Bosszuvagy
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: krimi
Publisher: General Press

Lee Child

BOSSZÚVÁGY

A mű eredeti címe

Personal

Copyright © Lee Child 2014

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KOLLÁTH NÓRA

A borítót

KISS GERGELY
tervezte

ISBN 978 963 643 764 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Andrew Grantnek és Tasha Alexandernek, testvéremnek és sógornőmnek – mindketten nagyszerű írók és nagyszerű emberek

1. fejezet

Egyszer fent, másszor lent – nyolc nappal ezelőttig így tengettem az életem. Néha jól teltek a napok. Máskor nem annyira jól. Leginkább eseménytelenül. A hosszú, unalmas időszakokat, amikor nemigen történt semmi, olykor-olykor megszakították hirtelen kirobbanó események. Pontosan ugyanúgy, ahogy ez a hadseregben szokott lenni. És ezért is találtak rám. Az ember otthagyhatja a sereget, de a sereg soha nem hagyja el. Nem mindig, és nem teljesen.

Két nappal azután kezdtek el keresni, hogy valaki rálőtt a francia elnökre. Olvastam róla az újságban. Párizsban történt a merényletkísérlet, nagy távolságból, mesterlövészpuskával. Nekem nem volt hozzá semmi közöm. Én akkor majdnem tízezer kilométerre jártam onnan, Kaliforniában, egy lánnyal, akivel a buszon ismerkedtem meg. Színésznő akart lenni. Én viszont nem akartam színész lenni, úgyhogy miután két napot eltöltöttünk együtt Los Angelesben, szétváltak az útjaink, és újból távolsági buszra szálltam. Először San Franciscóban időztem pár napig, aztán az oregoni Portlandben töltöttem három napot, majd továbbálltam Seattle-be. Így kerültem Fort Lewis közelébe, ahol két egyenruhás nő szállt le a buszról. Ott hagyták az ülésen az Army Times éppen előző nap megjelent példányát.

Az Army Times egy fura régi újság. Még a második világháború előtt alapították, és azóta is jól tartja magát. Hetilap, tele ósdi hírekkel és vegyes témájú cikkekkel. Ennek a számnak az első oldalán például ez a szalagcím díszelgett: Új szabályok! Módosítások várhatók a jelvények és rangjelzések terén, és további változtatások lesznek az egyenruhákban is. A legenda szerint azért ilyen elavultak a hírek, mert az AP hírügynökség régebbi hírösszefoglalóiból ollózzák össze őket, de ha az embernek van hozzá füle, és tud a sorok között olvasni, feltűnhet neki egyfajta egyéni, szarkasztikus hangvétel. A szerkesztőségi cikkek néha nagyon is bátrak, és időnként érdekes információkat rejtenek a nekrológok.

Ez volt az egyetlen oka, hogy megnéztem az újságot. Néha előfordul, hogy meghal valaki ismerős, aminek örül az ember. Vagy nem. Akárhogy is, jó tudni róla. De nem jutottam el odáig, mert miközben hátralapoztam a nekrológokhoz, megakadt a szemem az apróhirdetéseken. Ezek többnyire arról szólnak, hogy veteránok keresik egykori bajtársaikat. Többtucatnyi ilyen hirdetés volt, mind teljesen egyforma.

Csakhogy akadt köztük egy, amelyikben az én nevem szerepelt.

Ott virított az oldal közepén a bekeretezett, vastag betűvel szedett hat szó: Jack Reacher hívja fel Rick Shoemakert.

Ezt csakis Tom O’Day intézhette. Emiatt később, miután jobban belegondoltam a dologba, kissé kellemetlenül éreztem magam. Nem mintha O’Day nem lenne okos fickó. Annak kell lennie. Sőt, egészen biztos, hogy az. Nagyon-nagyon régóta sikerült mindent túlélnie. Időtlen idők óta volt a helyén. Már húsz évvel ezelőtt is százévesnek nézett ki. Magas, vékony, szikár, sápadt ember volt, aki úgy mozgott, mintha minden pillanatban össze akarna csuklani, mint egy törött létra. Senki nem nézte volna ki belőle, hogy a hadsereg tábornoka. Inkább professzornak tűnt. Vagy antropológusnak. Az biztos, hogy az esze a helyén volt. Így gondolkozhatott: Reacher igyekszik eltűnni, vagyis busszal és vonattal jár, megfordul várótermekben és bisztrókban, ugyanott, ahol gyakran járnak a közlegények, akik pedig elsőként az Army Timest veszik meg a bázison, és nagy valószínűséggel hagyják itt-ott, ahogy a madarak szórják szét a magokat.

Tehát bízhatott abban, hogy előbb vagy utóbb valahol a kezembe fog kerülni az újság. Mert érdekelnek a dolgok. Az ember otthagyhatja a sereget, de a sereg soha nem hagyja el. Nem teljesen. Annak alapján, amit rólam tudott, O’Day nyugodtan feltételezhette azt, hogy ha tíz-tizenkét héten át folyamatosan hirdet, halvány, de reális esélye van a sikerre.

Erre már elsőre sikerült neki. Egy nappal az újság megjelenése után. És emiatt éreztem magam egy kissé kellemetlenül.

Mindez ugyanis arra vallott, hogy kiszámítható vagyok.

Rick Shoemaker O’Day embere volt. Mostanra talán már a helyettese is. Könnyen úgy tehettem volna, mintha nem láttam volna a hirdetést, de tartoztam Shoemakernek egy szívességgel, amiről nyilván O’Day is tudott. Ezért aztán Shoemaker nevében adta fel a hirdetést, hogy kénytelen legyek reagálni rá.

Kiszámítható vagyok.

Seattle-ben száraz idő volt, amikor leszálltam a buszról. És meleg. A város vibrált, mivel az emberek hihetetlen mennyiségben fogyasztották a kávét, vagyis épp nekem való hely volt. Ellenben teleszórták WiFi-pontokkal, és mindenki rendelkezett okostelefonnal és egyéb kütyükkel, ami miatt viszont már kevésbé felelt meg nekem a hely, mert igencsak nehéz volt régimódi nyilvános telefonkészüléket találni. De végül ráakadtam egyre a halpiacnál. Megálltam a sós, tengerszagú szélben, és hívtam egy ingyenes számot a Pentagonban. Ez a szám nincs benne a telefonkönyvekben. Én réges-rég kívülről fújtam. Különleges ingyenes vonal, csak vészhelyzetekre. Az embernek nincs mindig negyeddolláros a zsebében.

Egy operátor vette fel, én pedig kértem Shoemakert. Kapcsoltak, talán valahová az épületen belül, vagy az ország területén belül, vagy a földgolyón. Néhány kattanás és egy kis sziszegés után hosszú percekig süket csönd volt, végül megszólalt Shoemaker hangja: – Igen?

– Jack Reacher vagyok.

– Hol vagy most?

– Nincs mindenféle elektronikus berendezésetek, ami rögtön megmutatja?

– De igen. Seattle-ben vagy, egy nyilvános telefonról hívsz a halpiac mellől. De jobban szeretjük, ha az emberek önként közlik az információt. Utána jobban megy a beszélgetés, mert már megvan az alapvető együttműködés. Beleadtak valamit.

– Mibe?

– A társalgásba.

– Most társalgunk?

– Nem igazán. Mit látsz közvetlenül előtted?

Felnéztem.

– Egy utcát.

– És balra?

– Halárusokat.

– Jobbra?

– Egy kávézót az utca túloldalán.

– Mi a neve?

Megmondtam.

– Menj be oda, és várj.

– Mire?

– Fél óra múlva megtudod – felelte Shoemaker, és letette a kagylót.

Senki sem tudja igazán, miért olyan népszerű a kávé Seattle-ben. Kikötőváros, így ésszerű, hogy ott pörkölik meg a kávét, ahol kirakodják a szállítmányokat. Ezzel létrejött a piac, amely idevonzott másokat is, akik a kávéval foglalkoznak. Ugyanúgy, ahogy az autógyárak mind Detroitba települtek. Vagy talán csak finomabb itt a víz. Vagy jó a tengerszint feletti magasság, vagy a hőmérséklet, vagy a páratartalom. A lényeg az, hogy szinte minden sarkon található egy kávézó, aminek köszönhetően egy komoly kávérajongó évente akár négy számjegyű összeget is áldozhat a szenvedélyére. A kávézó, amely az utca túloldalán állt, jellegzetes példány volt. Mindent mahagóniszínűre festettek, itt-ott csupasz téglafalak és régi fafelületek díszelegtek, és egy fekete táblára krétával írták ki a kávékínálatot, amelynek kilencven százaléka olyasmit tartalmazott, ami szerintem nem igazán illik a kávéba: a legkülönfélébb fajtájú és hőmérsékletű tejtermékek, fura mogyorós ízesítők és még sokféle szennyező anyag. Én sima feketét kértem, a házi pörkölésű márkából, cukor nélkül, közepes méretű elvihető műanyag pohárban, nem a hatalmas méretű vödörben, amit sokan szeretnek. Vettem mellé egy szelet citromos piskótát, aztán letelepedtem egyedül egy kemény faszékre, egy kétszemélyes asztalhoz.

A süteményt öt perc alatt megeszegettem, a kávé még öt percig eltartott, aztán tizennyolc perccel később megjelent Shoemaker embere. Ami azt jelentette, hogy a haditengerészettől jött, mert összességében huszonnyolc perc telt el a telefonbeszélgetés óta, és ez elég rövid idő, a haditengerészet pedig itt állomásozik Seattle-ben. A kocsija sötétkék volt, egyszerű, amerikai márkájú szedán, nem a legszebb, de azért szépen csillogott a fényezése. A fickó közelebb járt a negyvenhez, mint a húszhoz, és kőkeménynek tűnt. Civil öltözéket viselt, sötétkék sportzakót, galléros kék pólót, khaki vászonnadrágot. A zakó igencsak viseltes volt, a pólón és a nadrágon is látszott, hogy vagy ezerszer mosták már. Altiszt lehetett, és szinte biztos, hogy a SEAL különleges alakulatnál. Nyilván részt vesz valami gyanús titkos akcióban, amit Tom O’Day irányít.

Belépett a kávézóba, és üres tekintettel, egyetlen pillantással felmérte az egész helyiséget, mintha a másodperc ötödrésze állna a rendelkezésére arra, hogy felismerje, ki a barát és ki az ellenség, mielőtt tüzelni kezd. Nyilván csak alapvető szóbeli eligazítást kapott egy régi személyi aktám alapján, és annyit tudott a keresett személyről, hogy százkilencvenöt centi magas és száztíz kiló. A kávézóban rajtam kívül szinte csak ázsiaiak voltak, leginkább nők és apró termetűek. A fickó egyenesen hozzám lépett, és megkérdezte: – Reacher őrnagy?

– Már nem – feleltem.

– Akkor Mr. Reacher?

– Igen – bólintottam.

– Shoemaker tábornok kéri, hogy jöjjön velem.

– Hová?

– Nem messzire.

– Hány csillagos?

– Tessék?

– Hány csillaga van Shoemaker tábornoknak?

– Egy. Richard Shoemaker dandártábornok.

– Mikor?

– Mit mikor?

– Mikor léptették elő?

– Két évvel ezelőtt.

– Ezt maga is olyan rendkívülinek találja, mint én?

A fickó egy pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Nincs véleményem a kérdésről.

– És hogy van O’Day tábornok?

A fickó ismét hallgatott egy pillanatig, aztán azt felelte: – Nem ismerek senkit, akit O’Day-nek hívnak.

A sötétkék kocsi egy Chevrolet Impala volt, rendőrségi gumikkal és szövetborítású ülésekkel. A fényezés volt rajta a legújabb. A kék zakós fickó a belvárosi utcákon át kanyargott, aztán ráfordult az I-5-ösre, déli irányba. Ugyanarra, amerről a busz bejött a városba. Újból elhaladtunk a Boeing Field, majd a reptér mellett, aztán továbbmentünk Tacoma felé. A kék zakós nem szólt egy árva szót sem. Én is hallgattam. Némán ültünk, mintha csendkirályoznánk, és mind a ketten elszántan nyerni akarnánk. Kibámultam az ablakon. Minden zöld volt, a hegyek, a tenger, a fák.

Elhagytuk Tacomát, és lassítottunk, nem sokkal az előtt, ahol a két egyenruhás nő leszállt a buszról, ottfelejtve az Army Timest. Ugyanannál a kijáratnál hajtottunk le. A táblák nem jeleztek mást, csak három kisvárost és egy nagy katonai támaszpontot. Tehát jó esélye volt, hogy Fort Lewisba tartunk. De végül kiderült, hogy mégsem. Vagyis technikailag oda mentünk ugyan, de régen másképp hívták ezt a helyet. Egykor ez volt a McChord Légierő-támaszpont, most viszont Egyesített Lewis–McChord Támaszpontnak hívták. Reformok. A politikusok mindenre képesek, hogy megspóroljanak pár dollárt.

Arra számítottam, a kapunál lesz egy kis huzavona, mert a bejáratot közösen őrzi a hadsereg és a légierő, és a kocsi a haditengerészethez tartozott, én meg nem voltam senki. Már csak a tengerészgyalogság és az ENSZ hiányzott innen. De O’Day akkora hatalommal bírt, hogy szinte le sem kellett lassítottunk a kapunál. Egyszerűen behajtottunk, aztán balra kanyarodtunk, átmentünk egy másik kapun, és a kocsi már ki is gördült a reptér betonjára. Szinte eltörpült a hatalmas C–17-es teherszállító gépek mellett, mint egy kisegér az erdőben. Begördültünk egy óriási szürke gépszárny alá, aztán továbbhajtottunk a fekete betonon egy kis sugárhajtású géphez, amely magányosan állt ott. Fehéren ragyogott a napfényben. Nem volt rajta semmiféle felirat, csak egy szám a farkán. Se név, se logó, csak sima fehér festék. A motorok lassan jártak, a beszállólépcső le volt eresztve.

A kék zakós jól kiszámított félkörívben odakanyarodott, aztán megállt úgy, hogy az ajtóm egy méterre esett a lépcső aljától, amit én célzásnak vettem. Kikászálódtam, és egy pillanatra megálltam a napsütésben. Beköszöntött a tavasz, kellemes volt az idő. A kocsi elgördült mellőlem. Egy utaskísérő jelent meg a gép kis ovális ajtajában. Egyenruhában volt. – Kérem, uram, szálljon be.

A lépcső kissé meghajlott a súlyom alatt. Leszegett fejjel beléptem a kabinba. A steward jobbra elhátrált. Bal kéz felől egy másik egyenruhás nyomakodott ki a szűkös pilótafülkéből. – Isten hozta a fedélzeten, uram. A légierő tagjaiból áll a legénység. Pillanatok alatt ott leszünk.

– Mármint hol?

– Az úti céljánál. – A pilóta visszapréselődött a fülkébe, letelepedett a másodpilóta mellé, és buzgón nekiláttak a műszerek ellenőrzésének. Én követtem a stewardot. Az utastérben lakkozott diófa borítás és karamellszínű bőrülések fogadtak. Én voltam az egyetlen utas. A steward felhúzta a beszállólépcsőt, bezárta az ajtót, és leült egy lehajtható ülésre a pilóták mögé. Fél perccel később már a levegőben voltunk, és meredeken emelkedni kezdtünk.

2. fejezet

Úgy gondoltam, a McChordot elhagyva keletnek fordulunk. Nem mintha túl sok lehetőség lett volna. Nyugatra Oroszország, Japán és Kína fekszik, és nem valószínű, hogy egy ilyen kis gép meg tudna tenni ekkora távolságot. Megkérdeztem az utaskísérőt, hová megyünk, de azt felelte, nem látta a repülési tervet. Ami nyilván csak mellébeszélés volt, de nem erőltettem a dolgot. Kiderült, hogy minden más témáról nagyon szívesen cseveg. Elmesélte, hogy a gép egy Gulfstream IV, amelyet egy korrupt befektetési alaptól koboztak el szövetségi eljárás során, aztán megkapta a légierő VIP-személyek szállítására. Ha így van, a légierő VIP-utasai nagyon szerencsés emberek. A gép pompás volt. Csöndesen és biztosan haladt, az ülések pedig fantasztikusak voltak. Minden irányba lehetett állítani őket. És kávét is hoztak, amit rendes kávéból főztek. Mondtam a fickónak, hogy legyen mindig kávé, de ne fáradjon vele, én majd odamegyek érte, és hozok magamnak. Ezt értékelte. Azt hiszem, a tisztelet jelének vette. Nyilvánvaló volt, hogy nem igazán steward, inkább biztonsági kíséret. Elég kemény volt ahhoz, hogy megkapja ezt a feladatot, és büszke volt rá, hogy én ezt tudom.

Kinéztem az ablakon. Először a Sziklás-hegység vonulata suhant el alattunk: a lejtők aljánál sötétzöld lombok borítottak mindent, feljebb fehér hólepel. Azután apró mozaikkockákból összeálló, barna szántóföldek következtek. Szántás, vetés, aratás körforgása zajlott rajtuk, újra meg újra, de nem sok esőt láttak. Így ránézésre úgy tűnt, levágtuk Dél-Dakota sarkát, aztán láttam egy darabkát Nebraskából, mielőtt továbbrepültünk Iowa felett. A nagy magasság okozott némi geometriai bonyodalmat, de úgy ítéltem, valószínűleg dél felé tartunk. Egy nagy kanyart írt le az útvonalunk. Sík térképen ez furcsán fest, de a földfelszín görbületét is figyelembe véve már épp megfelelő. Kentuckyba tartottunk, vagy Tennesseebe, esetleg Észak– vagy Dél-Karolinába. Vagy akár Georgia is szóba jöhetett.

Órákon át haladtunk tovább halk duruzsolással, közben két teljes kanna kávé elfogyott. Aztán egy kicsit lejjebb ereszkedtünk, és közelebb kerültünk a földhöz. Először azt hittem, Virginiában járunk, de aztán rájöttem, hogy Észak-Karolinában. Láttam két kisvárost, amelyek csak Winston-Salem és Greensboro lehettek. Bal kéz felé estek, és kissé távolodtak tőlünk, ami azt jelentette, hogy délkeleti irányba tartunk. Nincs több város Fayetteville-ig, de előtte még ott fekszik Fort Bragg, ahol a különleges alakulatok főhadiszállása található. Ez Tom O’Day természetes előfordulási helye.

Ismét tévedtem. Illetve technikailag eltaláltam, hová tartunk, de csak névlegesen. Leszálltunk az esti sötétségben az egykori Pope légitámaszponton, amelyet azóta megkapott a gyalogság. Most már egyszerűen Pope Field volt a neve, és csak egy kis sarka volt az egyre jobban terjeszkedő Fort Bragg Támaszpont területének. Reformok. A politikusok bármire képesek, hogy megspóroljanak pár dollárt.

Hosszan gördültünk a kifutópályán, amely akkora volt, hogy légiszállítású csapatok is indulhattak innen. Végül megálltunk egy kis adminisztrációs épület előtt. Megpillantottam egy 47. logisztikai és taktikai támogatás parancsnoksága feliratú táblát. A motorok leálltak, a steward kinyitotta az ajtót, és leengedte a lépcsőt.

– Melyik ajtó az? – kérdeztem.

– A piros.

Lesétáltam, és egyenesen előreindultam a sötétben. Csak egy piros ajtó volt az épületen. Még majdnem két méterre jártam tőle, amikor kinyílt. Egy fiatal nő lépett ki, fekete kosztümben. Fekete nejlonharisnyát viselt, és elegáns cipőt. Nagyon fiatal volt, a húszas éveiben járhatott. Szőke haja volt, zöld szeme, és szív alakú arca. Széles, meleg mosoly ült rajta.

– Casey Nice vagyok – mutatkozott be.

– Milyen Casey?

– Nice.

– Jack Reacher.

– Tudom. A külügyminisztériumnak dolgozom.

– Washingtonban?

– Nem, itt.

Ami tulajdonképpen érthető is volt. A különleges alakulatok a CIA katonai szárnyát képezik, a CIA viszont a külügyminisztérium gyakorlati szárnya, és bizonyos döntéseknél szükség van arra, hogy mindhárman együttműködjenek. Ezért van jelen egy emberük – bármilyen fiatal is – a légierő bázisán. Lehet, hogy zseniálisan ért a közös politikai döntések összehangolásához. Valami csodagyerek lehet. – Shoemaker itt van? – kérdeztem.

– Menjünk be – felelte a nő.

Bevezetett egy kis szobába, amelynek dróthálóval védett ablaka volt. Három össze nem illő karosszék árválkodott benne szomorkásan, elhagyatottan. – Üljünk le – mondta a nő.

– Miért vagyok itt? – kérdeztem.

– Először is tudnia kell, hogy ettől a pillanattól kezdve minden, amit hall, titkos információnak számít. Ha megszegi a titoktartást, az súlyos következményekkel jár.

– Miért bízna rám titkokat? Soha nem találkozott még velem. Nem tud rólam semmit.

– Átnéztük az aktáját. Annak idején átesett a biztonsági átvilágításon, és soha nem vonták vissza az engedélyét. Még mindig köti a titoktartási eskü.

– Szabadon távozhatok, ha akarok?

– Mi jobban örülnénk, ha maradna.

– Miért?

– Beszélni szeretnénk magával.

– A külügy?

– Megértette, és elfogadta, amit a titoktartásról mondtam?

Bólintottam. – Mit akar tőlem a külügyminisztérium?

– Vannak bizonyos kötelezettségeink.

– Milyen ügyben?

– Valaki rálőtt a francia elnökre.

– Párizsban.

– A franciák nemzetközi segítséget kértek az elkövető elfogásához.

– Nem én voltam. Én épp Los Angelesben tartózkodtam.

– Tudjuk, hogy nem maga volt. Nem szerepel a gyanúsítottak listáján.

– Van lista?

A nő nem válaszolt, csak benyúlt a blézere belső zsebébe, elővett egy összehajtogatott papírlapot, és átnyújtotta. Még érződött rajta a teste melege, és enyhén meggyűrődött. De nem lista volt, hanem egy összefoglaló jelentés a párizsi nagykövetségünktől. Feltehetően az ottani CIA-kirendeltség főnökétől, aki közel van a tűzhöz.

A merényletet kivételesen nagy távolságból követték el. A mesterlövész egy majdnem ezerháromszáz méter távolságban lévő erkélyen rejtőzködött. Ezerháromszáz méter... A francia elnök egy szabadtéri pódiumon állt, golyóálló üvegfal védte, amely valami újfajta, különleges anyagból készült. A lövést senki nem látta, csak maga az elnök. Észrevette a hihetetlenül távoli torkolattűz-felvillanást a magasban és kissé balra, aztán három másodperccel később egy csillag alakú repedés jelent meg az üvegen, mintha egy kis rovar kenődött volna szét rajta. Nagyon-nagyon messziről jött a lövés. De az üveg kitartott, és a golyó becsapódása azonnali reakciót keltett: az elnökre rögtön rávetette magát egy csomó biztonsági ember. Később elegendő fémtöredéket találtak a golyóból, hogy be tudják azonosítani: egy ötvenkaliberes páncéltörő lövedék volt.

– Azért nem szerepelek a listán, mert nem vagyok elég jó ehhez – jegyeztem meg. Ezerháromszáz méter óriási távolság, nagyon nehéz ennyiről eltalálni egy ember fejét. A golyó három teljes másodpercig levegőben van. Olyan, mintha egy nagyon mély tóba dobnánk le egy kavicsot.

Casey Nice bólintott. – A lista nagyon rövid. Ezért is aggódnak a franciák.

Mindenesetre nem azonnal kezdtek el aggódni, ez egyértelmű volt. A jelentés szerint az első huszonnégy órát azzal töltötték, hogy vállon veregették saját magukat, amiért ilyen nagy biztonsági zónát jelöltek ki, és ilyen jó minőségű a golyóálló üveg. Aztán ráébredtek a komor valóságra, és nekiláttak a távolsági telefonhívásoknak, hogy kiderítsék, ismer-e valaki ennyire jó mesterlövészt.

– Ez marhaság – mondtam.

– Melyik része?

– Magukat nem érdeklik a franciák. Nem ennyire. Esetleg egy kicsit sajnálkoznak, ha ilyesmi történik, és néhány gyakornokkal íratnak egy elemzést az esetről. De ez az ügy eljutott Tom O’Day íróasztalára. Legalább öt másodpercre ott landolt. Vagyis valamiért nagyon fontos. Aztán egy SEAL-katonát küldtek értem huszonnyolc percen belül, és egy magángéppel elrepítettek a kontinens túlsó felére. Nyilván a SEAL katonája és a gép is készenlétben állt és rám várt, de az is nyilvánvaló, hogy nem tudhatták, épp hol vagyok, és mikor fogok telefonon jelentkezni, tehát egy csomó SEAL-katona és egy csomó gép várakozott mindenfelé az országban éjjel-nappal. A biztonság kedvéért. És ha engem megkerestek, akkor másokat is.

– Kissé bonyolítaná a helyzetet, ha kiderülne, hogy egy amerikai mesterlövész volt az elkövető.

– Ugyan miért lenne az?

– Reméljük, hogy nem az.

– És mit tudok tenni magukért, ami megérte, hogy magángépet küldjenek értem?

A nő zsebében megcsörrent a mobilja. Felvette, egy kicsit hallgatott, aztán eltette. – O’Day tábornok majd elmagyarázza. Most tudja fogadni.

3. fejezet

Casey Nice egy emelettel feljebb kísért, egy másik szobába. Az épület lerobbant volt, és olyan benyomást keltett, mintha minden csak átmeneti lett volna. Biztos voltam benne, hogy így is van. Egy ilyen ember, mint O’Day, sokat utazgat ide-oda. Egy hónapot eltölt itt, egy hónapot ott, jellegtelen szálláshelyeken, semmitmondó táblák mögött, mint például a 47. logisztikai és taktikai támogatás parancsnoksága. Arra az esetre, ha valaki figyelné. Vagy azért, mert valaki figyel – mondaná ő. Valaki mindig figyel. Ő aztán tudja, sok mindent túlélt már.

O’Day az íróasztal mögött ült, Shoemaker pedig egy oldalra húzott széken, ahogy egy jó helyetteshez illik. Húsz évet öregedett, amire számítani is lehetett, mert húsz éve nem láttam. Meghízott, homokszőke haja szürkésre változott. Az arca vöröses volt és petyhüdt. Gyakorlóruhát viselt, de büszkén hordta a tábornoki csillagot is.

O’Day egyetlen napot sem öregedett. Még mindig százévesnek nézett ki. És mint mindig, kopott fekete zakót viselt V-nyakú pulóverrel, amely szintén fekete volt, és annyi helyen megstoppolták, hogy több volt rajta a javítás, mint az eredeti kötött anyag. Amiből arra következtettem, hogy Mrs. O’Day is él és virul, mert nem tudtam elképzelni, hogy bárki más megcsinálná ezt helyette.

O’Day szögletes állkapcsa megmozdult párszor, és üres tekintettel rám meredt a bozontos szemöldöke alól. – Örülök, hogy újra látom, Reacher – szólalt meg végül.

– Szerencséje van, hogy épp nem volt semmi fontos dolgom. Különben most panaszt tennék.

Nem válaszolt. Leültem egy fémszékre, amely a haditengerészeté lehet, Casey Nice pedig letelepedett egy másik hasonló székre.

– Tájékoztatták, hogy az ügy titkos? – kérdezte O’Day.

– Igen. – Casey Nice nyomatékosan bólintott mellettem, mintha nagyon határozottan szeretné leszögezni, hogy követte az utasítást. O’Day ilyen hatással volt az emberekre.

– Látta a jelentést?

– Igen – feleltem, és Casey Nice is újból bólintott.

– És mit gondol róla?

– Azt hiszem, a pasas nagyon jó lövész.

– Szerintem is – mondta O’Day. – Annak kell lennie, ha képes volt egyből egy telitalálatot garantálni a megbízóinak ezerháromszáz méterről.

Ez nagyon jellemző volt O’Day-re. Az egyetemeken szókratészi módszernek hívják, amit csinált. Az a lényege, hogy kérdéseket teszünk fel abból a célból, hogy a tanítványból kiszedjük a maguktól értetődő igazságokat, amelyekkel minden racionális lény tisztában van. – Nem egyből egy garantált találat volt – mondtam. – Kettőből kettő. Az első golyónak csak az volt a célja, hogy betörje a biztonsági üveget. A második golyónak kellett volna megölnie a célszemélyt. A merénylő tudta, hogy az első golyó széttörhet az üvegen, vagy az eltérítheti. Felkészült arra, hogy ha betört a biztonsági üveg, másodszor is lőjön. A másodperc töredéke alatt kellett meghoznia a döntést, hogy újból tüzeljen, vagy elmeneküljön. Ami igen figyelemreméltó. Páncéltörő lövedék volt?

O’Day bólintott. – Megvizsgálták a darabkáit gázkromatográffal.

– Nekünk is van ilyen golyóálló üvegünk az elnök védelmére?

– Holnapra meglesz.

– Ötvenkaliberes volt?

– Elég sok fémtörmeléket sikerült összegyűjteni, és a súlyukból úgy tűnik.

– Ettől csak még figyelemreméltóbb a teljesítmény. Ez egy ronda nagy puska lehetett.

– Amiről tudjuk, hogy több mint másfél kilométerre is hatásos. Egyszer Afganisztánban valaki két és fél kilométerről ért el találatot. Úgyhogy az ezerháromszáz méter talán nem is olyan nagy dolog.

Szókratészi módszer.

– Szerintem nehezebb két gyors lövést leadni egymás után ezerháromszáz méterről, mint egyet több mint másfél kilométerről. Az ismétlőképességről van szó. Ez a fickó őstehetség.

– Szerintem is – bólintott O’Day. – Gondolja, hogy katona volt valamikor?

– Hát persze. Másképp nem lehetne ilyen jó.

– Gondolja, hogy még mindig szolgál valahol?

– Nem. Akkor nem tudna elég szabadon mozogni.

– Egyetértek.

– Biztosak vagyunk benne, hogy felbérelték?

– Mekkora az esélye annak, hogy egy sértett állampolgár véletlenül világklasszis mesterlövész is legyen? Valószínűbb, hogy egy sértett állampolgár, akinek van pénze, keresett valakit erre a célra a szabadpiacon. Vagy talán állampolgárok egy kisebb csoportja. Más szavakkal egy politikai frakció. Ami csak növeli a rendelkezésükre álló anyagi lehetőségeket.

– És mi miért törődünk ezzel? A célpont francia volt.

– A golyó amerikai.

– Honnan tudjuk?

– A gázkromatográfos vizsgálatból. Néhány évvel ezelőtt született egy megegyezés a lőszergyártók között, ami nemigen került nyilvánosságra. Sőt, egyáltalán nem. Minden gyártó egy egészen kicsit más ötvözetből készíti a lőszereket. Nagyon kicsi az eltérés, de ahhoz elég, hogy beazonosíthatók lehessenek. Mintha szignóval látnák el a terméküket.

– A világon sokfelé vesznek amerikai lőszert.

– Ez a fickó új a színen, Reacher. Soha nem láttunk még a profiljának megfelelő esetet. Ez volt az első munkája. Ezzel szerez nevet magának. És pokolian nehéz volt a feladat. Kétszer kellett lőnie, nagyon gyorsan, egy szinte ágyúméretű ötvenkaliberes puskával, ezerháromszáz méterről. Ha sikerül neki, élete végéig bekerül a legmenőbb ligába. Ha elvéti, örökre a másodosztályban marad. Túl nagy a kockázat. Óriási a tét. De mégis vállalta. Ami azt jelenti, hogy tudta, hogy sikerülni fog. Teljes magabiztossággal tudnia kellett, hogy két találatot fog elérni ezerháromszáz méterről. Hány mesterlövész van, aki ennyire érti a dolgát?

Ez jó kérdés volt. – Őszintén? Nálunk? Olyan, aki ennyire profi? Szerintem szerencsések vagyunk, ha minden generációban akad egy ilyen a SEAL-nél, kettő a tengerészgyalogságnál és kettő a gyalogságnál. Összesen öt ilyen mesterlövész ha szolgál egyszerre az amerikai hadseregben.

– De az előbb megállapítottuk, hogy az illető már nem szolgál.

– Tehát adjunk hozzá még ötöt az előző generációból, akik nem olyan rég vonultak vissza, elég idősek ahhoz, hogy már szabadok legyenek, de még elég fiatalok a működőképességhez. Itt kell keresgélni.

– Szóval ezek lennének a jelöltjei? Az előző generáció tagjai?

– Nem látom, ki más felelne meg a kritériumoknak.

– És hány jelentősebb ország van, ahol vannak jó mesterlövészek?

– Velünk együtt talán összesen öt.

– Vagyis ha minden országban öt szóba jöhető jelöltet számolunk, akkor a világon összesen huszonöten vannak. Egyetért?

– Nagyjából.

– Ennél azért pontosabb a szám. Mint kiderült, a világ hírszerző szervei pontosan huszonöt visszavonult elit mesterlövészt tartanak számon. Gondolja, hogy az egyes kormányok alaposan szemmel tartják őket?

– Biztos vagyok benne.

– Tehát mit gondol, hánynak van sziklaszilárd alibije bármely adott napra?

– Mivel nagyon gondos megfigyelés alatt tartják őket, azt mondanám, húsznak.

– Huszonegynek – bólintott O’Day. – Maradt négy ember. És ez okozza a diplomáciai problémát. Olyan ez a helyzet, mintha négyen ülnénk egy szobában, és csak mereven bámulnánk egymásra. Nem örülünk neki, hogy az a golyó amerikai volt.

– A mi emberünknek nincs alibije?

– Nem igazán.

– És ki az?

– Hány ennyire jó mesterlövészt ismer?

– Egyet sem. Nem haverkodom mesterlövészekkel.

– És hányat ismert régebben?

– Egyet. De nyilván nem ő az emberünk.

– Miből gondolja?

– Börtönben van.

– És ezt honnan tudja?

– Én juttattam oda.

– Tizenöt évet kapott, igaz?

– Ha jól emlékszem.

– Mikor ítélték el?

Szókratészi módszer. Gyors fejszámolást végeztem. Sok éve eltelt már azóta. Sok helyen megfordultam, sok emberrel találkoztam. – A francba... – szólaltam meg.

O’Day bólintott.

– Tizenhat évvel ezelőtt. Hogy repül az idő, ha az ember közben jól érzi magát, nem igaz?

– Már kiszabadult?

– Egy éve.

– És hol van most?

– Nincs otthon.

4. fejezet

John Kott egy cseh emigráns házaspár elsőszülött fia volt, akik elmenekültek a régi kommunista rezsim elől, és Arkansasban telepedtek le. A fiúnak amolyan szikáran izmos, tipikusan vasfüggönyön túli külseje volt, amivel jól beillett a helyi nehézfiúk közé. A nevétől és markáns arccsontjától eltekintve akár több száz évre visszamenő rokoni szálak is fűzhették volna össze őket. Tizenhat éves korában már képes volt lepuffantani a mókusokat olyan távoli fákról, amiket a legtöbben nem is láttak. Tizenhét éves korában megölte a szüleit. Legalábbis a helyi seriff szerint. Bizonyíték nem volt rá, csak alapos gyanú. De egyik sem számított sokat úgy egy évvel később, amikor felvették a hadseregbe.

Vékony, ínas külsejéhez kevéssé illően mindig nagyon nyugodt és higgadt volt. Percenként akár harminc-egynéhányra le tudta lelassítani a szívverését, és órákon át mozdulatlanul hevert. Emberfelettien éles látással volt megáldva. Vagyis született mesterlövész volt. Ezt még a hadsereg is felismerte. Elküldték több speciális tanfolyamra, aztán egyenesen a Delta különleges egységhez került, ahol fáradhatatlan kemény munkával tovább csiszolta a tehetségét, és igazi sztár lett belőle, bár csak a háttérben maradva és titokban.

A különleges alakulatok emberétől szokatlan módon azonban nála nem vált el teljesen az agy szolgálatban lévő és nem szolgálati része. Ahhoz, hogy valaki lelőjön egy embert ezer méterről, több kell, mint tehetség és fizikai adottságok. Engedélyt kell kapnia rá valahonnan az agyának legősibb zugából, ahol az alapvető emberi gátlások rejtőznek. Az kell, hogy a mesterlövész igazán, szívből elhiggye: Amit teszel, az helyes. Ez itt az ellenséged. Te jobb vagy nála. Te vagy a legjobb a világon. Aki szembeszáll veled, megérdemli a halált. A legtöbb katona le tudja kattintani az agyában ezt a kapcsolót. De Kottnál soha nem kapcsolt ki teljesen.

Három héttel azután találkoztam vele, hogy egy férfit elvágott torokkal találtak egy eldugott kocsma mögött, Kolumbiában. A halott fickó az amerikai hadsereg őrmestere volt, a Rangers alakulattól. A kocsma a CIA által irányított különleges egységek kedvenc törzshelye volt, a katonák itt lógtak a szabad idejükben, ha épp nem a dzsungelben lövöldöztek a drogkartellek embereire. Ebből kifolyólag nagyon szűkös volt a gyanúsítottak köre, és senki sem volt hajlandó beszélni. Akkoriban a katonai rendőrség 99. egységénél szolgáltam, és engem bíztak meg a nyomozással. Csak mert a halott fickó amerikai katona volt. Ha egy helyi civil lett volna az áldozat, a Pentagon nem költ arra, hogy odarepítsen.

Senki nem volt hajlandó beszélni, ennek ellenére sok mindent elárultak. Megtudtam, kik voltak ott azon az estén a kocsmában. Mindenkivel elmeséltettem, mit látott, és mindenki elárult valami apróságot, amiből aztán összeállítottam a képet. Az egyik fickó épp ezt csinálta, a másik azt. Az egyik tizenegykor távozott, a másik éjfélkor. Megint másik az első mellett ült, aki rumot ivott, és nem sört. És így tovább, és így tovább. A fejemben elrendeztem a történések koreográfiáját, és újra meg újra átgondoltam mindent, amíg logikusan össze nem állt a kép.

Csak Kottot nem tudtam hová tenni, olyan volt, mint egy fekete lyuk a levegőben.

Senki nem mondott róla túl sokat. Nem tudták, hol ült, mit csinált, kivel beszélgetett. Nem mondtak róla semmit. Aminek több oka is lehetett, az egyik esetleg az, hogy bár az egységében senki nem lett volna hajlandó konkrétan ellene vallani, azért falazni sem akartak neki. Valamiféle etikai megfontolásból. Vagy mert nem volt elég képzelőerejük. Akárhogy is, okos döntés volt. Ha valaki hazudozni kezd, abból mindig baj lesz. Jobb nem mondani semmit. Ha annyit elárulnak, hogy mondjuk Kott hosszú, durva vitát folytatott a halott fickóval, az már esetleg odavezethet, hogy... De nem derült ki semmi. Kott helyén csak egy lyuk maradt a levegőben.

