta maga után az ajtót, és a lifthez sétált. Az ajtaja azonnal kinyílt. Ott várakozott a fülke. Energiatakarékosság – gondolta. A németek erre nagyon ügyelnek.

Megnyomta a gombot, és az ajtó összecsukódott. Kilépett az előcsarnokba, majd kisétált a kis sétányra, és a víz felé fordult, a régi daru meg az azon túl ívelő kis hidak irányába. A limuzin sofőrje beleszólt a rádió mikrofonjába:

– Wiley kijött, ismétlem, Wiley kijött a házból. Alig öt percig volt odafent. Most távolodik tőlem, egy táska van nála.

– Griezman és az amerikaiak már úton vannak – mondta a diszpécser. – Tudod követni?

– Nem. Egy gyalogosúton sétál, én meg egy két méter széles autóban ülök.

– Gyalog nem tudnád követni?

– Csak autós megfigyelésre rendeltek ide. Egy sérülés miatt kaptam ezt a feladatot. Fáj a hátam.

– Legalább azt meg tudod nézni, hogy merre megy?

– Egy régi daru felé.

– Most milyen messze van?

– Úgy kétszáz méterre.

– Griezmannak még semmi nyoma?

– Még semmi.

Griezman elakadt egy dugóban. Volt egy kis koccanásos baleset az egyik nagy kereszteződésnél, ahol a magas téglaépületek álltak. Felhajtott a járdára, és próbált átfurakodni az üres helyeken. Sinclair mellette ült, elöl, Reacher és Neagley hátul. Most már inkább türelmetlenek voltak, nem annyira idegesek. Végül sikerült bekanyarodniuk. Megkerülték az új körforgalmat, aztán megálltak a Mercedes mögött, és meghallgatták a sofőr jelentését.

– Mennyi ideje ment el? – kérdezte Griezman.

– Tíz perce.

– Akkor bottal üthetjük a nyomát.

– A táskája is nála volt – mondta Sinclair. – Ezek szerint nem áll szándékában ide visszajönni.

Reacher előrebámult, a régi darura és az azon túl elterülő területre. Húsz lehetséges útvonal. Húsz végcél. Több háztömbnyi sufni, garázs és raktár. Összességében akkora, mint egy város.

– Senki sem tehet róla – mondta. – Gondolom, mind azt hittük, hogy ebédelni jön haza, és legalább félórát itt lesz.

– Nagyon vidámnak tűnsz – jegyezte meg Sinclair.

– Egy mesterséges szigeten tartózkodik, ahonnan egyetlen kijárat van. Kézben tartható a helyzet. Már nincs más dolgunk, mint hogy levadásszuk. Az a legvalószínűbb, hogy a furgonban fogjuk megtalálni. Két legyet üthetünk egy csapásra. Folytatódhat a nyerő szériánk.

– Szerinted nyerésre állunk?

– Az attól függ, mi lesz ezután.

– Ez egy óriási terület. Húsz lehetséges út is vezet befelé.

– Kifelé húsz – mondta Reacher. – Befelé csak egy. Ez egy nagyon nagy terület, nyilván kocsival derítette fel. Biztos vagyok benne, hogy minden önkéntes raktári munka után kapott négy nap kimenőt, és így bőven volt ideje a felderítésre, de mivel Frankfurt környékéről jött, kocsi kellett hozzá. Nyilván bérelt egyet, vagy kölcsönkért. Netán lopott egyet. Gondolkozzunk az ő fejével! Tudja, hogy egy nap el kell majd rejtenie egy furgont. Áthajt a fémhídon. Milyen helyet fog keresni?

– Fogalmam sincs.

– Nem a legelsőt választja, amit meglát. Ez egy óriási üzlet. Meg kell erőltetnie az agyát, hogy jól döntsön, de a tudatalattijára is hallgat. Egy titkos és elszigetelt helyet keres. Egy eldugott, sötét sarkot. Semmiképp sem akar feltűnést kelteni. Nem akarja a legközelebbi vagy a legtávolabbi, sem a legkisebb vagy a legnagyobb helyet.

– Középtájt keresgél.

– Így már nem is akkora területről beszélünk. Máris leszűkítettük.

Neagley közbeszólt:

– Szilárd épületet akar, ahol ki van téve a tulajdonos telefonszáma. Nem foglalná el csak úgy, illegálisan. Egy ilyen nagy üzlethez az nem lenne elég biztonságos. Bármi megtörténhet. Személyesen akar beszélni a bérbeadóval, és egy nagy bankjegyköteggel fizet. Hagyja, hogy egy kicsit meg is vágják. Akkor ő lesz az aranytojást tojó tyúk. Békén hagyják, abban a reményben, hogy a lejárat után meghosszabbítja a bérletet. Tehát egy jó erős ajtót keresünk, ahol ki van téve a tulajdonos telefonszáma.

– Még egy kicsit leszűkítettük a kört – bólintott Reacher.

– A Fehér Házban még mindig nem hozták meg a döntést – mondta Sinclair.

– Miért nem?

– Talán olyan bonyolult a helyzet, hogy emberi ésszel fel sem fogható. Vagy talán még nem merték beismerni a világnak, hogy mi történt. Túl kínos. Azt remélik, hogy nekünk köszönhetően valahogy megoldhatják a problémát.

– Melyik a kettő közül?

– Azt hiszem, illene tudnom, de halványlila gőzöm sincs.

– Szerintem az utóbbi. Azt akarják, hogy folytassuk.

– Azonnali cselekvést javasolsz?

– Menjünk, parkoljunk le a hídnál – mondta Reacher. – Legalább ennyit tegyünk meg. Aztán majd meglátjuk, mi történik.

39. fejezet

A régi dokknegyedben még megvoltak a telefonfülkék, és Németországról lévén szó, még működtek is. Wiley felhívta Zürichet, bedobott egy csomó érmét, aztán megadta a kódját, és megkérdezte, érkezett-e aznap átutalás a számlájára.

Megint csak gépelt a diszpécser.

Kis szünet következett.

– Igen, uram – jött a válasz. – Érkezett egy átutalás.

Wiley nem mondott semmit.

– Szeretné tudni az összeget?

Wiley igennel felelt.

– Százmillió amerikai dollár, kereken.

– Tervbe van véve egy tranzakció – mondta Wiley.

– Igen, látom, uram. Az argentínai projekt. Azonnal kezdjünk hozzá a végrehajtásához?

– Igen – felelte Wiley.

Lehunyta a szemét.

A birtoka.

Az űrből is látható.

A kis Horace Wiley.

Kinyitotta a szemét, letette a telefonkagylót, aztán visszasétált arra, amerről jött.

Zürichben a futár kijött a bankból egy minden felirattól mentes, elegáns üvegajtón, kilépett az utcára, ahol elsétált a sarokig, és leintett egy taxit. Beült a hátsó ülésre, és gondosan begyakorolt németséggel azt mondta:

– A repülőtérre, legyen szíves, egyes terminál. A Lufthansával repülök Hamburgba.

A sofőr elindította a taxiórát, és besorolt a forgalomba.

Dremmler megkapta Müllertől a bérelt furgon rendszámát, aminek a segítségével az egyik, a Mercedes-Benz márkakereskedésben dolgozó barátja az alvázszám alapján le tudta nyomozni az indításhoz szükséges biztonsági kódot. Aztán egy másik barátja egy autóalkatrész-boltban készített egy másolatot a slusszkulcsról. Ezt Dremmler odaadta egy harmadik barátjának, egy erre az alkalomra összeállt, kétfős csapat egyik tagjának. Mindkettő nagydarab férfi volt, és értette a dolgát. Egykor a hadseregben szolgáltak. Az egyik most motorkerékpár-szerelőként, a másik az idelátogató oroszoknak dolgozott testőrként.

– A hídnál őrködő közlekedési rendőr az én emberem – mondta Dremmler. – Ő nem fog észrevenni benneteket. Úgy tesz, mintha vak lenne. De akkor se feszítsétek túl a húrt. A lehető leggyorsabban menjetek oda, és gyertek ki. Tudjátok, hol találjátok a furgont, és tudjátok, hová kell vinni. Van kérdés?

Az, akinél a kulcs volt, megkérdezte:

– Mi van benne?

– Olyasvalami, ami nagy hatalmat ad majd a kezünkbe – felelte Dremmler. Úgy vélte, ez elég homályos válasz, de nem állított vele semmi valótlant.

Megtalálták a közlekedésiek fekete-fehér autóját, a szögletes fémhíd előtt állt. A benne ülő rendőr leengedte az ablakot, és azt mondta, nem haladt el arra semmilyen jármű, se befelé, se kifelé. Se teherautók, furgonok, személyautók, motorkerékpárok, se gyalogosok. Az égvilágon semmi forgalom. Reacher megkérte Griezmant, hogy mondja meg a rendőrnek, hogy ha meglátna egy furgont kifelé jönni, állja el az útját. Valószínűleg fehér lesz, és minden bizonnyal az eredeti rendszámtábla is rajta lesz, de erre azért mérget nem lehetett venni. Az is lehet, hogy átfestették, vagy másképp álcázták. Jobb biztosra menni. Bármilyen furgont lát, állja el az útját, és csak utána kérdezősködjön.

Griezman megkérdezte, miért szükséges ez.

Reacher azt mondta, jobb lenne végezni az egésszel, mielőtt a NATO is beleüti az orrát. Arra gondolt, a főfelügyelő ezt majd úgy értelmezi, hogy itt neki is lehetősége nyílik személyes babérokat learatni, és némi elismerést szerezni. Ki tudja, lehet, hogy egy nap jelöltetni akarja majd magát polgármesternek.

Griezman elmondta a rendőrnek, mi a teendő.

– Akkor menjünk, nézzünk körül – javasolta Reacher.

A főfelügyelő végighajtott az utcán, elzötyögtek a macskaköveken, aztán átgördültek a fémhídon, majd ismét macskakövek következtek. Ezután két út közül lehetett választani, ha át akarták kutatni az egész helyet. Az egyik a rakparton vezetett végig, a másik a víztől kissé távolabb húzódó, központi főút volt.

– Merre? – kérdezte Griezman.

– A hátsó úton – mondta Reacher.

Itt-ott volt némi jele az életnek. Egy férfi egy sportkocsit hegesztett a kitámasztott ajtajú garázsban. Egy másiknak kis elektronikai boltja volt. De alapjában véve kihaltnak látszott az egész környék. Ez egyértelműnek tűnt. Az egyik végétől a másikig három kilométer hosszú volt a raktárnegyed, de az ember a két kezén megszámolhatta, hány működő vállalkozásra bukkanhattak itt.

Griezman megszólalt:

– Menjünk vissza, és nézzük át a terület középső harmadát?

Reacher bólintott.

– Igen, azt hiszem, Wiley is ezt tette.

Griezman visszakanyarodott a rakpartra. Technikailag a középső harmad több mint egy kilométer hosszú volt, és nagyjából ugyanilyen széles. Mint egy közepes méretű város üzleti negyede.

Wiley valahol itt rejtőzik.

– Hol akarja kezdeni? – kérdezte Reachertől Griezman.

– Képzeljük magunkat az ő helyébe. El kell rejtenie egy furgont. Mit lát? Merre indul?

Griezman lelassított, aztán bekanyarodott két raktárépület között egy keskeny utcába, amely tágas udvarrá szélesedett. Jobb- és baloldalt is keskeny faajtós raktárak sorakoztak.

– Itt nem jó – mondta Reacher. – Valamiért egy másik furgont is bérelt, azt is tárolnia kell valahol. Tehát olyan raktár kell, ahol kettő is elfér. Nem csupán egy olyan ajtót keresünk, amire ki van írva a tulajdonos telefonszáma, hanem egy kétszárnyú, erős ajtót, amire ki van írva a tulajdonos telefonszáma.