Nagyon gyenge lábakon állt az ügy, csak egy csomó közvetett elmélettel tudtunk előállni, és egy sztárnak számító katona volt a vádlott, aki ráadásul egy titkos akcióban vett részt. De a hadsereg becsületére legyen mondva, azért kivizsgálták az ügyet. És végül nagyon korrekten azt mondták, hogy nem jutunk semmire, ha nincs vallomás. Hozzájárultak, hogy bevigyem Kottot kihallgatni.

A kérdések feltevése ilyenkor legalább annyira fontos, mint a válaszok meghallgatása, és én jó sokáig hallgattam Kottot, mielőtt arra jutottam, hogy a pasas a lelke mélyén hihetetlenül arrogáns. És kőkemény. Nem tett különbséget az emberek között. Aki szembeszáll velem, megérdemli a halált – ez olyan rossz duma, ami legfeljebb a harctérre való, de nem olyan elv, amelynek az alapján élhetjük az életünket.

Én azonban sok ilyen embert ismertem életem során. Ilyenek alakítottak olyanná, amilyen vagyok. Az effélék szeretnek eldicsekedni ezzel. Azt szeretnék, ha mások is helyeselnék, amit tettek. Jó, lehet, hogy technikai szempontból megszegtek valami piszlicsáré, szőrszálhasogató szabályt, de ők ennél sokkal fontosabb személyek, nem így van?

Hagytam, hadd beszéljen, aztán sarokba szorítottam, és beismertettem vele, hogy egyszer, az este folyamán beszélt az áldozattal. Innen már minden könnyen ment, a kihallgatás megindult lefelé a lejtőn. Bár talán inkább azt kéne mondanom, hogy felfelé kapaszkodtunk egy meredek hegyoldalon. Olyan fárasztó volt a vallatás, mint amikor az ember tüzet csiszol, vagy egy bicikli kerekét fújja fel.

Két órával később Kott aláírta a hosszú és részletes vallomást. Lényegében annyi történt, hogy a halott fickó gyáva nyúlnak nevezte. Odamondogattak egymásnak, aztán elfajult a helyzet. Kottnak valami választ kellett adnia. Vannak dolgok, amiket nem lehet elnézni, nem igaz?

Mivel Kott sztárnak számított a seregben, és épp egy titkos akcióban vett részt, lehetőséget adtak neki a vádalkura. Tizenöt évet kapott, mivel úgy ítélték meg, hogy nem volt előre megfontolt az emberölés. Nekem ez így megfelelt. Mivel elmaradt a hosszadalmas hadbírósági tárgyalás, maradt egy extra szabad hetem, amit Fidzsin töltöttem, ahol találkoztam egy ausztrál lánnyal, akire még mindig jól emlékszem. Nem volt okom panaszra.

O’Day megszólalt: – Nem kellene megalapozatlan feltevéseket tennünk. Nincs rá semmi bizonyíték, hogy Kott azóta akár csak ránézett volna egy puskára.

– De szerepel a listán?

– Muszáj neki.

– És mekkora a valószínűsége, hogy ő volt?

– Egy a négyhez, nyilván.

– És maga rá fogadna?

– Nem mondom, hogy ő a mi emberünk, de tény: egy a négyhez a valószínűsége, hogy akár ő is lehetett.

– És kik szerepelnek még a listán?

– Egy orosz, egy izraeli és egy angol.

– Kott tizenöt évet a börtönben töltött.

O’Day bólintott. – Akkor gondoljuk át, hogy ez milyen hatással volt rá.

Ez megint csak jó kérdés volt. Pontosan mit tesz egy mesterlövésszel, ha tizenöt évet lehúz egy börtönben? A jó lövésznek sokféle adottsággal kell rendelkeznie. A börtönlétet megszenvedheti az izomkontroll. Egy jó lövésznek egyszerre kell ruganyosan lágynak és keménynek lennie. Elég ruganyosnak ahhoz, hogy ellensúlyozza az apró izomremegéseket, és keménynek, hogy a puska erős rúgásának is ellenálljon. Az általános kondíciójának is árthat a börtön, ami pedig szintén fontos az alacsony pulzusszám és a jó légzéstechnika fenntartásához.

Végül ennyit feleltem O’Day kérdésére: – Romlott a látása.

– Mert?

– Tizenöt éven át csak aránylag közeli dolgokat látott. Alapjában véve csak falakat, még az udvaron is. Fiatal kora óta nem gyakorolta a fókuszálást. – Nekem ez nem is hangzott olyan rosszul. Szinte láttam magam előtt Kottot: elpuhult, talán kicsit remeg a keze, szemüveges, a háta is meghajlott kissé, pedig már eleve sem volt túl magas.

Aztán O’Day felolvasta a Kott szabadulásakor kiadott jelentést.

Kott ugyan a gyökereit tekintve Csehszlovákiához és Arkansashoz kötődött, a börtönben töltött tizenöt esztendeje mégis úgy hangzott, mint egy misztikus keleti mese. Jógázni kezdett, és meditálni tanult. Nagyon könnyű edzéseket végzett, naponta egyszer, hogy fenntartsa az alapvető kondícióját és a hajlékonyságát, de sokszor órákon át mozdulatlan volt, alig lélegzett, üres, kifejezéstelen tekintettel bámult a semmibe, és azt mondta, fontos, hogy ezt gyakorolja.

– Kérdezősködtem – folytatta O’Day –, főleg az ott dolgozóknál. Azt mesélték, Kott azt a fajta jógát űzte, aminek a mozdulatlanság és a nyugalom a lényege. Erő és relaxáció. Az ember mindent lecsendesít magában, aztán puff, egyszer csak kirobban, és átvált a következő pozícióba. Ugyanez a helyzet a meditációval. Előbb kiüresíti az elméjét, aztán előre elképzeli a sikert.

– Szóval azt akarja mondani, hogy jobb képességekkel jött ki a börtönből, mint ahogy bekerült?

– Keményen dolgozott tizenöt éven át, nagyon elszántan, egy célra összpontosítva. Végül is a fegyver csak egy fém szerszám. A siker az agyban és a testben dől el.

– És hogy jutott volna el Párizsba? Van útlevele?

– Gondoljon bele, ha egy politikai csoport bérelte fel, akkor mennyi pénz áll a rendelkezésükre. Az útlevél a legkisebb problémájuk.

– Akkor láttam utoljára, amikor aláírta a vallomását. Ennek több mint tizenhat éve. El sem tudom képzelni, most miben tudnék segíteni.

– Minden emberre szükségünk van, hogy az összes posztra állítani tudjunk valakit.

– És nekem milyen feladat jutna?

– Maga egyszer már elkapta Kottot – mondta O’Day. – Ha úgy alakul, elkaphatná újból.

5. fejezet

Shoemaker ezen a ponton kapcsolódott be, mintha az ügy általános áttekintése véget ért volna, és most ideje lenne a részletekkel foglalkozni. Sok minden függött attól, hogy mi volt a merénylet indítéka. Bizonyos csoportok soha nem bérelnének fel egy izraelit, és így máris háromra csökkentettük a lehetőségek számát. Csak épp az volt a baj, hogy az izraeli mesterlövész félig-meddig ír volt, és egy teljesen semleges kódnevet használt. Lehet, hogy nem is tudták róla, hogy izraeli, amitől csak zavarosabb lett a helyzet. Végül feladtuk, hogy az indítékot keressük. A külügyminisztériumnak igen hosszú listája volt azokról, akik valamiért dühösek a franciákra. Tehát továbbra is egyforma esélyesként kezeltük mind a négy jelöltet.

Casey Nice-hoz fordultam. – Ez így még mindig marhaság.

– Melyik része? – ismételte meg az előbbi kérdését.

– Ugyanaz a része. Túlzó a reakciójuk. A külügy ahhoz sem venné magának a fáradságot, hogy lepisálja a franciákat, ha kigyulladnának. Maga most mégis itt van. Úgy reagálnak, mintha legalábbis Pearl Harbort támadták volna meg. De miért? Mit árthatnak nekünk a franciák, nem küldenek több sajtot?

– Nem hagyhatjuk, hogy a külvilág úgy lássa, késlekedünk a reakcióval.

– Senkinek nem tűnne fel semmi. Maguk úgyis folyton egyik helyről a másikra költöznek, és elrejtőznek mindenféle álfeliratot tartalmazó táblák mögött. Ami nagyon helyes. Ha bármely nagykövetségről megfigyelik magukat, senki sem fog rájönni, hogy kicsodák és mit csinálnak. Még a francia nagykövetség sem. Nem tudhatják, hogy segítenek-e nekik a nyomozásban vagy nem. Akkor minek strapálják magukat?

– A jó hírnevünkről van szó.

– Négy az egyhez az esélye, hogy egy elítélt amerikai bűnöző valahol a világban szabadúszóként elvégzett egy melót. Nem ő lenne az első ilyen, és nem ő lesz az utolsó. A hírnevünk kibírja ezt az aprócska kis foltot. Főleg, mivel a francia elnök meg sem halt. Senkinek nem esett bántódása.

O’Day fészkelődött egy kicsit, és azt mondta: – Nem mi hozzuk meg a politikai szabályokat.

– Maguk akkor hallgattak utoljára a Kongresszusra, amikor Abraham Lincoln még rövidnadrágban járt.

– De ki az, akire hallgatunk?

– Az elnök – feleltem, aztán elhallgattam.

O’Day folytatta: – Mindenki dühös a franciákra, ami végső soron ugyanaz, mintha azt mondanánk, hogy senki. Senkinek nem volt különösebb oka, hogy rálőjön a fickóra, legalábbis az idén. Nem jobban, mint máskor. Tehát csak arra tudunk gondolni, hogy ez az akció tulajdonképpen meghallgatás volt egy másik, fontosabb feladatra. Az illető bebizonyította, mire képes, azért, hogy megkapjon egy jobb ajánlatot. De vajon ki ellen készülnek merényletre? Ezt senki sem tudja, de minden ország a saját vezetőjére tippel. Miért is ne? Mind úgy képzelik, hogy ők a legfontosabbak a világon. Közeledik az EU-csúcs, ahol az összes kormányfő jelen lesz, aztán jön a G8-as és a G20-as találkozó. Húsz vezető politikus lesz egy helyen, köztük az amerikai elnök is. Csoportfotók készülnek majd. Egy helyben ácsorognak és mosolyognak, valószínűleg egy középület lépcsőjén. Senki nem akarja, hogy szabadon mászkáljon egy pasas, aki képes lelőni valakit ezerháromszáz méter távolságból.

– Szóval a politikusok próbálják fedezni saját magukat?

– Szó szerint, a világon mindenhol.

– A mi elnökünk is?

– Az most nem számít, hogy ő személy szerint mit gondol. A titkosszolgálat eléggé be van tojva helyette is.

– Szóval ezért küldtek értem magángépet.

– A pénz nem számít.

– De nem csak értem küldtek, ugye? Nehogy azt mondja, hogy egyetlen emberre akarnak bízni mindent.

– Minden segítségünk megvan, amire szükségünk lehet – felelte O’Day.

– Valószínűleg nem Kott volt az.

– A négyből hárman biztosan nem követték el. Most tippelgetni akar, vagy elvégzi a munkát?

Nem válaszoltam. Shoemaker azt mondta, a közelben fognak elszállásolni, és nem hagyhatom el a támaszpontnak ezt a részét. Ha akár hivatalosan, akár nem hivatalosan kérdőre von valaki, azt kell mondanom, hogy civil vagyok, és szerződéses munkát végzek, a raklapos rakodás szakértőjeként. Ha tovább faggatnak, azt kell mondanom, hogy a 47. logisztikai egységnek dolgozom, egy törökországi probléma megoldásán. Ami elég jó válasz. Ahogy kimondom, hogy „Törökország”, a kíváncsiskodók rögtön azt feltételezik, hogy rakétákról van szó, és ha jó fiúk, akkor rögtön visszakoznak, ha rosszak, akkor meg legalább jól félrevezettük őket, ami O’Day szerint roppant kívánatos.

– És ki keresi a másik három fickót? – kérdeztem.

– A saját embereik a saját országukban.

– Nem a franciák Franciaországban?

– Ők azt feltételezik, hogy a merénylő már hazautazott, és ott húzta meg magát.

– Lehet, hogy emigráns. Egy orosz, aki Franciaországban él. Vagy izraeli, vagy angol. Meglapul egy régi tanyaházban vagy egy tengerparti villában.

– Lehet, hogy erre nem gondoltak.

– Kott Franciaországban élt?

O’Day megrázta a fejét. – Visszament Arkansasba.

– És?

– Az első hónapban párszor elküldtünk egy megfigyelő drónt a háza fölé. Nem láttunk semmi aggasztót. Aztán máshol volt szükség a drónra, és Kott ügyét parkolópályára tettük.

– És most?

– Visszaküldtük a drónt. A háza üresen áll. Életnek semmi jele.

Casey Nice elkísért a szálláshelyemre, amiről Shoemaker beszélt. Kiderült, hogy egy rögtönzött kis falu, amelyet előre gyártott, hordozható, konténerszerű lakóegységekből húztak fel. Két és fél méter magas és ugyanolyan széles konténerek voltak, ablakokkal és ajtókkal, légkondival, vízvezetékkel és árammal ellátva. Az enyémet homokszínűre festették, valószínűleg Irakban használhatták, és onnan szállították vissza. Laktam már ennél rosszabb helyen is. Kellemes este volt, tavasz Észak-Karolinában. Még nem volt nagy meleg, de a téli hideg már elmúlt. Az égen ragyogtak a csillagok, és kísérteties felhőfoszlányok lebegtek.

Megálltunk a fémajtó előtt. – Maga is itt szállt meg valamelyikben? – kérdeztem.

Casey Nice a következő sorra mutatott. – A fehérben – mondta. Ha azt vesszük az Első utcának, akkor az enyém volt a Második.

– Ez az, amit ettől a munkától várt? – kérdeztem

– Most itt zajlanak a fontos dolgok – felelte. – Elég jól érzem magam.

– Valószínűleg nem Kott volt az – mondtam újból. – Statisztikai szempontból az oroszoknál van a legtöbb és legjobb mesterlövész. És az izraeliek szeretik az ötvenkaliberes lövedékeket. Valószínűleg kettőjük közül valamelyik a hunyó.

– De minket aggaszt a jógázás. Nyilvánvaló, hogy Kottnak volt valami célja. Terveket készített a szabadulása utánra, és onnan akarta folytatni, ahol abbahagyta. – A nő bólintott egyet, mint aki jól végezte dolgát, aztán elsétált, és engem otthagyott egyedül. Benyitottam és beléptem.

Odabent pontosan úgy festett minden, mint amit egy konténertől várni lehet. Fehérre festett hullámlemez falak, sorban elrendezett nappali, konyha és hálórész, mint egy régimódi, keskeny alaprajzú lakásban. Az ablakokat védő falemezt le lehetett hajtani, így kisasztal lett belőle. A padlót is farostlemez borította. Kicsomagoltam, ami abból állt, hogy elővettem a zsebemből az összecsukható fogkefémet, és beleállítottam egy pohárba a fürdőszobában. Fontolgattam, hogy lezuhanyozzak-e, de nem jutottam el odáig, mert kopogtak. Visszaballagtam a keskeny, zsúfolt helyen, és kinyitottam az ajtót.

Egy nő állt odakint, ő is fekete kosztümöt viselt, fekete nejlonharisnyával és elegáns cipővel. Közelebb állt hozzám korban, mint Casey Nice. Áradt belőle a tekintély és a rang. Fekete hajába ezüstös szálak vegyültek, szépen volt levágva, de nem fésülte semmilyen különösebb frizurába. Valamikor nagyon csinos lehetett, és még most is szép volt az arca. – Mr. Reacher? – szólalt meg. – Joan Scarangello vagyok.

Kezet nyújtott. Megszorítottam. Karcsúak voltak az ujjai, de erősek. A körmeit szögletesre és rövidre vágta, átlátszó lakkot használt. Gyűrűt nem viselt. – A CIA-tól van? – kérdeztem.

A nő elmosolyodott. – Nem lenne szabad ennyire nyilvánvalónak lennie.

– A külüggyel és a különleges alakulatokkal már találkoztam. Gondoltam, hogy hamarosan megismerkedhetek a hármas fogat eddig kimaradt tagjával is.

– Bemehetek?

A nappali rész két és fél méter magas és széles, illetve nagyjából négy méter hosszú volt. Elfért benne két ember, de épphogy csak. A bútorokat a padlóhoz csavarozták. Egy kétszemélyes kanapéból és két kis fotelből állt a berendezés. Annyi volt a hely, mint egy lakókocsi belsejében, vagy mondjuk egy új Gulfstream gép utasterében. Leültem a kanapéra, Joan Scarangello pedig az egyik fotelbe, és úgy helyezkedtünk el, hogy nagyjából szembeforduljunk egymással.

– Nagyra értékeljük a segítségét – kezdte a nő.

– Még nem tettem semmit.

– De biztos vagyok benne, hogy megteszi, ha szükséges.

– Az FBI talán lehúzta a rolót? Nem az ő dolguk lenne megtalálni amerikai állampolgárokat Amerikában?

– Lehet, hogy Kott jelenleg nincs Amerikában.

– Akkor meg a maguk dolga.

– Rajta vagyunk. Ehhez az is hozzátartozik, hogy megszerezzük a legjobb segítőket. Ha nem így állnánk hozzá, az hanyagság lenne a részünkről. Maga ismeri ezt az embert.

– Letartóztattam tizenhat évvel ezelőtt. Ettől eltekintve semmit sem tudok róla.

– Az EU-csúcs, majd a G8, aztán a G20 – folytatta a nő. – Az Európai Unió és a világ nyolc legnagyobb gazdaságának vezetője, aztán a húsz legnagyobbé. Több államfő lesz egy időben egy helyen, a helyzetből adódóan egy kivételével mindegyiküknek idegen terepen. Ha egyiküket megölik, az nagy baj. Ha többet is, az katasztrófa. Ha jól tudom, maga mutatott rá, hogy a párizsi merénylő felkészült arra, hogy egymás után kétszer is lőjön. És mi állítaná meg kettőnél? Gondoljon bele, mi lenne, ha lelőne három vagy négy vezető politikust. Megbénulna a világ. A piacok összeomlanának, újból beköszöntene a recesszió. Az emberek éheznének. Háborúk robbanhatnának ki. Az egész világ széthullana.

– Talán le kéne mondani a csúcstalálkozókat.

– Akkor ugyanez lenne az eredmény A világot kormányozni kell. Nem intézhetnek mindent telefonon.

– Egy-két hónapig meg tudnák csinálni.

– De ki fogja ezt javasolni? Ki hátrál meg először? Mi, az oroszok előtt? Az oroszok, előttünk? A kínaiak, mindenki előtt?

– Szóval a tesztoszteronról van szó?

– Miért, mikor nem?

– Ha már a világ kormányzásáról van szó, nekem még telefonom sincs.

– Szeretne egyet?

– Arra akarok célozni, hogy John Kott egy olyan fickó, akivel egyszer találkoztam tizenhat évvel ezelőtt. Nem áll a rendelkezésemre semmiféle forrás, kommunikációs eszközök, adatbázisok, semmi.

– Nekünk minden megvan, ami kell. Átadunk magának minden információt, amit megtudunk.

– Aztán elküldenek, hogy kapjam el én?

A nő nem felelt.

– Megmondom, mi a helyzet, Ms. Scarangello. Tudom, hogy csak most érkeztem ide, de nem ma jöttem le a falvédőről. Ha Kott az elkövető, akkor jól jönne maguknak, ha én elkezdek egy kicsit nyüzsögni, és megpróbálom elkapni. Abban reménykednek, hogy akkor majd Kott megbízói megpróbálnak megállítani. Egy politikai csoport, ahogy O’Day szereti mondani. Az lenne a cél, hogy én kiugrasszam őket a bokorból. Ez minden. Csak csalétek lennék.

A nő nem válaszolt.

– Vagy pedig azt akarják, hogy Kott megpróbáljon elkapni engem. Végül is eléggé dühös rám. Tizenöt évre börtönbe dugtam. Biztos vagyok benne, hogy ez némiképp befolyásolta az arra vonatkozó terveit, mivel tölti majd élete hátralévő részét. Valószínűleg táplál irányomba némi haragot. Lehet, hogy az a sok jógázás kimondottan ellenem irányult, és nem az általános szakmai karrierje előmozdítását célozta.

– Senki sem gondolt arra, hogy csalétek legyen.

– Baromság. Tom O’Day mindenre gondol, és mindig a legkönnyebb és leghatékonyabb megoldást választja.

– Fél?

– Ismer katonákat a gyalogságtól?

– Ezen a támaszponton elég sokan vannak.

– Akkor beszélgessen el velük. A gyalogosok a világon minden szarságot elviselnek. Földbe ásott lyukakban élnek, hidegben, sárosan, vizesen, éhesen, záporoznak rájuk az aknák és a lövedékek, kövek és bombák és gáz, előttük semmi, csak szögesdrót és géppuskafészkek, de tudja, mit utálnak a legjobban?

– A mesterlövészeket.

– Úgy van – bólintottam. – Váratlan halál a semmiből, ami bárhol és bármikor lecsaphat, minden figyelmeztetés nélkül, a nap bármely percében. Nincs pihenés. A stressz elviselhetetlen. Vannak, akik szó szerint bediliznek tőle. És meg tudom érteni, miért. Pillanatnyilag itt ülök egy kis zárt, védett fémdobozban, és máris jobban tetszik, mint kellene.

– Egyszer találkoztam a bátyjával – mondta Scarangello.

– Tényleg?

A nő bólintott. – Joe Reacher. Még fiatal ügynök koromban, amikor ő a katonai hírszerzésnél volt. Együtt dolgoztunk egy ügyön.

– És most azt fogja mondani, hogy szépeket mesélt rólam, és azt is, hogy nálam nagyobb csirkefogót még nem hordott a hátán a föld. Egy halottat akar felhasználni, hogy hasson rám.

– Sajnálom, hogy meghalt. De jókat mondott magáról.

– Ha Joe most itt lenne, azt mondaná, hogy fussak innen, amilyen gyorsan csak bírok. Sokat tudott, nem hiába volt a katonai hírszerzésnél. Ő is ismerte Tom O’Day-t.

– Maga nem kedveli O’Day-t, igaz?

– Szerintem valaki adhatna neki egy kitüntetést, aztán mehet egy golyó a fejébe, és nevezzenek el róla egy hidat.

– Lehet, hogy ez az egész nem is volt olyan jó ötlet.

– Meglep, hogy O’Day még mindig itt van.

– Ezek az ügyek tartják itt, és most jobban szükség van rá, mint valaha. Nagyon prominens ember.

Hallgattam.

– Nem kényszeríthetjük rá, hogy maradjon, ha nem akar – mondta Scarangello.

Megvontam a vállam. – Tartozom Rick Shoemakernek egy szívességgel. Maradok.

Kiszámítható vagyok.

6. fejezet

Scarangello ezután távozott, enyhe parfümillatot hagyva maga után, én pedig lezuhanyoztam és lefeküdtem. O’Day szerette megbeszéléssel indítani a reggeleket, és azt terveztem, én is részt veszek rajta, rögtön a reggeli után. De nem sikerült reggelit szereznem. A hajnali fényben kiderült, hogy a hatalmas területű Pope Field legtávolabbi sarkában vagyok. Úgy gondoltam, talán másfél kilométerre vagy még messzebb is lehet a legközelebbi kantin. Én pedig nem mozoghattam szabadon. Egy felhatalmazás nélküli személy részéről nem a legokosabb dolog gyalog sétálgatni Fort Bragg területén a jelenlegi helyzetben. Vagy ami azt illeti, bármely helyzetben.

Úgyhogy visszasétáltam a piros ajtóhoz, és ott találtam Casey Nice-t egy szobában, ahol csak egy asztal állt, megrakva muffinokkal és egyéb péksüteményekkel, többliteres kartondobozba zárt kávéval és üres műanyag poharakkal. A Dunkin’ Donutsból származott minden, nem a sereg konyhájáról. Saját maguk gondoskodtak az ellátásukról. Reformok. Spórolás.

– Kényelmes volt a szállása? – érdeklődött Casey Nice.

– Jobb, mintha egy fa odvában kellett volna aludnom.

– Általában ott szokott?

– Csak képletesen mondtam.

– De jól aludt?

– Pompásan.

– Találkozott valakivel tegnap este?

– Egy Joan Scarangello nevű nővel.

– Helyes.

– Ő pontosan kicsoda?

– A műveleti igazgató helyettesének a helyettese.

Ez eléggé alacsony beosztásnak hangzik, de valójában nem az. A CIA szervezeti felépítésében egy ilyen helyettes nagyon is a szűk belső körbe tartozik, és a csúcs közelében van. Egyike az egész bolygó három-négy legtájékozottabb emberének. Leginkább a CIA langley-i központjában lenne a helye, egy olyan irodában, amely nyolcszor tágasabb, mint az én lakókonténerem, és valószínűleg több telefon van az íróasztalon, mint amennyit én életemben együttvéve láttam. – Szóval tényleg nagyon komolyan veszik ezt az ügyet, igaz?

– Kénytelenek, nem gondolja?

Nem válaszoltam. Aztán besétált Scarangello. Üdvözlésül odabiccentett, elvett egy muffint, töltött magának kávét, aztán kiment. Én is elvettem két muffint, és magammal vittem egy egész doboz kávét. Odatámasztottam a tárgyalóasztal széléhez, a kifolyócsapjával magam felé fordítva, hogy bármikor tudjak újratölteni. Mint egy alkoholista a bárpultnál.

A reggeli megbeszélést az O’Day emeleti irodája melletti szobában tartottuk. Nem volt benne semmi különös, csak négy egyszerű asztal összetolva, és nyolc szék az öt ember számára. Shoemaker, O’Day és Scarangello már a helyükön ültek. Casey Nice letelepedett Scarangello mellé, én pedig egy olyan helyet választottam, ahol egyik oldalamon sem ült senki. Odahúztam magam elé a kávét, és leharaptam egy muffin tetejét.

Shoemaker beszélt először. Megint gyakorlóruhát viselt, a tábornoki csillaggal, ami nem volt meglepő. A nyitó elemzése olyan tájékozottságot sugallt, hogy talán megérdemelte a csillagot, ami viszont már meglepett. – Úgy tűnik, a lengyel kormány hajlandó lenne idő előtti választást kiírni, és valószínűleg a görögök is. Ezzel csupán azt a látszatot keltenénk, hogy rendesen működik a demokrácia, de ha beleássuk magunkat az Európai Unió alkotmányába, van egy olyan alpontja, amely megengedi, hogy az államfői találkozókat elhalasszák, ha két vagy több tagállamban épp választás zajlik. Vagyis menekülőre fogták a dolgot. Nem tartják meg az EU-csúcstalálkozót. Marad a G8-as, ami három hét múlva lesz. Azon még nem változtattak. Tehát továbbra is van a merénylőnek célpont.

Vettem egy nagy levegőt, hogy megszólaljak, de O’Day hosszú karja hirtelen kinyúlt, és felém fordította a tenyerét, mintha egy kutyára szólna rá, hogy „Marad!”. – Most figyelmeztetni akar minket, hogy ezek csak feltételezések, és a valódi célpont bárki lehet. Ami így is van, de kérem, értse meg, hogy a többi célpont minket nem érdekel. Ha valaki más ellen követnek el merényletet, akkor mi cigánykereket hányunk örömünkben. De addig műveleti célokból azt feltételezzük, hogy már bizonyított ténynek vehető, hogy merényletre készülnek egy magas rangú politikai vezető ellen.

– Csak azt akartam kérdezni, kik lesznek ott a G8-as találkozón.

Ez elég buta kérdés lehetett, mert mindenki kínosan fészkelődni kezdett, és nem válaszoltak. Végül Casey Nice szólalt meg: – Rajtunk kívül Kanada, az Egyesült Királyság, Franciaország, Németország, Olaszország, Japán és Oroszország.

– Ez nem a nyolc legnagyobb gazdaság.

– Valamikor azok voltak – mondta Joan Scarangello. – Egyes dolgok kőbe vannak vésve.

– Tehát ha személyes vagy valami nacionalista indíttatásból történik merénylet, akkor bárki lehet közülük a célpont. Viszont ha valami nagy terrorista akcióról van szó, amivel üzenni akarnak a világnak, akkor ugyan minden tiszteletem Olaszországé, de nem hiszem, hogy az ő miniszterelnöküket szemelnék ki célpontnak. Úgy értem, kinek tűnne fel, ha meghalna? Náluk amúgy is háromhetente cserélődik a kormányfő. Vagy mondjuk itt van Kanada. Akkor se ismernénk fel a kanadai miniszterelnököt, ha találkoznánk vele egy boltban. Japánra ugyanez áll. És Franciaországra is. Az Egyesült Királyságra is. Ha agyonlőnek egy angol szépfiút, az még nem fogja megrengetni a világot. Ha a német államfőt iktatják ki, az már jelenthet egy kis problémát.

Scarangello bólintott. – Európa legnagyobb gazdasága, az egyetlen a régióban, ahol javulnak a gazdasági adatok, ráadásul a németeket egy tökéletesen újfajta pszichés állapot jellemzi, teljes mértékben hisznek abban, hogy a politikusokat nem szokás lelőni. A dolgok elszabadulhatnának, és a németek nagyon mélyre zuhanhatnának.

– Szóval vagy a mi elnökünk a célpont, vagy az orosz vezető, vagy a német. Ez nem olyan nehéz probléma. Csak ezt a három fickót kell megóvni. Ne jelenjenek meg nyílt terepen. Sétálgasson csak a többi öt. Vagy küldjük el az alelnököket is, és ők vegyenek részt a közös fotózáson. Meg lehetne oldani. Beállíthatjuk úgy, hogy mi olyan tökösek és bátrak vagyunk, hogy mindkettőjüket odaküldjük.

O’Day bólintott. – Ez a B terv, és már megvan a vázlata. De az A terv az, hogy megtaláljuk John Kottot. És reméljük, hogy London, Moszkva és Tel-Aviv is hasonló sikerrel jár.

– Tudunk valamit az ő embereikről?

– Mindent tudunk róluk. A brit régebben az SAS tagja volt, Carsonnak hívják. A szolgálati ideje alatt több mint ötven embert ölt meg a világ minden táján – nem mintha ezt bárki beismerné –, egyiküket bizonyítottan ezernyolcszáz méter távolságból. Az oroszt Dacsevnek hívják. Az első oktatója még ott volt Sztálingrádnál, ami kemény iskola. Az izraelit Rozannak hívják. A legjobb, aki valaha is ötvenkaliberes lövedékkel dolgozott, és ha az izraeli hadsereg ezt mondja, akkor az nem kis dolog.

– Mindegyikük jobbnak tűnik Kottnál.

– Nem, nagyjából ugyanolyanok. Ezerháromszáz méter, az semmi Kottnak. Neki ez egyszerű rutinfeladat volt, amíg maga le nem buktatta.

– Ezt úgy mondja, mintha nem kellett volna ezt tennem.

– Nekünk többet tud ártani, mint az a közlegény, akit kinyírt.

– Hol lesz a G8-as találkozó?

– Londonban – mondta O’Day. – Illetve épp London határán kívül. Egy régi főnemesi házban vagy kastélyban, valami ilyen helyen.

– Várárok van?

– Nem tudom biztosan.

– Lehet, hogy nem ártana ásni egyet.

– Az lenne a lényeg, hogy ne jussunk odáig.

– Ott én semmiképp nem tudok segíteni. Lejárt az útlevelem.

– Ez ügyben a külügyminisztériummal kellene beszélnie – mondta O’Day. Aztán felnézett, Casey Nice pedig megint benyúlt a blézere belső zsebébe, ugyanúgy, mint amikor a nagykövetség jelentését mutatta meg, és előhúzott egy vékony kék könyvecskét, majd odacsúsztatta elém az asztalon. Érződött rajta a testmelege, ahogy a múltkor a papíron.

A nevemre kiállított, tíz évig érvényes útlevél volt, a fényképemmel ellátva, előző napi kibocsátási dátummal.

7. fejezet

Miután véget ért a megbeszélés, megkértek, hogy menjek Rick Shoemaker irodájába, ő pedig azt mondta, kezdjek neki az arkansasi út részletes taktikai megtervezésének. Ami nevetséges volt. Ahhoz, hogy az ember Arkansasba utazzon, nem kell részletes taktikai terv. És az úti cél is téves volt. – Kott nyilván Európában maradt. Valószínűleg már Londonban van. Ha egyáltalán ő az, akit keresünk.

– Joan Scarangello azt mondta, tökéletesen megértetted, mi a szereped.

Csak csalétek vagyok.

– Ez most komoly?

– Nem nagy ügy. Ahogy te is rámutattál, ha Kott az emberünk, akkor nem valószínű, hogy Arkansasban lesz. Viszont ha ő az, akkor lehet, hogy van ott valaki a házánál, aki helyette figyeli, hogy alakul a nyomozás. Nyilvánvaló, hogy ez az első lépés. Meg kell bizonyosodnunk arról, hogy újrakezdte-e a lövészetet. Ha nem, akkor minden rendben. A jóga és meditáció nem visz túl messzire. A célzást is gyakorolni kell. Lehet, hogy számítnak rá, hogy odamegyünk és körülnézünk. Ha figyelik a terepet, azok csak alacsonyabb szintű emberek lehetnek, akik nem jelentenek neked problémát, de talán sikerül kiszedni belőlük valamit.

– Már ha tényleg Kott az, akit keresünk.

– Ha nem, akkor még kevésbé van miért aggódnod.

– De miért éppen én menjek? Van elég szövetégi ügynök a világon. Ők is beválnának csaléteknek. Valószínűleg még jobban is. Sokkal látványosabban mehetnének oda, nagy szirénázással.

– Tudod, hány amerikai rendelkezik legfelsőbb szintű biztonsági átvilágítással?

– Fogalmam sincs.

– Majdnem egymillió, a fele civil. Vezérigazgatók és egyéb üzletemberek, vállalkozók és alvállalkozók. És az egymillióból legjobb esetben is úgy kétszáz az ellenségnek dolgozik

– Ez O’Day szövege.

– Többnyire igaza van.

– És mindig paranoiás.

– Oké, vegyük a felét. Van száz árulónk, aki hozzáférhet mindenféle titkokhoz. A nemzetbiztonság teljes mértékben kicsúszott a kezünkből. Így megy ez már egy évtizede. Tehát egyelőre a legnagyobb titokban tartjuk ezt a projektet. Az információt nem tettük közzé széles körben. O’Day tábornok jobban szeretne olyan emberekkel együttműködni, akikről tudja, hogy megbízhat bennük.

– Még autót sem tudok bérelni. Nincs se jogosítványom, se hitelkártyám.

– Casey Nice majd elkísér – mondta Shoemaker. – Elég idős, hogy vezessen.

– Akkor belőle is csalétek lesz, – Tudja, mit vállal. És sokkal keményebb, mint amilyennek látszik.

Végül a részletes taktikai tervezés abból állt, hogy eltettem a fogkefémet a fürdőszobából, és felírtam Kott utolsó ismert lakcímét. Egy bérelt ház volt, kilométerekre mindentől, az állam bal alsó sarkában, ahol Arkansas Oklahomával, Texasszal és Louisianával is határos. Casey Nice bement a fehér konténerébe fekete kosztümben, aztán öt perccel később kijött farmerben és barna bőrdzsekiben. Egyetértettem, hogy ez jobban megfelel Arkansas bal alsó sarkába.

Ugyanazzal a géppel utaztunk, ugyanazzal a legénységgel. Előreengedtem a lépcsőn Casey Nice-t, ez tűnt ésszerűnek, ha az egyikünk egy huszonéves lány farmerben, a másikunk meg nem. Leültem ugyanarra az ülésre, ahová a múltkor, ő a folyosó túlsó oldalára. A steward ez alkalommal tudta, hová megyünk: Texarkanába. Egy civil reptéren szállunk le, ahol autót is lehet kölcsönözni. Most nem tettünk nagy kört, nyugat felé indultunk, majd délnek fordultunk Georgia, Alabama és Mississippi fölött. Valószínűleg egy kanna kávé is elég lesz az útra, hacsak nem akar Casey Nice is egy bögrével.

– Shoemaker azt mondta, maga tudja, mire vállalkozott – jegyeztem meg.

– Azt hiszem, tudom.

– És mire?

– Van egy elméletük. Látta, hogy megy a dolog: összedugjuk a fejünket, együtt dolgozunk. Elméletileg a jövőben teljesen össze fog olvadni a három szerv. Mármint a színfalak mögött. Tehát nekünk is részt kell vennünk az akcióban, és ez jól is van így. Készen kell állnom mindenre. A karrierem nagy része a jövőben fog lezajlani.

– És eddig milyen dolgokban vett részt?

– Nem aggódom e miatt a megbízás miatt, ha erre gondol.

– Ezt jó tudni.

– Miért, aggódnom kellene?

– Járt már olyan hotelben, ahol olyan óriási, két méternél is szélesebb franciaágyak vannak? Ha bármikor nyílt terepen járunk, ilyen távolságban kellene maradnia tőlem. A legjobb esetben Kottnak nincs semmi köze az egészhez, és épp horgászni volt, amikor a drónok jártak a házánál, és akkor most otthon találjuk. A házhoz szép hosszú, egyenes felhajtó vezet, a konyhaablakba meg oda van készítve a megtöltött puska. Ha esetleg épp kissé ideges lesz, előfordulhat, hogy az első lövése mellétalál úgy két méterrel, de annál többel biztosan nem.

– Nem hiszem, hogy otthon lenne. Szerintem Londonban van.

– Miért épp ő lenne az? A többiek sokkal jobb jelöltnek tűnnek.

– Dacsev egészen fiatal korában a Vörös Hadseregben szolgált, aztán az orosz hadseregben, öt évvel ezelőttig. Akkor otthagyta. Rozan még régebben távozott az izraeli hadseregből. Carson, az angol pasas még hosszabb ideje hagyta ott az SAS kötelékét. De a párizsi akciót egy vadonatúj módszerrel hajtották végre. Miért várt volna Dacsev, Rozan vagy Carson ennyi ideig, mielőtt belevágott volna egy új üzletbe? Ebben az akcióban minden arra vall, hogy a végrehajtója előtte eltöltött egy évet a felkészüléssel, aztán kiakasztotta a cégtáblát. Egy olyan valaki, aki hivatalosan csak most vonult vissza.

– Akkor is jobban teszi, ha mindig két méter távolságban marad tőlem. Ha Dacsev, Rozan és Carson már nem is szolgálnak a seregben, valamilyen más alkalmazásban állhatnak. Magánhadseregeknél vagy biztonsági cégeknél, vagy felőlem az is lehet, hogy organikus könyvesboltot nyitottak, csak rosszul ment az üzlet. Vagy talán épp most fogyott el a nyugdíjuk. Vagy ők is most jöttek ki a börtönből, ahová valami egészen más ügy miatt kerültek. Lehet, hogy Kott hosszabb ideje volt a szabadpiacon, mint bármelyikük, még ha csak egy évről is van szó.

– Akkor mindenképp őt választanák a megbízók, mert ő a legtapasztaltabb. Londonban van, biztos vagyok benne. Nem aggódom Arkansas miatt.

Ekkor még én sem aggódtam.

8. fejezet

Leszálltunk Texarkanában, és megkerestük az autókölcsönzőt. Egy sor üzlet után következett, melyeknek mindegyike valamiképpen a repüléssel függött össze. Casey Nice elővarázsolt egy tökéletes marylandi jogosítványt. Vetettem egy pillantást a születési évére, és kiszámoltam, hogy huszonnyolc éves. Egy marylandi bank által kiadott Visa kártyát is átadott, cserébe kapott egy csomó aláírandó nyomtatványt, aztán egy kulcsot egy Ford F–150-es pickuphoz. Úgy tűnt, az emberek ilyenre vágynak a texarkanai repülőtéren.

A kocsi piros volt, és a szivartöltőre kapcsolt navigációs rendszerrel is el volt látva. Casey Nice beírta a keresett címet. A gépezet úgy dolgozott, mintha irdatlan mennyiségű helyi információ lenne beletáplálva, aztán közölte, hogy az úti célunk nyolcvan kilométerre van. Miközben elindultunk, visszanéztem a reptérre. Még láttam a gépünket. Előttünk keskeny utak kanyarogtak, a fákon friss zöld levelek sarjadtak.

– Meg kéne állnunk valahol ebédelni – javasoltam.

– Nem lenne jobb előbb elvégeznünk a munkát?

– Egyél, amikor lehet, ez az aranyszabály.

– Hol?

– Az első helyen, amit meglátunk.

Az első hely nem igazán az a vidéki bisztró volt, amire számítottam. Áthajtottunk egy szép kisvároson, majd egy rendezett kis üzleti negyed következett, az egyik végében egy Shell benzinkúttal, a másikban egy családi étteremmel. A kettő között olcsó boltok sorakoztak, ahol alacsony áron meg lehetett kapni a legszükségesebb mindennapi fogyasztási cikkeket. Volt köztük drogéria és ruházati bolt is. Az étteremben egyszerű faasztalok álltak, különféle tányérokkal, de az étlap kínálata elég bőséges volt. Bepótoltam a reggelit, kávét, palacsintát és szalonnás rántottát kértem. Casey Nice egy salátát rendelt, és vizet ivott. Ő fizetett, feltehetően O’Day számlájára.

Ezután betértem a ruhaboltba, és keresgéltem egy kicsit a színskála khaki részén és az alacsonyabb árkategóriában. Vettem alsónadrágot és zoknit, egy nadrágot, egy inget meg egy dzsekit, amit talán arra terveztek, hogy esőben golfozzanak benne. A lábamon lévőnél jobb cipőt nem találtam. Szokásomhoz híven átöltöztem a próbafülkében, és a régi cuccomat ott hagytam a szemétkosárban. Mint mindenki, Casey Nice is érdekesnek találta a módszert. – Hallottam erről a magáról szóló eligazításon, de nem voltam biztos benne, hogy elhiggyem-e.

– Volt rólam szóló eligazítás?

– O’Day tábornok azt mondta magáról, hogy olyan, mint Sherlock Holmes hajléktalan kiadásban.

– Na, neki se ártana egy új pulóver.

Visszamentünk a piros kocsihoz, és továbbhajtottunk északnyugatnak. Megkerültük Texas sarkát, és az oklahomai határ mentén haladtunk tovább. A GPS egy kis fekete-fehér kockás zászlóval jelezte a célt, mint egy autóversenyen. Úgy tűnt, a nagy semmi közepén van a ház. Azt reméltem, ha közelebb érünk, több utat is jelezni fog a kis képernyő.

Egy órával később már valóban több út is kirajzolódott vékony, szürke, kanyargós vonalakkal. Voltak a környéken tavak, patakok, folyók, a medrük és a folyásirányuk azt sugallta, hogy a tájat mély vízmosások szabdalják. Ezt a látvány is megerősítette: alacsony, fákkal borított hegyvonulatok húzódtak balról jobbra, hosszú láncolatban. Hullámos volt a táj, mint egy mosódeszka. Casey Nice úgy másfél kilométerrel a fekete-fehér kockás zászló által jelzett hely előtt lehúzódott, és elővette a telefonját, de nem találta meg rajta, amit keresett. Talán egy műholdas képet a környékről. Úgyhogy maradt a GPS, amelyen a kockás zászló az úttól majdnem egy kilométerrel északra mutatta a házat. Teljesen magányosan állt a zöld lombok tengerében.

– Jó hosszú a behajtóút – jegyeztem meg.

– Reméljük, nem egyenes.

Továbbhajtottunk, lassabban, mint eddig, és jobbra meg is láttuk a házhoz vezető behajtót. Egy köves út húzódott a fák között, két jelképes kapuoszlop közül indult, amelyeket egymásra halmozott nagy kövekből raktak, aztán kanyarogva hamar eltűnt a szemünk elől a friss zöld levelek sátra mögött. Az út szélén egy csupa rozsda postaláda árválkodott, név nem volt rajta. Átellenben, az út bal oldalán egy ház állt. Ez lehetett Kott legközelebbi szomszédja.

– Kezdjük ott – javasoltam.

A szomszéd háza nem volt túl flancos, de aránylag rendesnek tűnt. Hosszú, alacsony épület volt, barna deszkákból. Kaviccsal felszórt út vezetett hozzá, amelyen egy pickup parkolt. Úgy tűnt, hátul egy kis kert terülhet el. Egyik oldalon egy akkora tányérantenna volt felszerelve, mint egy gépkocsi, a másik oldalon egy rozsdás, tönkrement mosógép állt, a csövek kilógtak belőle a földre.

Az öklömmel megnyomtam a csengőt, az ajtó mögött kis csilingelés hallatszott. Semmi válasz. Aztán lépteket hallottunk, és egy férfi bukkant elő a ház háta mögül, a mosógép oldaláról. Talán negyven lehetett, rövidre nyírt haja volt és ugyanolyan rövid szakálla, vastag nyaka. A tekintete szkeptikus volt, az arca jellegtelen, attól eltekintve, hogy hiányzott egy foga elöl, fent, a középtől kissé balra.

Semleges hangon megszólalt: – Segíthetek valamiben?

Tapasztalatom szerint ezt a két szót a világon bármi követheti, őszinte és szívélyes együttműködéstől kezdve odáig, hogy kapsz egy golyót a képedbe. – John Kottot keressük – mondtam.

– Nem én vagyok.

– Tudja, hol lakik?

A férfi a gyér sövényen át az út túloldalára és az ott kiinduló bevezető útra mutatott.

– Otthon van? – érdeklődtem.

– Ki kérdezi?

– A haverja vagyok.

– Honnan ismeri?

– A börtönből.

– És miért nem hajt oda és nézi meg?

– Kölcsönzött autóval vagyunk. Ha defektes lesz, kifizettetik velünk, és elég rossznak tűnik az út.

– Nem tudom, hogy otthon van-e.

– Mióta lakik itt?

– Úgy egy éve.

– Dolgozik?

– Nem hiszem.

– Akkor miből fizeti a ház bérleti díját?

– Fogalmam sincs.

– Szokta látni, amikor jön-megy?

– Ha épp figyelek.

– Mikor látta utoljára?

– Nem tudom biztosan.

– Ma? Tegnap?

– Nem tudom. Nem nagyon szoktam figyelni.

– Egy hónapja? Két hónapja?

– Nem tudom.

– Milyen kocsival jár?

– Egy ócska kék pickuppal. Egy ősrégi Ford.

– Szokott lövöldözést hallani odafentről?

– Honnan fentről?

– Az erdőből. Vagy a hegyekből.

– Naná, ez itt Arkansas – felelte férfi.

– Mr. Kotthoz szoktak látogatók járni?

– Nem tudom.

– Járnak erre idegenek?

– Milyen idegenek?

– Mondjuk fura külföldiek.

– Maguk az elsők, akiket hosszú ideje látok.

– Én nem vagyok se fura, se külföldi. Egyik sem mondható el rólam.

– Hol született? – kérdezte a férfi.

Erre nehéz volt jó választ adni. A hanglejtésemből hallhatta, hogy nem az amerikai Dél szülötte vagyok. A New York-i, chicagói vagy Los Angeles-i kiejtés neki egyformának hangzana. Úgyhogy megmondtam az igazat: – Nyugat-Berlinben.

A férfi nem felelt semmit.

– Tengerészgyalogos volt az apám.

– Én a légierőnél voltam. Nem szeretem a tengerészgyalogosokat. Felfújt hólyagok és szerencsevadászok, ez a véleményem róluk.

– Nem veszem sértésnek.

A férfi elfordult, és Casey Nice-ra nézett, komótosan végigmérte tetőtől talpig, aztán visszafelé, és megjegyezte: – Gondolom, kegyed soha nem volt börtönben.

– Csak mert nem elég okosak, hogy elkapjanak.

A férfi elmosolyodott, és kidugta a nyelve hegyét a hiányzó fog résén. – Ugyan min kapnák rajta, kisasszony?

– Meg kéne csináltatnia a fogát – mondta Casey Nice. – Akkor egész megnyerő lenne a mosolya. És elvihetné azt a mosógépet az udvarról. Nem hinném, hogy itt a helye.

– Szórakozik velem? – A férfi közelebb lépett, és rámeredt, aztán vetett egy pillantást rám, én meg üres tekintettel visszabámultam, mintha épp azt próbálnám eldönteni a másodperc ötödrésze alatt, hogy úgy intézzem el, amitől egy hétig sántít, vagy úgy, hogy élete végig kerekes székben üljön. Egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Remélem, kellemes lesz a látogatás a haverjánál. – Azzal sarkon fordult, és visszasétált a ház mögé, de most a másik oldalon, a tányérantennánál. Pár pillanatig még álltunk a bágyadt tavaszi napsütésben, aztán visszamentünk a bérelt kocsinkhoz, átvágtunk vele a kétsávos úton, és odahajtottunk a Kott házához vezető köves behajtóút elejéhez.

9. fejezet

Az út épp csak egy kicsivel volt jobb, mint egy kiszáradt folyóágy, de legalább nem volt egyenes. Legalábbis eleinte. Éles szögben ágazott le az országútról, aztán hirtelen jobbra kanyarodott. Felfelé vezetett a hegyoldalban, aztán balra kanyarodott, egy vonalba került a vízmosással, majd egy hajtűkanyarral visszafordult jobbra. Azon a kanyaron túl már nem láttunk. Casey Nice előrehajolva rádőlt a kormányra, alaposan meg kellett küzdenie vele, mert ide-oda rángatózott a kezében.

– Inkább hátra kéne dőlnie – javasoltam. – Sőt az ülést is hátrább kellene tolnia.

– Miért?

– Mert ha Kott ránk lő, akkor gyorsan le kell majd buknia. Nem tudom, hogy a motor vasból van vagy alumíniumból, de mindegyik jó védelmet nyújt. Már ha nem hal meg azonnal.

– Kott Londonban van.

– A négy emberből egy ott van, a többi három nincs.

– Őt választották a megbízók.

– Tizenöt évet börtönben ült.

– És volt egy terve, ami vagy sikerült, vagy nem. Ha igen, akkor ugyanolyan jó mesterlövész, mint régen, és akkor épp megfelelt a párizsi akcióhoz. Vagy az is lehet, hogy még jobb, mint régen. Erre gondolt már? Akkor tulajdonképpen emberfeletti képességekkel rendelkezik.

– Ez a külügyminisztérium hivatalos helyzetelemzése? Szerintem jobban tennék, ha maradnának az útlevelek és vízumok kiadásánál.

Továbbaraszolgattunk felfelé a hegyoldalban, és túljutottunk a hajtűkanyaron. Nem vettük észre, hogy bárki is figyelne bennünket. A vízmosás, amelyet követtünk, a távolból kicsinek látszott, mint egy karmolás a szerelmünk hátán, de így közelről emberi léptékkel mérve meglehetősen nagy volt. Talán kilenc méter mély lehetett, úgy festett, mintha egy gigantikus karom hasított volna a földbe, és az alja tele volt összetört, lezuhant sziklákkal, úgyhogy növényzet nemigen nőtt benne, csak szívós, kisebbfajta gyomok és csenevész bokrok. A fák a szakadék szélénél vertek gyökeret. A leveleik már kibújtak ugyan, de félig-meddig bomlottak ki. Azért így is elég sűrű volt a lomb, hogy eltakarja előlünk a kilátást.

– Lehet, hogy jobb lenne, ha innen gyalog mennénk tovább – mondtam.

– Egymástól két méterre?

– Legalább.

Casey Nice lassított, aztán nagy zökkenéssel megállt. Nem tudtunk hová lehúzódni az útról, pont olyan széles volt, mint a kocsi. Ami jól is jött. – Ha mondjuk Kott épp elment a boltba bevásárolni, akkor halljuk, amikor visszafelé jön. Dudálni fog, ha látja, hogy valaki elállta az utat.

– Londonban van.

– Maradjon a kocsiban, ha akar.

– Nem akarok.

– Akkor maga menjen előre. Tegyen úgy, mintha porszívóügynök lenne. Magára nem fog rálőni.

– Biztos benne?

– Nem jelent neki kihívást.

– Látja? Maga tud róla valamit.

– Én húsz méterrel maga mögött leszek. Kiáltson, ha valami gond van.

Utánanéztem, ahogy elindult. Ügyesen és óvatosan lépkedett egyik kőről a másikra az út közepén, mintha víz is lenne a folyómederben, és szárazon akarná tartani a lábát. Húsz méterrel lemaradva én is követtem, hosszabbakat léptem, de lassabb tempóban. Úgy haladtam, mintha hegyet másznék, bár a lejtő nagyon enyhe volt. Casey Nice megállt az éles kanyar előtt, és hátranézett, én meg vállat vontam. Ő továbbment, és eltűnt a szemem elől. Egy pillanatra megálltam, és hegyeztem a fülemet, de nem hallottam semmit, csak a kövek csikorgását a nő lába alatt, úgyhogy elindultam utána, kicsit most már gyorsabban, hogy utolérjem, és megint húsz méter legyen közöttünk a távolság.

A kanyar után egy hosszú, egyenes szakasz következett a szurdok tetején, aztán egy tisztás sejlett fel a fák között. Úgy tűnt, egy ház áll rajta, ugyanolyan barna deszkákból, mint a szomszédja. Valami tompán kéklő felület is megvillant balra, a levelek között. Talán egy ott parkoló ősrégi pickup. Nagyjából száz méterre volt tőlem.

Casey Nice az út szélén folytatta az útját. Így ugyan lassabban tudott haladni, de az volt az érzésem, ott nagyobb biztonságban érzi magát, ahogyan én is. Áttértem az út másik szélére. Nem lett volna értelme egymás mögött haladnunk, mert úgy egy vonalba eső célpontot nyújtottunk volna. Annak se lett volna értelme, hogy őt találja el egy nekem szánt, de félrement golyó, és annak se, hogy engem öljön meg egy neki szánt golyó.

Továbbhaladtunk, egyforma tempóban, de húsz méter távolságban egymástól, míg Casey Nice oda nem ért a tisztás széléhez, ahol megállt és hátranézett. Egy intéssel jeleztem neki, hogy álljon meg, a gyalogságnál használt kézjelzéssel, amit réges-régen tanultam az alapkiképzésen, de ő rögtön megértette. Megtorpant, és egy lépést hátrált a fák közé. Három hosszú lépéssel átvágtam az úton, és odasétáltam mellé.

– Akarja, hogy én menjek oda bekopogni? – kérdezte.

– Azt hiszem, kénytelen lesz.

– Vajon van kutyája?

– Már ugatott volna.

Casey Nice bólintott, aztán vett egy nagy levegőt, és kilépett a fák közül. Hallottam a léptei csikorgásából, ahogy a nagyobb kövekről átért az apró kavicszúzalékra. Hallottam, ahogy bekopog az ajtón. Csengő nem volt. Csak a hangos kop-kop-kop a fán. A városban talán túl erőszakos dörömbölésnek hangzott volna, de a vidéki környezetben megfelelőnek tűnt. Végül is lehet, hogy a lakó valahol a háztól távolabb foglalatoskodik valamivel.

Semmi válasz.

Se léptek, se padlónyikorgás odabent a házban, se csoszogás vagy kavicscsikorgás odakint.

Semmi.

Casey Nice újból kopogott.

Kop-kop-kop.

Csönd. Semmi válasz. Nem volt otthon senki, és nem figyelt minket senki.

Kiléptem a fák közül, és én is odasétáltam az ajtóhoz. A legtöbb ablakon össze volt húzva a függöny. Itt-ott be tudtunk lesni ugyan, de nem láttunk mást, csak egyszerű, olcsón berendezett szobákat. Hosszú, alacsony, ranch jellegű épület volt, nagyon hasonlított a hegy aljában álló szomszéd házhoz. Talán ugyanazok építhették, ugyanabban az időben. A tisztás, amelyen a ház állt, egyszerű ledöngölt földterület volt, úgy-ahogy felszórva murvával. A tavalyi gyomok már kezdtek újból kihajtani, a bejárat előtt és a hátsó ajtónál ritkásabban, mert ott többet járt-kelt a ház gazdája, és volt néhány kitaposott gyalogösvény is, amelyek a két ajtótól a parkoló kék pickupig vezettek.

A kocsi valóban Ford volt, és tényleg ősrégi. Talán száz dollárt ha érhetett. Tökéletesen megfelel valakinek, aki most szabadult a leavenworthi börtönből. A motorháztető jéghideg volt, és nagyon úgy tűnt, hogy a kocsi jó ideje nem mozdult onnan, de ki tudja megmondani egy ilyen rozzant tragacsnál?

Casey Nice körülnézett azokon a helyeken, ahová esetleg eldughattak egy pótkulcsot, de feltűnően kevés ilyen hely volt. Se virágcserép az ajtó mellett, se szobrocskák, se kőoroszlánok.

– Betörünk? – kérdezte Casey.

Észrevettem egy harmadik ösvényt is. Épp csak egy kis mélyedés látszott a földön, és a letaposott gyomok egy kicsit másképp nőttek, kisebbek voltak, a leveleik sötétebbek és megtörtek. A nyomok a kocsin túl felfelé vezettek a hegyoldalban, a következő vízmosás irányába.

– Előbb nézzük meg, ez hová visz.

Casey Nice követett az erdőbe. Jobbra-balra kanyarogva haladtunk, míg egy újabb vízmosás keleti szélénél találtuk magunkat. Ugyanolyan volt, mint a másik, amit már láttunk, egy hosszú barázda a földben, talán kilenc méter mély, mintha egy hatalmas fürdőkád lenne. Valami ősi geológiai esemény formálhatta. Valószínűleg az évmilliókkal ezelőtt erre hömpölygő gleccserek műve. A milliárdtonnányi jégbe beágyazódott hatalmas, éles sziklák lassan, de biztosan felőröltek mindent, mint a földbe hasító eke. A másik vízmosáshoz hasonlóan ennek is szikladarabok hevertek az alján, és nem nagyon nőtt benne növényzet. A két oldalán fák magasodtak, ami csak még jobban kiemelte az árok mélységét és hosszát.

Három fát kidöntöttek, közvetlenül a szakadék keleti végében. Kettő párhuzamosan feküdt, úgy három méterre egymástól, mintha egy híd két szélét képeznék, a harmadikat láncfűrésszel feldarabolták háromméteres darabokra, és keresztbe fektették a két fatörzsön, biztonságos emelvényt kialakítva. A tetejét jól odaszögezett furnérlemezekkel fedték le.

– Ez meg mi célt szolgálhat? – kérdezte Casey Nice.

Felmásztunk az emelvényre, óvatosan araszolgatva, az odalógó faágakba kapaszkodva. Egy pillanatig bizonytalanul álltunk, aztán megvetettük a lábunkat a deszkákon, és alaposan körbenéztünk. A hátunk mögött fák. Jobbra és balra is fák. Nyugat felé húzódott a szurdok, egyenesen és keskenyen nyúlt el a távolba. A mélyére nem láttunk le, a távolabbi vége el is tűnt a szemünk elől. Valami elmosódott szürke folt derengett arrafelé, mintha a szakadék túl hirtelen véget érne, talán mert egy földtörténeti korszakkal később történt egy újabb sziklaomlás, amely elzárta.

Lenéztem a furnérlemezekre, és megláttam két halvány, ovális lenyomatot egymás mellett. Mindegyik nagyjából akkora volt, mint egy strucctojás, mintha egy egy helyben álló ember talplenyomatai lennének. Szürkék voltak, vagy inkább halványan ezüstösek, mintha fém dörzsölődött volna a furnérhoz, és grafit nyomát is láttam a kenőolajból, aztán a por is rárakódott a levegőből, mert az olaj ragadós maradt egy kicsit.

Leguggoltam, és végighúztam az ujjamat a nyomokon. – A nagyobbfajta puskáknak van két támasztékuk a cső elején, amiket le lehet hajtani. Egy kicsit megolajozta a zsanérokat, ahogy egy óvatos emberhez illik, aztán a maradékot letörölte egy ronggyal, aztán a ronggyal végigtörölgette az állvány lábait, hogy védje a korrózió ellen, főleg az aljuknál. Végül is az az egyetlen része a puskának, ami közvetlenül érintkezik a külvilággal, amikor letámasztja valahová. Rengetegszer járt ki ide gyakorolni, és mindig egy kicsit odébb támasztotta le a puskát, ezért hagyott ekkora nyomot.

– Sherlock Holmes, hajléktalan kiadásban – jegyezte meg Casey Nice.

Végighordoztam a tekintetemet a vízmosáson. – Lehet, hogy azokat a nagy sziklákat polcként vagy asztalként használta, és oda rakta ki a célpontokat.

– Melyik sziklára gondol?

A lépéseinket számolva lemértük a távolságot. Egyenes vonalban haladtunk, és máshogy számoltunk, ha ki kellett kerülnünk egy-egy fát. Minden lépésemet bő egyméteresre igazítottam. Casey Nice számolt, először csak magában, aztán amikor eljutott ezerkétszázötvenig, akkor elkezdte hangosan is kimondani a számokat, eleinte csak motyogva, aztán egyre hangosabban és izgatottabban, végül halkan, különös nyomatékkal fejezte be, amikor egy vonalba kerültünk az utolsó lezuhant szürke sziklával: – Ezerháromszáz méter.

10. fejezet

Amennyire meg tudtam állapítani, a sziklák valóban egy ősi leomlás miatt kerültek oda, és tényleg egy polcot vagy asztalt formáztak. A leglaposabb rész harminc centi széles és több mint egy méter hosszú volt, de láthatóan ez elég volt arra, hogy egy csomó sörösdoboz és – üveg elférjen rajta. Mindenfelé porrá zúzódott üveg– és fémszilánkok hevertek. Fehér papírfecniket is láttam, mintha időnként lőlapokra is célzott volna valaki. A polc mögötti sziklák tele voltak kráterszerű golyónyomokkal. Elég rendesen szétlőtték a sziklafalat, több száz golyó is becsapódhatott. Talán több ezer is.

– Kéne valami kis doboz.

– Milyen doboz?

– Csak egy egész kicsi. – A golyó lyuggatta sziklákra mutattam. – El kéne vinni egy kis mintát a törmelékből, a gázkromatográfos vizsgálathoz. Tudnunk kellene, hogy ugyanolyan golyók voltak-e.

Casey Nice megtapogatta a zsebeit, és láttam, hogy a kezébe akad valami, de aztán úgy dönt, az mégsem jó. Aztán amikor nem talált mást, mégis visszatért ahhoz. Kissé zavartan pillantott rám.

– Mi az? – kérdeztem.

– Van egy gyógyszeres üvegem.

– Az jó lesz.

A zsebébe nyúlt, és kivett egy narancssárga műanyag tégelyt, valami felirattal a címkéjén. Lecsavarta a tetejét, és a tenyerébe öntött egy csomó tablettát. Visszadugta őket a zsebébe, aztán visszatette az üres dobozra a tetejét, és odadobta nekem.

– Köszönöm. – Kis kupacba söprögettem a port és a törmeléket, a hüvelyk– és mutatóujjammal felcsippentettem belőle, és a tégelybe raktam, újra meg újra megismételve a mozdulatot. Fogalmam sem volt, mi az a gázkromatográf, de az biztos, hogy valami nagyon kifinomult eszköz, és a legapróbb mintával is boldogul, ám szükség volt fémszilánkokra is, és szerettem volna növelni annak az esélyét, hogy azt is találunk. Úgyhogy tovább csipegettem a törmeléket, míg majdnem félig lett a tégely, aztán rátettem a tetejét, és zsebre vágtam. – Oké, akkor most betörünk a házba.

Be is törtünk úgy, hogy berúgtam az ajtót. Elég könnyen ment. Az ilyesmi nyilván erő kérdése, amit úgy kapunk meg, hogy a tömeget megszorozzuk a sebesség négyzetével. A négyzetre emelt mennyiség miatt a sebesség játszik fontosabb szerepet, nem a tömeg. Ha magunkra szedünk plusz tíz kilót az edzőteremben, az jó, mert extra súlyt ad az egyenlethez, de ha húsz százalékkal gyorsabban lendítjük a lábunkat rúgás közben, az még jobb. Négyszáz százalékos hasznot hajt. A baseballban is így van. Lendíthetünk egy súlyos ütőt lassan, vagy egy könnyű ütőt gyorsan. A lassú, súlyos ütésnél magasra fog szállni a labda, míg ha könnyű ütővel ütünk gyorsan, akkor kirepül a lelátóra. Erről a fontos alapelvről gyakran megfeledkeznek. Az emberek túl nagy tisztelettel bánnak az ajtókkal. Óvatosan szemügyre veszik, jó közel mennek, aztán szinte alig csinálnak mást, mint hogy odanyomják hozzá a cipőtalpukat.

Én azonban nem így vagyok ezzel. Inkább a hátsó ajtót választottuk, mert az több szempontból gyengébb minőségű volt, mint a bejárati ajtó, például a vastagsága, a sarokvasak, a zár miatt, és hátul nekifutni is több helyem volt. Három jó nagy lépés kellett, amit kényelmes sétatempóban tettem meg. Nem volt szükség semmi drámai akcióra. Ha mozgásban vagyok, akkor a lábam is gyorsabban lendül, az alsó lábszáram még inkább, a lábfejem meg leginkább, és a sarkammal úgy tudom berúgni a zárat, mintha ott se lenne.

Így is történt. Lendületből telibe találtam az ajtót. Casey Nice előttem lépett be a konyhába. Én követtem. Konyhaasztalt és szekrényeket láttam, mosogatót és egy avokádózöld hűtőt. Ívelt formájával és a legömbölyített sarkokkal egy ötvenes évekbeli autóra emlékeztetett. A munkafelületek kifakultak, a konyhaszekrényeket rémes színűre festették, amit zöldnek vagy barnának is lehetett venni, vagy bármilyen árnyalatnak a kettő között.

A levegő rezzenéstelen volt, és száraznak érződött. Nem terjengett konyhaszag – se hagyma, se szemét bűze. Csak a semleges, szervetlen semmi. Minden áporodott volt.

Casey Nice a hallba vezető ajtóhoz lépett. – Készen áll? – kérdezte.

– Várjon. – Szerettem volna még hallgatózni, hátha észreveszem azt az alig érzékelhető vibrálást, amit egy élőlény kiad magából, de nem hallottam semmit. A ház néma volt és üres. Sőt elhagyatott, mintha már jó ideje üresen állna.

– Én ellenőrzöm a nappalit, maga nézze meg a hálószobákat.

Casey Nice indult el először, kilépett az előszobába, amelynek falait sötétbarna lambéria borította. Körbenézett, aztán balra indult, úgyhogy én jobbra fordultam. Egy L alakú nappalit találtam, amelynek a végében kis étkezőt rendeztek be. Jól kialakított, arányos helyiség volt, de túltengett benne a nehéz, sötét fa. Amit nem fával burkoltak, azt jellegtelen tapéta borította, mintha egy közepes árkategóriájú szállodában lennénk. A bútorzat két kanapéból és két fotelből állt, mindet barna kordbársony huzat takarta, és látszott, hogy sokat használták. Volt még két kisasztal. Tévét nem láttam. Újságokat, magazinokat vagy könyveket sem. Telefon sem volt. Egy régi pulóver sem hevert a fotel karfájára odavetve, nem állt kiürült söröspohár az asztalon, nem volt félig teli hamutartó. Semmi személyes. Az életnek semmi jele, kivéve a kopást és a benyomódásokat a kanapén.

Casey Nice odakiáltott a ház túlsó végéből: – Reacher!

– Mi az? – kiáltottam vissza.

– Ezt látnia kell.

Volt valami furcsa a hangjában.

– Micsodát?

– Jöjjön, meg kell néznie.

A hang felé indulva kiléptem a szobából, és egyszer csak szembetalálkoztam saját magammal.

11. fejezet

Persze csak egy fénykép volt. Fekete-fehér fotó az arcomról, életnagyságúra kinagyítva. Valószínűleg egy egyszerű irodai fénymásolóval készült. Majdnem teljesen kitöltött egy A4-es papírlapot, amelyet rajzszögekkel erősítettek a falra, majdnem két méter magasságban a padlótól. Alatta további papírlapok lógtak, helyenként egymást átfedve, kiformálva a nyakat, a vállakat, a felsőtestet, a karokat és a lábakat. Ezekre a lapokra kézzel felrajzolták az alakomat, vastag fekete filctollal, ami jól illett a fénymásolt fénykép sötét, elmaszatolt színéhez. Egy életnagyságú emberi alak állt ott előttünk, felemelt fejjel, szilárdan állt a lábán, amelyen a cipőt is részletesen megrajzolták, sőt még a cipőfűzőt is.

Mindent egybevéve egész jó képmás volt. Az anyámat mondjuk nem tévesztette volna meg, de azért meglehetősen hasonlított hozzám.

Egy kést döftek a figura mellkasába, úgy a szív tájékán. Jó nagy konyhakés volt, talán huszonöt centi hosszú, pár centire beleszúrva a fal deszkájába.

Casey Nice megszólalt: – Van még más is.

Egy alkóvban állt, ahova talán az ágyat szánták. Odamentem, és megláttam, hogy az alkóv hátsó fala is papírlapokkal van kitapétázva. Minden rólam szólt. Legfelül ugyanaz a fénykép volt kitéve, életnagyságban. Alatta a katonai személyi aktám első oldala, amelyen az életrajzi adatok szerepelnek, a jobb felső sarkában a kis igazolványképpel. Ez az oldal is szép tiszta fénymásolat volt. Alatta több tucat más oldal sorakozott szorosan egymás mellé szögezve. Úgy tűnt, mintha valami rendszer szerint lettek volna kiválasztva.

Az iratok a kudarcaimról szóltak. Leginkább akciókról szóló jelentések voltak, amelyekben beismertem, hogy nem vettem észre egy fontos nyomot vagy összefüggést, vagy túl merészen kockáztattam, és rosszul sült el a dolog. Harminc oldal volt Dominique Kohl esetéről.

A kudarcaim.

– Ő ki volt? – kérdezte Casey Nice.

– Velem dolgozott. Őt küldtem el letartóztatni egy fickót, aki elkapta, megcsonkította, aztán megölte. Nekem kellett volna odamennem.

– Sajnálom.

– Én is.

Casey Nice egy percig tanulmányozta a papírlapokat. – Nem tudhatta, hogy ez fog történni.

– Pontosan annyi idős volt, mint maga.

– Attól tartok, van még más is.

Egy másik szobába vezetett, ahol az asztalon megpillantottam egy valószínűleg házi készítésű állványt. Erre papír lőlapokat lehetett szögezni, aztán odatámasztani egy ezerháromszáz méterre lévő sziklakiszögellésre. Nagyon találékony megoldás. A baj csak az volt, hogy a céltáblák is az én fényképemet ábrázolták. Ugyanolyan életnagyságú fotók. Két kupac volt belőlük, az egyik már használt, a másik még nem. A nem használt lőlapokon ugyanaz a fénykép szerepelt, a kissé elmosódott fénymásolat, A4-es papíron. A használt példányok kevésbé festettek jól. Sokat szinte teljesen szitává lyuggattak az ötvenkaliberes golyók, vagy a szikláról visszacsapódó fémszilánkok, vagy mindkettő. De akadt egy-két darab, amelyik jobban állta a sarat. Az egyiken semmi más nyom nem látszott, csak egy szép egycentis lyuk a jobb pofacsontom alatt, egy másikon pedig a szám jobb sarkában.

Ezerháromszáz méterről. Egy kicsit balra és alacsonyan talált, de azért meglehetősen jól célzott.

És láthatóan egyre jobban belejött.

Tovább lapozgattam a papírokat. Sok megint teljesen szét volt szaggatva, de amiket rendesen eltalált, azok nagyon is jó találatok voltak. Háromnál a szemem között talált el, az egyiken egy hajszállal balra, a másikon egy hajszállal jobbra, a harmadikon pontosan középen.

Ezerháromszáz méterről.

– Milyen régi ez a fotó? – kérdezte Casey Nice.

– Talán húszéves is megvan.

– Akkor lehet, hogy megvolt neki ez az akta már azelőtt, hogy börtönbe került.

Megráztam a fejem. – A felsorolt esetek közül némelyik az után történt. Akkor szerezte meg az aktát, amikor kiszabadult.

– Úgy tűnik, tényleg nagyon haragszik magára.

– Gondolja?

– Londonban van.

– Szerintem nem – feleltem. – Miért lenne ott? Ha ennyire haragszik rám, miért töltené az idejét a tengerentúlon?

– Több okból. Először is a pénz miatt, mert nekem elhiheti, ezért rengeteget fog bezsebelni. Másodszor, mert nem találta magát. Magára elég nehéz ráakadni. Az idők végezetéig is kereshette volna, és olyan messzire nem gondolt előre.

– Talán. De pillanatnyilag nem is kell megtalálnia. Magamtól is felbukkantam a küszöbén. És négyből három az esélye annak, hogy itt ólálkodik valahol.

– Tucatszor is ránk lőhetett volna. De nem tette. Mert nincs itt.

– De itt volt-e egyáltalán? Hol van a holmija?

– Szerintem nincs semmiféle holmija. Talán egy hálózsák meg egy hátizsák. Szerzetesi egyszerűség, vagy mit is szoktak erre mondani azok, aki meditálnak. Mindent összecsomagolt, és magával vitte Párizsba, aztán meg Londonba.

Ez aránylag logikusan hangzott. Bólintottam. Kottnak tizenöt éven át nem volt semmije. Talán hozzászokott. Jó alaposan megnéztem azt a papírlapot, amelyen a homlokom közepén tátongott a lyuk, aztán annyit mondtam: – Menjünk.

Visszafelé sétálni a piros kocsihoz sokkal kellemesebb érzés volt, mint ahogy vártam. A fák védelme miatt. Mértanilag lehetetlen lett volna az erdőn keresztül lőve eltalálni egy távoli célpontot. Mindig útban lett volna egy fa, amiben elakad a golyó, vagy irányíthatatlanul lepattan róla. Elég biztonságos volt a séta.

Az út nem volt elég széles, hogy megforduljunk a pickuppal, és nem akartunk végig tolatni lefelé, úgyhogy visszahajtottunk a házhoz, és a kaviccsal felszórt részen megfordultunk. A behajtóúton lefelé menet nem láttunk senkit, és a kétsávos országút is kihalt volt. Beírtuk a GPS-be a repülőteret, és a gépezet nekilátott kikalkulálni az útvonalat. Ugyanaz a nyolcvan kilométer visszafelé.

– Elnézést kell kérnem magától – szólaltam meg.

– Miért? – kérdezte Casey Nice.

– Tévesen ítéltem meg. Úgy gondoltam, maga a külügyminisztérium embere, akit kölcsönadtak a CIA-nak, hogy egy kis tapasztalatot szerezzen. És ezért egy kicsit mély vízbe került. De fordítva van, igaz? Maga CIA-ügynök, és kölcsönadták a külügynek. Hogy tapasztalatot szerezzen. Az útlevelekről, vízumokról és hasonlókról. Tehát egyáltalán nincs mély vízben.

– Min buktam le?

– Volt néhány dolog. Például ismerte a katonai kézjelzést.

A nő bólintott. – Sok időt töltöttem Fort Benningben.

– És nagyon higgadtan viselkedett.

– Shoemaker nem mondta, hogy keményebb vagyok, mint amilyennek látszom?

– Azt hittem, csak igazolni akarja valamivel, hogy ilyen őrült kockázatot vállal.

– Egyébként a külügyminisztérium sokkal többel is foglalkozik, mint útlevelekkel és vízumokkal. Mindenfélét csinál, beleértve ilyen akciók irányítását is, mint ez a mostani.

– Hogyhogy? Ezt az akciót O’Day és a CIA két embere irányítja. Maga és Scarangello. A külügyminisztérium nem vesz részt benne.

– Én képviselem a külügyet, ahogy maga is mondta. Ideiglenesen. És elméletileg.

– És az ideiglenes és elméleti főnökét mindenről tájékoztatja?

– Nem teljes mértékben.

– Miért nem?

– Mert ez az egész túl fontos a külügynek. Ha az angol, az orosz vagy az izraeli lövész az, akkor persze hagyni fogjuk, hogy a külügyminisztérium arassa le a babérokat, de amíg nem tudjuk biztosan, addig bizalmasan kezeljük az ügyet.

– Most így nevezik?

– A „szigorúan titkos” már foglalt.

– A sztori minden újság címlapján szerepel. Hogy lehet szigorúan titkos?

– Holnapra ez már tegnapi hír lesz. A franciák majd letartóztatnak valakit, attól lecsillapodnak a kedélyek.

– És kit fognak letartóztatni?

– Valami balekot. Keresnek valakit, aki hajlandó három hétig eljátszani az őrült terrorista szerepét. Cserébe valami szívességért. Gondolom, épp most folyik a szereplőválogatás. Ami azt jelenti, hogy addig van egy kis időnk és szabad terünk nyugodtan dolgozni.

– Ezerháromszáz méterről van szó. Csak ez az érdekes. Nem az, hogy ki a merénylő. Az a lényeg, hogy minél nagyobb körben zárják le a környéket. Legyen legalább másfél kilométeres a biztonsági zóna.

– Vagy elbújhatnának a földbe vájt lyukakba. Lehet, hogy előbb-utóbb erre kényszerülnek. De addig mi jobban szeretnénk valami aktív megközelítést kitalálni. El kell fognunk John Kottot. Az biztos, hogy nem szeretnénk, ha mi lennének az egyetlenek, akinek nem sikerül elkapni a saját emberét.

– A többiek hogy haladnak?

– Hallotta, mit mondott ma reggel O’Day. Tudják a neveket, vannak róluk fotóik, és ismerik a múltjukat.

– Ez minden?

– Ugyannyit tudnak, mint mi. Eddig egyenlők az esélyek.

Továbbhajtottunk, aztán visszavittük a kölcsönzőbe a kocsit. A drótkerítés kapujánál felvett egy kis golfkocsi, és elvitt a repülőgépünkhöz. Két órával később már ismét a Pope Fielden voltunk, ahol megtudtuk, hogy már nem is annyira egyenlők az esélyek.