Ilyenből azonban túlságosan is sok akadt. Itt-ott régi, kifakult cédulák voltak kiszögezve. Nem tűntek túl bizalomgerjesztőnek. Mások frissek voltak, ropogósak. Persze csak úgy deríthették volna ki, melyik él még a telefonszámok közül, ha visszamennek az irodába, és sorra mindet felhívogatják. Reacher a kocsiban ülve nézelődött, és maga elé képzelte a törékeny, megsárgult, részletes térképet, amelyet Griezman íróasztalán látott.

– Wiley Texasban nőtt fel – szólalt meg. – Vajon milyen érzés neki Európában vezetni?

– Nem túl kellemes – felelte Sinclair. – Keskenyek az utak, nehéz manőverezni, a kanyarok túl élesek.

– Ezt az érzést is hozzá kell adnunk a kritériumok listájához. Egy furgonnal kell manővereznie. Nem akar sehol elakadni vagy beragadni. Szerintem valamelyik szélesebb utcában választott magának raktárat.

Ilyenből számos akadt. Egymás után sorakoztak az egyforma utcák, mint egy építészeti terven. Egyes mellékutcák is elég szélesek voltak, a nagyobb kocsik és súlyosabb rakományok számára. Griezman megállt az egyik ilyen utcában.

– Ez így egy örökkévalóságig fog tartani – jegyezte meg.

– Ráérünk – felelte Reacher. – Amíg a közlekedési rendőr el nem alszik.

– Nem fog.

– Hozzáadhatunk a kritériumok listájához még egy utolsó tételt. Szerintem lecserélte a zárat, vagy felszerelt még egy újat. Ez nagyon nagy üzlet, óvatosnak kell lennie.

Griezman ismét lassan elindult, miközben mind a négyen nyújtogatták a nyakukat, és erős, kétszárnyú ajtókat kerestek, rajtuk a kiszögezett telefonszámmal és az új zárral, egy olyan utcában, ahol bőven volt hely a manőverezéshez.

A futár ismét a hamburgi reptéren állt az útlevélvizsgálatra várók sorában. Ugyanaz a négy fülke működött, mint a legutóbb, kettő az európai uniós állampolgárok számára, kettő a többieknek. Ugyanazt a pakisztáni útlevelet használta. Ez alkalommal fekete ruha volt rajta, a haját kibontva viselte. Látta a tükörképét az üvegben. Azt mondták, ne aggódjon, ha ugyanahhoz a vámtiszthez kerül, úgyse fog emlékezni rá. Milliónyi arcot lát nap mint nap.

Előbbre lépett a sorban. Már csak egy ember állt előtte.

Reacher az egyik sarkon meglátott egy telefonfülkét a kocsi hátsó üléséről.

– Telefonálnom kell – szólalt meg.

Griezman megállt, Reacher pedig kiszállt. A konzulátust hívta. Vanderbilt vette fel. Reacher megkérdezte, hogy Orozco odaért-e már. Vanderbilt azt felelte, igen, és átadta neki a kagylót. – Készenlétben állok, főnök – mondta Orozco.

– Most kellene megcsinálni. Itt elbarikádoztuk az utat. Akárhogy is, az üzlet nem fog megtörténni. Előbb vagy utóbb rá fognak jönni.

– Megtaláltátok már a fickót?

– Közel járunk hozzá.

– Eddig elég jól megy. Mintha repülnél.

– Naná! – vágta rá Reacher.

Letette a telefont, és megállt a csendben. A háta mögül hallotta a Mercedes üresben járó motorjának duruzsolását meg a város másfél kilométerről ideszűrődő, halk moraját. Valahol a folyón egy hajókürt harsant. Kicsit közelebb egy kompresszor zúgott. Talán festéket visznek fel valamire. Időnként motorzajok hallatszottak közepes távolságból, mintha ide-oda szállítanának valamit.

Nem volt teljesen halott a környék.

Wiley valahol itt lapul.

Reacher visszament a kocsihoz, és azt mondta:

– Neagley őrmesterrel innen gyalog megyünk tovább.

A futár a poggyászszállító szalagtól a váróba sétált. Kikerülgette az egymást ölelgető és léggömböket szorongató embereket, majd kilépett az utcára. Pontosabban egy olyan részre, amely egy kicsivel az indulási szint alatt volt. Azt mondták neki, a két keresett ember ott fog állni a fedett rész bal oldali végében, a kis, háromkerekű poggyászkulik tárolója közelében.

Ahogy közelebb ért, rögtön meg is látta őket. Pontosan úgy festettek, ahogy leírták őket. Alacsony férfiak, vékonyak, izmosak, szakállasak, sötét hajúak és sötét bőrűek. Kigombolt overallt viseltek, alatta trikót, a nyakukba lógatva fülvédő, a könyökükön könyökvédő, a térdükön térdvédő, a karjukon gumival odaerősített igazolvány. Repülőtéri igazolványok. Egy csomagszállító cég alkalmazottai voltak, amely köztudottan jó kapcsolatokat ápolt több közel-keleti légitársasággal. A futár odalépett hozzájuk.

– A Mercedes-Benz egy vevő lányáról kapta a nevét.

A bal oldali férfi megszólalt:

– Egy nőt küldtek?

– Ez nagyon komoly üzlet. Mi lehetne ennél jobb álca?

– Tudja, hogy mit csinál?

– Maguk tudják?

– Ezt magának kell elmondania nekünk.

– Akkor jobb lesz, ha megbíznak bennem. Taxival megyünk a régi dokkokhoz. Egy férfi át fog ott adni egy nagy méretű furgont. Azt visszahozzák ide a reptérre, és átrakodják a tartalmát a gépre. Megértették?

A két férfi bólintott. Nagyjából erre számítottak. Csomagrakodók voltak, olyan igazolvánnyal, amellyel átjuthattak a reptér bármelyik kapuján. Ezért választották ki őket erre a feladatra. Nem azt várták, hogy egy kórházba kell menniük, hogy agyműtétet hajtsanak végre.

Reacher és Neagley az utca két oldalán haladtak, és minden sarkon belestek a mellékutcákba. Afféle lassított felvétel módjára próbálták rekonstruálni, mit láthatott Wiley a kocsijából; minden sarkon meg-megálltak, érzésre igyekeztek kiválasztani, merre menjenek tovább, jobbra, balra vagy egyenesen, hogy merre tűnik biztonságosabbnak, titkosabbnak és eldugottabbnak.

Addigra már a középső harmad szívében jártak. Egy szerencsés véletlennek köszönhetően a legjobbnak tűnő helyeknél mindenhol ugyanazt a telefonszámot függesztették ki. Új, laminált tábla. Elég friss lehet. Wiley-nak bizonyára tetszett. Bizalomgerjesztőnek tűnt. Egy kisebb ingatlancég lehet. Megbízható, profi. És csak egy bérlő lenne a sok közül. Nem tűnne fel senkinek.

– Ugyanezt a telefonszámot láttam vagy harminc háztömbben – jegyezte meg Neagley. – Ez a fickó jó nagy területet vehetett meg.

– Talán lakásokat akar építeni.

Továbbmentek, minden saroknál megálltak, megérzés alapján próbálták kiválasztani, merre tovább: jobbra, balra vagy egyenesen. Reacher megtorpant az egyik sarkon. Balra nézett. Meglátott egy kétszárnyú ajtót. Erős volt, sötétzöld. Kopottas, de nem korhadt. Rajta a telefonszám. A bal oldali ajtószárny úgy harminc centire nyitva állt. Nyitott lakatok lógtak alul-felül, középen hevederzár húzódott. A jobb oldali ajtószárny teljesen kitárva. Egy kis raktár. Odabent a kinti verőfényhez képest sötét volt.

Reacher közelebb sétált.

Valami zaj hallatszott odabentről. Kapkodó zihálás, gurgulázás, bugyborékolás, ami kis nyögésben végződött. Mint amikor valaki a törött bordái miatt alig tud lélegezni, és vér tolul a torkába. Reacher elővette a zsebéből a Coltot. Kibiztosította. A ravaszra tette az ujját. A falhoz simult, és megpróbált belesni a sarokvas melletti kis résen. Csak nagy sötétséget látott.

A hátával a bal oldali ajtószárnyhoz simulva közelebb osont. Neagley egy méterrel odébb várakozott. Ha Reacher megmozdul, ő a helyére surran.

Reacher hallgatta a lélegzést.

Zihálás, gurgulázás, kis nyögés.

Odább lépett az ajtótól, és belesett a szélénél.

Meglátta a raktár belsejét, ahol két autó fért el. Az egyik fele foglalt volt, a másik fele üres. A foglalt részen egy régi furgon állt, poros, leeresztett gumikkal. A Möbel szót festették az oldalára, ami németül bútort jelent. A hátsó tolóajtó felhúzva. Egy üres faláda állt benne. Talán három és fél méterszer két méteres lehetett, régi darab, amit olyan keményre és bronzszínűre edzett az idő, mintha fémből lenne.

Az üres részen egy férfi feküdt a földön, alatta vértócsa folyt szét.

Szőke haj, egyenes homlok, kiálló járomcsont, mélyen ülő szempár.

Horace Wiley volt az.

40. fejezet

Wiley pengevékony orra betört, és abból, ahogy az egyik karját fogta, Reacher úgy látta, hogy az is eltörhetett. A másik kezét a hasára szorította. Élénkvörös vér folyt ki lüktetve az ujjai között. Üresen elbámult a távolba, tágra nyílt szemében ott ült a tragédia. Annyi döbbenet és nyomorúság, amennyit Reacher még sosem látott. Mélységes csalódottság, fájdalom és hitetlenkedés, hogy a világ milyen képtelen módon bánhat el egy emberrel.

Reacher közelebb lépett.

– Mi történt? – kérdezte.

Wiley zihált, és vér bugyborékolt a torkában. Halkan, akadozva szólalt meg:

– Ellopták a furgonomat. Megkéseltek. Eltörték a karomat.

– Ki tette?

– Németek.

– Hogy történt?

– Én itt vártam. Jött két pasas. Megszúrtak, és ellopták a furgonomat.

– Mire várt?

– A furgonért jöttek volna. Egy üzlet miatt.

– Mikor?

– Hé, ember, orvosra van szükségem! Meg fogok halni.

– Az már biztos – felelte Reacher. – A hazaárulásért halálbüntetés jár.

– Nagyon fáj.

– Az jó – bólintott Reacher.

Aztán meghallotta, hogy egy autó közeledik. Kinézett a nyitott ajtón. Griezman és Sinclair ért oda a Mercedesszel.

Sinclair letérdelt a földre Wiley mellé, kérdezgette, hallgatta a válaszait, orvost ígért, ha hajlandó együttműködni, és máris sikerült szóra bírnia. Neagley a bútorszállító furgonban lévő üres ládát vizsgálgatta. Elkapta Reacher tekintetét, és a titkos dosszié helyére mutatott. Vékony furnérlemez, kis, félhold alakú bevágással, ahová az ember becsúsztathatja az ujját. Amit az inas készíthetett valamikor, tizenegy alkalommal a tizenegy ládához. Aztán Reacher visszament a fémhídhoz Griezmannal, hogy megkérdezzék a közlekedési rendőrtől, látott-e valamit. Feltehetően egy furgont kellett volna észlelnie. De nem így volt. A rendőr megesküdött, hogy semmi sem ment arra, se furgon, se személyautó, se emberek – senki.

Reacher és Griezman visszahajtottak a raktárhoz. Amikor kiszálltak a kocsiból, nem hallottak semmit. Sinclair és Neagley némán, mozdulatlanul ácsorogtak a félhomályba burkolózó raktárban. A földön elterülő vértócsa nagyobb lett, de már nem terjedt tovább.

Wiley elvérzett.

Halott volt.

– Senki sem hajtott át a hídon – mondta Griezman,

Senki sem felelt semmit.