12. fejezet

A pálya azért kezdett lejteni egyik irányba, mert az izraeliek megtalálták az emberüket. Rozan előkerült. Épp nyaralt, a Vörös-tengernél. Akik figyelték, nem vették észre, amikor elutazott, de közben hazatért. Ellenőrizték, merre járt, a kocsmák személyzete és az éttermi dolgozók pedig megerősítették a sztoriját. Sziklaszilárd volt az alibije. Nem tartózkodott Párizsban a merénylet idején. Ki lehetett húzni a listáról.

– Ez kissé sürgetőbbé teszi a mi feladatunkat – közölte O’Day, aki a délutáni megbeszéléseket is szerette. Ismét ugyanabban az emeleti szobában gyűltünk össze az összetolt asztaloknál. O’Day, Shoemaker és Scarangello a szokott helyükön ültek. Casey Nice és én késve érkeztünk. A fülünkben még ott csengett a sugárhajtású motor sivítása. Elmeséltük nekik, mit találtunk Arkansasban, és odaadtuk az anyagmintát, egy bizonyítékgyűjtő nejlonzacskóba zárva, nem az orvosságos tégelyben. Shoemaker csalódott volt, hogy nem voltak megfigyelőkamerák Kott házánál. Azt szerette volna, ha beválik a csalétekterv. O’Day pedig kijelentette, hogy szerinte érthető, ha Kott ilyen megszállottan foglalkozik velem.

– Kíváncsi lennék, hogy szerezte meg az aktámat.

– Feltehetően van egy barátja valahol a bürokráciában. Ez egy rutinakta, amit rutinmódon tárolnak Missouriban.

– Nincsenek bürokrata barátai. Még az egységében sem voltak barátai. Egyikük sem volt hajlandó hazudni a kedvéért.

– Akkor fizetett az aktáért.

– Miből? Most szabadult a börtönből. Aztán kiment a hátsó udvarba, és ellőtt vagy ezer ötvenkaliberes golyót, aminek darabja öt dollár is lehet. Még Arkanasban is. Honnan szerzett volna ennyi pénzt?

– Majd utánanézünk.

– Hogyan? Nincsenek hozzá kellő eszközeink. Hagyjuk ezt a nemzetbiztonsági marhaságot. Ez most már rendőrségi nyomozás. Volt a háza mögött egy ezerháromszáz méteres gyakorló lőtér, és valaki elkövetett egy merényletet ezerháromszáz méterről. Ez puszta véletlen lenne? Vagy már jó előre kiválasztották azt az erkélyt Párizsban, és kimondottan erre trenírozott? Ez esetben majdnem egy évvel ezelőttre megy vissza az egész összeesküvés. Adatokra van szükségünk. Kezdetnek például jó lenne tudni, hogy kié volt az a párizsi lakás.

– Önként jelentkezik, hogy elvégezze a nyomozói munkát?

– Azt hittem, én a csalétek vagyok.

– Lehetne mindkettő.

– Soha nem jelentkezem önként semmire. Alapvető katonai szabály.

– Pedig talán kellene. Nem hiszem, hogy nagyon nyugodt lehetne azok után, amit látott.

– Egy tucat ember is járhat-kelhet a világban, akik még mindig nagyon haragszanak rám valami régi ügy miatt. Miért érdekelne? Egyik se fog megtalálni soha.

– Mi is megtaláltuk.

– Az más. Azt hiszik, válaszolnék, ha Kott adna fel nekem egy apróhirdetést?

– Csak úgy hagyná, hogy szabadon mászkáljon?

Szókratészi módszer.

– Nem vagyok a felügyelőtisztje.

– A korához képest elég jó formában van, Reacher. Nyilván, mert az önként választott életmódja lehetőséget ad sok testgyakorlásra. Leginkább gyaloglásra, gondolom. Ami, ha jól tudom, a legjobb mozgásforma. De szerintem nem igazán fárasztó. Részben nagyon is vonzó ez az életmód, nem igaz? Nyílt utak, szép napsütés, távoli horizontok... Vagy a város zaja, fénye és nyüzsgése, a világ nagy cirkusza, akármerre néz. Maga szeret úton lenni és gyalogolni. Élvezi a szabadságot.

– Hová akar kilyukadni?

– Mindez már nem ugyanaz, ha közben egy mesterlövész leselkedik magára.

Joan Scarangello tüntetőleg rám nézett, várta, hogy merek-e ellentmondani.

O’Day folytatta: – Főleg egy olyan mesterlövész, aki annyira őrült, hogy tizenöt éven át jógázik, aztán a maga képét rajzolja fel a hálószobája falára.

Hallgattam.

– Hogy fogna neki a rendőri nyomozásnak? – kérdezte O’Day.

– Kott otthon hagyta a kocsiját. Tehát valaki érte jött. Nem hívott autót, mert telefonja sincs, és a mobilhoz nincs térerő. Vagyis előre megbeszélték, hogy érte mennek. Ahogy nyilván minden mást is, ami azt jelenti, hogy hónapok óta jártak hozzá. Valaki csak látott valamit.

– A szomszédja senkit sem látott.

– Csak mert lefizették, és betanították neki, hogy mit mondjon.

– Gondolja?

Bólintottam. – Azt kénytelen volt bevallani, hogy ismeri a szomszédját. Arkansasban túl fura lett volna, ha azt mondja, hogy nem ismeri. De megmondták neki, hogy arról hallgasson, milyen jövés-menést látott. Ahogy arról kérdeztem, hogy nem jártak-e arra külföldiek, azonnal témát váltott. Sértegette a tengerészgyalogosokat, és pimasz volt Ms. Nice-szal.

O’Day Casey Nice-hoz fordult. – Így történt?

– Megbirkóztam vele.

– És mit mondott a tengerészgyalogosokról?

– Hogy beképzelt, felfújt hólyagok és szerencsevadászok

– A haditengerészetnél volt?

– A légierőnél.

O’Day bölcsen bólintott, és megint hozzám fordult: – Konklúzió?

– A szomszédnak van egy zsák pénze eldugva a szekrénye hátuljában.

– Úgysem lehet kideríteni, honnan szerezte.

– Talán igen, talán nem. De ő tudja, kitől kapta. És ugyanebből a pénzből jutott egy lőszerkereskedő kasszájába is. Aki emlékezni fog rá, hogy eladott egy csomó ötvenkaliberes töltényt. Ez elég nagy tétel volt.

– Lehet, hogy Kott több kereskedőtől szerezte be.

– Pontosan. És lehet, hogy nem ő személyesen, hanem többen helyette, hogy tiszta maradjon. És minél többen voltak, annál többen repültek el és vissza Little Rockból és Texarkanából, annál többen béreltek autót, annál többször tankoltak benzinkutaknál. Talán elkapták őket gyorshajtásért, vagy rossz helyen parkoltak, videofelvétel készült róluk a rendőrségi járőrkocsikban. Minél többen voltak, annál többször reggeliztek és ebédeltek és vacsoráztak helyi éttermekben, és annál több éjszakát töltöttek helyi motelekben. Ezeket a dolgokat mind ellenőrizni kellene. Ahogy azt is, hogy mit tud a szomszéd.

O’Day ajka megmozdult, kinyitotta és becsukta a száját, mintha próbálgatná magában a különféle válaszokat, de végül csak annyit mondott: – Rendben.

– Én nem foghatok neki a nyomozásnak. Nincs semmiféle hivatalos státusom. Senki nem állna szóba velem.

– Majd az FBI elvégzi.

– Azt hittem, ez az egész ügy szigorúan titkos. Vagy bizalmas.

– Oszd meg és uralkodj – jelentette ki O’Day. – Mindenki hozzáférhet az ügy egy kis darabkájához. Addig nincs semmi baj, amíg nem tudják összerakni a teljes képet.

– Akkor azt javaslom, hogy már tegnap kezdjenek hozzá.

– A legjobb, amit tehetek, a holnapi kezdés. – O’Day felfirkantott valamit egy papírra, aztán azt mondta: – Az oroszok nem jutnak semmire. Dacsev elvtárs teljesen eltűnt. Az angolok úgy gondolják, Carson egy nemrégiben beszerzett hamis útlevéllel utazgat. Úgyhogy megvizsgálják azokat, akik vadonatúj útlevéllel utaztak Párizsba a merénylet előtti időben vonaton, repülőn, autóval vagy hajóval. Majdnem ezer név szerepel a listájukon.

– Hol látták utoljára Carsont?

– Otthon, egy hónappal ezelőtt. Egy rutinellenőrzést végzett nála a különleges ügyosztály.

– És Dacsevet?

– Ugyanez Moszkvában. Úgy egy hónapja. A különbség az, hogy egyiküknél sem találták nyomát annak, hogy ezerháromszáz méteres lőtéren gyakorolt volna. Az a rossz érzésem van, hogy csak mi maradtunk.

– Carson vagy Dacsev a tengerentúlon is gyakorolhatott. Nem kéne nekik annyi idő, mint Kottnak. Neki sok mindent be kellett pótolnia. Lehet, hogy mindnyájan összegyűltek valahol, és válogatást rendeztek. Versenyeztek hárman, és a győztes kapta meg a munkát.

– Sok minden lehetséges – mondta O’Day.

– Fényképeink vannak?

O’Day kinyitott egy piros dossziét, és kivett négy színes fotót. Egyet félretett közülük. Egy göndör hajú pasas volt látható rajta, napbarnított arcán ártatlan mosollyal. Feltehetően ő volt Rozan, az izraeli, aki már nem gyanúsított. A megmaradt három fényképet az asztalra fektette úgy, hogy felém nézzenek. Az elsőn egy ötven körüli, borotvált arcú fickó szerepelt. Olyan üres volt az arca, mint egy deszkalap, kissé ferde metszésű, sötét szemekkel. Mongol vér is csörgedezhetett az ereiben.

– Fjodor Dacsev – mondta O’Day. – Ötvenkét éves. Szibériában született.

A következő fickó eredetileg sápadt lehetett, de a nap és a szél sötétebbre cserzette és barázdálttá tette az arcát. Rövid barna haja volt, figyelmes tekintete, betört orra. Az ajkán halvány félmosoly ült, ironikus vagy fenyegető, attól függően, hogy nézzük.

– William Carson – mondta O’Day. – Londonban született, negyvennyolc éves.

Az utolsó volt John Kott. Egyes embereknek felpuffad az arca, ahogy öregszenek, petyhüdt lesz és fakó, mint például Shoemakeré. De Kott inkább összeesett, szárazabb és szikárabb lett, csupa ín és izom. Szlávos arccsontja még jobban kiállt, a szája egyenes vonal. Csak a szeme lett nagyobb. Rám meredt a képről.

– Ez a fotó akkor készült, amikor kiengedték a börtönből – mondta O’Day. – Ez a legfrissebb.

Nem volt túl kellemes ez a háromfős társaság. Összeraktam egy kupacba a fényképeket, és visszacsúsztattam az asztalon.

– Az angolok hogy haladnak a várárokkal?

– Nem fognak másfél kilométeres biztonsági zónát felállítani – mondta Scarangello. – Tudja, milyen sűrűn lakott hely Nagy-Britannia. Ez olyan lenne, mintha nekünk ki kéne ürítenünk egész Manhattant. Nem fogják megcsinálni.

– Akkor mi a következő lépés?

– Elmegy Párizsba – közölte O’Day.

– Mikor?

– Most.

– Mint csalétek vagy mint nyomozó?

– Mindkettő. De leginkább arra van szükségünk, hogy valaki alaposan szemügyre vegye a helyszínt. Hátha nem vettünk észre valamit.

– Miért mutatnának meg nekem bármit is? Nem vagyok senki.

– A neve segítségével bárhová bejuthat. Odatelefonáltam, és már mindent elintéztem. Amit nekem megmutatnának, azt magának is meg fogják. Az O’Day név elég hatalommal bír, főleg a mostani helyzetben.

Nem feleltem semmit.

– Ugye, beszélsz franciául? – kérdezte Shoemaker.

– Igen.

– És ugyebár angolul is.

– Egy keveset.

– Oroszul?

– Miért?

– Az angolok és az oroszok is odaküldik egy-egy emberüket. Biztosan találkozni fogsz velük. Tudj meg tőlük mindent, amit csak lehet, de ne árulj el nekik semmit.

– Lehet, hogy ők is ugyanezeket az utasításokat kapják.

– Szükségünk lesz a CIA jelenlétére is – mondta O’Day. Casey Nice készségesen előbbre dőlt a székén.

– Majd én megyek – szólalt meg Joan Scarangello.

13. fejezet

Ugyanazzal a géppel utaztunk, de másik legénységgel. Két új pilóta volt meg egy új utaskísérő, ez alkalommal nő, mindnyájan a légierő gyakorlóruháját viselték. Én közvetlenül zuhanyozás után szálltam fel a gépre, az Arkansasban beszerzett új ruhákban, Scarangello pedig öt perccel később jelent meg, szintén frissen lezuhanyozva, egy másik fekete kosztümben. Volt nála egy kis kerekes bőrönd meg egy kézitáska. Egész éjszaka repülünk, hét órán keresztül, és közben átlépünk hat időzónát, így francia idő szerint reggel kilenckor érkezünk meg Párizsba. A múltkori ülésem támláját ledöntötték vízszintesre, a szemben lévő ülésével együtt, így egy kis ágy keletkezett. Ugyanezt megcsinálták a kabin másik felén is két üléssel. Kaptunk párnát, lepedőt, takarót. A két keskeny ágyat csak egy keskeny folyosó választotta el egymástól. Nekem megfelelt így. Scarangello kissé bizonytalannak látszott. Gondolom, egy ilyen korú és típusú nő kissé kényes a magánszférájára.

De előbb még letelepedtünk néhány rendes ülésre egy kisasztalhoz, hogy ott várjuk meg a felszállást, aztán ott is maradtunk, mert az utaskísérő szólt, hogy hozza a vacsorát. Az étel nem nagyon illett a környezethez. A konyhaművészet szintje nem felelt meg a karamellszínű bőrüléseknek és a diófa borításnak. De nem is a hadsereg konyhájáról vagy a légierőtől származott a vacsora. Hamburger volt, kartondobozokban, mikróban felmelegítve. Feltehetően valami egyszerű büfében vették a Pope Field főbejárata közelében, talán közvetlenül a Dunkin’ Donuts mellett.

Én megettem az enyémet, aztán Scarangello hamburgerének a felét is, mert ő otthagyta. Elkezdte fontolgatni, hogyan tudna a legkevésbé zavarba ejtő módon lefeküdni. Láttam, ahogy körbejár a tekintete, felméri a szögeket, a világítást, próbálja kitalálni, hogy én hol leszek és mit láthatok.

– Majd én megyek először – mondtam.

A fürdőszoba a kis konyhafülke után következett, egészen hátul, a csomagtér előtt, ahová elrakták Scarangello bőröndjét. Használtam a vécét és fogat mostam, aztán visszasétáltam az ágyakhoz. A jobb oldalit választottam. Levettem a cipőm meg a zoknim, mert így jobban alszom, és elnyúltam a takarón, aztán oldalra fordultam, a fal felé.

Scarangello értette a célzást. Hallottam, ahogy ő is kimegy, hangosan zizegett a gyapjúszövet és a nejlon, aztán később hallottam, hogy lágyabb susogással lépked visszafelé, valószínűleg valami pamut hálóruhában. Aztán lefeküdt, és elrendezte magán a takarót. Kiadott egy kis hangot, amely valahol félúton volt az álmos mormolás és a köhögés között, amit én úgy értelmeztem, hogy Oké, köszönöm, elhelyezkedtem, úgyhogy a hátamra fordultam, és felnéztem a fülke mennyezetére.

– Mindig a takarón fekve alszik? – szólalt meg Scarangello.

– Ha meleg van.

– És mindig ruhástul?

– Ilyen helyzetben nincs más választásom.

– Mert nincs is pizsamája. Se otthona, se csomagja, se holmija. Volt magáról egy eligazítás.

– Casey Nice is említette. – Megint félig a fal felé fordultam, és kényelmesen elhelyezkedtem, de valami nyomta a csípőmet. Volt valami a zsebemben. Nem a fogkefém, azt a másikba dugtam. Odanyúltam, és megnéztem, mi az.

Az orvosságos tégely volt. A tenyerembe fogtam, és megnéztem a címkét a félhomályban, csak úgy kíváncsiságból. Arra számítottam, valami allergia elleni orvosság, amit Nice talán a tavaszi arkansasi erdők miatti elővigyázatosságból hordott magánál, vagy fájdalomcsillapító, mert fogorvosnál volt, vagy meghúzódott egy izma. De a címkén Zoloft felirat állt, és meglehetősen biztos voltam benne, hogy ez nem allergiára való, és nem fájdalomcsillapító. Úgy tudtam, hogy a Zoloft stresszoldó. Vagy nyugtató. Depresszióra vagy pánikbetegségre való, poszttraumás stressz szindrómára vagy kényszerbetegségre. Kemény cucc, csak receptre adják.

De nem Casey Nice-nak írhatták fel, mert a címkén egy férfinév szerepelt: Antonio Luna.

Scarangello megszólalt: – Mit gondolt Ms. Nice-ról?

Visszadugtam a zsebembe a tégelyt.

– Nem csak a neve jelent „kedves”-t, a természete is az.

– Túlságosan is kedves?

– Aggódik emiatt?

– Meglehet.

– Elég jól megállta a helyét Arkansasban. A szomszéd nem tudott fogást találni rajta.

– És hogy teljesített volna, ha maga nincs ott?

– Valószínűleg ugyanúgy. Más lett volna a helyzet dinamikája, de ugyanaz az eredmény.

– Ezt jó tudni.

– A maga protezsáltja?

– Soha nem találkoztam vele korábban. És nem feltétlenül őt választottam volna. De őt küldték a külügyminisztériumtól, úgyhogy kénytelenek voltunk nála maradni.

– Ezek a nagymenő politikusok állandóan ki vannak téve annak a kockázatnak, hogy lelövik őket. Ez az ára annak, ami csinálnak. És a védelmük manapság jobb, mint valaha. Nem igazán értem ezt a nagy pánikot.

– A magáról szóló eligazításon azt is mondták, hogy nagyon jó matematikus.

– Akkor pontatlan volt az eligazítás. A gimnáziumi szintnél soha nem jutottam tovább.

– Mekkora a területe egy olyan körnek, aminek ezerháromszáz méter a sugara?

Elmosolyodtam a sötétben. A sugár négyzete szorozva pivel. – Több mint öt négyzetkilométer.

– Mekkora az átlagos népsűrűség egy nyugat-európai nagyvárosban?

Ez nem volt ugyan matematikai kérdés, csak általános műveltségi. – Tizenötezer négyzetkilométerenként.

– Le van maradva. Már inkább húszezer körül. London és Párizs egyes részei már huszonötezernél tartanak. Vagyis átlagosan több tízezer háztetőt és ablakot kéne ellenőrizni, és legalább százezer embert. Ezt nem lehet megcsinálni. Egy tehetséges hosszú távú mesterlövész a legrosszabb rémálmuk.

– Csak épp ott van a golyóálló üvegfal.

Scarangello bólintott a sötétben. Hallottam, ahogy a feje megmoccan a párnán. – Oldalról megvéd, de szemből vagy hátulról nem. És a politikusok nem szeretik használni. Azt sugallja, mintha félnének. Persze félnek, de nem akarják, hogy az emberek ezt tudják.

Mindez már nem ugyanaz, ha közben egy mesterlövész leselkedik magára.

– Abban biztosak voltak, hogy a golyóálló üveg be fog válni?

– A gyártó azt állította, hogy igen. Egyes szakértők szkeptikusak voltak.

Most rajtam volt a sor, hogy bólintsak a sötétben. Én is szkeptikus lettem volna. Egy ötvenkaliberes golyó nagyon erős. A Browning gépfegyverekhez fejlesztették ki, amikkel egy fát is ki lehet dönteni. – Aludjon jól – mondtam.

– Arra nincs túl sok esély – felelte Scarangello.

Ragyogó tavaszi napsütésben értünk földet a Le Bourget reptéren. Az utaskísérő azt mondta, ez a legforgalmasabb magánrepülőtér egész Európában. A gép két fekete autóhoz gördült, amelyek magányosan várakoztak a betonon. Úgy tippeltem, Citroën a márkájuk. Nem épp limuzinok voltak, mindenesetre elég hosszú, alacsony és szépen csillogó autók. Öt férfi álldogált mellettük kissé szélfútta külsővel, lehúzott fejjel, hátrálva a nagy zaj elől. Ketten nyilván a sofőrök voltak, ketten egyenruhás rendőrök, az ötödik pedig egy ezüstös hajú úriember elegáns öltönyben. A gép továbbgördült, végül megállt, majd egy perc múlva a motorok is elhallgattak. Az öt férfi felsorakozott, és várakozva előbbre lépett. Az utaskísérő kinyitotta az ajtót, Scarangello pedig felállt, és átadott nekem egy mobilt.

– Hívjon, ha szüksége van rám – mondta.

– Milyen számon?

– Benne van a telefonban.

– Nem ugyanoda megyünk?

– Nem, dehogy. Maga megnézi a merénylet színhelyét, én a DGSE-hez megyek.

Bólintottam. Direction Générale de la Sécurité Extérieure. A CIA francia megfelelője. Mindent egybevéve nem jobb, de nem is rosszabb annál. Kompetens szervezet. Feltehetően ez egy udvariassági látogatás Scarangello részéről, és valószínűleg magas szintű információkat is megosztanak egymással. Vagy esetleg az információk hiányát.

– És ezenfelül csalétek is vagyok – jegyeztem meg.

– Csak mellékesen.

– Arkansasban velem volt Casey Nice.

– Kétméteres távolságban magától.

Megint bólintottam. – Amit nehezebb lenne megcsinálni mondjuk párizsi lakások ajtajában.

– A merénylő Londonban van – mondta Scarangello. – Bárki is volt az.

Nyílt a gép ajtaja, és beáradt a reggeli levegő. Hideg volt és friss, enyhe kerozinszag lebegett benne. Az utaskísérő hátrább állt, hogy utat engedjen. Scarangello szállt ki először, és egy pillanatra megállt a legfelső lépcsőfokon. Áradt belőle a tekintély, látszott rajta, hogy minden ízében fontos vendég érkezik. Aztán elindult lefelé a lépcsőn, én pedig követtem. Az ezüstös hajú, öltönyös férfi üdvözölte. Láthatóan már ismerték egymást. Lehet, hogy a férfi pontosan ugyanazt a posztot tölti be itt, mint Scarangello a CIA-nál. Talán volt is már közös ügyük. Együtt beszálltak az első Citroën hátsó ülésére. Az egyik sofőr beült a volán mögé, és elhajtottak. Aztán a két rendőr odalépett hozzám, és udvariasan vártak. Kihalásztam a zsebemből a friss, ropogós útlevelemet, és átadtam. Az egyik kinyitotta és belelapozott, aztán mind a ketten megnézték a nevet és a fotót, az arcomra pillantottak, végül az első rendőr visszaadta az úti okmányt. Két kézzel nyújtotta át, mintha valami ajándékot adna oda. Egyikük sem hajtott fejet vagy csapta össze a bokáját, de a külső szemlélő akár megesküdött volna, hogy úgy látta. Ekkora hatalma volt O’Day-nek, még a távolból is.

A második sofőr kinyitotta a másik Citroën ajtaját. Átgördültünk egy fekete fémkapun, elhaladtunk a terminálépület előtt, aztán kifordultunk az útra.

A Le Bourget reptér aránylag közel van a belvároshoz, de a hatalmas Charles de Gaulle is ugyanennek az útnak mentén fekszik, kicsit távolabb, a várostól északkeletre, ezért aztán jó nagy volt a forgalom. Szorosan egymás mögött álltak az autók és a taxik, lassan araszolgatott a kocsisor. A legtöbb taxisofőr vietnaminak nézett ki, sok nő is volt köztük. Némelyik kocsiban csak egyetlen utas ült hátul, másokban egész csapat – az érkező utas és azok, akik a reptéren fogadták. Az út fölött elektronikus táblák figyelmeztettek a dugókra, és azt tanácsolták: attention aux vents en rafales, ami olyasmit jelentett, hogy ügyeljünk valamilyen szélre. Arra nem emlékeztem, mit jelent pontosan a rafales, de aztán láttam, hogy az autókat időnként meg-megtaszítja a szél, és a zászlók is vadul lobognak az épületeken, és eszembe jutott, hogy a vents en rafales „széllökés”-t jelent.

A sofőr megkérdezte: – Megvan mindene, ami kell?

Ami egzisztenciális szempontból meglehetősen súlyos kérdés, de pillanatnyilag nem szenvedtem szükséget semmiben, úgyhogy csak némán bólintottam a visszapillantó tükörbe. Tulajdonképpen éhes voltam, és egy kávé sem ártott volna, de úgy gondoltam, ezek a problémák aránylag hamar megoldódnak. A reggeli londoni gépek valószínűleg egy kicsivel utánunk érkeznek, a moszkvai járatok még később, a párizsi rendőrök pedig nyilván nem akarnak három különbemutatót rendezni a tetthelyen, úgyhogy együtt megyünk majd oda mind a hárman, ami azt jelenti, hogy bőven lesz időm egy rendes reggelire, mielőtt orosz és angol kollégám megérkezik. Nyilván egy szállodába visznek, hogy ott várjak, valami olyan helyre, amely belefér a rendőrség költségvetésébe, és valószínűleg lesznek a közelben kellemes kis kávézók. Párizs szerintem roppant kellemes város. Már nagyon vártam ezt a napot.

Aztán el is kezdődött.

14. fejezet

Átszeltük a Périphérique-et, a párizsi környűrűt. A város ezen a ponton átvált a lerobbant külső kerületekből egyetlen hatalmas, élő múzeummá, fákkal szegélyezett sugárutakkal, pompás, szépen megőrzött épületekkel és díszes kovácsoltvas rácsokkal. Az Avenue de Flandre-on haladtunk tovább, a Gare du Nord és a Gare de l’Est közti rész felé. Ezután a sofőr átváltott belvárosi navigálásra, jobbra-balra kanyargott a kis mellékutcákon, végül megállt egy zöld kapu előtt egy szűk sikátorban, amely a Rue Monsignyből nyílt. Úgy sejtettem, éppen félúton lehet a Louvre hátsó frontja és az Opéra között. A zöld kapu mellett egy kis réztábla állt Pension Pelletier felirattal. A „pension” szerény hotelnek felel meg, valahol a panzió és a „bed and breakfast” között. Épp belefér a rendőrség költségvetésébe.

– Már várják, monsieur – szólalt meg a sofőr.

– Köszönöm – feleltem, aztán kinyitottam az ajtót, és kiszálltam. A nap bágyadtan sütött, a levegő nem volt se hideg, se meleg. A kocsi elhajtott. Egyelőre nem vettem tudomást a zöld kapuról, inkább kisétáltam a Rue Monsignyre. Épp velem szemben egy másik keskeny utcácska torkollt bele éles szögben, és így keletkezett egy kis háromszög alakú terecske a járdán. Mint minden ilyen kihasználatlan helyet Párizsban, ezt is elfoglalta egy kávézó, asztalokkal, székekkel, napernyőkkel, és ahogy minden párizsi kávézó a reggeli órákban, ez is tele volt törzsvendégekkel. A legtöbben tétlenül üldögéltek az újságjuk mellett, előttük üres csészék és croissant-morzsákkal teli tányérok. Odasétáltam, és letelepedtem egy üres asztalhoz. Egy perc múlva meg is jelent egy idősebb pincér fehér ingben, fekete csokornyakkendővel és hosszú fehér kötényben, én pedig reggelit rendeltem: egy nagy bögre kávét, mellé croque madame-ot, ami sonka és sajt pirítóson, a tetején egy tükörtojással, és két pain au chocolat-t, ami keserűcsokis batyu. Embernek való adag volt, de én megbirkóztam vele.

Két asztallal odébb egy pasas a reggeli újságot olvasgatta, a címoldala pont szemben volt velem, és láttam a főcímekből, hogy a merénylet okozta pánik már lecsendesedett, ahogy Casey Nice is jósolta. Holnapra ez már tegnapi hír lesz. Valakit letartóztattak, az elkövető őrizetben, az ügy meg van oldva. A világ megnyugodhat. Ahhoz túl messze ültem, hogy az apró betűket is el tudjam olvasni, de biztos voltam benne, a cikk arról szól, hogy egy magányos fanatikus volt a merénylő, valami furcsa észak-afrikai névvel, egy amatőr, egy őrült, akinek nincsenek semmiféle kapcsolatai, és nem kell aggódni miatta. Ez majd lecsillapítja a kedélyeket, és így lesz időnk és szabad terünk dolgozni.

Megettem a reggelit, megittam a kávét, és figyeltem a kis sikátor torkolatát. A vents en rafales időnként továbbra is végigsöpörtek az utcán, az asztalom fölötti napernyő pár pillanatig vadul csapkodott, aztán elállt a szél. Sokan jártak arra az utcán, útban munkába, vagy a boltból hazafelé, a hónuk alatt bagettekkel, vagy apró ölebeket sétáltattak, esetleg postát és csomagokat szállítottak. A pincér elvitte a tányérokat, és hozott még kávét. Végül aztán megláttam, hogy egy, az enyémhez hasonló fekete Citroën behajt a sikátorba, és megáll a zöld kapu előtt. Az utas a hátsó ülésen várt egy kicsit – nyilván most hangzott el, hogy „Már várják, monsieur” –, aztán kikászálódott, és megállt a járdán. Átlagos magasságú férfi volt, talán ötvenéves, frissen borotvált, rövid, őszülő haja szépen megfésülve. Kockás sálat és drapp Burberry ballonkabátot viselt, alóla finom szürke szövetnadrág kandikált ki, talán egy elegáns Savile Row-i szabóságban készült öltöny része, a lábán jó minőségű angol cipő, sötétbarna, csillogóra kifényesítve.

Mindebből azt a következtetést vontam le, hogy ő lehet az oroszok embere. Nincs az az angol ügynök, aki így öltözködne, hacsak nem egy James Bond-film szereplőválogatására jelentkezik éppen. Az új Moszkvában bőven akadnak luxusáruházak. Az apparatcsikoknak soha nem volt jobb dolguk. A kocsi tolatott, aztán elhajtott. A férfi egy pillanatig nézte a zöld kaput, aztán elfordult, ugyanúgy, ahogy én tettem korábban, és elindult a kávézó felé. Közben szemügyre vette a vendégeket, jobbra-balra járt a tekintete, mindenkin megpihent egy töredékmásodpercre, mielőtt továbbhaladt volna. Mindenkit felmért, villámgyorsan, de láthatóan pontosan, mert végül egyenesen odasétált hozzám, és angolul megszólított: – Maga az amerikai?

Bólintottam. – Azt hittem, az angol kolléga maga előtt fog ideérni.

– Én tudtam, hogy nem így lesz, mert én az éjszaka kellős közepén indultam. – Kezet nyújtott. – Jevgenyij Henkin. Örülök, hogy megismerhetem. Szólítson csak Eugene-nek, ez a keresztnevem pontos angol megfelelője. Röviden Gene, ha úgy tetszik.

Megráztam a kezét. – Jack Reacher.

A férfi leült a bal oldalamra. – Szóval, mit gondol erről az egész szar ügyről?

Jól beszélt angolul, szinte akcentus nélkül. Nem volt igazán brit a kiejtése, de nem is amerikai. Amolyan minden célnak megfelelő, nemzetközi angolt használt, nagyon folyékonyan. – Szerintem vagy maguknak, vagy a briteknek van egy komoly problémájuk.

– Maga a CIA-tól jött?

Megráztam a fejem. – Nyugalomba vonult katona vagyok. Egyszer régen elkaptam az emberünket. Maga az FSB vagy az SZVR ügynöke?

– SZVR – felelte. Szluzsba Vnyesnyej Razvedki, vagyis külügyi hírszerzés. Ugyanaz, mint a CIA, a franciáknál a DGSE, vagy Angliában az MI6. – De valójában még mindig a KGB – tette hozzá. – Régi bor új tömlőben.

– Ismeri ezt a Dacsev nevű fickót?

– Mondhatjuk.

– Mennyire?

– Az összekötője voltam.

– A KGB-nek dolgozott? Nekem azt mondták, a hadseregben volt. A Vörös Hadseregben, aztán az orosz seregben.

– Gondolom, technikailag így volt. Talán a fizetési csekkjén ez állt. Azon ritka alkalmakkor, amikor kapott fizetési csekket. De egy ilyen pasasnak, aki ennyire jól lő, jobb hasznát vették máshol.

– És mivel foglalkozott?

– Lelőtt embereket, akiket mi el akartunk tenni láb alól.

– De már nem csinálja?

– Érdekli a foci? – kérdezte Henkin.

– Valamicskét.

– A legjobb játékosok óriási ajánlatokat kapnak. Egyik héten még csórók valami kis porfészekben, a következő héten meg milliomosok Barcelonában, Madridban, Londonban vagy Manchesterben.

– És Dacsev kapott egy ilyen ajánlatot?

– Azt állította, hogy ostromolják az ajánlatokkal. És megorrolt ránk, amikor mi nem tudtunk annyit fizetni. Aztán eltűnt. És most itt vagyunk.

– Mennyire érti a dolgát?

– Természetfeletti képességei vannak.

– Szereti az ötvenkaliberes lövedéket?

– Persze, ilyen távolságra az a legjobb.

Hallgattam.

Henkin folytatta: – De nem hinném, hogy ő volt az.

– Miért?

– Soha nem egyezne bele, hogy részt vegyen egy ilyen meghallgatáson. Nincs mit bizonyítania.

– Akkor mit gondol, ki lehetett?

– Szerintem a maguk embere. Neki van mit bizonyítania. Tizenöt éven át börtönben ült.

Hallottam, hogy megcsörren egy mobil. Vártam, hogy Henkin a zsebébe nyúljon, de nem tette, aztán rájöttem, hogy az én zsebemből szól a hang. A mobil, amit Scarangello adott. Kihalásztam, és megnéztem a kijelzőt. Nem jelezte, ki a hívó fél. Lenyomtam a zöld gombot. – Igen?

Scarangello keresett. – Egyedül van? – kérdezte.

– Nem.

– Hallgatja valaki, amit beszélünk?

– Valószínűleg három kormány is.

– Ezt a telefont nem hallgatják le, ne aggódjon.

– Mit tehetek magáért?

– Épp most hívott O’Day. Megjött a kromatográfos vizsgálat eredménye a törmelékről, amit Arkansasban találtak.

– És?

– Nem ugyanolyan a golyó. Nem páncéltörő. Precíziós, nagy pontosságú találathoz készült lövedék.

– Amerikai gyártmány?

– Sajnos igen.

– Ezeknek hat dollár darabja. O’Day utánanéz a pénzügyi vonalnak?

– Az FBI rajta van. De azért mindent egybevéve ez jó hír, nem?

– Lehetne rosszabb is – feleltem, a nő pedig letette. Visszadugtam a zsebembe a telefont.

Henkin megkérdezte: – Mi az, ami amerikai gyártmány, és hat dollár darabja?

– Ez úgy hangzik, mintha egy vicc lenne – feleltem.

– És mi a poénja?

Nem válaszoltam. Közben odajött ugyanaz az idősebb pincér. Henkin kávét és zsömlét rendelt vajjal és baracklekvárral. A pincérrel franciául beszélt, ezt a nyelvet is folyékonyan használta, de az akcentusa megint csak a világ bármely tájáról származhatott volna. Miután a pincér távozott, visszafordult hozzám, és megkérdezte: – És hogy van O’Day tábornok?

– Ismeri?

– Hallomásból. Mind hallottunk róla. Sőt, tanulmányoztuk. Szó szerint, az osztályteremben. Szerepmodell volt a KGB számára.

– Ez nem lep meg. Jól van. Ugyanolyan, mint mindig.

– Örülök, hogy visszatért. Biztosan maga is.

– Miért, volt olyan, amikor elment?

Henkin válasz helyett vágott egy fintort, ami nem jelentett se igent, se nemet. – Úgy hallottuk, hogy halványul a csillaga. Ha hosszabb ideig egy helyben kell rostokolni, az soha nem jó egy olyan vén csatalónak, mint ő. De ha jön egy ilyen ügy, az újból emlékezteti rá az embereket. Minden rosszban van valami jó.

Ekkor egy újabb fekete Citroën hajtott át a gyalogosok között, és bekanyarodott a sikátorba. Elöl a sofőr, hátul az utas. Megállt a zöld kapu előtt. Már várják, monsieur. Az utas kiszállt. Zömök férfi volt, talán negyven-negyvenöt éves lehetett, egészen rövidre nyírt szőke hajjal és kissé napbarnított, szögletes arccal. Farmer volt rajta, pulóver és egy rövid vászondzseki, a lábán barna katonai bakancs. Talán a brit hadsereg sivatagi felszereléséből. A kocsi elhajtott, a férfi a zöld kapura pillantott, aztán megfordult, és jól körbenézett, majd átvágott a Rue Monsignyn, és egyenesen hozzánk sétált.

– Reacher és Henkin, ha nem tévedek?

– Maga nagyon jól tájékozott – mondta Henkin. – Úgy értem, ha már a nevünket is tudja.

– Igyekszünk – felelte a férfi. Walesinek hangzott a kiejtése, egy kicsit éneklő volt a hangja. Kezet nyújtott, és bemutatkozott: – Bennett. Örülök, hogy megismerhetem. Ne is próbálkozzanak a keresztnevemmel, úgysem tudnák kimondani.

– Miért, mi az? – kíváncsiskodtam.

Valami furcsa torokhangokkal teli walesi szóval felelt, úgy hangzott, mintha egy tüdőbajos szénbányász hörögne. – Oké, akkor maradjunk a Bennettnél – mondtam. – Az MI6-től van?

– Lehetek, ha ezt akarják. Ők fizették a repülőjegyemet. De pillanatnyilag eléggé képlékeny a helyzet.

– Ismeri az emberüket, ezt a Carsont?

– Sokszor találkoztunk.

– Hol?

– Itt is, ott is. Amint mondtam, minden elég képlékeny.

– Gondolja, hogy ő az, akit keresünk?

– Nem igazán.

– Miért nem?

– Mert a francia elnök még mindig életben van. Szerintem a maguk embere volt. – Bennett leült a jobb oldalamra, szemben Henkinnel, aki a balomon ült. A pincér kihozta Henkin rendelését, Bennett ugyanazt kérte. Én még kávét. Az öreg pincéren látszott, hogy örül. Egyre nőtt a számla. Reméltem, hogy Henkinnél vagy Bennettnél van helyi valuta, mert nálam nem volt.

Henkin Bennettre nézett, és megkérdezte: – Ismeri a helyszínt, ahol a G8-as találkozót tartják?

Bennett bólintott. – A hagyományos szabványok szerint elég biztonságos hely. Így, hogy Kott szabadlábon van, talán már nem annyira.

– Lehet, hogy nem Kott az – mondtam. – Maradjunk nyitottak minden lehetőségre. Az előítélet a legnagyobb ellenségünk.

– Én olyan nyitott vagyok, mint a nagykapu, de akkor sem hiszem, hogy Carson volt. Talán Dacsev.

Henkin közbeszólt: – Akkor viszont nem meghallgatást rendeztek, és csak pocsékoljuk az időnket ezekre a hülye elméletekre. Dacsev soha nem venne részt ilyenen. Ahhoz túlságosan arrogáns. Ha Dacsev lőtt, akkor ez ennyi volt: merénylet a francia elnök ellen, ami az üvegfal miatt nem sikerült, és ha így van, az szintén azt jelenti, hogy vesztegetjük az időnket, mert a nyom már napokkal ezelőtt kihűlt.

A pincér visszajött Bennett kávéjával és reggelijével, nekem pedig hozott egy harmadik bögre kávét. Az utca túloldalán befordult a sikátorba egy, a rendőrség színeire festett minifurgon, és megállt a zöld kapu előtt. Egy rendőr szállt ki belőle, bekopogott, és várt. Egy perc múlva egy nő jelent meg otthonkában, és rövid, értetlenkedő beszélgetést folytattak. A rendőr olyasmit mondhatott, hogy „a három férfiért jöttem, akik most érkeztek”. Mire a nő feltehetően azt felelte, hogy még nem jöttek meg. A rendőr hátrább lépett, és körbenézett, végig a sikátorban, át a Rue Monsigny túloldalára. Előbbre billentette a sapkáját, és megvakarta a tarkóját, aztán visszatért ránk a tekintete. Szinte lassított felvételen történt minden. Megköszönte az otthonkás nőnek a felvilágosítást, és elindult felénk. Láttam, ahogy eldönti magában, hogy úgy tesz, mintha nem zavarta volna meg a helyzet, és megkockáztatja, hogy mi vagyunk azok. Odalépett az asztalunkhoz. – Először a kapitányságra kell mennünk. – Franciául szólalt meg, olyan külvárosi párizsi kiejtéssel, ami a régi New York-i brooklyni kiejtésnek felelt meg, vagy a londoni cockney-nak, de nem volt benne olyan csibészes báj, inkább csak mogorva volt, és panaszos, mintha az egész igazságtalan világ terhe az ő vállát nyomná.

– Azt mondja, a kapitányságra kell mennünk először – fordította le Bennett.

Én nem mondtam semmit.

Végül Henkin kifizette a számlát. Egy köteg friss, vadonatúj eurósból hámozta le a bankjegyeket, amelyek vagy valódiak voltak, vagy nem. Mindhárman felálltunk, nyújtózkodtunk, lesöprögettük a ruhánkról a morzsákat, aztán követtük a rendőrt az utca túloldalára, a furgonhoz. A nap már magasabbra kúszott a reggeli égbolton, amely gyönyörű kék volt, és egy kis melegséget is éreztem, míg újból fel nem támadt egy erős széllökés, mintha egy jéghideg kéz érintette volna meg a vállamat. Henkin drága ballonkabátja lobogott a szélben, amely ugyanolyan hirtelen lecsillapodott, és ismét visszatért a melegség, míg be nem léptünk az árnyékos sikátorba.

Beszálltunk a furgonba, először Bennett, aztán Henkin, végül én, egyelőre még jókedvűen és könnyű szívvel, mint amikor az ember beül egy autóba, hogy elmenjen valahová a bázisról, egy kocsmába vagy egy klubba, vagy valami olyan helyre, ahol nők várják.

15. fejezet

A rendőrkapitányság nem is igazán rendőrkapitányság volt. Nem az a hely, ahová egy állampolgár bemehet, ha be akarja jelenteni, hogy eltűnt a macskája, vagy elvesztette a pénztárcáját. Inkább egy hírszerzőbunker volt, ahová egy jellegtelen szürke ajtón át lehetett bejutni. Egy sor más kormányépület között bújt meg, amelyek a folyó bal partján álltak, az Assemblée Nationale közelében, amely a Capitollum vagy a brit parlament francia megfelelője. A szürke ajtó mögött egy lépcsősor indult lefelé, és a két szinttel lejjebb lévő, alacsony mennyezetű alagsorba vezetett. A falakat szürkére festették, a padlót szürke linóleum borította. Gondoltam, ez a DGSE központja lehet, és csak remélni tudtam, hogy azt a pénzt, amit megspóroltak a hely berendezésén, arra költötték, hogy jó eredményeket produkáljanak.

Egy tárgyalófélébe vezettek minket. Székek nem voltak, az asztalokon pedig tizenkét laptop sorakozott. Mindegyiknek ugyanolyan szögben fel volt nyitva a teteje, és minden monitoron ugyanaz volt látható: egy Police Nationale feliratú képernyőkímélő. Az emblémák lassan, de elszántan mozogtak, pontosan szinkronban, vissza-visszapattanva a képernyő széléről, tetejéről és aljáról, mint egy régimódi pingpongos videojáték. Egy nő jött be utánunk. Apró termetű volt, talán negyvenöt is lehetett, lágy, fekete hajjal és bölcs, sötétbarna szemekkel. Ha más körülmények között találkozunk, lehet, hogy meghívtam volna ebédre. Ő azonban tudomást sem vett rólam, és mindnyájunkhoz intézte a szavait, amikor megszólalt: – Ma már minden aktánk digitalizált. Kezdjék balról, és haladjanak jobb felé. Ha mindent végignéztek, maguk is mindent tudni fognak, amit mi tudunk.

Így aztán Bennett, Henkin és én összegyűltünk az első képernyő előtt, Henkin szépen manikűrözött ujjával megérintett valamit a billentyűzeten, mire a képernyőkímélő eltűnt, és egy videofelvétel jelent meg helyette. Valamelyik francia tévétársaság közvetítette az elnök beszédét. Este volt. Az elnök egy pódiumon állt, egy széles márványlépcső előtt, reflektorokkal megvilágítva. Mögötte francia zászlók sorakoztak. A golyóálló üvegfal két oldalról védte, de alig volt észrevehető. A pódium tetején mikrofonok sorakoztak, kis fekete pontok hosszú, vékony szárakon. A hangzás alapján érezhető volt, hogy közvetlenül az elnök mellkasa, a torka és a szája felé irányultak, a beszédhangon kívül mást nemigen rögzítettek. De a tévések nyilván alákevertek némi háttérzajt is a máshol elhelyezett mikrofonokból, mert hallottuk a tömeg halk zsongását és az utcazajokat is. Az elnök egy csomót halandzsázott arról, hogy továbbra is lehetséges a fejlődés, és a huszonegyedik század még mindig Franciaországé lehet, ha megfelelő politikát követnek, ami egész véletlenül épp az ő politikája. Egy ponton egy pillanatra megakadt a nyelve, és felpillantott balra, magasra, szinte elgondolkozva elnézett a távolba, aztán visszafordult, és folytatta a beszédét. Három másodperccel később megint balra pillantott, most valami közelebbi pontra, és megint megbotlott a nyelve, majd egy-két másodperccel ezután a földre teperték a sötét öltönyös, fülhallgatós biztonságiak, és odébb vonszolták, mintha egy hatalmas óriásteknős kúszott volna odébb gyors tempóban.

Henkin ismét megmozdította az ujját, és visszatekerte a felvételt az első megtorpanásig, amikor az elnök a magasba és balra pillantott. – Ez volt a torkolattűz villanása. Csak az lehetett. – Aztán három másodperccel később, a második pillantásnál azt mondta: – Ez pedig amikor a golyó becsapódott az üvegbe.

A lövés dörrenését nem hallottuk. Talán egy nagyon profi digitális hangmérnök izolálni tudta volna a hangfelvételen, de ez nem sok újdonságot mondott volna nekünk. Amúgy is tudtuk, hogy eldördült egy lövés.

– Eleget láttunk? – kérdezte Henkin.

Bennett bólintott, én nem mondtam semmit. Henkin kattintott egyet az egérrel, és Párizs térképe jelent meg. Egy piros nyíl jelölte az A pontot, a lépcsőt a Les Invalides előtt, egy másik nyíl a B-t, valamivel távolabb a kis utcák sűrűjében, a Boulevard St-Germain közelében. A két piros nyilat egy vékony piros vonal kötötte össze, 1273 méter felirattal, amit nyugodtan kerekíthetünk ezerháromszázra.

– A Les Invalides a régi katonai kórház – jegyezte meg Bennett.

– Tudom – mondta Henkin. – Most már műemlék. Meglehetősen pompás épület.

És logikus helyválasztás egy nagy politikai szónoklat megtartásához. Érzelmileg jelentős helyszín, előtte tágas, nyílt térrel, ahol szép tömeg gyűlhet össze, de azért nem túl nagy a terület, és nem zavarba ejtő, ha esetleg nem jönnek el elég sokan, hogy megtöltsék. Ahhoz is van elég hely, hogy elférjenek a közvetítőkocsik és a műholdas tányérantennák. A Boulevard St-Germainnél bejelölt pont egy bérház lehetett. Nagyon messze állt, nagyjából keleti irányba, alacsonyabb épületeken és nyílt területeken túl, majdnem párhuzamosan a folyóval. Onnan, ahol most voltunk, ezer méterre sincs. Nagyon közel áll mindenkihez, akinek valami köze van a kormányhoz.

Henkin rákattintott valami ikonra, és egy, a merénylet utáni helyzetet ábrázoló fénykép jelent meg a pódiumról és a golyóálló üvegfalról. A pódium jó szilárd építmény volt, feltehetően könnyen szét– és összeszerelhető. Az üvegpanelek alig voltak láthatóak, mindegyik úgy két méter magas, egy méter húsz széles, és talán tizenkét centi vastag lehetett. Egymással párhuzamosan állították fel őket, diszkrét távolságból fogták közre a pódiumot, mintha az egy tágas telefonfülke lenne.

– Mehet? – kérdezte Henkin.

Bennett bólintott, én hallgattam. Henkin megint kattintott, és egy közeli kép jelent meg arról a helyről, ahol a golyó eltalálta az üvegfalat. Csak egy kis fehér bemélyedést hagyott, amelyből talán két-három centis repedések ágaztak ki, mint egy pók lábai. Henkin tovább kattintgatott, egy sor nagyítás következett, végül egy elektronmikroszkópos felvétel is, amelyen a golyó nyoma már akkorának látszott, mint a Grand Canyon, bár az adatok szerint csak két milliméter mély volt. Az utolsó kép ismét normál méretű volt, ugyanolyan, mint az első, de egy animáción megforgatták és minden szögből bemutatták, mint a tévében a sportesemények egyes pillanatait. A kép elfordult, míg nagyjából közvetlenül oldalról láttuk az üvegfalat, aztán kissé magasabb nézőpontból is mutatták. Gondoltam, ez lehet a mesterlövész szemszöge, ezt láthatta a célzókészüléken keresztül a lakás erkélyéről, ezerháromszáz méterről.

A normál nagyítású képen a kis lyuk alig látszott, de aztán egy piros ponttal megjelölték, és vékony, piros vonalak húzódtak belőle, bejelölve az üvegfal szélétől mért távolságot. Egy kicsivel több, mint ötszáz milliméter balról, és kicsivel több, mint hétszáz milliméter a tetejétől mérve.

Úgy tűnt, Henkint felizgatják ezek a számok.

Közelebb hajolt, és megszólalt: – Látják, amit én?

Bennett nem felelt, én meg azt mondtam: – Nem tudom, mit lát.

Henkin hátrafordult és körbenézett. Megkereste a fekete hajú nőt, és odaszólt neki: – Akkor most elmehetünk megnézni a lakást?

– Nem akarják látni a prezentáció többi részét?

– Mi van benne?

– Igazságügyi szakértői adatok, nyomok, ballisztikai eredmények, a metallurgiai vizsgálat eredménye, ilyesmik.

– Megtudjuk belőle, ki volt a lövész?

– Nem egészen.

– Akkor nem akarjuk látni azt a sok szart – közölte Henkin. – A lakást akarjuk látni.

16. fejezet

Ugyanazzal a rendőrségi minifurgonnal mentünk, ugyanaz a mogorva rendőr vezette. A fekete hajú nő is velünk jött, két laptopot is magával hozott. Elkísért minket a Police Nationale egy magasabb rangú embere is, egy ősz hajú veterán, kék egyenruhában. Az út rövid volt, és egyszerű, a hetedik kerületből a hatodikba kellett csak áthajtani. Végigmentünk a Boulevard St-Germainen, aztán a Rue Bonaparte-ról lekanyarodtunk egy kisebb mellékutcába, egy szép régi házhoz, amely csendesen húzódott meg egy sor hasonló épület között. Jól megépített, eklektikus stílusú bérház volt. Az utcáról óriási, kétszárnyú kapu nyílik, ezen belépve a portás fülkéje után egy belső udvarba juthat az ember, amelynek minden sarkából lépcsőház és rozoga lift visz fölfelé. Jártam már ilyen házakban. Por-, étel– és padlóviaszszag terjeng, valahonnan talán tompa zongoraszó hallatszik, és hirtelen felkacag egy gyerek. Egykor pompás, de már kopott lakások bújnak meg ezekben a házakban, ahol mindenfelé aranyozást és cseresznyefát, vékonyra taposott Aubusson-szőnyegeket, szeretettel ápolt és kifényesített empire bútorokat látni.

A sofőr felverte a házmestert, aki kinyitotta a kétszárnyú kaput. Behajtottunk, és leparkoltunk az udvaron. A bal hátsó sarokban induló lépcsőn felcaplattunk az ötödikre egy lakásajtóhoz, amely zárva volt. Nem volt rajta se rendőrségi szalag, se az ügyészség pecsétje, semmiféle hivatalos jelzés nem utalt arra, hogy bűnügyi helyszínről van szó.

– Kié ez a lakás? – kérdeztem.

Az öreg rendőr válaszolt: – Egy nőé volt, két éve meghalt.

– Akkor is kell hogy legyen tulajdonosa.

– Persze. De nem voltak örökösei, úgyhogy bonyolult ügy.

– Hogy jutott be a mesterlövész?

– Feltehetően volt kulcsa.

– A házmester nem látott semmit?

A rendőr megrázta a fejét. – A szomszédok sem.

– Az utcán vannak térfigyelő kamerák?

– Nincs semmi használható a felvételeken.

– És azt sem látta senki, amikor a lövész kijött?

– Szerintem mindenki a tévén figyelte a káoszt. – Az öreg rendőr elővett egy kulcsot, amiről úgy tűnt, frissen másolhatták. A zárba dugta, és az ajtó kitárult. Beléptünk egy magas mennyezetű, elegáns hallba. A padló fekete-fehér kockás kövezetét kissé hullámosra koptatta az ezernyi láb. A levegő hideg volt és mozdulatlan. Három méter magas, kétszárnyú ajtók vezettek tovább innen, némelyik félig nyitva állt, mögöttük homályba burkolózó szobák rejtőztek. Az öreg rendőr a szalonba vezetett minket, majd az onnan nyíló étkezőbe, amely úgy tizenkét méter hosszú volt. Állt benne egy hatalmas mahagóniasztal, részben letakarva egy régi fehér lepellel, volt húsz szék, tíz-tíz mindkét oldalon, és egy akkora kandalló, ami egy várba is beillett volna. Homályos régi tükröket, márvány mellszobrokat és súlyos, aranyozott keretekben lógó, sötét tónusú tájképeket láttam mindenfelé. A hátsó falon három, mennyezetig érő üvegajtó nyílt. Az erkély nyugatra nézett. A hatalmas ebédlőasztal a középső ablakkal állt egy vonalban, a másik két üvegajtó előtt márványlapos kisasztalok. Klasszikus, régi stílusú berendezés, szimmetrikus, nyugalmat árasztó, kellemes ránézni.

Az üvegajtók az erkélyre nyíltak, amely a szoba teljes szélességében végighúzódott, úgy két és fél méter hosszan. Kőlapokkal volt kirakva, alacsony kőkorlátján virágtartók lógtak, tele száraz földdel és elsárgult muskátlikkal. Az ablakok közti falrész mellett két kovácsoltvas kisasztal állt, mindegyikhez két hozzáillő szék.

A korláton túl, messze, nagyon messze ott derengett a Les Invalides lépcsője. Ezerháromszáz méter. Szinte alig lehetett látni.

– Hogy találták meg ezt a lakást? – kérdezte Bennett.

– Az elnök látta a torkolattüzet, amiből meg tudtuk állapítani az általános irányt. Ezután már csak egyszerű ballisztikai számítások kellettek, így négy lehetséges hely rajzolódott ki, ebben az épületben, illetve a szomszédaiban. Háromban teljesen ártatlan családok laktak. Ez viszont üresen állt, és friss nyomokat találtunk a porban. Teljesen biztosak vagyunk benne, hogy innen lőttek.

A fekete hajú nő közbeszólt: – Minden benne van a prezentációban, végig kellett volna nézniük.

Henkin félig mentegetőzve, félig türelmetlenül bólintott. – És mit gondolnak, pontosan honnan lőtt?

A nő válaszolt: – Az elektronmikroszkópos felvételből kiindulva, visszafelé következtettünk. A páncéltörő lövedéknek szuperkemény a hegye, úgyhogy jól látszott a becsapódás pontos szöge. Kikalkuláltuk a sebességet, amiből megvolt a távolság, aztán megvizsgáltuk a lövés szögét, és így meghatároztuk a pontos helyszínt. Úgy gondoljuk, az erkély közepéről lőtt, ülő helyzetből, a puska tartóállványa a középső virágtartó földjén pihent. Találtunk is nyomokat, és karcolásokat a járólapokon.

Henkin ismét bólintott.

– Nézzük meg – javasolta.

Mind odavonultunk, és megnéztük. Öt emelet magasban álltunk, a levegő friss volt, a kilátás pompás. A középső virágtartó masszív, súlyos darab volt, sziklaszilárdan rögzítve, nem túl magas, de aránylag széles, úgy festett, mint egy ógörög emlékmű, a moha is belepte. Nagyon is elképzelhető hely volt. Mivel a célpontot figyelembe véve kissé lefelé kellett célozni, egy átlagos magasságú lövész kényelmesen elhelyezkedhetett a virágtartó mögött ülve. A korláton keresztül kellett céloznia, két mohos kőoszlop között.

– Milyen magas Dacsev? – kérdeztem.

– Százhetven-hetvenöt – felelte Henkin.

Vagyis átlagmagasságú. Bennettre néztem. – És Carson?

– Százhetvenöt centi.

Ez is átlagos magasság. Ahogy Kotté is. Ő úgy százhetven volt, amikor utoljára láttam tizenhat évvel ezelőtt.

Henkin törökülésben letelepedett a virágtartó mögé, ügyet sem vetve elegáns öltözékére. Lehunyta az egyik szemét, és hunyorgott. – Vannak képek, amik innen készültek, amikor még a helyén volt a pódium és az üvegfal?

– Persze hogy vannak – felelte a fekete hajú nő. – Benne van a prezentációban. Végig kellett volna nézniük.

– Sajnálom – mondta Henkin. – Véletlenül nem hozta magával?

– De, ami azt illeti, igen. – A nő bekapcsolta az egyik laptopot, egy kicsit kattintgatott és keresgélt, aztán odatette a gépet a virágtartóra, pontosan Henkin orra elé. – Úgy gondoljuk, ez mutatja azt, amit a célzókészüléken keresztül láthatott.

Nagyjából így is volt. Lehajoltam, hogy én is megnézzem: a pódiumot láttam a monitor közepén, aránylag közel, aránylag nagyban. Az oldalsó üvegfal szinte alig látható, de nyilván a golyó útjában volt. A helyszín elhagyatottnak tűnt, láthatóan sietősen és kapkodva ürítették ki.

Henkin megszólalt: – Nem látom a golyó nyomát.

A nő odafurakodott közénk, megcsapott a Chanel parfüm illata. Kattintott az egérrel, és egy piros pont jelent meg az üvegen, ötszáz milliméterre a bal szélétől, hétszáz milliméterre a tetejétől.

– Pontosan milyen magas az elnök? – kérdezte Henkin.

A nő megint kattintott egyet, és egy alak jelent meg az üveg mögött a pódiumon, nem a francia elnök, csak egy dublőr, feltehetően ugyanolyan magasságú és testsúlyú. Talán egy rendőr vagy egy biztonsági ember.

A piros pont tizenöt centivel volt a nyakától balra.

– Látják? Tudtam. Direkt mellé célzott. Balra és egy kicsit alacsonyra – mondta Henkin.

Feltápászkodott, lesöprögette koszt a ballonkabátjáról, aztán fellépett a korlátra. Elbámult a szürke párizsi háztetők fölött, a Les Invalides felé. Bennett csatlakozott hozzá, a jobb oldalára állt, szinte összeért a válluk. Aztán én is felálltam mellé, a bal oldalára. Láttam a Boulevard Raspailt, a széles utcákat, autókat és embereket, a szép sorban sorakozó, formára nyírt fákat, tágas zöld tereket, csendes, mézszínű épületeket fekete vasrácsokkal, palatetőket, bágyadtan lógó zászlókat, díszes utcai kandelábereket, a régi kórház épületének elmosódott fehér foltját és mögötte messze a távolban az Eiffel-torony csúcsát.

Aztán három dolog történt, halálosan pontos ritmusban, olyan lassan, mint egy régi óra ketyegése: egy-kettő-három. Először egy tűhegynyi apró fénypont villant a távolban, aztán mindenfelé meglebbentek a zászlók, ahogy hirtelen feltámadt egy széllökés, aztán Henkin feje szétrobbant, közvetlenül a vállam mellett.

17. fejezet

A földre vetettem magam, még mielőtt Henkin élettelen teste odazuhant volna. Szétzúzódott feje nekem ütközött, vörös és szürke foltot hagyott a dzsekim vállán. Emlékszem, az volt az első gondolatom, hogy A francba, ez vadonatúj volt, aztán Bennett is ott landolt mellettem, majd hirtelen eltűnt, mintha egy bűvésztrükköt adna elő. Az egyik pillanatban még ott volt, a másikban már nem, ahogy az egy jó titkos ügynökhöz illik.

A nő a laptopokkal a földön térdelt. Nem sikoltott, csak felnyögött. A fejét jól lehajtva visszakúszott a szobába. Az öreg rendőr a kék egyenruhában mereven, mozdulatlanul állt, pontosan ott, ahol eddig, deréktól felfelé kitéve az esetleges újabb lövésnek. De úgy gondoltam, nem lesz baj, mert biztos voltam benne, hogy a lövész nem fog hosszasan elidőzni Párizs kellős közepén. Feltérdeltem, kilestem a korlát fölött, és próbáltam megjegyezni, hol láttam a torkolattűz felvillanását. Lehunytam a szemem, és újból láttam magam előtt a fénypontot, valamivel balra a régi kórháztól, kicsit távolabb egy tetőablakban, talán hat emelet magasban.

Kinyitottam a szemem, és megkerestem a helyet. Vagy a Boulevard de la Tour-Maubourg lehet, vagy egy kis utca mögötte. Egy szürke manzárdtető, és nyilván egy ovális, eklektikus stílusú ablak, csipkézett kődíszítéssel a kerete körül. Talán ezernégyszáz-ezerötszáz méterre lehet. Normál tempóban tizenhét perc séta. Felpattantam, megfordultam, átugrottam a nőt, aki még mindig a földön térdelt a laptopokkal, átrohantam az ebédlőn, a szalonon és az előszobán, le a lépcsőn az udvarba, aztán ki az utcára.

Nem a Les Invalides felé indultam, nem lett volna értelme. Úgy gondoltam, a lövész már nyilván elmenekült, és mialatt én azzal töltök perceket, hogy oda próbálok eljutni, ő minden egyes percet arra használ fel, hogy eltávolodjon onnan. Szirénákat hallottam a távolból, a régimódi vijjogást, amit a franciák még mindig használnak. Merre menekülhet a fickó? Úgy gondoltam, nem északnak, és nem kocsival. A szirénák miatt. A hidakon torlódnak az autók és a gyalogosok. Nem lehet róluk hová menekülni, legfeljebb a vízbe. És a rendőrségnek csónakjai is vannak. Tehát inkább gyalogosan menekül, déli vagy délnyugati irányba. Nem délkeletre, mert arra a Gare Montparnasse pályaudvar van, és a vasúti és tömegközlekedés lesz a második, amit a rendőrök lezárnak a hidak után. Ugyanebből az okból elkerüli a metrót is. Az utcákon menekül, gyalogosan, pár száz métert már meg is tett, talán az École Militaire oldala mentén, és így most vagy az Avenue de la Motte-Picquet-n jár, vagy az Avenue de Lowendalon.

A Rue de Sèvres-en indultam, nem futottam, mert az arra járó rendőrök ettől idegesek lennének, de azért jól belehúztam, és határozott léptekkel haladtam. Sokkal gyorsabban, mint ahogy a fickó mehetett, az biztos. Ő csak kényelmesen ballag, nem siet, mint akinek semmi dolga. Maga a megtestesült ártatlanság. De vajon mi lehet nála? Egy ötvenkaliberes mesterlövészpuskát nem lehet csak úgy szétszedni. Ahhoz már fűrész és lángvágó kell. A legtöbb úgy másfél méter hosszú és több mint tíz kiló. Egy perzsaszőnyegbe csavarta? Egy vég szövetbe? Vagy valahol elrejtette és ott hagyta?

Ráfordultam a Boulevard Garibaldira. Úgy számoltam, hogy a fickó mostanra háromszáz méterrel járhat előttem, és valahol a távolban keresztezi az utamat. Még jobban megszaporáztam a lépteimet három percen át, míg ki nem értem a Rue de la Croix Nivert-re, amely az Avenue de Lowendal folytatása. Egy hosszú háztömb után a Rue du Commerce következett, amely viszont az Avenue de la Motte-Picquet folytatása. A fickó ezeken haladhatott délnyugat felé, a tizenötödik kerület szívébe, ahol már kényelmes és biztonságos helyre kerül.

Az első sarkon befordultam, mert végül úgy döntöttem, a Lowendal biztonságosabbnak tűnhetett neki, mint a Motte-Picquet, mert így az École Militaire tömbje elválasztja a leghangosabb szirénától, amely az Eiffel-toronytól jövő gyorsreagálású rendőrségé lehetett. Befordultam, és megint gyorsítottam a tempón, közben elbámultam a szürke távolba, és hirtelen beleütköztem egy alacsony fickóba, aki az ellenkező irányba sietett. Egy pillanatra láttam, mielőtt nekimentem, az volt a futó benyomásom, hogy ázsiai, talán vietnami, és sokkal öregebb, mint ahogy fürge mozgásából gondolni lehetett. Az ütközéskor izmosnak és meglepően súlyosnak tűnt a teste.

Egy lépésnyit lassítottam, reméltem, hogy a talpon marad, gyorsan elnézést kérhetek, aztán minimális késlekedéssel továbbsiethetek. De ő nem lépett hátrább. Megállt, és belém kapaszkodott. Megragadta a dzsekimet, és lefelé húzta, mintha elgyengült volna a térde. Előbbre botorkáltam egy lépést, kicsit lehajolva, próbáltam nem a lábára lépni, ő pedig húzni kezdett az óramutató járásával ellentétes irányba, aztán rám dőlt, és a járda széle felé tolt.

Aztán megütött.

A jobb kezével elengedte a dzsekimet, aztán ökölbe szorította a kezét, klasszikus bokszolótartásba, és az ágyékomra célzott. Ami nagy bajt is okozhatott volna, de én elég gyors voltam, és félreugrottam, így az ütés a csípőcsontot érte, ami persze szintén elég érzékeny hely. Eltalálhatott valami ideget, amely végigfutott a lábamon, és egy másodpercre el is zsibbadt tőle. A fickó ezt megérezhette, mert újból meglökött minden erejével, márpedig elég jó erőben volt. A hátam mögött hallottam a forgalom zaját, jó közelről. Keskeny párizsi utca volt, az autók átlagosan hatvanöttel mentek, és tízből kilenc autós épp a mobilján beszélt.

Megelégeltem a dolgot.

Fél kézzel elkaptam a fickó torkát, és karnyújtásnyira eltoltam magamtól, olyan messzire, ahonnan nem ér el az öklével. Megrúghatott volna, de én meg erősebben szoríthattam volna a torkát, és úgy tűnt, ő ezzel pontosan tisztában van. Elkezdtem hátrafelé tolni a nyakánál fogva.

Ekkor bukkantak fel a zsaruk.

18. fejezet

Ketten voltak, mindketten fiatalok, egyszerű utcai járőrök, egy kis járőrautóval, olcsó kék egyenruhában, ami nem nagyon különbözött az utcaseprők vagy a csatornázási művek dolgozóinak öltözékétől. De a jelvényük valódi volt, és a fegyverük is. A szemük láttára lezajló jelenet félreérthetetlen volt: egy óriás termetű fehér férfi fojtogatott egy kis termetű idősebb ázsiait a járdán. Nem festett túl jól a helyzet. Gyorsan megtorpantam, és elengedtem a fickót, aki rögtön kereket oldott.

Ide-oda cikázva futott, és hamar el is tűnt a szemünk elől. A rendőrök nem eredtek utána, ami érthető volt. Végül is ő volt az áldozat, nem az elkövető. Az elkövető ott állt előttük. Nem volt szükségük az áldozat vallomására, mert ők maguk voltak a szemtanúk. Tiszta sor. A másodperc egyötödrésze állt a rendelkezésemre, hogy döntsek. Maradjak vagy fussak? Végül úgy döntöttem, O’Day hatalma mindenképp megvéd, és nyilván elég gyorsan fog intézkedni. Addigra már a vietnami amúgy is végleg lelépett. És ha maradok, azzal azt is elkerülhetem, hogy nagyon kifulladjak. Úgyhogy maradtam.

Ott helyben letartóztattak az utcán, egy dohánybolt előtt, úgy tűnt, többféle kihágásért is, többek között rasszista indíttatású testi sértésért. Belökdöstek a járőrkocsi hátuljába, és elhajtottunk egy rendőrőrsre, a Rue Lecourbe-re. Az ügyeletesek megmotoztak, elvették Scarangello mobilját, az új útlevelemet, a fogkefémet, a bankkártyámat, a dollárjaimat, és Casey Nice üres orvosságos üvegcséjét. Betettek egy fogdába, ahol még ketten voltak rajtam kívül. Az egyik részeg volt, a másik belőve. A részeg fickót rákényszerítettem, hogy adja át a helyét a padon. Jobb minél előbb demonstrálni, hogy ki a főnök. Leültem a helyére, a falnak támaszkodtam, és vártam. Gondoltam, húsz percen belül bekerül a nevem a rendszerbe, és Scarangello addigra már biztosan nagyon keresni fog.

Egy órába telt, míg megtalált. Az elegáns öltönyös, ezüstös hajú férfi társaságában jött, akiről úgy tűnt, nagyon is jól ismerik errefelé. Az összes rendőr azonnal haptákba vágta magát. Egy perc múlva minden holmim újra a zsebemben volt, egy perccel ezt követően pedig már kint is voltunk az utcán. Szabad voltam és tiszta. Ekkora hatalma volt O’Day-nek. Scarangello beült ugyanannak a Citroënnek a hátsó ülésére, amivel a Le Bourget reptérről ment, én is beszálltam utána. Az öltönyös a járdán maradt, és becsapta utánunk az ajtót, aztán franciául odaszólt a sofőrnek: – Vigye őket egyenesen a reptérre. – A kocsi gyorsan el is indult, én pedig a nyakamat nyújtogatva hátrafordultam, és láttam, hogy férfi egy pillanatig még utánunk néz, aztán visszamegy a rendőrőrsre.

– Miért futott? – szólalt meg Scarangello.

– Nem futottam. Utálok futni. Sétáltam.

– De minek?

– Nyomozóként jöttem ide. A fickót kerestem, aki lőtt. Ez a nyomozó dolga.

– A közelében sem járt. Teljesen rossz környéken keresgélt.

– Úgy gondoltam, nem maradt ott, ahonnan lőtt.

– Tévedett.

– Miért, mi történt?

– Elkapták. A puskája is megvan.

– Elkapták?

– Ott várt, a helyszínen.

– És melyik volt az a négy közül?

– Egyikük sem. Egy vietnami srác, talán húszéves.

– És milyen puska volt nála?

– Egy AK–47-es.

– Ez baromság.

– Maga szerint.

Válaszolni akartam, de Scarangello a kezét felemelve belém fojtotta szót. – Ne mondjon semmit. Nem akarom tudni a nyers adatokat. Holnapra már lehet, hogy röpködnek a bírósági idézések. Biztonságosabb, ha nem tudok semmit. Megvárom, mi a hivatalos álláspont.

– Csak azt akartam kérdezni, nem bánja-e, ha teszünk egy kis kitérőt.

– A repülőgép már vár.

– Nélkülünk úgysem indul el.

– Hová akar menni?

Előbbre hajoltam, és odaszóltam a sofőrnek franciául: – Menjen tovább a Bastille-ig, és ott forduljon jobbra.

A sofőr egy pillanatig gondolkozott. – A Roquette-re?

– Igen. Hajtson végig rajta, aztán álljon meg a kapunál, és ott várjon.

– Igen, uram.

Scarangello felém fordult, hogy tovább faggasson, de megakadt a szeme a dzsekim vállán. A vörösesszürke folton, amely közben sötétbarnára és lilára változott, és ha az ember jobban megnézte, egészen apró fehér csontszilánkok is látszottak rajta. – Ez meg mi? – kérdezte.

– Csak egy pasas, akit ismertem.

– Ez undorító.

– Ez is nyers adat.

– Szüksége lenne egy új dzsekire.

– Ez új.

– Meg kell szabadulnia tőle. Elmegyünk, és veszünk egy másikat. Most rögtön.

– A gép már vár.

– Mennyi időbe telik egy vásárlás?

– Ez Franciaország. Nincs olyan méret a boltokban, ami jó lenne rám.

– Hová megyünk? – kérdezte Scarangello.

– Szeretnék elintézni valamit, mielőtt elmegyünk.

– Micsodát?

– Egy sétát.

– Hol?

– Majd meglátja.

Átszeltük a Szajnát a Pont d’Austerlitzen, aztán balra fordultunk a Boulevard de la Bastille-ra, és az emlékmű felé haladtunk tovább. Olyan gyorsan és simán suhantunk át a forgalmon, mintha a sofőr villogót és szirénát használna. Az emlékmű egy őrülten sűrű forgalmú körtér közepén állt, amit Place de la Bastille-nak neveznek, és ugyanolyan forgalmas volt, mint az összes többi ilyen Párizsban. Tíz kijárata közül a negyedik volt a Rue de la Roquette, amely nagyjából keleti irányba vezetett, egyenesen a temető kapujához.

– A Père-Lachaise – szólalt meg Scarangello. – Chopin is itt van eltemetve. És Molière.

– És Edith Piaf meg Jim Morrison. A Doors énekese.

– Most nincs időnk turistáskodni.

– Nem fog soká tartani – ígértem.

A sofőr megállt a kapu előtt, és kiszálltam. Scarangello is velem jött. A kapunál volt egy kis fabódé, ahol térképet osztogattak a híres emberek sírjainak helyével. Hollywoodban a sztárok villáit mutogatják így. Besétáltunk egy széles, kavicsos úton, jobbra-balra kanyarogva a díszes síremlékek és fehér márvány sírkövek között. Emlékezet alapján próbáltam megtalálni az utat, ahol egy szürke, komor téli reggelen jártam utoljára, sok évvel ezelőtt. Meg-megállva, lassan ballagtam, míg megtaláltam a helyet. Egy sima, pázsitos rész, frissen sarjadt tavaszi fűvel, kis sírkövekkel. Megtaláltam azt, amelyiket kerestem. Még fehér volt, alig fogott rajta az idő, a kétsoros felirat élesen kirajzolódott: Josèphine Moutier Reacher, 1930–1990. Egy élet, hatvan év. Én pontosan a felénél születtem. Csak álltam ott, a dzsekimen egy ember vérével és agyvelejével.

– Családtag? – kérdezte Scarangello.

– Az anyám.

– Miért itt van eltemetve?

– Párizsban született, itt is halt meg.

– Ezért ismeri olyan jól a várost?

Bólintottam. – Időnként ellátogattunk ide. Aztán az apám halála után az anyám ideköltözött. Az Avenue Rappon lakott, a Les Invalides másik oldalán. Amikor tudtam, meglátogattam.

Scarangello bólintott, és egy darabig hallgatott, talán tiszteletből. Csak állt mellettem, majdnem összeért a vállunk. – És milyen volt? – kérdezte.

– Apró termetű, fekete hajú és kék szemű, nagyon nőies, nagyon makacs. De többnyire jókedvű. Mindenből kihozta a legjobbat. Besétált valahol egy lerobbant tengerészgyalogsági támaszpontra, ahová épp áthelyezték az apámat, nevetett, és azt mondta: „Otthon, édes otthon.”

– Nagyon fiatalon halt meg. Sajnálom.

– Ez van. Ő nem panaszkodott.

– Miben halt meg?

– Tüdőrák. Rengeteget dohányzott. Francia volt.

– De ez a Père-Lachaise.

– Tudom.

– Úgy értem, nem mindenkit temetnek ide.

– Nyilván. Akkor irtó zsúfolt lenne.

– Úgy értem, ez amolyan kitüntetés.

– A háborús érdemeiért kapta.

Scarangello megint a sírkőre pillantott. – Melyik háború?

– A második világháború.

– Tizenöt éves volt, amikor véget ért.

– Embert próbáló idők voltak.

– Mit csinált?

– Részt vett az ellenállásban. A Hollandia és Belgium fölött lelőtt szövetséges pilótákat Párizson keresztül menekítették dél felé. Volt egy kiépített hálózat. Az ő szerepe az volt, hogy átkísérje őket az egyik pályaudvarról a másikra.

– Ez mikor volt?

– Leginkább 1943-ban. Azt mondják, nyolcvanszor csinálta meg.

– Tizenhárom éves volt.

– Embert próbáló idők voltak – mondtam újból. – Egy iskolás lány nagyon jól bevált álcának. Betanították, hogy azt mondja, a pilóta a nagybácsikája vagy a bátyja, aki látogatóba jött vidékről. Többnyire parasztnak vagy kishivatalnoknak öltöztették őket.

– Az életét kockáztatta. És a családjáét.

– Mindennap. De jól boldogult.

– Ez az információ nem szerepelt az aktájában – jegyezte meg Scarangello.

– Senki sem tudott róla. Ő sem beszélt róla soha. Abban sem vagyok biztos, hogy az apám tudta-e. Az anyám halála után találtunk a holmija között egy kitüntetést. Aztán egy öregúr eljött a temetésére, és ő mesélte el az egész történetet. Ő szervezte be annak idején. Gondolom, azóta már ő is meghalt. Nem jártam itt a temetés óta. Most látom először a sírkövet. Azt hiszem, a bátyám csináltatta.

– Jól választott.