Aztán Reacher egy újabb autó hangjára figyelt fel. Egy taxi érkezett, három utassal. Egy nő lehajtott fejjel épp pénzt vett elő a táskájából, és kifizette a taxist. Két férfi szállt ki a kocsiból, alacsonyak, vékonyak, sötét hajúak, szakállasak, munkásoverallt és védőfelszerelést viseltek. Körülnéztek, és meglátták Reachert. Egyenesen a szemébe meredtek, aztán üdvözlésképp óvatosan odabólintottak. Mintha számítottak volna rá, hogy ott lesz. Reacher úgy gondolta, így is volt. Nyilván annyit tudtak, hogy egy férfi átad majd nekik egy furgont. Azért jöttek, hogy elvigyék. Az üzlet részeként.

Reacher a zsebében lapuló pisztolyra tette a kezét, és kilépett a napfényre. A nő épp visszadugta a pénztárcáját a táskájába. A taxi elhajtott. A nő felnézett, meglátta Reachert, és egy pillanatig zavarodottnak tűnt. Nem rá számított. A nő a húszas évei elején járt, koromfekete haja és olajbarna bőre volt. Nagyon csinos teremtésnek tűnt. Török vagy akár olasz is lehetett.

A futár.

A két férfi türelmesen ácsorgott, sztoikusan és nyugodtan, mint a rutinfeladatra váró melósok. Reptéri rakodók lehetnek, gondolta Reacher. Eszébe jutott, hogy mondta is Sinclairnek, hogy Wiley azért választotta Hamburgot, mert kikötőváros. Az egyik legnagyobb Európában. A világ kapuja. Talán egykor az is volt. De közben megváltozott a terv. Most már valószínűleg fel akarnak majd hajtani a furgonnal egy teherszállító gép gyomrába. Talán Ádenbe repülnek vele, egy egészen másfajta kikötőbe, Jemen partjainál. Ahol mondjuk tíz teherhajó várakozik, hogy befejezzék a szállítást, többhetes tengeri úttal számolva. Egyenesen New Yorkba, Washingtonba, Londonba, Los Angelesbe vagy San Franciscóba. A világ minden nagyvárosának van nem túl távol egy kikötője. Eszébe jutott, amikor Neagley azt mondta, hogy a halálos robbanás másfél kilométeres, a tűzgolyó pedig két kilométeres körzetben pusztít. És mindez tízszer. Tízmillió halott, és teljes összeomlás. A következő száz évet a sötét középkorban tölthetjük.

– Helló! – szólalt meg a futár.

Nem török volt, és nem olasz. Valószínűleg pastu, az északnyugati határvidékről. Ősi törzs, amelynek gyökerei az idők kezdetéig nyúlnak vissza. A kötelességtudó térképrajzolók vonalakat húztak, és az India, Pakisztán vagy Afganisztán feliratokat vésték a térképre, a pastuk pedig udvariasan mosolyogtak, és élték tovább örökkévaló életüket.

– Maga kicsoda? – kérdezte a futár.

Reacher a félig nyitott ajtó felé biccentett, és azt mondta:

– Mr. Wiley odabent van.

A két férfi hátramaradt, és megvárták, hogy a nő induljon előre. Reacher figyelte az arcukat. Látta, hogy kezd nekik derengeni, mi a helyzet. Az üres raktár. Egy halott a földön. Száradó vértócsa. Három alak ácsorog a szélén, akikről fogalmuk sincs, hogy kicsodák.

Valami nem stimmelt.

Reacher előhúzta a pisztolyát.

A két férfi meg a nő megfordult, és ránézett.

– Le vannak tartóztatva – szólalt meg Reacher.

A férfiak másképp reagáltak, mint a nő. A két férfi szemében látta az ősi, reménytelen belenyugvást. Vendégmunkások egy idegen országban. Nincs semmiféle státuszuk vagy hatalmuk, se jogaik, nem számíthatnak semmire. A társadalmi ranglétra legalján állnak, sokszor nem is veszik őket emberszámba.

Nem volt mit veszíteniük.

A zsebükbe nyúltak. A gyűrött anyag ráncai közé túrtak, hogy előhúzzanak valamit. Reacher angolul és németül is rájuk ordított, hogy „nem!”, de nem hagyták abba. Furcsa, lefűrészelt csövű kispisztoly volt náluk. Halványszürke acél, világos fenyőfa markolat, a csöve talán háromcentis lehetett, szinte csak egy csonk. Reacher arra gondolt, hogy Washington, New York és London biztosan a lista élén áll. Aztán Los Angeles meg San Francisco. Talán a Golden Gate hidat akarták megsemmisíteni. Ahogy Helmsworth mondta, annak idején az volt az utasítás, hogy erősítsék oda a bombát a hidak lábazatához, állítsák be az időzítőt, aztán fussanak, ahogy a lábuk bírja.

Mellkason lőtte a két férfit, villámgyorsan, egymás után dördült el a két lövés, előbb balra, aztán jobbra, és amikor a földre rogytak, újból lőtt, a fejükbe, ugyanolyan távolságról, csak hogy teljesen biztosra menjen. A fülsiketítő dörrenés elhalt, és csak halk zúgás maradt utána a fülükben. Az üres, lerobbant bútorszállító furgon oldalán vér fröcskölte be a Möbel feliratot.

Reacher a futár arcára célzott.

A nő a magasba emelte a kezét.

– Megadom magam – mondta.

Senki sem szólalt meg.

– Jó információim vannak – folytatta a nő. – Tudom a bankszámlaszámukat. A maguké lehet a pénzük.

Sinclair a kezébe vette az irányítást. Végül is ő számított a rangidős tisztnek. Griezman aránylag megadóan elfogadta a helyzetet, valószínűleg a reálpolitikai szempontok miatt. A németek akkor használják ezt a szót, ha tudják, hogy vereséget szenvedtek. Sinclair azt mondta neki, ha úgy gondolja, hogy a furgon még nem haladt át a hídon, akkor az összes emberét el kellene hívnia a polgármesteri hivataltól, hogy körbevegyék ezt a környéket. Neagley-t elküldte a telefonfülkéhez, hogy hívja ide Bishopot, White-ot és Vanderbiltet. Waterman és Landry maradhatnak az irodában, hogy tartsák a frontot.

Griezman perceken belül két kocsit állíttatott a hídra. A közlekedési rendőrnek megköszönték a szolgálatait, és hazaküldték. Közben két újabb kocsi érkezett. Átfurakodtak az útzáron, és megálltak, a legközelebbi épületektől kicsit távolabb. Minden csak számok kérdése. Egy furgon meglehetősen nagy jármű. Ha csatárláncban vonulnak a rendőrök, elég nehéz lenne átcsusszanni közöttük.

Reacher Wiley holttestére pillantott, aztán Sinclairre.

– Elmondta, hogyan talált rá a ládára?

– Arnold bácsikája mesélt róla valamit.

– Mit?

– Mindent az atombombákról. Még Arnold bácsi is úgy gondolta annak idején, hogy az egész tiszta őrültség, bár ejtőernyős volt, és alapvetően minden, amire kiképezték, öngyilkos küldetés lett volna. Részese lett volna az első hullámnak a történelem legnagyobb szárazföldi csatájában. De még így is furcsának találták a bombákat. Túl nagy hatóerővel bírtak ahhoz, hogy egyetlen ember szállítsa őket. Aztán elmesélte a hiányzó láda történetét. Mindenki úgy gondolta, hogy igazat beszél. A színfalak mögött elég nagy volt a pánik. Mindenki próbálta fedezni magát. Arnold bácsi úgy vélte, hogy a természetes fluktuáció miatt végül egy bizonyos raktárban fog kikötni a láda. Szentül meg volt győződve róla. De a láda nem volt ott. Megalázó leckét kapott az élettől.

– És Wiley mire jutott?

– Arra, hogy egyszerűen az történhetett, hogy rossz felirat került valamire.

– Hogyan jött rá?

– Erről is Arnold bácsi mesélt neki egyszer, egészen mással kapcsolatban. A férfi nagyon korán kikerült Németországba, amikor még minden romokban hevert. Az emberek éheztek. A hadsereg sokszor alkalmazott helyi civileket. Leginkább nőket, mert más nem nagyon volt. Amolyan jóléti intézkedésként a részükről, és így nem kellett katonákat használniuk olyasmikre, mint például a gyors- és gépírás. Wiley ezt összekombinálta egy másik sztorival, amit szintén Arnoldtól hallott. Azok a nők pénzért mindenre hajlandók voltak. Vagy akár egy szelet csokiért vagy egy csomag cigarettáért is. Arnold ki is használta a helyzetet. Egyszer egy lány megadta neki a nővére címét. Ő is benne volt mindenben. De nem sikerült megtalálnia a házat. A lány tizenegyet írt fel, de ő hetvenhétnek olvasta, a kézírás félrevezette. Az európaiak egy kis szárat rajzolnak az egyes elejére, mintha farka lenne, csak elöl. Az egyes nagyon úgy fest, mint a hetes. A hetest viszont áthúzzák egy kis vonallal. Wiley-nak erről eszébe jutott, hogy vajon mi történt volna, ha egy német írnok átad egy kézzel írt feljegyzést, amit aztán egy amerikainak kell legépelnie. Vagy fordítva. Arra gondolt, milyen könnyen hiba csúszhat a számításba.

– Ilyen egyszerű lenne az egész?

– Minden bizonnyal úgy vélte, hogy ez nyilván a hadseregben is eszébe jutott valakinek. Talán direkt, meghatározott rendszer szerint, táblázatok segítségével az egyeseket hetesekre, a heteseket egyesekre cserélték. De úgy tűnt, Arnold bácsi meséi merő őrültségek, mégis hihetetlen bürokrácia volt minden mögött. Aztán Wiley eltűnődött, mi történne, ha egy szám több írnok kezén menne keresztül, nem csak kettőén. Tegyük fel, hogy egy német írnok kézzel feljegyez valamit, egy amerikai legépeli, aztán egy másik német felír valamit annak alapján kézzel. Vagy fordítva. Ő is mindenféle táblázatot készített. Arra gyanakodott, a hadseregben erre talán nem gondoltak. Vakok a saját rendszerük hibáival szemben. És igaza is volt. A láda mindvégig ott volt. A harmadik próbálkozásra megtalálta.

Reacher nem mondott semmit. Csak bólintott, és odébb sétált. A futár elkapta a tekintetét.

– Én segíthetek – mondta.

– Nem kell a pénze.

– Nem abban, valami másban. A kövér férfi tévedett. A furgon áthajtott a hídon. Épp akkor ment kifelé, amikor mi megérkeztünk.

41. fejezet

Neagley odavitte Wiley táskáját Griezman kocsijának csomagtartójához, a tetejére tette, és elhúzta a cipzárat. Reacher odahívta Griezmant, és megkérte, hogy kutassa át.

– Miért én? – kérdezte a főfelügyelő.

– Nagyra értékelném a szakvéleményét.

Griezman úgy végezte el a feladatot, ahogy arra Reacher számított. Mint egy veterán a vizsgán. Gyakorlottan, de nagyon óvatosan. Mintha tudná, hogy valami nincs rendjén. Ez egy csapda. Egy próba, hogy milyen gyorsan talál meg valamit. De mi a tét? Ezt nem tudta.

Végül csak három említésre érdemes tárgy akadt. Először is Wiley új útlevele, amely Isaac Herbert Kempner névre szólt. Gyönyörű példány volt. Teljes mértékben valódinak tűnt. A második a térkép, amit a konyhájában is láttak, most szépen összehajtogatva. Mivel térképként elég kevéssé lehetett hasznát venni egy aránylag kis területen kívül, nyilván érzelmi értéke lehetett, ami viszont segíthet abban, hogy kiderítsék, mi járt Wiley fejében.

A harmadik egy Mercedes-Benz kulcsa volt.

Valószínűleg nem egy szedáné, ahhoz túl nagynak tűnt. Túl sok volt rajta a műanyag. Túl hétköznapinak tetszett. Az a fajta kulcs volt, ami hamar összekoszolódik a sok fogdosástól. Az a fajta, ami egy furgonhoz való.

Ezzel Griezman is egyetértett.

– Beindulhat-e egy vadonatúj Mercedes-Benz furgon a slusszkulcs nélkül?

– Nem – felelte Griezman.

– Tehát a furgont egy másolt slusszkulccsal vitték el.

– Igen – bólintott Griezman.

– Olyat elég nehéz lehet szerezni.

– Igen.

– A maguk csoportja igazán kitűnő munkát végzett az első pillanattól fogva. Maga is remekül teljesített. Egyetért?

– A szerénységem tiltja, hogy erre válaszoljak.

– Komolyan mondtam.

– Ezt nem kommentálhatom.

– Csak egyetlen gyenge láncszem volt. A Hannovertől délre kért megfigyelés nem történt meg.

– Azt a közlekedésiek intézték.

– Ők állítottak egy kocsit a felüljáróra is.

– Mire akar kilyukadni?

– Csak azt mondom, hogy egy eseménysorozat nagyon sokféleképpen magyarázható.

– Példaként mondjon egyet!

– Valójában minden csak egy furcsa véletlennek köszönhető.

– Mondjon egy másikat!

– A rendőrségtől a közlekedésieken keresztül kiszivárog egy s más.

– Kinek szivárogtatnának információt?

– Egy szervezett, maffiaszerű közösségnek. De nem olaszok, inkább nosztalgiázó németek. Egy szervezet tagokkal, szabályokkal meg mindennel. Célokkal és ambíciókkal. Hallottunk valami ilyesmiről.

Griezman hallgatott.

– Sajnálom – mondta Reacher. – Mi visszatartunk titkokat, és közben meglessük a magukéit.

– Van egy részletes, mindenre kiterjedő elmélete?

– Csak két lehetőség van. Először ellopták a furgont az egyik garázsból, és elrejtették egy másikba, úgy három sarokkal odébb. De mégis miért? Mi lehetett erre az okuk? Azt tervezik, hogy éjszaka visszalopakodnak érte? Kétszeres blöff? Háromszoros blöff? Ez az egész túl furcsa és komplikált. Nekem jobban tetszik a második lehetőség.

– És mi lenne az?

– A hídnál őrködő rendőr hazudott.

– Ez egy elég súlyos állítás.

– Ellopták a furgont, és elhajtottak vele. A rendőr a hídnál pedig szemet hunyt fölötte. Előfordul ilyesmi. Tegye túl magát rajta. Így működnek az ilyen szervezetek. Ez egy kikötő. Át kell értékelnie magában a helyzetet.

Griezman nem felelt semmit.

Reacher folytatta:

– Így érthető lenne, amit a futár mondott az előbb.

– Ő aligha megbízható tanú.

– Ezzel egyetértek.

– Mi van a furgonban? – kérdezte Griezman.

– Mit utálna a legjobban?

– Sok minden lehetne.

– Ez rosszabb, mint bármi, amire gondolni tud, higgyen nekem. Tehát minden eddigi feltevést meg kell kérdőjeleznünk, ha ki akarjuk deríteni, hol keressük.

– Gyanítom, elméletileg lehetséges, hogy az egyik közlekedési rendőr korrupt legyen.

– Maga ismeri ezeket az embereket. Azt mondta, még várni kell. Nem tartóztathatja le őket olyasmiért, amit csak fejben követtek el. Azt mondta, meg kell várni, amíg tényleg tesznek is valamit.

Griezman egy pillanatnyi hallgatás után azt mondta:

– Ma reggel beszéltem a vezetőjükkel. Ami azt illeti, ő volt az utolsó, aki élve látta az irathamisítót. Tudni akarta Wiley új nevét. Volt egy példánya a fantomképből. Dremmlernek hívják a pasast. Cipőket importál Brazíliából. Az irodájába kellett mennem, nem kérhettem meg, hogy ő jöjjön be hozzánk. Azt mondta, meglepődnék, ha tudnám, milyen helyeken vannak emberei. Sőt azt is a tudtomra adta, hogy egy nagy erővel állok szemben, amely hamarosan még nagyobb lesz.

– Meg kell látogatnunk Herr Dremmlert.

Griezman vezetett. Egy eléggé vegyes környék volt az úti céljuk, a lakkozott üzletfrontú kocsmától nagyjából négysaroknyira. Úgy tűnt, a városnak ezen a részén engedélyezik a neonreklámokat is. Dremmler irodaháza egy keskeny, négyemeletes épület volt, az ötvenes évekbeli újjáépítés idejéből származhatott. A legfelső emeleti ablaksor és az ereszcsatorna között neonfelirat futott végig, cirkalmas, kézírást utánzó, piros betűkkel, mintha valami híres márkanév lenne. Mint egy régimódi Coca-Cola-felirat Amerikában. Schuhe Dremmler – Reacher úgy gondolta, ez Dremmler cipőt jelent.

A lift csigalassúsággal araszolgatott felfelé. Dremmlert nem találták bent. A titkárnője azt mondta, kapott egy telefonhívást, és elment. Fogalma sem volt, hová. Azt sem tudta, mikor fog visszajönni.

Ezután visszamentek a konzulátusra. Griezmant is beinvitálták. A többiek már előttük odaértek. Wiley holttestét elszállíttatták a landstuhli amerikai katonai kórház hullaházába, Orozco szervezte meg. A futárt bezárták az alagsorba, ott várta, hogy megérkezzen egy szövetségi rendőrbíró, aki majd bilincsben, repülőn kíséri el a Washington Dulles nemzetközi reptérre. Az iráni egy széken üldögélt az ablak mellett. Orozco és az őrmestere hozták ide. Sikerült mindenféle járulékos veszteség nélkül kimenteni. Szerencsére maga az iráni nyitott ajtót. Aztán egyszerűen elrabolták. A fiatalember, úgy tűnt, eléggé elbizonytalanodott. A régi életének vége. Az új pedig most kezdődik, egy olyan helyen, ahol még sosem járt. Orozco azt mondta, nem volt gondjuk az akció során. Bishop hozzátette, hogy már egyébként is kiadta volna az utasítást, hogy hozzák ki az iránit. A jelentést utólag majd ennek megfelelően írják meg. Bishop később megköszönte, hogy ezzel legalább időt spórolt nekik. White boldog volt. A szívén viselte a terepen dolgozó ügynökeik sorsát. Vanderbilt már kissé borúsabb hangulatban volt. Azt mondta, a CIA Hamburgban most vak és süket.

Aztán Sinclair vette át a szót. Beszélt Ratcliffe-fel és az elnökkel. Az összes létező csatorna megnyílt. A NATO és az Európai Unió is készenlétben áll szükség esetére, egy egyelőre még meghatározatlan feladat elvégzésére. Az volt a következő lépés, hogy a még meglévő fehér foltokat eltüntessék. Amerika vesz egy nagy levegőt, és beismeri, hogy negyven évvel ezelőtt elveszítettek egy ládányi atombombát. A németek vesznek egy nagy levegőt, és beismerik, hogy léteznek neonáci csoportosulások, amelyek elég erősek ahhoz, hogy ellopjanak egy ilyen ládát. E lépéseket sem az amerikaiak, sem a németek nem igazán akarták megtenni. Senki sem fogja miattuk vállon veregetni őket. Hamarosan meghozzák a végső döntést.

– Azt akarják, hogy mi oldjuk meg helyettük – mondta Sinclair. – Mielőtt a hamarosanból most lesz.

– Ezt nyíltan ki is mondták? – kérdezte Reacher.

– Nem, de elég komoly célzásokat tettek.

– Szeretném biztosra tudni.

– Azt hiszem, bizonyos kérdéseket jobb, ha csak utólag teszünk fel.

– Mennyi időnk van?

– Örökké nem várhatnak.

Odakint kezdett besötétedni. Északi félteke, késő délután.

– Mennyire nagy cég a Dremmler cipő?

– Azzal dicsekszik, hogy hetente egymillió párt importál – mondta Griezman. – Ötvenmilliót évente. Ez valószínűleg marhaság, de biztos vagyok benne, hogy nagyon sokkal kereskedik.

– Szóval az irodában, ahol jártunk, csak adminisztratív munka folyik. Rendelések, számlázás, ilyesmi. A raktározás máshol történik.

– A dokkoknál – mondta Griezman. – Az egyik rakpart egy része az övé.

– És olyan helyeken vannak emberei, amikre nem is gondolna.

– Ez most megint egy olyan helyzet, amikor végső kétségbeesésünkben próbálkozunk? – érdeklődött Sinclair.

– Nem – felelte Reacher. – Most a hasunkra ütve találgatunk.

– A cipőárussal kapcsolatban?

– Előbb csak gondoljuk át elméleti szinten az egészet! Mondjuk, hogy ő egy amolyan „Nagy Varázsló” figura. A szervezetének mindenfelé vannak tagjai, beleértve a rendőrséget is. Vagyis egész idő alatt minden lépésünkről tudott. Már a legelején hallott a készülő nagy üzletről. Aztán úgy döntött, eltéríti az egészet. Annak a bizonyos ügynek a nagyobb dicsőségére, amit képvisel. Rátelepedett a nyomozásunkra. És be is vált a taktikája. Megszerezte a furgont. De őrülten kellett kapkodnia, mindig kifutott az időből. Folyamatosan próbálta utolérni magát. Nem tudott előre tervezni. Nem jutott tovább annál, hogy kihozza onnan a furgont, és most valószínűleg halványlila gőze sincs, mihez kezdjen vele. Még azt sem tudja, igazából mi van benne. Ez az információ nem szivárgott ki. Szerintem átmenetileg valahol a közelben rejtette el. Most kell vennie egy nagy levegőt, hogy kitalálja, hogyan tovább.

– Elképzelhető – bólintott Sinclair. – De száz másik lehetőség is van.

– Azért száz nincs – mondta Reacher. – Talán tíz. De ez a magyarázat összhangban van mindennel, amit ez idáig tudunk. Dremmler Wiley új nevéről faggatta a hamisítót. Ez nem lehet puszta véletlen egybeesés. És van egy raktára a rakparton. Egymillió cipő hetente. Ehhez rengeteg teherautó kell. Senkinek sem tűnne fel egy pluszfurgon.

– Csak egyetlen esélyünk van.

Reachernek megint eszébe jutott, ahogy felemelte a másik kezét, alig érve a nő homlokához, ujjait a hajába mélyesztve. A bal keze ott maradt, és a tarkójára simult. Emlékezett rá, milyen karcsú és meleg volt a nyaka.

Akkor is kockáztatott.

– A te döntésed – mondta.

– És te mit gondolsz erről?

– Én mindenképp odamegyek, a biztonság kedvéért. Mert ha ez az a fickó, akkor elég nagy csapás érte az egóját, amikor összevertük a kis ificsapatát. Azóta próbálja rám uszítani az embereit. Üzentem neki, hogy bújjon elő, és találkozzunk személyesen. Javasoltam, hogy sétáljunk egyet a háztömb körül, és folytassunk egy kis eszmecserét. Talán itt az ideje, hogy sort kerítsünk rá.

42. fejezet

Megvárták, amíg teljesen besötétedett, és mérséklődött az esti csúcsforgalom. Arra is ügyelniük kellett, hogy addigra véget érjenek bizonyos diplomáciai megbeszélések, amelyeken Bishopnak mindenképp részt kellett vennie. Ő viszi majd a kocsijával White-ot és Vanderbiltet. Sinclair azt mondta, velük megy. Griezman úgy érezte, jelen kell lennie megfigyelőként, a város nevében. Felajánlotta, hogy szívesen magával viszi Watermant és Landryt. Azt mondta, nagy megtiszteltetés lenne a számára, végül is az FBI embereiről van szó.