Bólintottam. Szerény emlékmű egy szerény asszonynak. Lehunytam a szemem, és felidéztem az utolsó alkalmat, amikor találkoztunk. A reggelinél ültünk, a két felnőtt fia, a lakásában az Avenue Rappon. A berlini fal nemrégiben omlott le. Akkor már nagyon beteg volt, de összeszedte minden erejét, hogy szépen felöltözzön, és úgy viselkedjen, mintha minden rendben lenne. Kávét ittunk, croissant-t ettünk. Vagyis a bátyám és én, ő meg inkább beszélt, hogy ne tűnjön fel, nincs étvágya. Mindenféléről fecsegett, régi ismerősökről, helyekről, ahol együtt jártunk, dolgokról, amik ott történtek. Egy darabig hallgatott, aztán mindkettőnket ellátott egy végső tanáccsal – ugyanazzal, amit mindig is mondogatott. Mint egy anyai rituálé. Ezerszer megcsinálta korábban is. Nagy nehezen felállt, odalépett a bátyám, Joe mögé, és a vállára tette a kezét, a megszokott koreográfia szerint. Lehajolt, és oldalról megcsókolta az arcát, ahogy szokta, és megkérdezte: – Mi az, amit nem kell megtenned, Joe?

Joe nem válaszolt, mert az is része volt a rituálénak, hogy mi hallgatunk. – Nem neked kell megoldanod a világ összes problémáját. Csak néhányat. Van belőlük elég.

Megint megcsókolta, aztán odabicegett hozzám, és megállt a hátam mögött. Engem is megcsókolt, és kis kezével végigsimította a vállamat, megtapogatta a kemény izmokat. Mindig elbűvölte, hogy az apró újszülött fiúcskából mekkora megtermett ember lett, és habár akkor már majdnem harmincéves felnőtt férfi voltam, azt mondta: – Két fiúnak is elég erőd van. Mit fogsz tenni vele?

Nem válaszoltam. Az is része volt a rituálénak, hogy mi hallgatunk. – Azt fogod tenni, ami helyes.

És én próbáltam is ehhez tartani magam, többnyire legalábbis, ami miatt néha bajba keveredtem, néha viszont én is kaptam kitüntetést. Kis megemlékezésképpen mellé temettem az Ezüst Csillagomat. Itt feküdt most a lábam alatt a párizsi földben, két méter mélyen. A szalagja már nyilván elrohadt, de a fémmedál még mindig fényes.

Kinyitottam a szemem, és hátrább léptem. Ránéztem Scarangellóra, és annyit mondtam: – Rendben, most már mehetünk.

19. fejezet

A repülő fedélzetén meleg volt, úgyhogy Scarangello kényes ízlésére való tekintettel levettem a tönkrement dzsekit, a bélésével kifelé fordítva összehajtogattam, és odahajítottam egy üres ülésre. Negyven perc múlva el is hagytuk a francia légteret, aztán ferde vonalban átrepültünk Nagy-Britannia felett, és nekivágtunk a hosszú útnak az Atlanti-óceán felett, ismét kerülő útvonalon. Megettük, amit a legénység a Le Bourget reptéren szerzett be, aztán elnyújtóztunk a hátradöntött üléseken, a folyosó két oldalán, közel egymáshoz, de mégsem túl közel.

– Igazából ki volt az az öltönyös pasas? – kérdeztem.

– A DGSE terrorizmusellenes osztályának a vezetője.

– A vietnami kölyök az AK–47-essel az ő embere volt?

– Az embere?

– Egy másik balek? Hogy legyen mit mondani az újságoknak?

– Nem, ő igazi volt. Még mindig ott gubbaszt valahol egy padlásablakban.

Hallgattam.

– Mi az? – kérdezte Scarangello.

– Szerintem jobban örülne, ha nem mondanék semmit.

– Olyasmiről van szó, amire O’Day is rá fog jönni?

– Biztos vagyok benne, hogy már rá is jött.

– Akkor nekem is elmondhatja a háttér-információkat.

– Mire emlékszik a szovjetekről?

– Sok mindenre.

– Mindenekfelett realisták voltak, főleg az emberi természettel és a saját embereikkel kapcsolatban. Hatalmas hadsereget hoztak létre, ami azt jelentette, hogy az átlag katonájuk lusta volt, inkompetens, és a világon semmiféle tehetséggel sem volt megáldva. Ezt nagyon jól megértették, és azt is tudták, hogy nem nagyon tehetnek ellene semmit. Tehát ahelyett, hogy megpróbálták volna kiképezni az embereket, hogy elérjék azt a szintet, ami a modern fegyverek kezeléséhez szükséges, inkább leegyszerűsítették az elérhető modern fegyvereket a katonáik szintjére. Ami nagyon is radikális megközelítés volt.

– Értem.

– Így született meg az AK–47-es. Hogy csak egy példát mondjak: mit csinál egy pánikba esett egyszerű mezei közkatona, ha tűz alá veszik? Felkapja a puskáját, megnyomja a tűzváltó kart, és meghúzza a ravaszt. A mi fegyvereinken az első pozíció a kibiztosítás, a második az egyes lövés, a harmadik a teljes automata, ami szép lineáris, logikus sorrend, de a szovjetek tudták, hogy százból kilencvenkilencszer az embereik úgyis pánikba esnek, tövig nyomják a váltókart, és már az első elkapkodott és nem célzott lövésnél kilövik a teljes tárat. És akkor ott maradnak töltetlen fegyverrel már a tűzharc kezdetén. Ami nem sokat segít. Ezért aztán a Kalasnyikovon fordítva van beállítva a tűzváltó: a második pozíció az automata, és az utolsó az egyes lövés. Nem lineáris, nem logikus, de az biztos, hogy nagyon is praktikus. Az egyes lövés az alapbeállítás, a teljes automatához már megfontolt döntés kell.

– Értem.

– És azt is tudták, hogy a fegyvert a terepen nemigen fogják karbantartani vagy tisztogatni, úgyhogy olyanra gyártják, hogy gyakorlatilag bármilyen körülmények között megbízhatóan használható legyen. Ha meghúzzák a ravaszt, a fegyver elsül. Találkoztunk olyan AK–47-essel is, ami éveken át a földbe ásva pihent, a fa alkatrészeket szétrágták a kukacok, de így is működött.

– Értem.

– Továbbá azzal is tisztában voltak, hogy az átlagos közlegény száz méternél távolabbi célpontot nem tud eltalálni. Talán nem is látnak ennél messzebbre. Akkor meg minek költeni arra, hogy pontos legyen a fegyver nagy távolságra? Az AK–47-esnél az első, a második és a harmadik szempont a megbízhatóság, a pontosság egyáltalán nem fontos. Csak közelre használható fegyver. Gyakorlatilag olyan, mint egy maroklőfegyver. Át lehet lőni vele az utca túloldalára, a városban egysaroknyira, vagy egy folyó egyik partjáról a másikra.

– Azt akarja mondani, hogy a vietnami egyáltalán nem lőhetett?

– Teljességgel kizárt. Kottnak vagy Carsonnak vagy Dacsevnek is odaadhatná a világ legjobb AK–47-esét, ők se tudnának mit kezdeni vele négyszáz méternél nagyobb távolságra. De a lövés, ami megölte Henkint, úgy ezerötszáz méterről jött. Négyszer olyan messziről. Még az épületet se tudták volna eltalálni. És a lövedék is gyengécske. Alig ért volna el odáig. Felfelé kellett volna célozni, úgy harmincfokos szögben. Felfelé kellett volna ívelnie a pályájának, aztán lefelé, mint egy ballisztikus rakéta. Egyszerűen lehetetlen így célozni. És még ha meg is csinálnák, a golyó olyan kis energiával érkezne, hogy akár egy pingpongütővel félre lehetne ütni. Henkin bezselézett hajáról is visszapattant volna. De nem így történt. Letépte a fejét a válláról.

– Tehát?

– Tehát nem egy húszéves vietnami kölyök lőtt egy AK–47-essel.

– Akkor ő miért volt ott?

– Gondolom, része volt az egyezségnek. Kott vagy Carson vagy Dacsev vagy bárki, felbérelt némi helybéli segítséget. Párizsban könnyen lehet, hogy vietnamiakat. Nagy vietnami kolónia él itt. A nagy többségük bizonyára törekvő, dolgos ember, taxisofőrködnek és ilyesmi, de az is ugyanilyen biztos, hogy vannak köztük gengszterek. Odaállították tíz-tizenkét emberüket az utcára, és mozgó kordonként körbevették a fickót, és fedezték a menekülését. Az öreg, aki engem megállított, nyilván közéjük tartozott. A srácot meg odaküldték a padlásra, félrevezetésnek. Amolyan első akció lehetett a számára, amivel próbára tették. Az volt a feladata, hogy szándékosan tartóztattassa le magát, és hallgasson. Ha kitart, máris bizonyított, és beveszik a bandába. Fogadni mernék, hogy nem volt elsütőszeg a puskában, hogy biztosan felmentsék.

Scarangello egy darabig hallgatott, aztán azt mondta: – Akkor csak Dacsev lehetett, nem? Mi baja lenne Kottnak vagy Carsonnak Henkinnel?

– Biztos vagyok benne, hogy O’Day-nek erről is van egy elmélete.

De mint kiderült, a szókratészi módszernek is megvannak a korlátai. O’Day, Shoemaker és Nice elég sokat tanácskoztak együtt, de nem jutottak semmiféle alapigazságra. Összegyűjtötték a Párizsból, Moszkvából és Londonból érkezett részletes jelentéseket, ábrákat, fotókat, videofelvételeket, és számtalanszor átrágták magukat a rendelkezésre álló adatokon, de nem jutottak semmiféle konklúzióra. Várták, hogy én mit fogok mondani.

Késő délután értünk földet a Pope Fielden, alig egy nappal azután, hogy elindultunk, mivel visszanyertük a hat órát, amit az odafelé úton elveszítettünk. Scarangello szeretett volna lezuhanyozni, mielőtt beülünk a megbeszélésre, ami ésszerűnek tűnt, úgyhogy O’Day adott nekünk fél órát, amit én is zuhany alatt töltöttem. Előbb leöblítettem Henkin maradványait a dzsekimről, ami elég könnyen ment, mert vízálló anyagból volt. Addig folyattam rá a vizet, amíg már csak egészen tiszta vízcseppek ültek meg rajta, és szárazra törölgettem egy törülközővel. Aztán én is lezuhanyoztam, jól beszappanoztam magam, és hajat mostam, majd felöltöztem. Elég gyorsan elkészültem ahhoz, hogy még odaérjek a büféasztalhoz is, mielőtt elkezdődne a megbeszélés. Nem sok minden volt kitéve, de legalább kávé volt, úgyhogy fogtam egy pohárral, és felmentem az emeletre.

O’Day a megszokott helyén ült, Shoemaker mellette. Casey Nice mosolyogva üdvözölt. Leültem. Scarangello utánam érkezett, frissnek látszott a forró víztől, a haja még nedves volt, és újabb fekete kosztümöt viselt.

– Először intézzük el a vietnamiakat – kezdte O’Day.

– Azon már túl vagyunk, nem? – jegyeztem meg.

O’Day nem mosolyodott el. Gondolom, a vietnami háború idején úgy nyolcvannak nézhetett ki, és valószínűleg a stratégia kidolgozásában vett részt, tehát még mindig kicsit érzékeny lehetett erre a témára. Casey Nice törte meg a kínos csöndet: – Azt feltételezzük, hogy a lövész vagy a megbízói a helyi bűnözői körökből alkalmaztak embereket, hogy a segítségükre legyenek. Vagy talán engedélyt kellett kérniük, hogy az ő felségterületükön működhessenek. Esetleg mindkettő.

– Valószínűleg – bólintottam. – Hacsak nem a vietnamiak a megbízóik. Valami kormányszintű dolog. Mondjuk, el akarják foglalni Oroszországot.

– Ezt most komolyan mondja?

– Nem igazán. Egyetértek magukkal, helyi támogatókat kerestek.

– Ez esetben feltételezhetjük, hogy vannak olyan büszkék és fegyelmezettek, hogy nem fogják beköpni őket. Így nincs a világon semmi, amiből kiindulhatunk, csak a saját interpretációnk egy roppant zavaros és lezáratlan helyzetről.

– Nincs ebben semmi lezáratlan. Legalábbis Henkin szempontjából eléggé lezárult a dolog.

– Úgy gondoljuk, azért utazott Párizsba, hogy meggyőzzön minket és a briteket, hogy nem Dacsev keze volt a dologban. Egyetért?

Bólintottam. – Azt mondta, Dacsev méltóságán alulinak tekintené, hogy részt vegyen egy ilyen meghallgatáson.

– A DGSE-től úgy tudjuk, Henkin megszállottan azt bizonygatta, hogy a lövés mindenképp mellément volna. Úgy tűnik, így is volt. Balra és kicsit alacsonyan csapódott be a golyó. Moszkvában azt állítják, Dacsev soha nem téveszt. És a balra és kicsit alacsonyra célzás egészen véletlenül Kottra jellemző az arkansasi lőlapok alapján.

– Nem Kott volt annak a lakásnak az erkélyén – mondtam.

O’Day felnézett. – Ezt honnan tudja?

– A nő a DGSE-től úgy gondolta, a lövész egy virágtartó mögött ült. De Kott egy éven át hason fekve gyakorolt. Olyan ez, mint az alvás. Mindenkinek megvan a kedvenc pozíciója. A virágtartó mögött ülés nem jellemző Kottra.

O’Day bólintott. – Ezt jó tudni.

Casey Nice közbeszólt: – De Henkin ezt nem tudhatta. Ő csak annyit mondhatott, hogy Dacsev nem lőtt volna mellé. Ebben a boldog tudatban élt, amíg le nem lőtték. És itt kezd zavarossá válni a dolog. Mármint eddig úgy tűnt, hogy nem Dacsev volt az, aztán mégis. Mivel tudjuk, hogy Dacsevnek és Henkinnek volt közös múltja, viszont feltehetően Kottal vagy Carsonnal nem.

– Álljon fel – mondtam.

– Micsoda?

– Álljon fel, és vegye le a cipőjét.

– Minek?

– Csak csinálja.

A nő engedelmeskedett. Felállt, és megkérdezte: – Melyik cipőt?

– Mindegy. – Én is felálltam. Nice lehajolt, és lecsúsztatta a lábáról a bal cipőjét. Az ajtóhoz sétáltam. Mint minden más ajtó az épületben, ez is egyszerű festett falap volt, majdnem két méter magas és nyolcvan centi széles. – Tegyük fel, hogy ez egy üveglap, és maga tudja, hogy meglehetősen kemény. Tegyük fel, hogy egy lehetősége van, hogy betörje a cipője sarkával, egyetlen jó erős ütéssel. Mutassa meg, hol ütné meg.

Nice egy pillanatig hallgatott, aztán odabicegett mellém. Megfordította a kezében a cipőt, és úgy tartotta, mint valami fegyvert. – Nem tudok eleget ezekről a dolgokról. Ez az erős anyagok tudománya.

– Dacsev, Kott és Carson sem tudósok. Csinálja ösztönből.

Láttam, ahogy méregeti az ajtót. Tétován felemelte a cipőt, kicsit elmozdította, szinte önkéntelenül, mintha gondolatban próbálgatná a lehetséges alternatívákat.

– Mondja hangosan, mire gondol.

– A szélénél biztosan nem. Gondolom, akkor csak egy kis darabka pattanna le belőle, mint egy morzsa egy süteményből.

– Oké.

– A kellős közepén sem. Az az érzésem, akkor az ütés ereje egyformán eloszlana minden irányba, és talán vissza is fordulna a lökéshullám a széléről, és mintegy kioltaná saját magát. Ha középen ütjük meg, csak megrezegne az egész, mint egy dob.

– Akkor hol?

– Valahol a közepétől távolabb, de azért nem túlságosan a szélénél. Hogy aszimmetrikusak legyenek a lökéshullámok, belső feszültség keletkezzen az anyagban, és ez is rásegítsen az ütés erejére.

– Mutassa meg, hol.

Még egyszer ránézett az ajtóra, aztán felemelte a cipőt, nagy lendületet mímelt, és a bal felső negyed sarkában landolt a cipősarok, pontosan úgy, hogy ha felnagyítanánk az ajtót a párizsi biztonsági üvegfal méretére, akkor a hely ötszáz milliméterre lenne a bal szélétől, és hétszáz milliméterre a tetejétől.

– A második lövésnek kellett volna megölnie az elnököt, nem az elsőnek – mondtam. – Az elsőnek csak az volt a célja, hogy betörje az üveget. Ez minden. Tehát nem mellélőtt, hanem halálosan pontosan célzott.

Casey Nice fél lábon ugrálva visszavette a cipőjét, aztán visszaült a helyére. – Szerintem Henkin ezzel tökéletesen tisztában volt az elejétől fogva – folytattam. – Amire a DGSE jutott, annak alapján valószínűbb lett, hogy Dacsev volt az elkövető, és nem kevésbé valószínű. Henkin azért jött Párizsba, mert azt remélte, hogy az ő embere tiszta, de minden, amit látott, épp az ellenkezőjéről tett tanúbizonyságot.

– A három közül bármelyik képes lett volna erre a lövésre – vetette ellen Shoemaker.

– De mi a helyzet a következő lövéssel? Szerintem Henkin erre gondolt. Bárki lőtt is, azonnal módosítania kellett a célponton, úgy tizenöt centivel feljebb és jobbra célozni, hogy eltalálja az elnököt. Méghozzá nagyon gyorsan. Amit pokolian nehéz kapásból megcsinálni, ezerháromszáz méterről. Úgy értem, egy hajszállal kell odébb mozdítani a puskacsövet, nem többel és nem kevesebbel, egyetlen könnyed, sima mozdulattal, nagyon pontosan, de nyugodtan is. Nem volt idő elhelyezkedni, mindent ellenőrizni, levegőt venni és kifújni. Ha az üveg betörik, az elnök azonnal szélbe kerül, ráadásul őrülten ugrálni is kezd. A biztonsági emberek két másodperccel később rá is vetették magukat. Gondoljanak bele. Lő, hajszálnyira elmozdítja a puskacsövet, aztán megint lő – ez gyorsabban játszódik le, mint ahogy most elmondtam. Ehhez természetfölötti képességek kellenek. És Dacsev ilyenekkel rendelkezett Henkin szerint.

– Oké, akkor haladunk valamerre – mondta O’Day. – Dacsev lőtt.

– Henkin biztosan így gondolta. Figyeltem, kemény fickó volt, de létezett egy lágyabb oldala is. Reggel még rosszkedvű volt, mert túl korán kellett felkelnie. De boldog is. Akkor ez az egész még csak egy kellemes párizsi kirándulásnak tűnt a számára. Valaki másnak a problémája. Valószínűleg az enyém. Még a reggelimet is kifizette. Aztán kezdtek jönni a kemény tények, és már nem is volt olyan kellemes a napja. Mert most már az ő problémája volt. Tudta, hogy haza kell majd mennie, és közölni a rossz hírt. Ezt nem akarta. És volt egy kevésbé hangsúlyos, bürokrata oldala is.

– De aztán Dacsev lelőtte, és megspórolta neki a fáradságot.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Nem Dacsev lőtte le.

20. fejezet

– Gondolkozzunk el arról a második lövésről – folytattam. – És nem kell elfogadni, amit én mondok. Hívja fel telefonon az öt legjobb mesterlövészt a tengerészgyalogságnál, a SEAL-nél, a Deltánál, akárhol. Bizonyára meg tudja tenni. Biztos ott van mindnek a száma a telefonja gyorshívóján. Fogadni mernék, hogy igazából mind magának dolgoznak, ahogy Dacsev is a KGB-nek dolgozott.

Shoemaker közbeszólt: – A KGB rég a múlté. Most már SZVR-nek hívják.

– Régi bor, új tömlő.

– Mire akar kilyukadni?

– Kérdezzék meg a legjobb mesterlövészeket a második lövésről. Arról, hogy milyen kétszer egymás után meghúzni a ravaszt, villámgyorsan, semmi szünet a két lövés között, és az ezerháromszáz méterre lévő két célpont között csak tizenöt centi a különbség. Mindezt egy másfél méteres puskával, ami nehezebb, mint egy vasrúd.

– És mit felelnének?

– Azt mondanák, hogy „igenis, tábornok úr, bekötött szemmel is meg tudjuk csinálni”.

– Akkor mi a probléma?

– A probléma az, hogy ha ezután maga rájuk förmedne, hogy „hagyjuk a rizsát, katona, az igazat akarom hallani”, akkor mind megesküdnének, hogy ezt lehetetlen megcsinálni.

– Úgy tűnik, Henkin nem így gondolta.

– Ő hitt a saját szövegének. Dacsev is csak ember, mint maga vagy én. Vagy legalábbis mint én. Nem tudta volna megcsinálni ezt a dupla lövést. A világon senki sem tudta volna megcsinálni.

– Akkor mit akar ezzel mondani?

– Hogy két lövész volt.

A szobában csönd lett, amit arra használtam ki, hogy felhajtsam a maradék kávémat. Aztán folytattam: – Az egyik vagy Dacsev, vagy Carson volt, a másik meg John Kott.

O’Day lassan felemelte a fejét, mint egy vénséges vén szürke teknősbéka, amely épp előbújik a homokból. – Az előbb jelentette ki nyomatékosan, hogy Kott nem volt ott.

– Azt mondtam, hogy nem volt az erkélyen. Az ebédlőben volt, hason feküdt azon a nagy ebédlőasztalon, aminek a lapja nagyjából akkora, mint egy két méterszer másfél méteres farostlemez. A partnere feje fölött célzott. Gondoljanak bele. Két mesterlövész, az egyik törökülésben ül az erkélyen a virágtartó mögött, a másik hasal az asztalon. Fél órája vannak ott, a biztonsági zónán belül. Lassan lélegeznek, és csak várják a kellő pillanatot. Az erkélyajtó nyitva. A virágtartó mögött ülő az üvegfalra céloz, páncéltörő lövedékkel. Kiválasztotta a megfelelő pontot, ugyanúgy, ahogy az előbb Ms. Nice. Teljesen ösztönösen. Mögötte és kicsit fölötte az asztalon hasal a másik lövész. Ő az elnökre céloz a precíziós lövedékkel. Valószínűleg a halántékára, mert esetleg golyóálló mellényt viselhet. Valószínűleg az sem lenne akadály, de miért kockáztassanak egy ismeretlen tényező miatt? A fejre lőni jobb. Tehát arra céloz, és várja, hogy az üvegfal betörjön.

– De nem tört be.

– Ezért azonnal menekülőre fogták a dolgot, és elhúzták a csíkot. De Kott Párizsban maradt. Jobban szeretné, ha ott helyben le tudná állítani a nyomozást. Letáborozik valahol, ahonnan nap mint nap figyeli az erkélyt. Vagy kapott egy fülest a franciáktól. Utána kellene nézni. Akárhogy is, végül eljön a nagy alkalom. Megjelenik három nyomozó. Amikor meglátott engem a célzókészülékben, azt gondolhatta, megütötte a főnyereményt. Boldogan kalapálni kezdett a szíve. Aztán szépen lenyugodott, és meghúzta a ravaszt.

– És véletlenül találta el Henkint?

– Nem véletlenül. Pontosan rám célzott, a testem közepére. Teljesen biztos lehetett a dolgában. Olimpiai arany, ott helyben. Elméletileg halott ember voltam attól a pillanattól, hogy meghúzta a ravaszt. Csakhogy a golyó majdnem négy másodpercig volt a levegőben. És jött egy hirtelen széllökés, emlékszem, hogy feltűnt. Emlékszem a torkolattűzre, aztán megrebbent egy zászló, aztán Henkin a földre zuhant. Mert a szél meglökte a golyót. Ezerötszáz méteren összesen csak negyven centivel mozdította odébb. Egészen kicsit elmozdult balra, így az én mellkasom helyett az ő fejét találta el.

– Ezt nem tudja bebizonyítani.

– De be tudom – feleltem. – Ha Dacsev lett volna az, és Henkinre célzott volna, akkor Bennettet találta volna el. Ő állt mellette a másik oldalon. A széllel nem lehet vitatkozni. Fújt, és kész. A zászlók őrülten csapkodni kezdtek, aztán ugyanolyan hirtelen lenyugodtak. Egész délelőtt nagyon szeles volt az idő. Nézzenek utána.

O’Day egy darabig hallgatott, aztán azt mondta: – Szóval két lövész. Jézusom... – Aztán hozzátette: – Meg kell osztanunk ezt az elméletet Londonnal és Moszkvával. Már ha mindnyájan támogatjuk. Rick?

Shoemaker egy pillanatnyi hallgatás után bólintott.

– Egyetértek – mondta.

– Joan?

– Még mindig jobb, ha kettőre tippelünk, és csak egy volt, mint ha egyre gondolunk, de valójában kettő volt – mondta Scarangello. – Inkább legyünk óvatosak.

O’Day Casey Nice-t nem kérdezte meg.

– Most elmegyek Londonba – mondtam.

– Most? – kérdezte O’Day.

– Nem érdekel a fényképem Kott hálószobájában. Azt sem bánom, hogy a kis patkány épp rám lőtt. Ez foglalkozási ártalom egy zsarunál. De ügyetlen volt, és eltévesztette. Nem lett volna szabad ilyen szeles napon próbálkoznia. Megölt egy ártatlan embert. És így már minden más. Ez hiba volt. Ahogy maga is mondta, egyszer már elkaptam. Elkaphatom újból.

– És azután?

– Kicsavarom a karját, kitépem a helyéről, és agyonverem vele.

– Szó sem lehet róla – jelentette ki O’Day. – Akkor megy Londonba, amikor én mondom. Ez nagyon bonyolult ügy. Elő kell készülnünk rá.

– Nem adhat nekem parancsokat. Civil vagyok.

– Aki épp kisegíti a hazáját. Akkor már csináljuk jól.

Hallgattam.

– Henkin nem volt ártatlan. A KGB embere volt. Csúnya dolgokat művelt.

Hallgattam.

– Én megmondtam – folytatta O’Day.

– Mit?

– Az egész már nem ugyanaz, ha egy mesterlövész leselkedik magára.

– Vajon Londonban is együtt fognak dolgozni? – vette fel Scarangello.

– Valószínűleg – bólintottam. – Lesz bőven célpont. Megkettőzi a tűzerejüket, ha ketten vannak.

– És ki lesz a második ember? Carson vagy Dacsev?

– Nem szoktam fogadni.

– És ha mégis fogadnia kellene?

– Akkor Carsonra tippelnék. Henkin azt mondta, Dacsev nem vesz részt meghallgatáson. Ez nem úgy tűnt, mintha csak azért mondta volna, hogy fényezze a saját emberét. Nagyon is hihetőnek tűnt.

– Várja meg, amíg megvagyunk az előkészületekkel – mondta O’Day. – Aztán indulhat Londonba.

21. fejezet

A megbeszélés ezzel véget ért. Lementem a földszintre, aztán kiléptem a piros ajtón, és a lakókonténerem felé indultam, de Casey Nice utolért. – Nincs kedve ebédelni? – kérdezte. Ez elég jó ötletnek tűnt. A párizsi croque madame óta, amit Jevgenyij Henkin fizetett ki, nem ettem meleg ételt.

– Hová menjünk?

– Ki a támaszpontról. Egy barbecue-étterembe.

– Van kocsija?

– Többé-kevésbé.

– Ez mit akar jelenteni?

– Majd meglátja.

– Rendben.

– Át kéne öltöznöm. – Fekete kosztümöt viselt, fekete nejlonharisnyát, elegáns cipőt, ami tökéletesen megfelel Washingtonban vagy Virginiában, de talán egy vidéki bisztróba Fayetteville határában már nem annyira.

– Szívesen megvárom.

– Öt percet kérek.

Végül inkább tíz lett belőle, de megérte a várakozást. Casey Nice bekopogott az ajtómon, én kinyitottam. Ott állt lófarokba fogott hajjal, és az Arkansasban viselt öltözék egy másik változatában. Ugyanazt a barna bőrdzsekit viselte, fehér pólóval és másik farmerrel. Ugyanolyan színű volt, csak nem olyan magas derekú. Viseltes volt és agyonkoptatott. Jól rásimult az alakjára. Szívesen cseréltem volna azzal a farmerrel.

Felmutatta az ujjáról lógó kocsikulcsokat. – Előre is elnézést kérek.

– Miért?

– Majd meglátja.

Aztán tényleg megláttam, úgy kétszáz méter után, egy bekerített parkolóban, a Pope Field szélénél. A parkoló tele volt olyan járművekkel, amilyenekre ilyen helyen számít az ember: pickupok, úgy húszéves amerikai gyártmányú kocsik erős motorral, ütött-kopott Mercedesek és BMW-k, amiket németországi szolgálatból hoztak haza. Kerestem a szememmel, hogy mi az, ami feltűnően kilóg a sorból. Megláttam egy levendulaszínű, aprócska Mini Coopert, aztán kicsit távolabb egy új típusú, sárga bogárhátú Volkswagent, amely félig elrejtett egy ocsmány, régi, vidékre való tragacsot. Úgy gondoltam a Volkswagen lehet a lányé, ha már előre elnézést kért. Talán diplomaajándékként kapta. Lehet, hogy kis váza is van a műszerfalon, benne egy szál százszorszéppel, ami jól megy a kocsi sárga színéhez.

De nem a bogárhátú volt az. Hanem a mellette álló ócska tragacs. – Ez meg mi a frász? – kérdeztem.

– Részben egy öreg Ford Bronco. A többi fémlemez, amit úgy hegesztettek hozzá, amikor az eredeti darabok leestek. A barna szín félig rozsda, félig sár. Azt tanácsolták, ne mossam le a sárréteget, mert az megvéd a további rozsdásodástól, és egyben tartja az egészet.

– Hol szerezte?

– Fort Benningben vettem egy fickótól.

– Mennyiért?

– Huszonkét dollárért.

– Hát ez pompás.

– Pattanjon be, nyitva van. Soha nem szoktam bezárni. Ugyan minek?

Az ajtó sarokvasai inkább rozsdásak voltak, mint sárosak, egy kis erőt is be kellett vetnem, hogy ki tudjam nyitni. Nagy nyikorgással annyira nyílt, hogy oldalazva becsusszanhattam. Láttam, hogy Casey Nice pontosan ugyanezt teszi a másik oldalon, mintha limbóznánk. Biztonsági öv nem volt. Igazából ülések se nagyon, csak foszladozó zöld vászondarabok voltak ráerősítve egy fémvázra.

Mindenesetre a motor végül némi köhögés és durrogtatás után beindult, aztán lustán, hörögve üresben kezdett járni. A váltó lassúbb volt, mint az amerikai posta. Nice hátramenetbe váltott, mire az alkatrészek a kocsi belsejében értekezletet hívtak össze, aztán eldöntötték, mit is tegyenek. Elég hosszasan tanakodtak, mert másodpercek teltek el, mire a kocsi meglódult hátrafelé. Casey Nice elfordította a kormánykereket, ami elég nehéz munkának tűnt, aztán egyesbe kapcsolt, majd a tolatásért felelős bizottság végzett a munkájával, és átadta a helyét az előremenetért felelősöknek, akik kényelmesen elhelyezkedtek, aztán benyújtottak és megvitattak egy javaslatot. Újabb másodpercek teltek el, aztán a kocsi csigalassúsággal elindult előre, előbb kissé akadozva, de aztán belejött, és megállíthatatlanul gurulni kezdett a kapu felé.

– El kellett volna kötnie John Kott régi kék pickupját. Jelentősen javult volna a helyzete.

– Ezzel is eljutok A-ból B-be.

– És mi van, ha C-be vagy D-be akar menni?

– Gyönyörű este van, és a séta egészséges.

Kihajtottunk Fort Bragg számtalan kisebb kapujának egyikén a való világba, vagy legalábbis annak egy verziójába, egy egyszerű észak-karolinai kétsávos útra; ennek mindkét oldalán olyan kereskedelmi egységek sorakoztak, amelyek kizárólagosan a katonák ízlését és anyagi lehetőségeit voltak hivatottak kiszolgálni. Álltak ott zálogházak, gyorsbüfék, használtautó-kereskedések, előfizetés nélküli mobiltelefont áruló boltok, egydolláros vegyesboltok, videojáték-kölcsönzők, és mindenféle-fajta bár és kocsma. Aztán úgy másfél kilométer után kezdtek elfogyni az ilyen jellegű helyek, üres telkek és fenyőerdős részek következtek, és érezni lehetett az előttünk elterülő nagy ürességet.

A kocsi tovább zötyögött, égett olajszag kíséretében. Nem túl gyorsan, de azért folyamatosan haladtunk. Jobbra fordultunk, még jobban behatolva az ürességbe. Nyilvánvalóan valami olyan helyre tartottunk, amit Casey Nice jól ismert. – Zavarja, hogy Kott úgy kárörvendett a kudarcain? – szólalt meg.

– Nem igazán – feleltem. – Az esetek nyilvánosak, bárki számára hozzáférhetők.

– Engem zavarna.

– Egyelőre még egy darabban vagyok. Ezen kárörvendjen.

– Ez csak egy kis szélrohamnak köszönhető.

– Szerencsés embernek születtem.

– És a többiekhez képest nem a szélirányban állt.

– Ez is igaz.

– Szándékos volt, hogy így állt?

– Belém vésődött, hogy figyeljek az ilyesmire. Gondolom, úgy is vehetjük, hogy szándékos volt. – A távolban fényeket láttam meg a fák között, aztán egy tisztást az erdőben, középen egy rozzant építménnyel. Körülötte egy kavicsos-földes területen székek és asztalok álltak. A kunyhónak kéménye is volt, láttam, hogy füst kígyózik belőle. Megéreztem a sülő hús illatát.

– Jó lesz? – kérdezte Casey Nice.

– Nekem való hely.

Nice elkezdett lelassítani a kocsival, először keményen rátaposott a fékpedálra, aztán őrülten pumpálgatni kezdte. Elfordította a kormányt, bezötyögött a parkolóba, aztán megállt. Lekapcsolta a motort, és kihúzta a slusszkulcsot. A motor ezután még egy percig járt, aztán egy kis hörgés kíséretében leállt. Kipréselődtünk a kocsiból, és kerestünk egy asztalt. A helynek neve sem volt. És étlap se nagyon. Lehetett választani a néhány fajta hús közül, kenyér vagy konzervbab kíséretében, és volt háromféle dobozos üdítő. Műanyag tányérok, műanyag villák, papírszalvéta. Hitelkártyát nem fogadtak el, és a pincérnő körülbelül tizenegy évesnek nézett ki. Minden remek volt.

Casey Nice sült oldalast rendelt kenyérrel, én sertéssültet babbal, és két kólát is kértünk. A tiszta égen ragyogtak a csillagok. A levegő üde volt, de nem hideg. A hely úgy félig volt tele. A zsebembe kotortam, és kivettem az orvosságos üvegcsét. Letettem az asztalra úgy, hogy a címke a nő felé legyen. – Ezt inkább visszaadom. Nem hiszem, hogy jót tenne, ha a zsebéből eszegetné a szöszös tablettákat.

Egy pillanatig nem nyúlt utána. Aztán ő is a zsebébe kotort, és elővette a tablettákat. Hét darab volt. Kevesebb, mint a múltkor. Lefújta róluk a koszt, fogta az üvegcsét, a hüvelykujjával felnyitotta a tetejét, és beleszórta a tablettákat.

– Ki az az Antonio Luna? – érdeklődtem.

– Egy barátom. Én Tony Moonnak hívom.

– Kolléga?

– Csak egy ismerős.

– Akinek épp volt egy üres üvegcséje, amikor magának kellett egy?

A nő nem válaszolt.

– Vagy aki szimulál, és odaadja magának a receptet, amit felíratott, mert maga nem fordulhat a századorvoshoz?

– Van ehhez bármi köze?

– Nem, a világon semmi.

Nice zsebre vágta az üvegcsét.

– Nincs semmi bajom.

– Ezt jó tudni.

Aztán kihozták az ételt, és én el is feledkeztem a tablettákról, akár legitim módon szerezték be őket, akár nem. A bab csak bab volt, a kóla csak kóla, de a hús az egyenesen szenzációs. Ott ültünk egy eldugott tisztáson, Észak-Karolinában az isten háta mögött, de abban a pillanatban úgy éreztem, sehol nem lennék szívesebben. Úgy festett, Casey Nice osztja a véleményemet. Leszopogatta a húst a csontokról, mosolygott, és lenyalta az ajkát. Minden jó volt, egészen addig, amíg meg nem csörrent a mobilja.

Letörölgette az ujjait, felvette a telefont, és hallgatott. Végül azt mondta: – Vissza kell mennünk. Valami történt Londonban.

22. fejezet

Londonban az történt, hogy valaki meghalt. Ami önmagában véve még nem nagy hír. Úgy nyolcmillióan élnek a városban, és az Egyesült Királyságban ezerből kilenc ember hal meg évente, tehát bármely adott napon néhány száz londoni beadja a kulcsot. Öregség, kábítószer-túladagolás, súlyos betegségek, mindenféle rák, karambolok, tűzesetek, egyéb balesetek, öngyilkosságok, szívrohamok, trombózisok, szélütések. Ez mind normális.

Az viszont már kevésbé az, ha valakit fejbe lőnek egy nagy kaliberű fegyverrel.

Visszadöcögtünk a támaszpontra az ősrégi, toldozott-foldozott Broncóval. O’Day, Scarangello és Shoemaker már ott voltak az emeleti szobában, ránk vártak. Shoemaker közölte a tényeket. Volt Londonban egy nagymenő albán bandavezér, akit Karel Libornak hívtak. Nagyon gazdag, nagyon brutális, nagyon sikeres. Drogokkal és fegyverekkel kereskedett, lányokat futtatott. Mint a legtöbb nagyon gazdag és nagyon sikeres bandavezér, üldözési mániában szenvedett. Rengeteg ember vigyázott rá, és soha nem ment sehová, csak ha a helyszínt előre ellenőrizték és biztosították. Még a lakása ajtajától a kocsijáig vezető utat is külön felügyelték. De úgy tűnik, egy kilencszáz méteres távolságból kilőtt ötvenkaliberes lövedéktől nem tudták megvédeni. Mr. Libor feje szétrobbant, és az agyveleje beterítette a páncélozott Range Rovert, amelybe épp be akart szállni.

– Konklúziók? – nézett körbe O’Day.

Shoemaker hátradőlt, mintha nem neki szólna a kérdés, Scarangello pedig Casey Nice-ra pillantott, aki vállat vont, és hallgatott.

– Kott és Carson már Londonban vannak – mondtam. – És segítőket bérelnek fel a helyiek közül. De nem pénzért. Úgy tűnik, az illető inkább egy szívességet kért cserébe. Például azt, hogy likvidálják a fő riválisát.

O’Day bólintott. – Egy riválist, akit egyébként nagyon nehéz lenne megközelíteni csak úgy az utcán. De ha kicsit magasabbra nézünk, Londonban már bőven vannak felhőkarcolók. Gondolom, kilencszáz méterről jó sok lehetőség adódik. És ez a távolság Kottnak gyerekjáték. Gyakorlatilag olyan, mintha közvetlen közelről lőne.

– Vagy Carsonnak – tettem hozzá.

– Vagy Dacsevnek – mondta O’Day. – Az csak a maga véleménye, hogy Carson volt. Maradjunk nyitottak minden lehetőségre.

– Párizsban történt hasonló?