Reacher és Neagley Orozcóval mentek, az ő kocsijában, amit a Hooper nevű őrmestere vezetett. Magasabb volt Neagley-nél, de nem túl nagydarab. Nála és Orozcónál Beretta volt. Reacher új tárat tett a Coltjába. Négy golyót már kilőtt.

Griezman vezette a kis konvojt, ő ismerte a környéket. A látványosabb útvonalon mentek. Ahogy közeledtek a dokkokhoz, a város egyre komolyabb arcát mutatta. Minden felgyorsult, és egyre hatékonyabb lett, mindenhol kemény munka folyt, mindent alaposan kivilágítottak, és nagy volt a nyüzsgés. Többhektárnyi területen álltak egymás hegyén-hátán a konténerek, kilométereken át sorakoztak a daruk és a várakozó kamionok. Mindenfelé hatalmas fém raktárcsarnokok, egyik a másik után; némelyik céget Reacher a neve alapján ismerte, a többiről még sosem hallott. Ahogy továbbhajtottak, kilométerről kilométerre ugyanez a látvány tárult a szemük elé.

Aztán megláttak egy modern stílusú, kidagadó oldalú és legömbölyített tetejű raktárépületet. Régimódi, piros neonfelirat világított rajta, jó magasan, szintén régimódi fémkeretre erősítve, cikornyás betűkkel, mint egy régi Coca-Cola-felirat. Schuhe Dremmler.

Griezman lassított, és elhajtottak a raktár előtt. Úgy ki volt világítva, akár egy stadion. A másik oldalon húzódott a rakpart. Feltehetően ott rakodták le a cipőket a hajókról, a raktár túlsó oldalán, aztán valamiféle elosztórendszeren áthaladva, az út felé eső oldalon jött ki az áru, ahol teherautókra rakodták, és elszállították. Egymillió pár hetente. Ehhez nyilván esti műszakban is dolgozni kell, de talán nem teljes munkaerővel. Úgy tűnt, csak fél kapacitással működnek, vagy annál kicsivel többel.

– Biztos vagy benne, hogy itt van? – kérdezte Orozco.

– Melyik részét nem értetted annak, amikor azt mondtam, hogy a hasunkra ütve találgatunk?

– Akkor várunk egy darabig?

– Lehet, hogy egész éjszaka dolgoznak.

– Úgy ötven ember lehet odabent.

– Akiknek épp elég dolguk van. Akár száz méterre is lehetnek tőlünk. Ügyet sem fognak vetni ránk. Lehet, hogy a furgont őrzik páran, de mi négyen vagyunk. Ez egy lejátszott meccs.

– Már ha odabent van a furgon.

Két raktárral odébb megálltak a két kocsival, és kiszálltak a nyirkos éjszakai levegőre.

– Fel fogjuk ismerni a cuccot?

– Én sosem láttam egyet sem – mondta Reacher. – De Helmsworth elmondása alapján húszkilós fémhengerek, vászon hátizsákba csomagolva.

– Van rájuk írva valami?

– Biztosan van rajtuk egy sorszám és a gyártás dátuma, de kódolva. Nem úgy, mint az autókon az alvázszám. Nem a valódi szám áll ott.

– Ezért nem pánikolnak egyelőre.

– Hacsak meg nem találták a kézikönyvet. Lehet, hogy abból sejtik, mijük van.

– Az is kódolva van.

– Ahogy a tábornok mondta, gondoljunk a D-napra. Biztos vagyok benne, hogy nem túlzottan bonyolult a kód.

– Ez egy raktár, tele cipőkkel. Szerintem tévedtél. Eléggé szürreális lenne, ha itt őriznék.

– Az az ötlet is az, hogy egy atombombát erősítsenek egy híd lábához, aztán fusson, ki merre lát.

– Az akkor volt.

– Nem tudják, mihez jutottak hozzá. Gépfegyverekben reménykedtek. Talán gránátokban. Szerintem odabent épp most vakargatják a fejüket.

– Ez is egy lehetőség. De csak egy esélyünk van.

– Akkor reméljük, hogy ez az az esély.

– De vajon tényleg az?

– Kérjük ki Griezman véleményét – javasolta Reacher.

A főfelügyelő megvonta a vállát. Az ő véleménye szerint Dremmler vakmerő és ambiciózus szarkeverő, és egy nagy demagóg. Imádja a történelmet, a mozgalmakat meg az „ügyeket”, és úgy gondolja, hogy a nagy emberek kezébe nagy hatalom kerülhet, ha a kellő időben csapnak le. Griezman úgy látta, egy nap még nagyon veszélyes is lehet. De ez idáig csak a szája járt, és nem csinált semmit. Tehát tapasztalatlan. Vagyis valószínűleg meghaladja az erejét az első nagyobb akciója. Nem tervezte el előre, hogy mi lesz ezután. Lehetséges, hogy most tart egy kis pihenőt, egy biztonságos helyen, hogy lélegzethez jusson. Sőt, ez több mint elképzelhető. Majdnem biztos. Itt úgy érzi, ő kontrollálja a dolgokat. Az emberi természet már csak ilyen.

– Már ha ő áll az egész mögött – jegyezte meg Sinclair.

– Erről csak egyféleképpen bizonyosodhatunk meg – mondta Reacher.

Nem lett volna értelme megkísérelni, hogy álcázzák magukat. A dokk felőli út jól meg volt világítva. A teherautók berakodóhelye és az egész raktár is. A mögöttük lévő rakpart úgyszintén. Az egyetlen sötét részt a vízfelszín képezte. Megfordultak az úton, és visszahajtottak a Dremmler-raktár elé. Előbb Griezman, majd Bishop is lassított, és megálltak a járdaszélen. Orozco embere, Hooper megelőzte őket, és legelöl állt meg, egy vonalban a főkapu fölötti, piros betűs neonfelirattal.

Aztán bekanyarodott.

A raktár közelről kolosszális méretűnek tűnt. Valamiféle csillogó, galvanizált fémből készült a fala, nem volt rajta semmiféle nyílás vagy ablak. A tető még hatalmasabb volt, felfújt ballon alakú, vagy olyan, mint egy frissen sült falusi vekni. Vagy mint egy lelakkozott, tupírozott konty. Nagyon bonyolult szerkezetnek tűnt, mindenféle merevítő keresztgerendákkal. A falai alacsonynak látszottak alatta. Az út felé néző oldalon úgy ötven bejárat nyílt a teherautóknak. Felhúzható, redőnyös ajtók, mint egy kertvárosi garázsban, csak nagyobbak, alapszínekre festve, kis, kerek műanyag ablakokkal. A fény kiáradt rajtuk. Talán harminc kapu állt nyitva, balról kezdődően, az épület közepénél kicsivel tovább húzódó sorban. Az első húsznál nagy volt a forgalom, teherautók jöttek-mentek. A következő tíz ajtó is nyitva állt, de ott épp nem haladtak se ki, se be kocsik. Jobb oldalon az utolsó ötven kapu zárva volt. Esti műszak. Lehet, hogy ilyenkor csak a nagyon sürgős rendeléseket teljesítik.

Közelebb hajtottak.

A raktár belseje akkora volt, mint egy futballstadion. Mozgó futószalagok, toronymagas dobozhalmok, sürgő-forgó villás targoncák. És persze jókora volt a zaj. A dolgozók nagy, sárga fülvédőt viseltek. Ez segíthette Reacheréket abban, hogy észrevétlenek maradjanak.

– Ejtőernyősöknek szánt bombákat keresünk – mondta Reacher. – Arra számítottak, hogy ha földet értek, akár azonnal közelharcba keveredhetnek. Tehát azt is számításba vették, hogy egy-két kósza golyó is eltalálhatja a hátizsákokat. Ennyitől valószínűleg nem robbannak fel. Sőt, szinte biztosan nem. De azért, ha lehetséges, nem szívesen tesztelném ezt az elméletet.

– Már ha egyáltalán itt vannak a bombák – tette hozzá Orozco.

– Menjünk, derítsük ki.

Hooper behajtott az utolsó nyitott, de épp nem használt kapun, és jobbra fordult, távolabb kerülve a raktár nyüzsgő felétől a csendesebbik vége felé, egy, a járművek számára szalagkordonnal kijelölt útvonalon. Begördült a csukott kapuk sora mögé, lefékezett, és megállt. Neagley itt kiszállt. Hooper továbbhajtott, majd ismét lefékezett, és Orozco is kiszállt. Az őrmester megint továbbhajtott, és harmadszor is lefékezett. Reacher is kiszállt.

Megállt, és nézte, ahogy Hooper odébb hajt. Ami legelőször feltűnt neki a raktárban, az a hatalmas zaj volt. A futószalagok sivítottak, nyikorogtak és zörögtek. A villás targoncák berregtek és sípoltak. A második a szag volt. Egymillió pár vadonatúj cipő. Egy gyerekkori emlék jutott eszébe, egy cipőbolt a Main Streeten – csak ez a szag annál ezerszer erősebb volt.

A háta mögött egyetlen furgont sem látott, csak teherautókat. Előtte nem mozdult semmi. Nem is parkoltak ott járművek. Egyetlenegy sem. A másik oldalon kilátott a rakpartra. Jó messze volt, de tisztán ki tudott venni mindent. A lámpák vakító fénnyel világítottak. Ott sem akadt semmi érdekes.

Voltak viszont óriási hegyekben álló dobozok, több helyen is. A legkisebb halom is toronymagas lehetett. A legnagyobb egyenesen gigantikus. Szakadozott vonulatot rajzolt ki, mint a Sziklás-hegység a távolból nézve. Balról jobbra húzódott a dobozrakás, majdnem a túlsó falig. A fal közvetlen közelében azonban nem álltak dobozok. Maradt mögöttük egy kis hely. A raktár tágasságához mérve nem sok, de közelről nézve akkorának tűnt, amit talán használni is lehet valamire. Esetleg egy jármű is elférhetett ott.

Reacher hátranézett. Talán ötven munkás dolgozott. Úgy voltak öltözve, mint az amerikai futballisták: overallt, kemény védősisakot és fülvédőt viseltek, a könyökükön és a térdükön is műanyag védőalkalmatosság, mint a reptéri rakodóknak. A legtöbben szorgosan sürögtek-forogtak. Néhányan viszont csak bizonytalanul ácsorogtak és bámultak. Reacher odaintegetett nekik. A munkások visszaintegettek, és elfordultak. Régi trükk. Viselkedj úgy, mintha odatartoznál. Vagy mintha épp most vásároltad volna fel a cég felét. Megjött az új főnök.

Reacher visszafordult. Ötven méterrel előbbre Hooper megállt, és várt. Orozco odaért Reacher mellé, aztán Neagley is. Jó hangosan kellett beszélniük a nagy zaj miatt.

– Vagy a dobozok mögött van elrejtve, vagy nincs itt – mondta Orozco.

– Erre hogy jöttél rá, Sherlock?

– Ellenérvként azt mondhatnám, hogy nem tudtak volna hirtelen felhalmozni ennyi dobozt.

– Szerintem állandóan ennyi van itt – mondta Neagley. – Az iroda ott lehet hátul. Máshol nem nagyon. Befalazták magukat a dobozok mögé. Csend, béke és kényelmes parkolóhely.

Közelebb mentek. Hihetetlenül erős volt a szag, mintha egy cipőáruházban sétáltak volna. A dobozok hegyvonulata egészen az utolsó előtti kapuig húzódott, és eltorlaszolta az utat. Vagyis a legutolsó kapu lehet az irodai dolgozók magánbehajtója, ahogy a hadseregnél is szokás.