O’Day ismét bólintott. – Azt hiszem, igen. Nem mintha eddig rájöttünk volna az összefüggésre, mert ebben az esetben nem szerepelt lőfegyver. Úgy egy héttel az elnök elleni merénylet előtt az algériai banda fejét halálra késelték a Montmartre-on. Igazi nagykutya volt. És így utólag visszatekintve azt kell mondanunk, hogy ebből a vietnamiak húzták a legnagyobb hasznot.

– És Londonban ki járt jól? – kérdezte Casey Nice.

– Még várom a végleges jelentést – mondta O’Day. – De első ránézésre úgy tűnik, két jelölt van, akiknek jól jött az albán fickó halála. Egy szerb banda, amely London nyugati részén működik, és egy régimódi angol banda Kelet-Londonban. Az MI5 szerint Karel Libor mindkettőjüknek zavarta a köreit.

– Pontosan hol van a helyszín, ahol a G8-as találkozó lesz?

– London keleti részén.

– Akkor ha a helyi segítség tényleg helyit jelent, nyilván a régimódi angol bandával kötöttek szövetséget.

– De pontosan miért kellenek nekik? – kérdezte Scarangello.

Shoemaker válaszolt: – Ezzel a szívességgel részben azért fizettek nekik, hogy egyáltalán megengedjék, hogy az ő felségterületükön dolgozzanak. Olyan ez, mint valami adó. És logisztikai segítséget is kapnak tőlük. A helyiek szállást nyújtanak nekik, rejtekhelyet, aztán a nagy napon őrszemeket és egyéb biztonsági embereket adnak a közvetlen helyszínen, kicsit távolabb pedig egy kordont vonnak a terület köré. Ahogy Párizsban is láttuk.

– Ez megnehezíti a mi dolgunkat.

Megráztam a fejem.

– Nem, inkább megkönnyíti. Így már nem két fickót kell keresnünk, hanem úgy ötvenkettőt. Lehet, hogy ők úgy gondolják, hogy ez segítség, de szerintem inkább olyan, mintha kenyérmorzsákat szórnának el, amik alapján követni tudjuk a nyomaikat.

O’Day közbeszólt: – Egyébként igaza volt Kott szomszédjával kapcsolatban. Az FBI majdnem tízezer dollár készpénzt talált nála. De nem a szekrény aljában.

– Akkor hol?

– Az udvarán álló régi mosógépben.

– Okos. Meg kellett volna néznem. És kitől származik a pénz?

– Nem hajlandó elárulni. És a vízbefojtásos vallatást pillanatnyilag nem alkalmazzuk.

– Túlságosan fél, azért nem árulja el. Ami sokat jelenthet.

– Ezenkívül a franciák ma reggel megtalálták a golyót, amely megölte Henkint. Csúnyán eldeformálódott, mert a ház falába fúródott, de a kémiai összetétele ugyanaz, mint azoknak a töredékeknek, amiket Arkansasból hoztak el. Nagyon valószínű, hogy ugyanabból a sorozatból való.

Bólintottam. – Ami felveti az utazás kérdését. Nem repülhetett, mert annak nyoma lenne papíron a légitársaságoknál. És nem adhatott fel poggyászként egy ötvenkaliberes puskát meg egy doboz lőszert anélkül, hogy ne tűnt volna fel valakinek.

– Két lehetőség van – mondta Shoemaker. – Vagy teherhajóval ment Mobile-ból vagy Galvestonból, vagy magángéppel repült bárhonnan. Az európai magánrepülőtereken gyakorlatilag nem létezik semmiféle ellenőrzés.

– Magángéppel ment, ez egészen biztos – szólt közbe O’Day. – Ezek az emberek szórják a pénzt. Úgy értem, tízezer dollár egy fogatlan arkansasi tahónak? Ez óriási túlzás. A fickó nyilván boldog lett volna pár százzal is. Nem az ár-érték arányt nézik, csak a könnyű megoldásokat keresik. És van rá bőven pénzük, hogy meg is fizessék őket.

– És hogy jutottak ma Londonba? – kérdezte Casey Nice.

– Valószínűleg vonattal – mondta Scarangello. – A csatornaalagúton. Párizsban van útlevél-ellenőrzés, de ettől eltekintve könnyű és egyszerű az utazás, városközponttól városközpontig.

– És hogyan szállították a fegyvereket?

– Talán golftáskában. Vagy sílécnek álcázva. Sokan visznek magukkal mindenféle fura csomagot.

– És honnan tudták, kivel kell felvenniük a kapcsolatot Londonban a helyiek közül?

– Feltételezem, végeztek előzetes helyzetfelmérést. Talán tárgyaltak is velük már előre.

– Reggel majd többet tudunk – rekesztette be O’Day a megbeszélést. – Az este hátralévő részében pihenjenek, aztán majd holnap reggelinél újból találkozunk.

Lementem a lépcsőn, és kifelé indultam a piros ajtón, de ismét meghallottam a hátam mögül az elegáns cipők kopogását és a fekete nejlonharisnya súrlódását. Megfordultam, és Joan Scarangellót pillantottam meg. Komor tekintettel nézett rám. – Beszélnünk kell.

– Miről?

– Magáról.

– Mi van velem?

– Nem akarok itt beszélni.

– Akkor hol?

– A szállásán. Az semleges helynek tűnik.

Együtt odasétáltunk, kinyitottam az ajtót, és leültünk ugyanúgy, ahogy korábban, én a kanapéra, a nő egy fotelbe, megfelelő szögben, hogy szembe tudjunk fordulni egymással. – Élvezte a vacsorát? – kérdezte Scarangello.

– Nem volt rossz. És maga?

– Én azzal töltöttem a vacsorát, hogy O’Day és Shoemaker tábornokkal vitatkoztam.

– Az ételek minőségéről?

– Nem, arról, hogy mi legyen a maga szerepe Londonban.

– És mi legyen?

– Londonban nem ugyanaz lesz a helyzet, mint Párizsban. Az angolok mások. Ők saját maguk akarják intézni a dolgokat. Elfogadják a tanácsot és az információkat, de azt nem fogják engedni, hogy konkrétan csináljunk is valamit az ő felségterületükön. És ezt tiszteletben kell tartanunk. Fontosak nekünk, sok szempontból.

– És?

– Az én álláspontom az, hogy hivatalos megbízással kellene odamennie.

– De O’Day ezt ellenzi, mert akkor meg lenne kötve a kezem, és nem nagyon tehetnék semmit.

Scarangello bólintott. – Azt akarja, hogy egyszerű állampolgárként utazzon oda. Akiről mi hivatalosan nem tudunk. Ami azt jelenti, hogy ha mondjuk rajtakapják, amint épp egy ismeretlen öregembert fojtogat az utcán, akkor a világon semmit sem tehetünk, hogy segítsünk magán.

– Majd óvatos leszek.

– Komolyan beszélek – mondta Scarangello. – O’Day tábornok olyan dolgokat vetett fel, amelyek egyértelműen illegálisak. Már az is illegális lenne, hogy maga egyáltalán ott van. Nagyon rossz néven szokták venni, ha egy szövetségesünk hatáskörébe tartozó területre hivatalos megbízás nélküli ügynököket küldünk. Ha elszúr valamit, köztörvényes bűnözőnek számít majd, semmi másnak. Sőt még rosszabbnak. A nagykövetségünk figyelemmel kíséri a bűnözők sorsát, de magára fütyülni fognak. Inkább elfutnak az ellenkező irányba. Mert mi ezt mondjuk majd nekik.

– Majd óvatos leszek – ismételtem meg.

– Beleolvastam John Kott aktájába.

– És?

– Nagyon szép munkát végzett a kihallgatásával.

– Köszönöm.

– A kezébe nyomta a kötelet, és ő felakasztotta saját magát. Arrogáns alak volt, és nem tudta elviselni, ha valaki kihívóan viselkedett vele szemben.

Bólintottam. – Nagyjából ez volt a lényeg.

– Szerintem maga pontosan ugyanolyan rossz, mint ő.

Hallgattam.

Scarangello folytatta: – Itt most azt kellene mondania, hogy maga soha nem vágta el senkinek a torkát.

– Bárcsak mondhatnám!

– Szerintem túl nagy kockázat magát bármilyen minőségben Londonba küldeni.

– Akkor ne küldjenek.

– Úgy érti, hogy úgyis odamegy?

– Ez egy szabad ország.

– Visszavehetném az útlevelét.

– Itt van a zsebemben. Jöjjön és vegye el.

– Törölhetném az érvényességét a számítógépben. A reptéren letartóztatnák.

– A maga döntése. Nekem nem lesz belőle semmi bajom. Nem az én gondom. Kott előbb vagy utóbb hazajön, és akkor majd elkapom. Tudja, úgyis épp minden le lesz bénulva, összeomlanak a piacok, beáll a recesszió, az emberek éheznek, háborúk törnek ki, és az egész világ széthullik. Engem egyik se fog izgatni a legkevésbé sem. Tudok vigyázni magamra, és nincs különösebben nagy befektetési portfólióm.

Scarangello nem válaszolt.

– Meg kell szerezniük a legjobb segítőket – folytattam. – Ha nem így állnának hozzá, az nagyfokú hanyagság lenne. Mintha valakitől hallottam volna ezeket a mondatokat.

– És maga lenne a legjobb segítség?

– Azt majd meglátjuk. Vagy valaki elintézi ezt a munkát, vagy nem. Ez a valaki lehetek én, vagy nem. A jövőbe nem láthatunk bele. De a szakmai múltam mellettem szól, és nem látom be, mi bajom lehetne az egészből.

– Az lehet a baja, hogy az első öt percben letartóztatják, amint beteszi oda a lábát. Aztán ott lesz a nyakunkon egy diplomáciai incidens is, a biztonsági vészhelyzet mellé. Nem vagyok biztos benne, hogy megbízhatok-e magában.

– Akkor jöjjön velem – javasoltam. – Ellenőrizhetné és jóváhagyhatná minden lépésemet. Együtt küzdhetnénk, vállt vállhoz vetve, és nem egymástól két méter távolságra.

A nő bólintott. – Pontosan erre a kompromisszumra jutottam O’Day tábornokkal.

– Tényleg?

– De nem én megyek magával, hanem Casey Nice. Hivatalos megbízás nélkül. Ő nincs a látókörükben. Túl fiatal hozzá. Egyébként is, pillanatnyilag nem a CIA-nak dolgozik, hanem a külügynek.

– A bevetés szabályai?

– Mindig pontosan azt teszi, amit ő mond magának.

Scarangello ezután távozott, szappan és meleg bőr illatát hagyva maga után. Vártam egy percet, aztán én is elmentem, vissza a piros ajtóhoz. Felsétáltam az emeletre Shoemaker irodájába, akit ott is találtam az íróasztalánál. – Scarangello elmesélte, miről beszélgettetek a vacsoránál – mondtam.

– És örülsz?

– Igen, cigánykereket hányok örömömben.

– Nézd a dolog jó oldalát. Folyamatosan szükséged lesz információkra és tájékoztatásra. Mi megadjuk az infókat Nice-nak, ő pedig továbbítja neked. Nélküle sötétben tapogatóznál.

– Vett már részt tengerentúli akcióban?

– Nem.

– Vett már részt bármilyen akcióban?

– Nem igazán.

– Gondolod, hogy ez jó ötlet?

– Szükséges kompromisszum. Így mehetsz csak oda. Nem muszáj hallgatnod arra, amit mond.

– De nekem kell majd vigyázni rá.

– Tudja, mire vállalkozott. És keményebb, mint amilyennek látszik.

– Ezt már mondtad.

– És tévedtem?

A nő Tony Moon nevű barátjára gondoltam, de nem mondtam semmit.

Shoemaker folytatta: – Ha gondolod, hagyd a fenébe az egészet, Reacher. A világon semmivel sem tartozol nekem. A mi ügyünk évekkel ezelőtt elévült. O’Day ötlete volt, hogy próbálkozzunk ezzel. Pszichológiai fogásnak nevezte. Azt mondta, ez az egyetlen, ami valószínűleg beválik nálad.

– És tévedett?

– Menj el, ha akarsz – mondta újból Shoemaker. – Több száz ember dolgozik ezen az ügyön. És az angolok nagyon komolyan veszik. Úgy értem, már eddig is komolyan vették, végül is egy G8-as csúcstalálkozóról van szó. Ha valaki a biztonsági szakmában dolgozik, annak ez olyan, mint egy Superbowl-döntő. Úgyhogy rajta vannak az ügyön. Nem fogsz hiányozni senkinek. Te csak egyetlenegy ember vagy. Mit számíthatsz?

– Ez is egy pszichológiai fogás?

– Jó, persze, szeretném, ha te is ott lennél. Azt akarom, hogy mindenki ott legyen. Ha kell, emberi pajzsot fogunk felállítani a helyszín körül. Kerül, amibe kerül. Mert ha egy amerikai mesterlövész G4-es találkozót csinál a G8-asból, akkor nagy pácban van egész Amerika.

– És ez most újabb pszichológiai fogás? A hazafias érzéseimre akarsz hatni? Érzelmi manipuláció?

– Menj és beszélj O’Day-jel – javasolta Shoemaker.

Meg is tettem, rögtön ezután, csak átsétáltam a tárgyaló melletti irodába. O’Day az íróasztalánál ült a szokásos fekete zakóban és fekete pulóverben. A feje előrehajolt, és amikor felnézett, csak a tekintetét emelte fel, mintha fájna a nyaka és nem tudná mozgatni.

– Ez minden idők legrosszabb ötletei közé tartozik – kezdtem.

– Akkor is ez a legjobb esélye, hogy elkapja John Kottot. Mindent közölni fogok Ms. Nice-szal, amit megtudunk. Az egész kormány hatalma ott lesz maga mögött. És amúgy is most kell elintéznie ezt a dolgot. Egyetlen nyugodt éjszakája sem lesz, amíg Kott nem kerül ki a képből.

– Remekül alszom.

– Akkor tegye túl magát az aggályain. Olvastuk az aktáját. Tudjuk, mi áll azokon a papírokon, amikkel Kott kitapétázta a hálószobáját. A mi Ms. Nice-unk pontosan ugyanannyi idős, mint Dominique Kohl volt, akinek levágták a mellét egy konyhakéssel, mert maga odaküldte, hogy tartóztasson le egy őrült gyilkost.

– Igen, ez áll azokon az oldalakon.

– És talán ennyire babonás? Előbb vagy utóbb mindenki huszonnyolc éves lesz. A két dolog között nincs semmi összefüggés. És most nem fogja elküldeni a lányt, hogy bárkit is letartóztasson. Mert nem lesz letartóztatás. Azt akarom, hogy maga ott legyen személyesen, a lehető legközelebb a történésekhez. És azt akarom, hogy hozza el a levágott fülüket, bebizonyítva, hogy elintézte az ügyet.

– De miért pont én? Több száz ember dolgozik ezen.

– És ha könnyű lenne a feladat, akkor nyilván valamelyikük el is végezné a munkát. De nem lesz könnyű. Ez az igazság. Lehet, hogy mindnyájan belebuknak. És én ettől félek. Szükségem van egy hátvédre. Valakire, akiben megbízhatok – mondta O’Day.

Feltehetően ez is csak pszichológiai fogás volt.

23. fejezet

Másnap reggel találkoztam Casey Nice-szal. Már közölték vele, mi lesz a dolga. Csak úgy ragyogott. Elmagyarázta, mi lesz az eljárás. – A mobilunkban van GPS, úgyhogy minden egyes lépésünket követni tudják majd. Folyamatosan kapom az információkat, hangüzenetben, SMS-ben és e-mailben. A számainkat beprogramozták a telefonunkba. O’Day és Shoemaker tábornok telefonjáé is benne van, vészhelyzet esetére. Minden hívás kódolt és lenyomozhatatlan lesz.

– Közölték magával a bevetés szabályait?

– Igen.

– És ki mondta el?

– Mind a hárman.

– Együtt vagy külön-külön?

– Külön.

– És ugyanazt mondták mind a hárman?

– Nem, nem ugyanazt.

– És melyiküknek fog engedelmeskedni?

– O’Day tábornoknak.

Shoemakertől kaptuk meg a gyakorlati kellékeket. Töltőt a mobilhoz, hitelkártyát, egy kötegnyi angol bankjegyet, a szállodafoglalás papírjait, és repülőjegyeket a Delta Atlantából a londoni Heathrow-ra induló járatára. A Gulfstream gép elvisz minket Georgiába, de onnantól szigorúan menetrendszerű géppel utazunk, mint bármely átlagos állampolgár.

Ezután mind összegyűltünk a tárgyalóban, mert O’Day-nek volt két friss információja a számunkra. Először is egy fénykép. A párizsi Gare du Nord pályaudvar biztonsági kamerájának egy kimerevített képkockája. Ötven perccel a lövés után készült, amely megölte Henkint. A kép kissé szemcsés és elmosódott volt, de azért elég jól kivehető. Egy férfi szerepelt rajta: átlagos magasságú, szikár, csupa ín és izom. Félig elfordult a kamerától, és elvegyült a tömegben, de az arccsontja elárulta. John Kott volt az. A szemét lesütötte, a szája pengevékony vonallá préselődött. Nehéz lett volna egy ilyen pillanatfelvétel alapján megítélni, de a testbeszédéből és az arckifejezéséből úgy véltem, hogy kellemetlenül érzi magát a nagy tömegben. Ami érthető is. Tizenöt évet töltött a leavenworthi börtönben, azután egy évet az isten háta mögött, Arkansasban. A Gare du Nord a világ egyik legforgalmasabb pályaudvara. Ez így meglehetősen nagy tempóváltás.

– Ez az Eurostar vonatok előtti peron – mondta O’Day. – A londoni vonat tíz perccel ezután indult. Feltételezhetjük, hogy Kott rajta volt.

– Carson miért nincs vele? – kérdezte Casey Nice.

– Feltehetően külön utaznak. Így sokkal biztonságosabb. Nem kockáztathatják, hogy ha pechjük van, mindkettőjüket elkapják.

Aztán O’Day kinyitott egy dossziét, és elővett egy papírpaksamétát. Az MI5 elemzése volt a londoni bandákról. – Biztosak benne, hogy egy helyi angol bandával léptek kapcsolatba. A helyszín körülötti utcák az ő felségterületükhöz tartoznak, és villámgyorsan átvették Karel Libor üzleti érdekeltségeit is. Túlságosan is gyorsan. A szokásos csatornákon keresztül nem érhetett el hozzájuk ilyen hamar a halálának híre. Előre tudták, hogy mi fog történni, mert ők rendezték meg.

O’Day felolvasott négy nevet, a főnökét és három legmegbízhatóbb szárnysegédjéét. White, Miller, Thompson és Green – úgy hangzott, mint egy ügyvédi iroda neve. A belső körbe még harmincan tartoznak, és ha szükséges, bérelt emberekkel egészítik ki a csapatot, akik nagyon igyekeznek bebizonyítani a rátermettségüket. A bandát „Romfordi Fiúk” néven ismerik már régóta, mivel egy Romford nevű kerület a központjuk, amely a város keleti szélén terül el, a folyótól északra, a várost körbeölelő körgyűrűn éppen belül. A bandatagok leginkább fehérek, és helybéli születésűek. Az üzleti tevékenységi körük drogkereskedelem, lányok futtatása és fegyverkereskedelem – ugyanaz, mint Liboré. Ráadásul még védelmi pénzeket is szednek, és uzsorakamatra adnak kölcsön pénzt, de ez már csak a hab a tortán. Nem keringenek róluk véres történetek szörnyű gyilkosságokról, brutális büntetésekről vagy szadista kínzásokról. Az évek során számos áldozatuknak egyszerűen csak nyoma veszett, és soha többé nem látta őket senki.

Casey Nice elment csomagolni, én pedig újból lezuhanyoztam, felöltöztem, és zsebre vágtam a fogkefémet. A Gulfstream utasfülkéjében találkoztunk. A nő ugyanazt az öltözéket viselte, amit Arkansasban. – O’Day tábornok azt mondta, magának kételyei vannak ezzel az egésszel kapcsolatban – jegyezte meg.

Nem válaszoltam.

– Mármint azzal, hogy velem kell együtt dolgoznia.

Nem válaszoltam.

– Ami Dominique Kohllal történt, nem a maga hibája volt.

– O’Day megmutatta az aktát?

– Már korábban elolvastam, Kott szobájának a falán. Nem a maga hibája volt. Nem tudhatta, hogy ez fog történni.

Hallgattam.

– Én nem fogok letartóztatni senkit. Végig a háttérben maradok. Nem történhet meg újból.

– Egyetértek – feleltem. – Ezek a dolgok általában a kivételt képezik, nem a szabályt.

– Lehet, hogy mire odaérünk, vége is lesz az egésznek. Az angolok nyilván mindent bevetnek.

– Igen, biztosan.

– Minden adatukat megkapjuk egy perccel azután, hogy O’Day megkapta tőlük. Minden rendben lesz.

– Most maga hangzik kétkedőnek.

– Nem tudom igazán, mire számítsak.

– Én sem. Soha senki nem lehet biztos semmiben. Egyik oldalon sem. Ami jó dolog. Azt jelenti, hogy az nyeri a játszmát, akinek a leggyorsabban forog az agya. Csak ennyit kell tenni.

– Nem lehetünk mindketten a leggyorsabbak.

– Ezzel is egyetértek. Lehet, hogy én leszek a második. Ez esetben az ellenfelem elkezd lövöldözni rám egy puskával. Úgyhogy jobb, ha továbbra is két méter távolságban marad tőlem.

– Tegyük fel, hogy én leszek a második, és rám kezdenek el lőni.

– Ugyanaz a helyzet. Két méter távolság. Akkor legalább lesz egy kis esélyem.

Az atlantai repülőtér akkora volt, hogy taxival kellett mennünk a kisgépeket fogadó reptérről a terminálokig. Casey Nice egy automatánál csekkolt be, amely úgy nézett ki, mint egy bankjegykiadó, de én inkább a pulthoz mentem. Egyetlen pillantást vetettek az új útlevelemre, és megkaptam a beszállókártyát. „Prémium turistaosztályon” utaztunk, ami nekem kissé ellentmondásosnak hangzott. Nice szerint ez azt jelenti, hogy extra hely van az ember lábának. Elmagyarázta, hogy a kormány egy hosszas és bonyolult algoritmus alapján spórol az adófizetők pénzével. Mindenkit sima turistaosztályon utaztatnak, hacsak nincs valami nyomós indok arra, hogy jobb helyet kapjon. Az egyetlen oka annak, hogy ezt a helyet kaptuk, az volt, hogy a leszállás után azonnal el kell kezdenünk dolgozni, és kipihentnek kell lennünk. Ezért járt az extra kényelem és a több hely a lábunknak.

Amiről kiderült, hogy nem is olyan sok. Átestünk a biztonsági vizsgálaton, levettük a cipőnket és a kabátunkat, kiürítettük a zsebeinket, aztán egy kis üzletsor mellett elsétáltunk a beszállókapu előtti részhez, közben útba ejtettünk egy kávézót miattam és egy gyümölcslevet árusító pultot Casey Nice-nak. Egy kis kerekes bőrönd volt nála, meg egy nagyobbfajta kézipoggyász. Hozzám képest sokkal inkább átlagos állampolgárnak festett. Leültünk a vékonyan párnázott székekre, és megvártuk, amíg megtelnek az átlagos hellyel ellátott üléssorok, aztán mi is felszálltunk a gépre. A mi ülésünk sem különbözött a szokásostól. Az extra hely a lábunknál tényleg jelentett némi kényelmet Casey Nice-nak, de nekem nem sokat. Ha a hátamat keményen az ülés támlájának nyomtam, akkor a kilencven foknál egy kicsivel jobban kinyújthattam a lábamat, ennyi.

A pilóta közölte, hogy a repülési idő hat óra negyven perc lesz.

Két órával később már ettünk és ittunk is, és a személyzet feljebb kapcsolta a fűtést, hogy elaludjunk és békén hagyjuk őket. Én nem is bántam. Aludtam már kényelmetlenebb testhelyzetekben is. A fejtámlának kétoldalt volt két kis szárnyszerű része, melyek ide-oda mozgathatók. Elhelyeztem köztük a fejemet, mint egy orvosi nyakmerevítőben, és lehunytam a szemem.

Casey Nice megszólalt: – Azért szedem a tablettákat, mert időnként ideges leszek.

Kinyitottam a szemem.

– És használnak?

– Igen.

– Hány van még?

– Öt.

– Tegnap este vacsoránál még hét volt.

– Megszámolta?

– Nem igazán. Csak észrevettem, és megjegyeztem. Sárgák, kicsik, a zsebében voltak, hét darab.

– Egyet bevettem tegnap este, egyet meg ma reggel.

– Mert ideges volt?

– Igen.

– Mi miatt volt ideges?

– Hogy meg tudtam-e jegyezni mindent az eligazításból, és jól végre tudom-e hajtani a küldetést.

– És most is ideges?

– Nem.

– A reggeli tabletta miatt?

– Annak már elmúlt a hatása. De jól érzem magam.

– Nagyszerű. Mert ami eddig történt, az a dolog könnyebb része.

– Tudom.

– Tony Moon orvosa nem figyelmeztette, hogy ettől soha nem lesz igazán jobban?

– Az emberek éveken át szedik ezeket. Vannak, akik egész életükben.

– És maga is ezt fogja csinálni?

– Nem tudom.

– Mitől ideges még?

Először nem válaszolt. Aztán kibökte: – Azt hiszem, a tét miatt. Túl magas. Nem engedhetjük, hogy újból megtörténjen.

– Mi nem történhet meg újból?

– Szeptember 11.

– Maga hány éves volt akkor?

– A legfogékonyabb életkorban voltam.

– Akkor határozta el, hogy beáll a CIA-hoz?

– Csak azt tudtam, hogy tenni akarok valamit. A döntést végül helyettem hozták meg. Az egyetemről toboroztak.

– Hová járt?

– A Yale-re.

Bólintottam a fejtámlához támasztott fejemmel. A Yale nagyjából olyan, mintha a CIA óvodája lenne. Ugyanaz, mint Angliában a cambridge-i egyetem az MI6-nek. A terroristáknak nem is kell mást tenniük, mint végigböngészni az öregdiákok névsorát, és már tudják is, kik az ügynökök. Vagy bombát robbantani egy öregdiák-találkozón. – Biztos nagyon okos lehet, ha felvették a Yale-re – jegyeztem meg.

Nem válaszolt.

– Keményen dolgozott? – kérdeztem.

– Megtettem minden tőlem telhetőt.

– És mindig mindenre odafigyelt?

– Mindig.

– És megoldotta az autóvásárlást huszonkét dollárból.

– Ez meg hogy jön ide?

– Ez arra utal, hogy hajlik a nem konvencionális megoldásokra. És ez a negyedik a listán a négy tulajdonság között, amire szükség van. És ami mind megvan magában. Nekünk is csak erre van szükségünk. Okos emberekre, akik keményen dolgoznak, mindenre odafigyelnek, és tudnak asszociálni.

– Szeptember tizedikén is voltak ilyen embereink.

– Nem, nem voltak. Igazából nem. Ahogy 1941-ben sem volt igazán jó hadseregünk. Hosszú ideje nem volt már rá szükség. Idejétmúlt gondolkodású emberek idejétmúlt dolgokat csináltak. De aztán nagyon hamar összekaptuk magunkat. Ahogy maga is. Nem fog újból megtörténni.

– Ezt nem lehet így megmondani.

– Most mondom.

– De nem tudhatja.

– Nem éri meg, hogy ezért gyógyszert szedjen. Csak dolgozzon keményen, figyeljen oda mindenre, és mindig gondolkozzon, csak ennyit tehet. És nem csak magáról van szó. Ezernyien vannak, akik ugyanilyen jók, ugyanilyen keményen dolgoznak, és ugyanúgy odafigyelnek.

– Akkor is kudarcot vallhatunk.

– Nyugodjon meg. Legalább pár hétre. Ez most nem szeptember 11. Tudom, Scarangello szeret károgni és sötéten látni a dolgokat, de nem lehet, hogy téved? Ha egy-két politikust kinyírnak, az országukban a lakosság fele utcabált rendezne. Folyna a sör, és rengeteg zászlót vennének. Akár gazdasági csoda is lehet belőle.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt a lehetőséget is fontolóra vették. De szerintem inkább az a többségi vélemény, amit Scarangello helyettes-helyettes-igazgató képvisel.

– Így szólítja?

– Ez a posztja.

– A fegyvere a szállodában fogja várni?

– Milyen szállodában?

– Ahol megszállunk. Vagy el kell mennie érte valahová?

– Nincs fegyverem. Hivatalos megbízás nélkül megyek oda. A kormány nem fegyverezhet fel. Magát sem.

– Akkor mégis mit fogunk csinálni?

– A sztenderd eljárás ilyenkor az, hogy mi látjuk el magunkat, ott helyben szerzünk be valamit.

Jobbra-balra forgattam a fejemet a fejtámlán, és lelapítottam a kis oldalszárnyakat. – Ez elég könnyű lehet, mivel a „Romfordi Fiúk” nyilván nagyon éberen felügyelik a környéket Kott és Carson megbízásából, és előbb vagy utóbb beleütközünk az általuk felállított külső kordonba. Mint amikor a légy megrezzenti a pók hálójának szélét. Márpedig a kordon feltehetően fegyveresekből fog állni, és így szépen elvehetjük tőlük.

– Gondolom, ez az egyik megoldás, amit várnak tőlünk. Shoemaker tábornok eleve jó taktikának gondolja, ha kapcsolatba lépünk a romfordiak külső kordonjával. Azt javasolta, közelítsük meg őket úgy, mintha csak fegyvert akarnánk vásárolni. Ha így túljutunk az első körön, akkor már jobban bemérhetjük a másodikat, és eljuthatunk a középpontig, ahol Kott és Carson is vannak.

– Ha felteszek egy kérdést, hajlandó őszintén válaszolni rá?

– Az attól függ.

– Az Államok hány nem hivatalos ügynököt küld?

– Ötöt.

– És hány fedett brit ügynök lesz?

– Utoljára úgy hallottam, tizenhárom.

– És a többi hat országból?

– Mind kettőt-kettőt küld, kivéve Oroszországot, ők hetet.

– És mikor érkeznek?

– Valószínűleg már előttünk. Mi késve csatlakozunk.

– És általában mennyire elfoglaltak ezek a „Romfordi Fiúk”?

– Mármint mivel?

– Az üzleteléssel. Nagykereskedőkkel, kiskereskedőkkel, ellátókkal, ilyesmivel.

– Fogalmam sincs.

– Legalábbis közepesen elfoglaltak, nem? Drogok, lányok, fegyverek – minden az eladásról és vételről szól. És mindig felbukkannak új arcok a színen, akik jobb árakat ajánlanak az üzlet valamelyik végén. Úgyhogy időről időre ismeretlenekkel is üzletelnek. Többé-kevésbé hozzá vannak szokva. Tehát ha megjelenik egy idegen, aki úgy öltözik, mint egy keményfiú, és tesz valami álajánlatot, az nem fog különösebben feltűnni nekik. Talán még a második sem. De az előbb számoltunk össze harminchét embert, akik nyilván mind ugyanazzal az ötlettel álltak elő, mint Rick Shoemaker. És a harmadik vagy negyedik gyanús alak után a kordon emberei azonnal lőni kezdnek, ha meglátnak egy idegent. Úgyhogy szerintem inkább ne válasszuk ezt a pókháló-rezegtetős módszert. Valami mást fogunk csinálni.

– Mit?

– Majd később elmondom – feleltem, mert egyelőre nem jutott eszembe semmi, Nice-nak meg már csak öt tablettája volt, és nem akartam, hogy idegeskedjen.

24. fejezet

Talán három órát aludtam, egyenes háttal ülve, a fejemet a támlához nyomva, aztán úgy kilencven perccel az érkezés előtt felgyújtották a villanyt, és hátul a konyhánál nagy csörömpölés kezdődött. Casey Nice nagyon úgy festett, mint aki egyáltalán nem aludt. Kicsit sápadt volt, fénylett az arca, és lázasnak tűnt. Az éjszakai utazás örömei. – Járt már Londonban? – kérdezte.

– Néhányszor.

– És mit kell tudnom?

– Maga még soha nem járt itt?

– Munkaügyben nem.

– Ez nem munka. Nem hivatalosan vagyunk itt, emlékszik?

– Hát ez az. Besétálok egy idegen országba, és megszegek nagyjából száz törvényt és egyezményt. Ezt eléggé rossz néven szokták venni.

– Scarangello is mondta.

– Igaza volt.

– Ha így vesszük, akkor a legnagyobb probléma a reptér. Feltételezhetően fokozták a biztonsági készültséget. Pedig már amúgy is paranoiásak. Minden tele van kamerákkal és tükörnek álcázott megfigyelőablakokkal. Figyelni fognak minket és minden más utast, attól a perctől kezdve, hogy leszállunk a gépről. Figyelik, hogy nem viselkedik-e valaki idegesen vagy gyanúsan. Ez itt az első és legjobb esélyük, hogy lekapcsolják a nemkívánatos személyeket. És az ugyebár nem sokat segítene nekünk, ha rögtön innen hazaküldenének, vagy lecsuknának és kihallgatnának. Úgyhogy ne nézzen ki idegesnek vagy gyanúsnak. Ne gondoljon a száz törvényre és egyezményre. Gondoljon valami egészen másra.

– Például mire?

– Mit szeretne a legjobban csinálni Londonban? Van valami titkos vágya? Lehet bármilyen butaság.

– Tényleg tudni akarja?

– Szeretném, ha elképzelné, hogy éppen azt a dolgot csinálja. Vagy hogy egyenesen oda tart, mert ezért jött. A reptér előtt beül egy taxiba, és rögtön oda indul.

– Oké.

– Aztán ha kijutottunk a reptérről, már sokkal könnyebb lesz minden. Csak épp minden tenyérnyi közterületet kamerák figyelnek, és a legtöbb magánterületet is. Londonban van telepítve a világ összes térfigyelő kamarájának a negyede, egyetlen városban. Nem lehet kikerülni őket. El kell fogadni, és túllépni rajta. Folyamatosan egy filmet forgatnak, akár akarjuk, akár nem, és mást nem tehetünk, mint hogy amint végeztünk, a lehető leggyorsabban távozunk, még mielőtt elkezdenék visszanézni a felvételeket.

– Ha megtaláljuk Kottot és Carsont, nem kell gyorsan távoznunk. Meg fognak hívni a Buckingham-palotába, hogy kitüntessenek.

– Az attól függ, mit csinálunk velük, miután megtaláltuk őket. Biztos vagyok benne, hogy a britek ugyanúgy szeretik a szép tisztán elvégzett munkát, mint mi, de ha nem sikerül mindent simán elintézni, akkor gondolkodás nélkül kiadnak minket. Kérdésekre kell válaszolniuk a parlamentben, ott van az ellenségeskedő sajtó, úgyhogy nem fogja érdekelni őket más, csak hogy a saját irhájukat mentsék. Azt fogják állítani, hogy ők szerették volna legális letartóztatással intézni a dolgot, és igazságos tárgyalást akartak. Minket meg illegális külföldi zsoldosoknak fognak beállítani. Sőt, gyilkosoknak. És ha kell, akkor simán feláldoznak. Úgyhogy mindent egybevéve nekem jobban tetszik a gyors távozás stratégiája. Egyébként sincs semmi kedvem a Buckingham-palotába látogatni.

– Nem szeretne találkozni a királynővel?

– Nem igazán. Ő is csak egy ember. Mindnyájan egyenlők vagyunk. Ő mondta valaha, hogy szeretne találkozni velem?

– Ne is gondoljon ilyeneket a repülőtéren, mert még letartóztatják. Azt fogják hinni, azért jött, hogy felrobbantsa a királynőjüket.

A Heathrow-n a reggel a legforgalmasabb időszak, több mint negyven percig köröztünk London központja felett hosszú, lustán ívelő kanyarokkal. Némelyik utast idegesítette, hogy már ott vagyunk, de közben mégsem, mások viszont örültek, hogy elnézegethetik a kilátást az ablakból, a kanyargó folyót és a hatalmas, szétterülő várost, az elszórtan álló híres épületeket, amelyek picinek tűntek a távolban, mégis hihetetlenül aprólékosan kirajzolódott minden részletük. Aztán végre ránk került a sor a leszállásra várakozók között. Földet értek a kerekek, a gép simán landolt, majd gyorsan továbbgördült a betonon.

A kiszállás jó sok időbe telt. Az emberek ácsorogtak, nyújtózkodtak, bekapcsolták a mobiljukat, levették a csomagjukat a poggyásztartóból, benéztek az ülések alá, hogy nem ejtettek-e le valamit. Szakadozottan, hosszú sorban szállingózó tömeg részeként érkeztünk meg a terminálba. Egyesével, kettesével, hármasával sétáltak ki az emberek, külön-külön, mégis érezhetően egy csoport tagjaként. Mind ugyanabba az irányba tartottunk, nagyjából ugyanazzal a sebességgel, félig elcsigázottan, félig türelmetlenül. Az előttem járó utasok egyikénél sem tapasztaltam gyanús viselkedést. Hátrafelé inkább nem néztem, nehogy én keltsek gyanút.

Az útlevél-ellenőrzésnél nem volt semmi problémánk. Hosszan kellett sorban állnunk előtte. Casey Nice lépett oda előbb a szépen kitöltött papírjaival. A vámtiszt szájáról leolvastam a kérdést, hogy mi a látogatásának célja, ő pedig azt felelte: nyaralás. Én voltam a következő, tőlem nem kérdeztek semmit. Az új útlevelemben ez volt az első pecsét. Aztán újra csatlakoztam Nice-hoz, és együtt indultunk a csomagkiadó részen át a vámhoz. Itt sem volt probléma. A rejtett megfigyelésre sokkal többet áldoztak. Elsétáltunk egy hosszú folyosón, ahol megfigyelőablakok sorakoztak. Vámosokat nem is láttunk.

Aztán szembetaláltuk magunkat a nagy tömeggel, akik az érkezőket várták, és a hideg reggeli levegő beáradt az utcára nyíló ajtók felől. A magasban elhelyezett táblák mutatták a közlekedési lehetőségeket: vasút, metró, busz vagy taxi. Heathrow nyugatra fekszik a várostól, jó messze, a szállodánk pedig kelet felé volt, szintén messzire. Elég hosszú út lett volna ahhoz, hogy később esetleg emlékezzen ránk a taxis, akinek ezen a héten ez lehetett volna a legjobb fuvarja. Továbbá bár Shoemaker bőkezű volt a köteg bankjeggyel, azért ez a pénz is véges.

Úgyhogy a metró mellett döntöttünk, azért is, mert ez a legjobb módja annak, hogy az ember megérezze egy város hangulatát. Az alagutak visszhangos akusztikája felerősíti az érzelmeket is – a félelmet vagy a feszültséget –, vagy leleplezi azok hiányát.