Odamentek a negyvenhetedik ajtóhoz, hogy megnézzék, miként működik. A jó hír az volt, hogy manuálisan is lehetett nyitni. Két gomb le-fel mozgatta az ajtót. Mindkettő műanyag, élénk színű, akkora, akár egy csészealj. A rossz hír viszont az volt, hogy az ajtótól balra lévő panelre szerelték őket, a behajtóút túlsó felén, a raktár hátsó sarkánál, ahol az irodát sejtették.

– Lehet, hogy orral kifelé parkol, mint egy tűzoltóautó – mondta Orozco. – Így egy szempillantás alatt kihajthatnak vele. Ha meglátnátok, hogy kifelé indul, lőjétek ki a gumikat.

– Ha meglátnátok, hogy kifelé indul, lőjétek le a sofőrt – módosította Reacher az utasítást. – A Davy Crockettok úgy hatvancentisek. Az lenne a legbiztonságosabb, ha a sofőr fejére céloznátok.

– Feltéve, hogy odabent van a furgon.

Reachernek az jutott eszébe, ahogy Sinclair a mellkasára simította a tenyerét. Először azt hitte, meg akarja állítani. De nem. Felmérte a helyzetet, majd levonta a következtetést. Nem arról volt szó, hogy megbízott benne, vagy mintha különösebben érdekelte volna, egyszerűen csak hazardírozott. Megérte vállalni a kockázatot.

– Igen – bólintott. – Feltéve, hogy odabent van.

43. fejezet

Odabent volt. Reacher kilesett a dobozhegyvonulat legszéle mögül, és megpillantotta a furgont, amely már nem fehér volt. Álgraffitik borították, léggömbszerű, felfújt betűk. W és H, S és L. Az orrával kifelé állt, a hátsó ajtaja feltolva. A csomagtérben kipárnázott, terepmintás, erős vászon hátizsákok sorakoztak. Még mindig élénk színekben pompáztak, hiszen sosem érte őket napfény.

A furgontól balra egy sor ablak húzódott, amelyeken át egy tágas, de üres irodahelyiségbe lehetett belátni. Jobbra a dobozhegyvonulat hátsó oldala. Talán egyméternyi hely maradt a furgon mindkét oldalán. Egyáltalán nem volt szűkös, közelről egész tágasnak tűnt.

Embereket nem láttak, őrök nem voltak.

Reacher visszahúzódott, és a másik irányba is kilesett. Két munkás ácsorgott és bámészkodott. Reacher visszabújt oda, ahol Orozco és Neagley vártak. Hooper is ott volt. Tájékoztatta őket. Ők is odamentek, hogy szemrevételezzék. Orozco visszajött, és azt mondta:

– Az irodából nyílhat még egy belső helyiség. Ott hátul lehetnek.

– Vagy kimentek, hogy egyenek egy pizzát, és bedobjanak egy korsó sört – mondta Reacher. – Minek őriznének egy csomó fémhengert? Fogalmuk sincs, mik ezek.

– Az első prioritásunk a furgon. Nem az emberek érdekelnek.

– Egyetértek – bólintott Reacher.

– Akkor lopjuk vissza. Most rögtön. Van hozzá kulcsunk. Mintha csak elhajtanánk vele a járda mellől, miközben a tulaj a meccset nézi otthon.

Reacher bólintott. Egyszer részt vett egy közelharctanfolyamon a seregben, ahol a legkeményebb oktató mindig azt mondogatta, hogy a legjobb küzdelem az, amire nem kerül sor. Akkor nem kockáztatjuk a vereséget vagy a sérülést, bármilyen kicsi vagy valószínűtlen is az esélye. Ráadásul ebben az esetben gondolni kellett az ügy politikai vetületére is. Ha a furgon csak úgy eltűnik, ugyan ki mondja meg, hogy egyáltalán létezett? Sosem árt, ha valamit le lehet tagadni. Jól illene az egész narratívába. Majd ártatlan képet vágnak, és azt kérdezik: „Milyen láda?”

Az akció legzajosabb része nyilván az lesz, amikor kinyitják a raktárkaput. Elektromos motorral hajtott láncok emelik meg, hosszan és lassan nyílik. Egészen fel kell húzatniuk, hogy kiférjen a magas tetejű furgon. Talán fél percet vesz igénybe. Nyikorog, csikorog. Nagyon jellegzetes hang. Ennyi erővel akár hirdetést is feladhatnának az újságban, hogy mire készülnek. Mindenki azonnal odarohanna a zajra.

Jobb lenne inkább kitolatni a másik irányba. Óvatosan elhajtanak a raktár közepe felé, ameddig lehet, aztán gyorsan megfordulnak, és kislisszolnak a legközelebbi nyitott kapun át, ott, ahol Hooper behajtott.

Úgy hetven méterrel odébb már négy munkás ácsorgott és bámult.

– Oké, akkor csináljuk – mondta Reacher. – Ki akar vezetni?

– Majd én – jelentkezett Neagley.

– Ha meghallják a motorzajt, oda fognak menni a vezetőfülkéhez, a sofőrülés felől. Valakinek fedeznie kell. De ne az anyósülésről, mert úgy arcon lőhet. Majd én gyalogosan kísérlek a másik oldalon. Amikor végeztél a tolatással, bepattanok, és indulhatunk is. Aztán Orozco és Hooper gyorsan követnek.

– Gyorsabban akarok tolatni, mint ahogy te sétálni tudsz mellettem. Ezek ejtőernyősöknek szánt bombák. Kibírnak egy kis rázkódást. Ülj be nyugodtan az anyósülésre. Csak próbáld elkerülni, hogy arcon lőj. Nem olyan bonyolult ez.

Reacher a másik irányba pillantott. A négy munkás még mindig bámult.

– Gyorsan hajts, de azért ne őrült tempóban – mondta. – Tűnjön úgy, mintha csak egy hétköznapi ügy lenne. Valamiért bejött a furgon, most meg kihajt.

Még egyszer, utoljára kilesett a saroknál. Most nem csak fél szemmel, mind a kettővel. Az irodahelyiség ablakai üresek. A furgon csak állt és várakozott. Sehol senki.

Már hat munkás bámulta őket. Egy lépéssel közelebb jöttek, és laza csoportban, nyílhegy alakban megálltak. A legközelebbi úgy tőlük hatvan méterre lehetett. Elszigetelte őket a távolság meg a zaj, de azért figyeltek.

Reacher Neagley kezébe nyomta a slusszkulcsot.

– Indulj.

Orozco és Hooper visszamentek a kék Opeljükhöz. Beszálltak, és kicsit odébb hajtottak, ahonnan már beláthattak az eldugott helyre, ahol a furgon parkolt. Kissé félrehúzódva álltak meg, hogy segíthessenek, ha kell, de ne akadályozzák Neagley-t a tolatásban. Hagytak neki helyet, hogy elférjen. Előrelódul a furgonnal, előttük jobbra kanyarodva elhajt, ők pedig szorosan a nyomában maradva, ugyanabban az ívben kanyarodva azonnal követik.

Neagley körbenézett, vett egy nagy levegőt, és a furgonhoz indult. Reacher követte. Neagley végigsétált a furgon jobb oldalán az anyósülésig. Reacher megállt a furgon hátsó ajtajánál, és benézett az iroda ablakain. Neagley próbálta kinyitni az anyósülés melletti ajtót. Nem volt bezárva. Szélesre tárta, és átmászott a vezetőülésre. Reacher felnyújtózkodott, és lassan, centinként lehúzta a tolóajtót. Ezek ejtőernyősöknek szánt bombák. Kibírnak egy kis rázkódást. Talán így van, de azért nem szerette volna, hogy egy hevesebb manőver közben esetleg kicsússzanak a raktérből, és elguruljanak az egyik hamburgi utcasarkon.

Lassan leengedte a furgon hátsó ajtaját, amely halkan surrogva, könnyedén lecsúszott a csapágyakon. Harminc centi. Negyvenöt centi. Hatvan centi.

Hirtelen megtorpant a keze.

A francba!

Elkapta a tükörben Neagley pillantását, és keresztben elhúzta a kezét a nyaka előtt.

Visszavonulni, azonnal!

Neagley a vezetőülésen átmászva kicsúszott a másik oldalon, amelyiken betűket festettek a furgon oldalára. Követte Reachert hátra, a biztonságos helyre.

Orozco és Hooper is odamentek a kocsijukból.

A másik irányból már egy tucat munkás figyelt ácsorogva. Ötven méterre lehettek, és lassan közelebb csoszogtak.

– Mi történt? – kérdezte Neagley.

– A furgonban tíz bombának kellene lennie – mondta Reacher. – De csak kilencet számoltam.

Mivel Hooperrel csak most ismerkedett meg, Reacher biztos volt benne, hogy nem ő fogja feltenni az önként adódó kínos kérdést. Orozco sem. Túl sok régimódi udvariasság szorult belé. Neagley lesz az, aki kimondja. Egytucatnyi lehetséges teória fut át az agyán, Brazíliába visszainduló hajók, netán teherautók Berlinbe. Vagy sikerül megtalálniuk a bombákat, vagy robbanás és tűzgolyó és egymillió halott. És hogy mindez megtörténik-e, egyetlen kritikus kérdésen áll vagy bukik, amit most fel kellett tennie.

– Biztos vagy benne, hogy jól számoltad? – szólalt meg Neagley.

Reacher elmosolyodott.

– Alkalmazzuk most is a nukleáris fegyverekre vonatkozó, alapvető biztonsági szabályt. Két ember kell. Menjen oda Hooper is, és nézze meg. Ő alig ismer engem. Előítéletektől mentes külső megfigyelő.

Úgyhogy Hooper elindult. Fél szemmel, nagyon óvatosan kilesett a dobozok mögül, aztán besurrant a rejtett parkolóhelyre. Reacher a dobozok sarkához lépett, és látta, hogy Hooper már a furgon hátsó ajtajánál van. Mindössze annyi probléma akadt, hogy túl alacsony volt, és így a csomagtér padlójának plusz a hátizsákoknak a magassága miatt csak a bombák első sorát látta.

Ekkor Reacher hirtelen észrevett egy embert az irodahelyiség sarkában. Jobboldalt, a legtávolabbi sarokban, tőle srégen bukkant fel, vagyis a férfi abból a szögből nem láthatta Hoopert. Egyelőre legalábbis. A furgon sarka eltakarta.

A férfi az irodában megmozdult. Keresett valamit. Egyik íróasztaltól a másikig járkált, fiókokat húzogatott ki, vastag ujjaival kotorászott, majd továbbment a következőhöz. Nagydarab fickó volt. Úgy tűnt, meglehetősen érti a dolgát.

Hooper hátrébb lépett, és lábujjhegyre állt.

A férfi továbbment az egyik íróasztal mellett.

Most már olyan szögbe került, ahonnan ráláthatott a furgon hátuljára.

A raktárban óriási volt a zaj. Nyikorgás, csikorgás, csörgés, zakatolás és sípolás.

Reacher elkiáltotta magát:

– Hooper, másszon be a csomagtérbe!

Remélte, hogy elég hangosan sikerült szólnia ahhoz, hogy eljusson az őrmester füléig, de a férfi az irodában ne hallja meg. Hooper egy pillanatra megdermedt, aztán a tenyerére támaszkodva felhúzódzkodott, beugrott a csomagtérbe, gyorsan átmászott a hátizsákokon, és megbújt a sötétben.

A férfi kinézett az iroda ablakán.

Kicsit közelebb lépett.

Megnézte a furgont. Meg a mögötte lévő helyet.

Pár pillanatig figyelt.

Aztán elfordult, és elsétált, visszament az iroda hátsó sarkába, majd egy ajtóban eltűnt.

Reacher várt.

A férfi nem tért vissza. Egy perc múlva sem, két perc múlva sem. Ha hallott volna valamit, nyilván visszatér. Az emberi természet már csak ilyen. Felkapta volna a pisztolyát, és magával hozta volna a haverjait.

Nyilván nem hallott meg semmit.

– Tiszta a levegő, Hooper! – kiáltotta Reacher.

Nem kapott választ.

Nyikorgás, csikorgás, csörgés.

Reacher még hangosabban elkiáltotta magát:

– Hooper, tiszta a levegő!

A férfi kidugta a fejét a furgon hátuljából, aztán leugrott, és visszasietett a biztos helyre.

– Kilenc bomba van – jelentette. – És a dosszié is eltűnt a kódokkal.

44. fejezet

A másik oldalon közben már közel húsz fő csődült össze, és már csak negyven méterre voltak. Az emberek még mindig nagyon kicsinek tűntek a hatalmas raktárban. Nem voltak fenyegetőek. Reacher inkább az ellenkezőjét érezte. Kissé értetlenkedő szolidaritást tanúsítottak valami iránt, amit fenyegetésnek véltek az irodában tartózkodó főnökükkel szemben. Készek voltak összezárni a betolakodók ellen. Lojális alkalmazottak vagy annál is többek. Talán némelyikük a mozgalom alacsonyabb beosztásban lévő tagja. Lehet, hogy a Schuhe Dremmler cégnél így osztogatják a munkavezetői pozíciót.

– Mennyire jól beszél németül? – fordult Reacher Hooperhez.

– Elég jól. Ezért dolgozom itt.

– Menjen oda, és mondja meg nekik, hogy nyugodjanak meg, és térjenek vissza a munkához.

– Pontosan mit mondjak nekik?

– Azt, hogy amerikai katonai rendőrök vagyunk, és a brazil katonai rendőrség kérésére jöttünk ki. Egy rutinvizsgálatot folytatunk, de ha arra kényszerítenek, hogy jelentsük, hogy ellenségesen fogadtak, akkor csak további ellenőrzést kapnak a nyakukba.

– El fogják ezt hinni?

– Az attól függ, mennyire meggyőzően mondja.

Negyven méterről figyelték, ahogy Hooper megállt, szemben a képzeletbeli nyílhegy csúcsánál álló férfival. Hosszú, összetett mondatokban mondott valamit. Úgy tűnt, nem különösebben sikerült meggyőznie az összegyűlteket.

– Álljunk készenlétben, ha ki kell menteni Hoopert – mondta Orozco.

– De ne térden rúgd őket – jegyezte meg Reacher.

– Miért?

– Térdvédőt viselnek.

Hooper tovább beszélt. És csak beszélt, és beszélt. Az emberek már nem nyomultak előbbre, és elnémultak. De továbbra sem tűntek meggyőzöttnek. Hooper visszasétált. Jó nagy távolságot kellett megtennie.

– Én mindent tőlem telhetőt megtettem.

– Hívni fogják a zsarukat? – kérdezte Reacher.

– Az nem az ő dolguk. Össze vannak zavarodva, ez minden. És aggódnak. Ez egy családi vállalkozás.

– Akkor jobb lesz, ha csipkedjük magunkat.

– Hol kezdjük?

– Ahol az adatok vannak. Az irodában, azzal a fickóval.

– Mik a bevetés szabályai?

– Majd utólag kitaláljuk.

Többször nem lestek ki fél szemmel a dobozhegy mögül. Nem lett volna jó, ha túl sokat kíváncsiskodnak. Inkább megkerülték a dobozokat, és szapora léptekkel besiettek a rejtett parkolóhelyre. Igyekeztek úgy tenni, mintha csak az egyik iratra akarnának aláírást kérni az irodában, vagy választ egy kérdésre, netán másolatot egy dokumentumról. Ahogy eltűntek a munkások szeme elől, előhúzták a pisztolyukat. Az iroda bejárata a furgon mögött, a legtávolabbi sarokban nyílt, közel a kapunyitó gombos fali panelhez. Az ajtó a külső irodába vezetett, amelynek a hátsó sarkában szintén nyílt egy ajtó, a belső helyiségé, ahol a férfi eltűnt. Feltehetően egy kisebb hátsó iroda bújhat meg ott. Ismeretlen terep.

Ahogy kinyitották az ajtót, beszűrődött rajta a raktár zaja, úgyhogy igyekeztek minél hamarabb besurranni, aztán legyező alakban, teljes készenlétben megálltak. Hooper hátrálva haladt. Azt a feladatot kapta, hogy hátrafelé figyeljen. Ez rendkívül fontos volt, hogy biztonságban érezhessék magukat. Nincs annál rosszabb, mint nem tudni, hogy mi van az ember háta mögött. A munkások esetleg megint nyugtalankodni kezdhetnek. Erősítés is jöhet. Mondjuk korán beérkező éjszakai műszakosok. Vagy a szakértők, akiket a bombák miatt hívtak. Mondjuk német veteránok, akiknek fel akarják tenni azt az egyszerű kérdést: „Ez meg mi a fene?”

Végül is nem tudták, mi van a furgonban.

Továbbhaladtak a hátsó ajtó felé. Keskeny volt, egyetlen szűk bejárat. Erre találták fel a villanógránátot, de az nem volt náluk. Az ajtó résnyire nyitva állt. Reacher belesett rajta. Nem látott semmit, csak egy keskeny szeletet egy üres helyiségből. A fülét a réshez dugta. Német beszédet hallott, férfihangokat. Kérdések és válaszok hangzottak el, bosszús, de nem dühös hangon. Értetlenkedő, de türelmes párbeszéd. Próbáltak rájönni valamire. Reachernek úgy tűnt, hárman beszélgetnek. Persze lehettek többen is, ha nem mindenki szólalt meg. A hangok balról jöttek, egy szűk helyről, és mintha tompán, üveg mögül szólnának. Egy üvegfallal leválasztott kis igazgatói irodában lehettek, a bal sarokban, de Reacher odáig nem látott el.

Hátrébb lépett. Kinézett az ablakon a raktár felé. Senki sem jött utánuk. Egyelőre. A kezével jelezte a többieknek, hogy legalább hárman vannak odabent, a bal hátsó sarokban. Elsétáltak odáig az elválasztófal másik oldalán, de két lépéssel messzebb voltak a kelleténél, hogy valódi meglepetést okozva rájuk ronthassanak. Hooper őrizné az ajtót, fedezve őket, előbb Neagley, aztán Reacher, végül Orozco behatolna, és gyorsan szétválva legyezőállást vennének fel, három különböző nézővonallal. Ha a bent lévők bármelyike hősködni akarna, egy híján mindnyájukat leszedhetnék.

Ebben a sorrendben fel is sorakoztak: elsőnek Neagley, aztán Reacher, majd Orozco, végül Hooper következett, aki fedezte őket. Neagley berontott az ajtón, és megállt azon a helyen, ahol egy baseballpályán a harmadik alappont lett volna. Reacher követte, és megállt a második alappontnál, Orozco pedig az elsőnél. Ott, ahol a pályán az alappont lenne, egy kis üvegkalitka állt. Egy kisebb iroda a nagyobbon belül. Az íróasztal mellett két férfi ácsorgott. Az egyikőjüket Reacher korábban már látta. A nagydarab és kompetens fickó. A társa meglehetősen hasonlított rá.

Az íróasztal előtti széken, a háttámlának támasztva ott állt a tizedik Davy Crockett. Mintha csak egy látogató lenne. Vagy gyanúsított egy rendőrőrsön. A vászon hátizsákot lehámozták róla. A henger tompazöld színű volt, rajta fehér, stencilezett számok, a tetején egy lecsavarozható panel. Hat kis elfordítható, illetve három fel-le kattintható kapcsolót szereltek rá.

Az íróasztal mögött egy férfi ült. Reacher úgy tippelte, ő lehet Dremmler. Nagyon úgy festett, mint a főnök. Mint egy vezető. Negyvenöt körül járhatott, és igazán megnyerő volt a külseje. Szőke haja már őszült, az arca szürkésnek tetszett, de az orcája vöröses árnyalatot öltött. Öltönyt viselt, széles hajtókával. Régimódi, német divat. Az asztalra könyökölt, és kis sátrat formázva összeillesztette az ujjhegyeit. A bombákhoz mellékelt titkos dossziét tanulmányozta. Jobban mondva eddig azzal foglalatoskodott, most viszont Reacherre meredt. Vagyis inkább a Coltjára, amellyel az arcába célzott.

– Hände hoch! – szólalt meg Reacher.

Mint egy régi fekete-fehér filmben.

Kezeket fel!

Dremmler nem csinált semmit. A két oldalán ácsorgó férfiak eljátszották, hogy ők a keményfiúk, akik nem ijedtek meg, és nem kapkodják el a dolgot. Félig felemelték a kezüket, egyenes ujjakkal, feszülten, számítón. Tűzszünet állt be, de még nem adták meg magukat.

Reacher közelebb lépett.

– Beszélnek angolul? – kérdezte.

– Igen – felelte Dremmler.

– Le vannak tartóztatva.

– Kitől van rá felhatalmazása?

– Az amerikai hadseregtől.

Dremmler a gyűrött, terepmintás vászonzsákra pillantott, amelyben a bomba volt.

– Megpiszkálták ezt? – kérdezte Reacher.

– Még nem – felelte Dremmler. – Nem tudjuk, mi ez.

– Semmi érdekes.

– Egy kicsit elforgattuk a kapcsolókat, hogy megnézzük, mi ez tulajdonképpen.

– És a másik kapcsolót?

– Párszor ki-be kapcsolgattuk.

– És most a kézikönyvet tanulmányozza, és próbál kiokoskodni valamit.

– Mi ez tulajdonképpen?

– Menjenek ki a szobából, egyenként – szólt oda Reacher a két férfinak.

Az első kiment. Ő volt az, akit Reacher az előbb már látott. Szinte lábujjhegyen járt, feszülten, mindenre készen, várva a megfelelő pillanatot. Aztán második is kiment, ugyanúgy.

Reacher Dremmlerhez fordult:

– Maga itt marad.

Dremmler nem mozdult az íróasztaltól, az ujjhegyeit továbbra is összeillesztette.

– Az Egyesült Államok hadseregének őrizetében vannak – közölte Reacher a két férfival. – A törvény előírja, hogy tájékoztassam magukat arról, hogy ha szórakozni próbálnak velünk, akkor nagyon rosszul járnak.

A két férfi nem mozdult.

Reacher Orozcóhoz fordult:

– Te és Hooper vigyétek ezt a két fickót Griezmanhoz. Neagley menjen ki, és őrizze a furgont. Új időpontot jelölök ki az indulásra: tizenöt perc múlva.

– Miért?

– Piszkálgatták a kapcsolókat.

– Ehhez azért biztos többre van szükség.

– Azt nagyon remélem. De azért szeretném ellenőrizni. Herr Dremmler majd segít nekem. Végül is nála van a kézikönyv.

45. fejezet

Dremmler az íróasztalánál maradt, Reacher pedig letelepedett egy üres székre, a Davy Crockett mellé. Egy vendéglátó és két vendég. Háromszemélyes társalgás. Három nézőpont. De egyikük sem szólalt meg hosszú perceken át. Reacher elvette a kézikönyvet, és megpróbálta kisilabizálni. A kapcsolók elforgatásával egy hat számjegyű kódot lehetett beírni. Hivatalosan az lett volna az eljárás, hogy az egyik katona beírja az első három számjegyet, aztán felkattintja az egyik élesítő kapcsolót, majd a másik beírja az utolsó három számjegyet, és felkattintja a másikat. A középső kapcsoló „off” állásban maradt. Arról nem volt semmi, hogy ez mire szolgál.

A dossziéban tíz darab hat számjegyű kódot soroltak fel, egytől tízig megszámozva, amiket aztán krétával kellett felírni a bombákra.

– Mi ez az izé? – kérdezte Dremmler.

– Miben reménykedett?

– Nem tudom, mire gondol.

– Hogy olyasvalamihez jut, ami segít felhívni a figyelmet az ügyükre.

– Jobb lenne, ha most távozna – mondta Dremmler. – Ennek a beszélgetésnek vége.

– Valóban?

– Itt nincs semmiféle fennhatósága. Ez egy egyszerű félreértés. Azt sem tudom, mi ez itt.

– Ez egy bomba. Maga ellopta. Miután Horace Wiley új neve után tudakozódott.

– Griezman nagyon nehezen indíthatna bármiféle jogi eljárást ellenem.

– Mert olyan helyeken is vannak emberei, amin meglepődne?

– Emberek százai.

– Maga a vezetőjük?

– Igen, engem ért ez a megtiszteltetés.

– És hová akarja vezetni őket?

– Vissza akarják kapni az országukat. Én majd gondoskodom róla, hogy így legyen. Sőt, többről is. Arról is gondoskodom, hogy olyan országuk legyen, amilyet megérdemelnek. Ismét erős ország, tiszta célokkal. Ahol mindenki összefog, és ugyanabba az irányba tart. Nincs több felesleges kolonc. Nincs külső beavatkozás. Semmi ilyesmit nem tűrünk el. Németország a németeké lesz.

Reacher egy hosszú pillanatig hallgatott.

Aztán megkérdezte:

– Mennyit tud a hazája történelméről?

– Az igazságról vagy a hazugságokról?

– A rettegésről és a nyomorúságról, meg a nyolcvanmillió halottról. Tanultunk erről a főiskolán. Aztán este dumáltunk róla, és valaki azt mondta, hogy ha lenne egy időgépünk, akkor visszamehetnénk, és kinyírhatnánk a fickót, aki mindezért felelős. Még mielőtt belekezdhetett volna az egészbe. De megtennénk-e?

– Maga milyen állásponton volt?

– Én teljes mértékben helyeseltem. De igazából ez ostoba kérdésfeltevés volt. Nincs időgépünk. És utólag visszatekintve már könnyű tökéletesen megítélni a dolgokat. Úgy gondoltam, az igazi kihívás az, hogy fordítva tegyük fel a kérdést. Az „itt és most” helyzetből kiindulva. Előre nézve, a jövőbe. Ami a múltba visszavivő időgép ellentéte. Vizsgáljuk meg azt, hogy van-e olyan ember, akit ma kellene elintézni ahhoz, hogy a jövőben majd senkinek se kelljen időgépekről álmodoznia. És ha lehetséges lenne, megtennénk-e? Megeshet, hogy tévedünk. De az is lehet, hogy igazunk van. Egy élet, nyolcvanmillióért cserébe.

Reacher fejében az óra azt jelezte, hogy eltelt a tizenöt perc. A bombával nem történt semmi. Nem okoztak bajt azzal, hogy összevissza kapcsolgatták. Ami érthető is. Egy nehézkes ejtőernyős földet érés ennél sokkal rázósabb lehetett volna.

– Ez egy kőkemény erkölcsi kérdés volt számunkra. Egyesek úgy vélekedtek, hogy nem szabad megtenni, mert az illető nem szegett meg semmilyen törvényt. Egyelőre. De ez egykor mindenkire igaz volt. Ha később, az időgéppel visszatérve eltennénk láb alól a főgonoszt, akkor miért ne tehetnénk ezt meg előre? Volt, aki aggódott amiatt, hogy mennyire lehetünk biztosak a dolgunkban. Mi van, ha csak kilencven százalékban? Akadt, aki azt mondta, hogy jobb félni, mint megijedni. Ami logikusan azt jelentette, hogy ha ötven százaléknál nagyobb a valószínűség, az is elég. De azért ez sem az igazi megoldás. Ennyi erővel, ha csak egy százaléknál nagyobb a valószínűsége, már akkor is megérné cselekedni. Egy a százhoz az esély arra, hogy megmentsünk nyolcvanmillió embert a borzalmaktól és a nyomorúságtól. Mi erről a véleménye, Herr Dremmler?

A férfi hallgatott.

Reacher folytatta:

– A húszas éveink elején jártunk, a West Point Katonai Akadémia hallgatói voltunk. Ilyesféle dolgokról beszélgettünk akkoriban. Hogy komolyan gondoltuk-e? Az nem számított. Nem volt mód arra, hogy bebizonyítsuk, meg is tennénk, amiket mondtunk. De az élet kemény. Most a valóságban kell megválaszolnom a kérdést. Csak a számat jártattam annyi évvel ezelőtt, vagy tényleg megtenném?

Szíven lőtte Dremmlert, aztán kis szünet után fejbe, ugyanolyan távolságról, a biztonság kedvéért. Aztán zsebre tette a pisztolyát, bedugta a dossziét a vászon hátizsákba, óvatosan a vállára vette a Davy Crockettot, és kisétált a furgonhoz. Oldalra lépett, és megnyomta a panelre szerelt, nagy zöld gombot, amely a raktárajtót nyitotta, aztán berakta a hátizsákot a furgonba, a többi kilenc mellé. Lehúzta az ajtót, és eltolta rajta a reteszt.

Beszállt az anyósülésre.

– Jól vagy? – kérdezte Neagley.

– Soha jobban.

– Biztos?

– Ki vagy te, az anyám?

A raktárajtó közben teljesen felgördült.

– Indíts – mondta neki Reacher.

A Nemzetbiztonsági Tanács vészhelyzetekre előírt protokollt alkalmazott. Az akcióban részt vevő csapatot azonnal feloszlatták, nehogy bárki is együtt lássa őket, és esetleg beidézzék őket bizonyos ügyek kapcsán. Tizenhat órán belül Reacher már Japánban volt. Ott hallotta, hogy egy nukleáris fegyverek leszerelésével foglalkozó századot küldtek a helyszínre, hogy kirakodják a furgon tartalmát. Régimódi járművük volt, még abból az időből, amikor a nukleáris robbanófejekkel ellátott rakétákat repülőkről dobták volna le. Később azt hallotta, hogy White és Vanderbilt egyenesen Zürichbe repültek a futárral. Levették a pénzt a számláról, és átkerült egy másikra. A CIA költségvetése hatvanmillióval gazdagodott. Az iráninak kiutaltak egy lakást a kaliforniai Century Cityben. Egy héten belül állást is kapott a filmiparban. A szaúdiakat visszahívták Jemenbe. Aztán nyomukat vesztették. Wiley-t egy német autópálya mellett temették el a szegények temetőjében, mindenféle sírkő vagy fejfa nélkül.

Reacher még egyszer, utoljára találkozott Sinclairrel, úgy két hónappal később, amikor Washingtonba hívták, hogy kitüntessék. A nő egy üzenetet küldött neki, és vacsorázni hívta a kitüntetések átadása előtti estén. A lakására, az alexandriai kertvárosba. Reacher a haditengerészeti nadrágot viselte, és a Hamburgban beszerzett fekete pólót, amit még egy japán mosodában mostak és vasaltak. Dzsekit nem vett, meleg volt. A haja frissen vágva, lezuhanyozott és meg is borotválkozott. Sinclair fekete ruhát viselt, most a gyöngysor helyett gyémánt nyaklánccal Az asztal, aminél ettek, olyan hosszú volt, mint egy hajó. Gyertyák égtek rajta, a gyémántok szikráztak a fényükben. Sinclair elmesélte, hogy jó hírei vannak. A rosszfiúkat elég nagy csapás érte. Jelentős pénzügyi veszteséget könyvelhettek el. A százmillió szép summa. Hamburgot már nem használhatják tovább légi szállításra, mert a két rakodó volt a kulcsemberük. A futár sokat segített. Elmondott egyet-mást a szervezet struktúráját illetően. Sikerült eltüntetni néhány fehér foltot. Némelyik hír azonban nem volt túl jó. Wiley nem hagyott hátra végrendeletet, és az argentínai ranch még mindig az ő nevén van. Ezt nem tudták felgöngyölíteni. És még mindig nagyon sok mindent nem tudtak. Továbbra is égő hajjal rohangásznak.

Vacsora után nem túl nagy lelkesedéssel le akarták szedni az asztalról a piszkos tányérokat, de végül csak megálltak egymás mellett a konyhaajtóban. Reacher orrát megcsapta a nő parfümjének illata. Megint ideges lett.

– Csináld azt, amit a múltkor – szólalt meg Sinclair.

Reacher felemelte a kezét, ugyanúgy, ahogy a legutóbb, alig érve a nő homlokához, és a hajába mélyesztette az ujjait. Aztán ott is hagyta a kezét nő a tarkóján. Vékony volt a nyaka, és meleg. A nő a mellkasára húzta a tenyerét, majd feljebb csúsztatta, a nyakára. Lehúzta a fejét, Reacher pedig feljebb a nőét. Megcsókolták egymást. Hirtelen megint ismerős terepen jártak. Reacher megtalálta a kis, könnycsepp alakú fémfülecskét a nő ruhájának hátulján. Lehúzta a lapockái között, végig a hátán.

– Menjünk fel az emeletre – mondta Sinclair.

Felkísérte Reachert a hálószobába. Megint meglovagolta, mint egy cowgirl, de most szemből, előretolt csípővel, hátrafeszített vállal. A fejét hátrahajtotta, és lehunyta a szemét. A gyémánt nyaklánc ide-oda himbálózott. Sinclair a karját a háta mögé tolta, mint a múltkor, behajlította a csuklóját, széttárta a tenyerét; így egyensúlyozott, mintha egy láthatatlan légpárnán próbálna megtámaszkodni.

Egyetlen ponton kapcsolódtak egymáshoz; a nő teljes súlyával Reacherre nehezedett, mintha a legtökéletesebb érzést keresné, előre-hátra, ide-oda ringatózva, hol megtalálta, hol elveszítette, újra megtalálta és megtartotta, a kifulladásig, legvégig.

Másnap reggel korán értek Fort Belvoirba. Ismét ugyanabba, az épület belsejében megbúvó helyiségbe kellett menniük. Ugyanazok az aranyozott bútorok és nemzeti lobogók fogadták őket. A vezérkari főnök is megjelent az eseményen, ami kellemes meglepetésként hatott. Öt kitüntetést osztottak ki. Az első négy a hadsereg dicsérő érdemérme volt, ezeket Hooper, Neagley, Orozco és Reacher kapták. Nem olyan szép, mint a Becsületrend, de látott már rosszabbat is. Bronz hatszög, egy kis sas formájú domborművel díszítve. A szalagja élénk mentazöld, középen hajszálvékony fehér csíkokkal, a szélén fehér sávval. A Bronzcsillag megfelelője, csak ezt békeidőben adományozzák.

Adunk egy plecsnit, te pedig cserébe befogod a szádat.

Az ötödik kitüntetés egy Ezüstcsillag volt, ezt Wilson T. Helmsworth tábornok mellkasára tűzték.

Utána udvariasan csevegve elvegyültek, mindenki mindenkivel kezet rázott. Reacher az ajtó felé araszolgatott. Senki sem állította meg. Kilépett a folyosóra. Nem várta ott egy őrmester sem. A nap hátralévő részében szabad volt.

Hivatkozások

{1} A bibliai idézeteket a protestáns új fordítású Biblia alapján közöljük. (Ford: Török Emma ) – A szerk.

{2} A negyedik alkotmánymódosítás olyan esetekben védi a polgárokat a hatóságoktól, amikor a tulajdonuk és a személyük háborítatlansága észszerűen elvárható. E tilalmat megszegve, a hatóság által szerzett bizonyíték később, egy esetleges bírósági eljárás során nem használható fel. – A szerk.

{3} David Crockett (1786–1836): amerikai hazafi, katona és politikus. Népszerű ifjúsági regények hőse, tévéfilmsorozat is készült róla. – A ford.

Tartalom

Ajánlás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

Hivatkozások

Table of Contents

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

Hivatkozások

Tartalom

Table of Contents

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

Hivatkozások

Tartalom