Hosszú út volt, kemény üléseken, két átszállással. A szerelvényeknél alig volt szélesebb az alagút, amelyben száguldottunk. Nem éreztem semmi különösebb feszültséget a levegőben, legfeljebb az átlagos munkanapokra jellemző aggodalmat és idegességet. Kiszálltunk egy Barking nevű állomáson, és kiléptünk a föld alól a délelőtti napsütésbe. Casey Nice úgy festett, mint egy árva gyerek, ahogy megállt a metróállomás előtt a járda szélén a kerekes bőröndjével. Fáradtnak és kissé ziláltnak tűnt. A szállodánk még odébb volt innen. Elég hosszú séta lett volna. Cirkáló taxikat nem láttam a környéken, túl messze voltunk a belvárostól. Nice megszólalt: – Jól jönne egy limuzinszolgálat.

– Nem hinném, hogy itt van olyan.

De volt valami, ami nagyjából megfelelt ennek. Megláttam néhány ütött-kopott szedánt egy fehérre meszelt kirakatú üzlethelyiség előtt, amelyen Barkingi magántaxik felirat állt. Odasétáltunk, és egyedül bementem. Egy férfi ült egy magas pult mögött. Kértem egy kocsit. Azt mondta, nem lehet csak úgy az utcán leinteni őket, kizárólag telefonon lehet rendelni.

– Én nem intek le senkit, és nem vagyok az utcán.

– Csak telefonon lehet kocsit kérni. Különben elveszíthetjük az engedélyünket.

– Úgy nézek ki, mint egy ellenőr? Vagy mint egy zsaru?

– Telefonon kell rendelni. – Egy nagy táblára mutatott a falon, amelyen ez állt: Csak telefonos megrendelésre!, és alatta egy telefonszám.

– Ez most komoly?

– Különben elveszíthetjük az engedélyünket.

Már épp kezdtem törni a fejem valami más megoldáson, de aztán eszembe jutott, hogy ott lapul a zsebemben a mobil, amit Scarangello adott Párizsban. O’Day belerakatott egy GPS-chipet, hogy követhessék a mozgásunkat. Elővettem, és hívtam a táblán szereplő számot. Először csak csönd volt a vonalban, aztán nemzetközi kapcsolások következtek, végül megcsörrent a pulton álló telefon, úgy egy méterre a könyökömtől.

– Egy kocsit szeretnék kérni.

– Természetesen, uram – mondta a férfi a telefonba. – Mikorra óhajtja?

– Fél perc múlva.

– Milyen címre?

– Ide.

– Az úti célja?

Megmondtam a szálloda nevét.

– Az utasok száma?

– Kettő.

– A sofőrje egy percen belül ott lesz.

Technikai szempontból ez ugyan kétszer hosszabb idő volt, mint amennyit én mondtam, de nem csináltam belőle nagy ügyet. Csak letettem a telefont, és kimentem Casey Nice-hoz. Elmeséltem neki, mi történt, ő meg azt mondta: – Nem kellett volna vitatkozni vele. Emlékezni fog rá. Egy ilyen hely nyilván fizet védelmi pénzt a „Romfordi Fiúk”-nak. Biztos, hogy továbbadják nekik az érdekesebb pletykákat.

A kocsi rozzant volt, mocskos, és nem túl tágas, de elvitt oda, ahová menni akartunk, egy olcsó szállodához, saját parkolóval. Egy sor kisebb üzlet közé beszorulva állt, egy olyan környéken, amely valamikor régen egy távoli falucska lehetett. Pár eldugottabb sarkon még mindig olyan is volt a hangulata. Helyenként régi téglaházak álltak, és láttunk egy feltűnően nagy, régi épületet is, amelyet szorosan körbevettek a kisebb kertvárosias házak. Valami régi udvarház lehetett. Kétszáz évvel ezelőtt még boldogan terpeszkedett, és a lóháton egynapi járásra fekvő város olyan volt, mintha csak a mesében létezne. Aztán megjött a vasút, és az udvarház elveszített tíz holdat a földjéből, aztán még tízet, aztán jöttek a buszok és az automobilok, az udvarház elveszítette a gyümölcsösét, a kertjét, végül nem maradt más, csak egy kövezett udvar, ami ahhoz elég, hogy két autó óvatosan leparkoljon egymás mellé.

A szálloda funkcionális volt, kizárólag a hatékonyság szem előtt tartásával épült. Akár a Pope Field-i lakókonténerekből is egymásra rakhattak volna daruval négyemeletnyit, ugyanez lett volna a végeredmény. Bejelentkeztünk, és megkaptuk a kulcsokat. Nice fel akart menni, hogy letegye a csomagját, úgyhogy én is felmentem megnézni a szobámat. Meglehetősen ronda volt, de megvolt benne minden, amire szükségem van, és semmi olyan, amire nincs. Megmosakodtam, megfésültem a hajamat az ujjaimmal, aztán visszaindultam a földszintre. Nice már ott várt.

– Akkor, mi a terv? – kérdezte.

– Elmegyünk körülnézni.

– Hová?

– A G8-as találkozó helyszínére.

25. fejezet

A recepciós hívott nekünk egy magántaxit, annak rendje és módja szerint telefonon, és a kocsi meglepően gyorsan meg is érkezett. Nice megadta a sofőrnek a címet. Úgy sejtettem, északkeleti irányba indultunk a kertvárosinak tűnő utcákon keresztül, amelyek kissé zsúfolt benyomást keltettek, mintha a kelleténél nagyobb lett volna rajtuk a forgalom. Elhaladtunk egy táblánál, amely közölte, hogy Romfordban járunk. A belvárostól továbbra is keletre maradtunk, aztán széles ívben megkerültük az egészet egy kisebb úton, és egy tágas, zöldellő, parkos részhez értünk, amely olyan alakú volt, mint egy pizzaszelet. A túlsó végében a körgyűrű húzódott, vagyis az M25-ös autópálya, ahogy a táblák is jelezték.

Az ék alakú zöld terület közepén egy szép, ódon téglaépület állt, öblösen kiugró ablakokkal, tornyocskákkal, kéményekkel, meredek tetővel, és több száz csillogó-villogó ólomüveg ablakkal. Valószínűleg Erzsébet-kori lehetett, vagy bonyolult viktoriánus utánzat. Az épület közvetlen környékét elgereblyézett sárgás kaviccsal szórták fel, a kavicsos részen túl pedig szépen karbantartott, sima zöld pázsit terült el, de az egész mégis inkább ipari stílusú volt, nem olyan, mint egy zen japánkert.

A pázsitot magas téglakerítés vette körbe. Óriási négyszögben minden oldalról körbefogta a házat, de attól azért elég nagy távolságra húzódott. A pázsit zöld sávja széles volt. Jól kiszámították a dolgot: a téglakerítés kétségtelenül a házhoz tartozott, része volt az építészeti koncepciónak, de belülről nézve a kert nagyon is tágasnak hathatott. A kerítésen túl maradt még egy kis rész az ék alakú zöldterületből, aztán ismét a mindent körbeölelő nagyváros következett.

– Ez lenne az? – kérdeztem.

– Igen – felelte Casey Nice. – Wallace Court a neve. Évszázadokon át a Darby család otthona volt. A ház az ezerötszázas években épült, a téglakerítés a viktoriánus időkben. Ma konferencia-központnak használják.

Bólintottam. Egy másik régi udvarház, amely két évszázaddal ezelőtt még boldogan terpeszkedett, de talán hosszabb ideig volt szerencsés, mint az a másik Romfordban. A viktoriánus tulajdonos érezhette, hogy milyen változások jönnek. Talán befektetett a vasútba. Ezért aztán megépítette a téglakerítést, hogy kívül tartsa a nagyvilágot. És úgy tűnt, ez aránylag sikerült is, egészen addig, amíg meg nem épült az autópálya, és a zaj miatt lehetetlen lett tovább itt élni. A család végül feladta, és kiköltözött, az épületből pedig konferencia-központ lett, ahol a zaj talán még jól is jön. Az emberek érezhetik, hogy kapcsolódnak a nagyvilághoz, és ez energikussá teszi őket.

– Nem hiszem, hogy ez tipikus helyszín lenne egy G8-as csúcstalálkozóhoz – jegyeztem meg.

– Nem, voltak is róla viták. Általában jobban szeretik a távolabb eső, vidékiesebb és elszigeteltebb helyeket. De az angolok ragaszkodtak ehhez, mert közel van az olimpiai helyszínekhez, vagy ilyesmi. Nem hiszem, hogy bárki tudná a pontos okát.

Néhány pillanatig még ültünk a kocsiban, miután megállt. Mindez már nem ugyanaz, ha közben egy mesterlövész leselkedik magára. Aztán vettünk egy jó nagy lélegzetet, és kiszálltunk, hogy alaposabban körbenézzünk. A fal úgy két méter hetven centi magas volt, vastag és díszes, támpillérekkel megtámasztva. Egy vagyonba kerülhetett a megépítése. Kismillió tégla lehetett benne. Egy egész kisvárost fel lehetett volna építeni belőle. Megint a viktoriánus tulajdonos járt a fejemben, az egykori Mr. Darby. Talán szakállas volt, és pofaszakállat is viselt. Hihetetlenül makacs fickó lehetett. Jobban tette volna, ha szedi a sátorfáját, és vesz magának egy lakatlan szigetet.

A téglakerítésen egyetlen bejárat nyílt legelöl, egy feketére festett, aranyozott levelekkel díszített, cirkalmas kovácsoltvas kapu. Pontosan egy vonalban állt a háznak a hosszú behajtóút végében nyíló főbejáratával. Vagyis tulajdonképpen nem is volt olyan rossz ez a helyszín. Valóban nem tipikus, és némileg talán vitatható, de azt sem lehet mondani, hogy öngyilkos ötlet. Elég, ha a kerítést kívülről körbeveszik felfegyverzett katonák, talán tízméterenként, az egyetlen kaput ellátják alapos biztonsági személyzettel, és máris kivédték a szokásos fenyegetések kilencvenkilenc százalékát. Egy páncélozott Humvee terepjáró talán át tudná törni a téglafalat, talán nem – de ennél kisebb jármű semmiképp. Úgyhogy láttam, miért bólintott rá erre a helyre nyolc titkosszolgálat. Úgy gondolták, megfelel a célnak.

Kivéve, ha közbejön valami előre nem látható dolog.

A G8-as találkozóig még mindig hátravolt majdnem három hét, de az előkészületek már megkezdődtek. Ez egyértelmű volt. Kicsit távolabb épp furgonokból pakoltak ki valamit. A kapu előtt egy rendőr posztolt, és árgus szemekkel figyelt minket. Nem egy udvarias londoni „bobby” jellegzetes sisakban, hanem egy zömök, kemény fickó golyóálló mellényben, Heckler & Koch gépkarabéllyal.

Casey Nice odasúgta: – Észrevett minket.

– Ez a dolga.

– Nem sétálhatunk el csak úgy, az gyanús lenne.

– Akkor menjünk oda, és beszéljünk vele.

Odaballagtam, és kicsit távolabb megálltam, azzal a testbeszéddel, amelyet mind megtanultunk ilyen helyzetekre. Fegyveres embernek soha nem szabad okot adni arra, hogy megijedjen tőled. – Jó napot, azt reméltük, hogy bemehetünk megnézni a házat – szólítottam meg.

– Valóban, uram? – kérdezte a rendőr.

Helyi kiejtése volt, a hangja semleges, és ahogy kimondta az „uram” szót, azzal azt éreztette: kötelességem ezt mondani, de nem gondolom komolyan.

– Gondolom, téves volt az információ. Nagyon régi az útikönyvem – folytattam.

– Milyen útikönyv?

– Az apámtól kaptam. Azt hiszem, ő meg az övétől. Amolyan családi ereklye. Az állt benne, hogy bizonyos napokon hat pennyért látogatható a ház és a kert.

– El kéne vinni azt a könyvet egy antikváriumba.

– Gondoltam, hogy a hatpennys belépti díj már feljebb ment az infláció miatt.

– Ez már harminc éve nem magánház. És pillanatnyilag egyébként is le van zárva. Értékelném, ha továbbmennének.

– Oké – feleltem, és szép lassan továbbsétáltunk. Közben hosszan és alaposan szemügyre vettünk mindent, jobbra, balra, a hátunk mögött, szemmagasságban, felfelé nézve megszemléltük a fákat, a környéken álló sorházakat, ikerházakat, szögletes lakóházakat, a benzinkutakat, a vegyesboltokat, a forgalmat, az égboltot. A taxink már elment, úgyhogy gyalog sétáltunk tovább. Casey Nice megszólalt: – Mi a következő lépés?

Fáradtnak látszott, úgyhogy azt mondtam: – Visszamegyünk a szállodába, és alszunk egyet.

De végül nem így lett, mert kaptunk egy telefonhívást O’Day-től, ami miatt többek között sajnálni kezdtem, hogy nem szoktam fogadni. Amikor Scarangello feltette a kérdést: „És ki lesz a második ember?”, én azt feleltem: „Carson” – és mint kiderült, igazam is lett. Dacsevet ugyanis megtalálták. Pontosabban letartóztatták. Épp most érkezett a hír Moszkvából. Több mint három héttel korábban elrejtőzött egy kocsi csomagtartójában egy éjszakai mulató föld alatti garázsában, és elvitték a városból egy magánreptérre, aztán hatezer-négyszáz kilométert repült keletre, ahol szépen befészkelte magát, és türelmesen várt, ahogy a mesterlövészek szoktak. Amikor eljött a kellő idő, egyetlen golyót repített egy fickó fejébe, akinek bauxitfeldolgozó üzeme volt. Ezerkétszáz méterről lőtt, O’Day szerint. Mindez teljesen átlagos dolog Oroszországban, a privatizált természeti források világában. Ennek az egyetlen lövésnek köszönhetően Dacsev megbízója a második legnagyobb szereplő lett az alumínium-üzletágban.

Ez azonban sajnos nem volt elég. A legnagyobb alumíniumipari vállalkozó ezek után természetesen fenyegetve érezte magát és a pozícióját, és meglátta a lehetőséget arra, hogy tovább erősítse a helyzetét. Voltak magas rangú barátai, akiket jól megfizetett. Így aztán a bűnüldöző szervek rájuk nem jellemző módon komoly erőfeszítést tettek, hogy tényleg előkerítsék a bűnöst, és ebben az időjárás is segítette őket. A tavasz Oroszország keleti területein nem ugyanazt jelenti, mint a tavasz Észak-Karolinában, Párizsban vagy Londonban. Fagypont alatt volt a hőmérséklet, és még kései hótakaró borított mindent. Az újdonsült második legnagyobb alumínium-ipari vállalkozó repülőgépe nem tudott felszállni. A kíséretét egy helyi szállodában találták meg, Dacsev is köztük volt. Egy kis „régi bor új tömlőkben” stílusú KGB-kihallgatás elég volt, hogy aránylag gyorsan kiderítsék a lényeget, és Dacsevet őrizetbe vették. O’Day úgy gondolta, adtak neki egy választási lehetőséget: visszamegy, és zokszó nélkül újból az SZVR-nek dolgozik, vagy börtönbe kerül. Ami O’Day véleménye szerint igazán nem nagy választási lehetőség valakinek, aki kicsit is ismeri az oroszországi börtönviszonyokat. Már ki is vette Dacsev aktáját a szabadúszók kategóriájából, és átrakta a hivatalos titkosszolgálatok által alkalmazottak közé. Még nem tudta, mit hoz a jövő, de a múltban biztos volt: Dacsev nem járt Párizsban egyik alkalommal sem, és most sincs Londonban.

Véget ért a telefonbeszélgetés. Még mindig a szállodánk halljában voltunk. Casey Nice megjegyezte: – Máris nehezebb lett a helyzet, mert Carson helybéli, és Kott is beszél angolul.

– Nem inna egy kávét?

– Nem.

– Egy forró teát?

– Talán egy koffeinmentes kávét.

Átsétáltunk a szállodából az egyszerű kis kávézóba, amely a túloldalon állt, kicsit lejjebb az utcában. Nem tartozott semmilyen nemzetközi lánchoz. Nem is hasonlított a seattle-i kávézókra. Csak egy hagyományos londoni hely volt, hideg neonfényekkel, nyirkos laminált asztalokkal. Kávét kértem, Nice koffeinmenteset. – Hunyja le a szemét – mondtam.

Elmosolyodott. – A cipőmet is vegyem le?

– Gondolja végig, mit láttunk, miközben elsétáltunk a Wallace Courttól. Képzelje maga elé. Mondja meg, mi az első dolog, ami eszébe jut.

Lehunyta a szemét, és azt mondta: – Az ég.

– Igen, nekem is. Csak alacsony épületek vannak a környéken. Néhány kétemeletes sorház és néhány három-négy emeletes bérház, de leginkább átlagos kétszintes családi házak, némelyik beépített tetőtérrel.

– Ami úgy tízezer emeleti ablakot jelent egy kilométeres sugarú körben.

– Nincs az tízezer. Ez nem Manhattan vagy Hongkong, hanem Romford. De azért van pár ezer ablak. Amiből pár száz lehet igazán megfelelő a célnak. Maga mit tenne, ha maga lenne a biztonsági főnök?

– Engedelmeskednem kellene a titkosszolgálatnak.

– Tegyük fel, hogy maga irányítja a titkosszolgálatot.

– Nem változtatnék semmin. Azt mondanám, alkalmazzák a szokásos módszert.

– És az miből áll? Látta már, amikor az elnök megérkezik valahová?

– Persze hogy láttam. Egy páncélozott limuzin megérkezik a lezárt utcába, aztán behajt egy nagy fehér sátorba, amit a célépület bejárata előtt húztak fel. A sátorlap becsukódik az autó mögött. Az elnök soha nincs a szabadban, szem előtt. Biztonságban van, amíg a páncélozott autóban ül, és biztonságban van a sátorban is. Legalábbis egy mesterlövésztől. A lövész nem tudhatja, hogy az elnök pontosan hol és pontosan mikor száll ki a kocsiból. Nem látja a ponyvától. Lőhet találomra, de ugyan mekkora az esélye, hogy eltalálja? Ha nagyon ügyes, akkor is legalább fél méterrel mellémegy és két másodpercet késik a golyó.

– És a titkosszolgálat itt is ezt a módszert fogja alkalmazni, igaz? Hiszen mindig így csinálják – mondtam. – A saját páncélozott limuzinjukat használják és a saját sátrukat, ezeket a légierő teherszállító gépén hozzák magukkal. Nem számít, az angolok mit mondanak arról, hogy ők akarják irányítani az akciót. Ha valaki azt akarja, hogy az Egyesült Államok elnöke részt vegyen egy rendezvényen, akkor a titkosszolgálat mondja meg, hogy csinálják a dolgokat. Fel fogják húzni a sátrat a bejáratnál, akár tetszik, akár nem. És az elnök nem fogja azt mondani a többieknek, hogy „Elnézést, fiúk, de ti használjátok a hátsó személyzeti bejáratot”.

– Nincs mindenkinek páncélozott limuzinja.

– Az nem igazán fontos. Néhány Mercedes szedán is megteszi sötét ablakokkal. Ki tudja, melyikben ül a miniszterelnök, és melyikben a kísérete? Itt is ugyanaz az elv működik, mint a sátornál.

– Hová akar kilyukadni?

– Ha én lennék John Kott vagy William Carson, nem tetszene ez a felállás. Nyilvánvaló és kikerülhetetlen biztonsági intézkedések akadályoznának, amiket mindenképp alkalmazni fognak, mindez egy olyan környéken, ahol nincs sok magas épület, nagyon lapos a golyó röppályája, és alig pár száz olyan hely van, ahonnan jól lehet lőni. Úgy értem, ha az angolok egy kicsit a zsebükbe nyúlnak, és kifizetik a túlóradíjakat, akkor akár minden egyes hálószobaablakhoz állíthatnak egy rendőrt.

– Úgy gondolja, hogy nem lehetséges a merénylet?

– Hogy tudnák megkísérelni, ha a limuzin behajt a sátorba?

– Elfeledkezett a sajtófotózásról – mondta Nice.

26. fejezet

Kifaggattam, hogy mit kell tudni a fotózásról, és ő részletesen elmagyarázta. Ahogy minden más a politikában és a diplomáciában, ez is sokkal nagyobb ügy, mint ránézésre látszik. Sokkal többről van szó, mint egy rituális formaságról. Minden mozzanata háttérjelentésekkel terhes. A politikusi imázsról és a kollegiális viszonyokról szól, lehetőséget ad a kicsiknek, hogy a nagykutyák mellé álljanak, mintha egyenrangúak lennének, és ezzel fokozzák a saját státuszukat. Valójában minden az otthoni sajtónak szól. Vagyis a láthatóság a lényeg, metaforikusan és szó szerint is. Fontosnak tartják, hogy a fotó a szabadban készüljön. Az a legfontosabb, hogy az egész világ láthassa, amint a politikusok a kollégáikkal beszélgetnek, tréfálkoznak, elvegyülnek, üzleteket kötnek, és ugyanolyan fontosak, mint bárki más.

Nice még hozzátette, hogy ráadásul nemcsak a fotózás idejére lesznek kint a szabadban. Időnként ott sétálgatnak majd a pázsiton, kettesével-hármasával. Ha mondjuk Olaszország képviselőjének valami problémája van az államadósságukkal vagy az euróval, akkor az otthoni választóknak látniuk kell, ahogy elmélyült beszélgetésbe merülve sétálgat a német kancellárral. Lehet, hogy csak a gyerekeikről vagy a fociról társalognak, de Rómában akkor is számítani fog maga a látvány. Hasonlóképpen az amerikai elnököt látni fogják az orosszal, együtt lesz az angol és a francia miniszterelnök, a japán beszélgetni fog a kanadaival. A potenciális kombinációk száma végtelen. Ráadásul a tárgyalások során állandóan egymás idegeire fognak menni, és sokan titokban még mindig dohányoznak, úgyhogy az is előfordul, hogy valaki ki-kijön egy rövid cigiszünetre.

– Kottnak és Carsonnak bőven lesz jól látható célpontja, nekem elhiheti – fejezte be végül Nice.

– Van rá lehetőség, hogy lefújják az egész csúcstalálkozót?

– Nincs.

A kávézó bepárásodott ablakán keresztül megláttam, hogy egy fekete furgon áll meg a szállodánk előtt.

– Nem lehetne a fotózást odabent megejteni?

– Elméletileg lehet, de az adott körülmények között nem.

– Az ésszerű óvatosság nem elfogadható számukra?

– Nem, ha az gyávaságnak tűnhet.

– Ez őrület.

– Ez a politika. A világnak látnia kell, hogy teszik a dolgukat. Néhány országban épp közeledik a választás. Fontos nekik, hogy a hírekben szerepeljenek.

Az utca túloldalán a fekete furgon várakozott a járdaszélen. Senki nem szállt ki belőle, és senki nem szállt be.

– És mi van, ha esik? – kérdeztem.

– Megvárják, amíg eláll.

– Lehet, hogy soha nem áll el. Ez itt Anglia.

– Most sem esik. Akarja, hogy utánanézzek az időjárás-előrejelzésnek?

Megráztam a fejem. – Reméljük a legjobbat, tervezzünk a legrosszabbra. Előre meghatározzák a fotózás helyszínét?

– A hátsó udvarban lesz, ahol van egy nem túl meredek lépcsősor. Az alacsonyabbak szeretnek a lépcsőre állni.

– A ház hátsó frontja az autópálya felé néz. Ez jobb, mintha a város felé nézne.

– Mindkét oldalon van épp elég épület.

– Használnak golyóálló üvegfalat?

– Nem lenne értelme. Egy ilyen üvegfal csak akkor működik, ha egyvalaki áll egy mikrofon előtt és beszél. Akkor nem jó, ha nyolcan vannak jelen, és ide-oda járkálnak.

Bólintottam. Elképzeltem a nyolc embert, ahogy ide-oda járkálnak. Feltehetően valami hátsó ajtón fognak kilépni, az arcukon megjátszott csodálkozással, mintha hirtelen a komoly viták világából kicsöppentek volna ide, kitéve az undorító, követelőző sajtónak. A fenébe, ez most komoly? Ezt is meg kell csinálnunk? Hát akkor essünk túl rajta minél előbb, és gyerünk vissza dolgozni. Álszerény mosolyok, barátságos lökdösődés a helyekért. Mindez szoros csoportban, hogy kimutassák a kollegialitást és az egyenlőségüket, és sütkérezzenek egymás dicsőségében. Nyilván egyikük sem akar elhúzódni a többiektől. Ha kiszivárog egy fotó, amelyen heten együtt vannak, egy magányos figura viszont egyedül álldogál a kép szélén, az nem festene jól. Otthon azt írnák az újságok, hogy a többiek nem vesznek róla tudomást, kiközösítik, távolságtartó és nem csapatjátékos.

Tehát szorosan egymás mellett maradnak, és amikor úgy gondolják, elég informális kép készült, amivel a sajtó boldog lehet, akkor felsorakoznak a lépcsőn, kidagasztják a mellüket, és mozdulatlanul beállnak a hivatalos csoportképhez.

Mintha kivégzésre sorakoznának fel, épp csak a szemük nem lesz bekötve.

Az utca túloldalán még mindig ott állt a fekete furgon.

– Hogy áll a tablettákkal?

– Még van öt.

– Szóval jól érzi magát?

Nice bólintott. – Elég jól.

– Mert mindent megjegyzett, amit az eligazításon mondtak, és eddig kielégítően hajtottuk végre a feladatot?

– Mert most már átlátom az egészet. Úgy érzem, a probléma köre leszűkült. Kott és Carson rá akar majd látni a hátsó udvarra és a ház mögötti pázsitra. Tehát a magas épületek hatvan százaléka máris kikerül a képből. Most már tudjuk, hol fogjuk megtalálni őket. Legalábbis nagyjából be tudjuk határolni.

Az utca túloldalán még mindig ott várakozott a fekete furgon.

– Mi lesz, ha közben valami akadályba ütközünk?

– Milyen akadályba?

– Valami váratlan dologba. Akkor is rendben lesz?

– Az attól függ, gondolom.

– Mitől?

Egy hosszú pillanatig hallgatott. Komolyan megfontolta a kérdést, végül azt felelte: – Rendben leszek, ha az a dolog nem térít el minket a feladat végrehajtásától.

– Úgy érti, ha adódik valami probléma, akkor a lehető leggyorsabban és leghatározottabban el kell hárítani?

– Igen. Ha útakadály kerül elénk, át kell vágnunk rajta, és haladni tovább. Nem engedhetjük meg, hogy eltérítsenek. Már látom, hogy lehet végrehajtani a feladatot, és nem akarom, hogy megint bezáruljanak előttünk a lehetőségek.

A fekete furgon még mindig ott állt.

– Oké – bólintottam. – Akkor menjünk vissza a szállodába.

27. fejezet

Miközben odasétáltunk, a furgon még mindig ott állt, az orrával tőlünk elfordulva. Akkora volt, mint egy terepjáró, és nagyjából olyasféle formájú is, de hátul nem volt szélvédője, a csomagtér zárt volt. Feketére festették, és ha jól láttam, semmiféle felirat nem díszelgett rajta. És nagyon tiszta volt. Kifényesítve csillogott, mint a tükör. Mint a SEAL autója Seattle-ben. Ami azonnal felvet egy jó kérdést: ki az, aki egy nagy fekete járművet használ, és ilyen makulátlanul tisztán tartja? Erre csak két lehetséges válasz van: a limuzinkölcsönző cégek és a rendőrség. De a limuzinkölcsönzők nem használnak furgont. Kisbuszokat talán, de az utasok általában szeretik, ha ablak is van.

Persze most Londonban vagyunk, és ki tudja, itt mi a szokás? Lehet, hogy valami kulturális forradalom zajlik, és az emberek hirtelen lelkesedni kezdtek a tiszta autókért. Lehet, hogy fél év múlva Amerikába is begyűrűzik az új divat, mint annak idején a Beatles-mánia. Bár minden más kocsi, amit láttam, koszos volt.

Casey Nice megszólalt: – Zsaruk?

– Így vagy úgy ki fog derülni.

Átkeltünk a túloldalra, és továbbsétáltunk a furgon felé. Ahogy közeledtünk, hirtelen kinyílt a két első ajtó, teljesen egyszerre, előbb csak résnyire, aztán ahogy még közelebb értünk, kivágódtak az ajtók. Két fickó szállt ki. Az egyik lassan megfordult a járdán, míg a társa megkerülte a motorháztetőt. Ugyanazt a kanyart tették meg, csak más sebességgel. Tökéletesen összehangolták a mozgásukat, nyilván a hosszú gyakorlatnak betudhatóan.

Mindketten sötét öltönyt és fekete esőkabátot viseltek. Mindketten fehér bőrűek voltak. Pontosabban rózsaszínűek. Kicsípte az arcukat a hideg, mintha hosszú, kemény tél állna mögöttük. Mind a kettő alacsonyabb volt nálam, viszont nem sokkal könnyebb. Nagy, csontos kezük volt, a nyakuk vastag és izmos.

Elállták az utunkat.

– Segíthetek valamiben? – kérdeztem, ahogy a múltkor a szomszéd Arkansasban.

A fickó, aki a járdánál szállt ki, azt mondta: – Most nagyon lassan a zsebembe dugom a kezem, és mutatok egy igazolványt egy kormányszervtől. Érthető?

Ez ügyes kis trükk, mert így a fickó mozgó kezét fogom figyelni, ahogy a zsebébe nyúlva megáll, aztán jó lassan kihúzza, és közben a másik azt csinál, amit akar. Akár villámgyorsan összeszerelhet egy vadonatúj Heckler & Kochot is.

De ha úgy gondolták volna, hogy fegyverre van szükségük, akkor már eleve azzal szálltak volna ki a furgonból.

– Érthető – feleltem.

A férfi Casey Nice-ra pillantott. – Kisasszony?

– Csak tessék.

A férfi lassan a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kis bőrtokot. Fekete volt, réginek és kopottnak tűnt. Két ujjával szétnyitotta. Két átlátszó, kissé megsárgult ablaka volt, az egyik mögött a londoni rendőrség jelvénye lapult. Az emblémájuk nagyon hatásos, ha a rendőrök sisakján látjuk, de papírra nyomtatva már nem annyira. A másik ablak mögött egy személyi igazolvány bújt meg.

A fickó felmutatta az igazolványt. A hüvelykujja eltakarta a fényképet.

– A hüvelykujja a képen van – mondtam.

– Elnézést.

Elmozdította az ujját. Ő szerepelt a fényképen, az arca fölött Metropolitan Police felirattal.

– Fel kell tennünk önöknek néhány kérdést – mondta.

– Milyen kérdést?

– Szeretnénk, ha beszállnának a furgonba.

– És maguk hová ülnek?

A férfi egy másodpercig hallgatott, aztán azt felelte: – A furgon hátuljába kell beszállniuk.

– Nem szeretem a sötétséget – feleltem.

– Egy drótháló választja el a hátsó részt az ülésektől, onnan bőven megy be fény.

– Oké.

Úgy tűnt, ez kissé meglepi. Megint hallgatott egy pillanatig, aztán bólintott, és előbbre lépett, a társa vele együtt, mi pedig leléptünk a járdáról az úttestre, és kicsit hátrább húzódva udvariasan vártuk, hogy kinyissák a furgon hátsó ajtaját.

Az a fickó, aki a másik oldalról szállt ki, kinyitotta. Előbb lenyomta a kilincset, aztán kitárta a jobb oldali ajtószárnyat, kitámasztotta, majd a bal oldalit is ugyanúgy, mindkettőt kilencven foknál is szélesebbre tárva. A csomagtér teljesen üres volt, és ugyanolyan kifogástalanul tiszta, mint a külseje. Csupasz fémfelületek, feketére festve, kifényesítve. A belső falak préselt acélból készültek, hogy erősebbek legyenek, a padlózat bordázott volt. Ahogy mondták, a csomagteret vastag drótháló választotta el az utastértől.

Az ajtók belsején nem volt kilincs.

A fickó visszafordult a bal oldali ajtószárnytól, és épp felegyenesedett, mert le kellett hajolnia, hogy kitámassza az ajtót, én pedig elrugaszkodtam a sarkamról, derékból hirtelen elfordultam, és a könyökömmel jól telibe találtam az orrnyergét, kissé lefelé irányuló ütéssel. A fickó térde megroggyant, a feje hátracsapódott, és fémes kongással az ajtónak vágódott, de azt már nem láttam, hogy ezután mi történt vele, mert akkor már elfordultam az óramutató járásával ellentétes irányba, félrelöktem az útból Casey Nice-t, és ugyanazzal a könyökömmel megütöttem az első fickót is, aki nagydarab volt és erős, de nyilvánvalóan nem nagy verekedő. Talán túlságosan elkényelmesedett, megszokta, hogy a puszta megjelenésével és a hírnevével ér el dolgokat. Lehet, hogy évek óta nem vett részt igazi bunyóban. Az egyetlen módja, hogy kivédjünk egy könyökütést, az az, ha elfordulunk és előrelendülünk, hogy a felkarunk húsos részével fogadjuk az ütést, ami fájdalmas, sőt néha zsibbasztó, de általában azért talpon marad az ember. A fickó azonban az ellenkező irányba mozdult el. Ami rossz választás volt. Felegyenesedett és elhátrált, az állát magasba tartva, remélve, hogy elkerülheti az ütést, de ez nem igazán vált be. Az alkarom a torkánál találta el, teljes erőből, vízszintesen, mint egy majdnem ötven kilométeres sebességgel mozgó vasrúd. A sebesség itt is számít, mint a baseballban vagy az ajtók betörésénél. És az ember nyaka tele van mindenféle sérülékeny porcogókkal és kis csontokkal. Éreztem, ahogy a könyököm jó párat szétroppant. Aztán gyorsan megpördültem, vissza a másik fickóhoz, de vele már nem volt több dolgom. A földön ült, a nyitott ajtónak támaszkodva, az orrából folyt a vér. Rá lehetett számolni. Úgyhogy megint visszafordultam, és láttam, hogy a másik a hátán fekszik a járda mellett, és zihálva a nyakát szorongatja.

Letérdeltem mellé, és gyorsan megmotoztam. Pisztoly nem volt nála. Kés sem. Visszamentem a másikhoz, aki a földön ült. Nála sem volt pisztoly, se kés. Gondoltam, fényes nappal Londonban nem hordanak maguknál ilyesmit.

Casey Nice odabotorkált mellém. Nagyon sápadtnak látszott. – Maga meg mi a fenét művel? – kérdezte.

– Majd később megbeszéljük. Ne nyilvános helyen. Előbb bepakoljuk őket a furgonba.

A járdaszélen heverő fickó alig lélegzett. Megragadtam elöl az esőkabátját, felemeltem, megfordítottam, és betoltam a fejét meg a vállát a csomagtérbe, aztán belöktem a többi részét is. Aztán megismételtem ugyanezt a másikkal, de őt a gallérjánál és a derékszíjánál fogva ragadtam meg hátulról, mert az orra csúnyán vérzett, és nem akartam összekenni a kezem. Kirúgtam az ajtótámasztót, becsaptam az ajtót, és ellenőriztem, hogy jól rázáródott-e.

Jól zárt.

– Ezt miért csinálta? – kérdezte Casey Nice.

– Maga mondta, hogy nem akarja, hogy az utunkban álljanak.

– Az ég szerelmére, ezek zsaruk!

– Szálljon be előre. Valahol le kell raknunk őket.

– Maga megőrült.

Körbenéztem. Láttam néhány kocsit és pár embert, de úgy tűnt, mindenki megy a dolgára. Nem gyűlt össze nagy csődület. Senki sem bámult döbbenten, a szájára szorított kézzel, vagy kotort a mobilja után. Nem vettek tudomást rólunk, ahogy ez a világon mindenhol lenni szokott. Az emberek ilyenkor inkább elfordulnak.

– Maga mondta, hogy ha valami probléma adódik, gyorsan és határozottan el kell intézni.

Visszaléptem a járdára, aztán odasétáltam a sofőrülés mellé. Beszálltam, és a lehető leghátrább toltam az ülést, bár nem nagyon lehetett a drótháló miatt. Úgy kellett vezetnem, hogy a térdem majdnem a fülemig ért, ráadásul az út bal oldalán, kézi váltóval és dízelmotorral, amikhez nem voltam hozzászokva.

Casey Nice beült mellém. Még mindig sápadt volt. A slusszkulcs a helyén volt. Beindítottam a motort, lenyomtam a kuplungot, és állítottam a sebváltón. Egy csomó sebességből választhattam, legalább hét fokozatból, a hátramenetet is beleszámolva. Próbáltam ügyesen találgatni, balra toltam a sebváltót, aztán fölfelé, aztán megkerestem az indexet működtető kapcsolót.

Casey Nice megszólalt: – Másféle problémára gondoltam, nem a rendőrségre.

– A zsaruk ugyanúgy problémát jelentenek, mint bárki más. Sőt, még rosszabbat. Bilincsbe verve vihetnek vissza a repülőtérre. Ezt senki más nem teheti meg.

– Most már ezt is fogják tenni, ez már biztos. Hajtóvadászatot fognak indítani ellenünk. Most támadott meg két rendőrt. Ettől a perctől szökevények vagyunk. Ezerszeresen megnehezítette a dolgunkat. Sőt, ellehetetlenítette.

Indexeltem, belenéztem az oldaltükörbe, és a bal lábammal a pedállal ügyetlenkedve, egy nagy rándulással elindultam.

– Persze, csakhogy ezek nem rendőrök voltak.

Váltottam, egyszer, kétszer, háromszor, most már kicsit simábban, és sikerült egyenesen elindulni a bal oldali sávban.

– Láttuk a jelvényét.

– Fogadni mernék, hogy otthon nyomtatta ki a számítógépről.

– Fogadni merne? Ez meg mit akar jelenteni? Száz rendőrt le fog támadni, hátha valamelyik nem igazi közülük?

Megint váltottam, és kicsit felgyorsítottam, hogy jobban elvegyüljek a forgalomban.

– Nincs a világon az a rendőr, aki azt mondaná a jelvényére, hogy a „kormányszerv által kiadott igazolvány”. A zsaruk nem a kormánynak dolgoznak. Fejben legalábbis nem így gondolják. Hanem a rendőrségnek. Egymásnak. Az egész világot behálózó testvériségnek. Legjobb esetben a városuknak. De nem a kormánynak. Gyűlölik a kormányzatot. A kormány a legfőbb ellenségük mindenhol, országos, megyei, helyi szinten. Ők úgy gondolják, hogy a rendőröket senki nem érti meg, és mindenki azzal van elfoglalva, hogy nyomorúságossá tegye és megnehezítse az életüket a sok idióta szabállyal. Egy vérbeli zsaru soha nem hivatkozna a kormányra.

– Ez itt egy idegen ország.

– A zsaruk a világon mindenhol egyformák. Tudom, mert én is az voltam, és sok kollégával találkoztam. Itteniekkel is. Ha zsarukról van szó, akkor ez nem egy másik ország.

– Lehet, hogy itt így nevezik a jelvényüket.

– Azt hiszem, azonosító kártyának hívják.

– De tudta, hogy ezt nem értenénk, ezért más szavakat használt.

– Akkor azt mondta volna, rendőr vagyok, és most nagyon lassan a zsebembe nyúlok, hogy megmutassam az igazolványomat. Vagy azonosítót, vagy valamit. De a rendőrség szó benne lett volna valahol, az hétszentség, a kormány szó meg nem, az is halálbiztos.

Casey Nice egy percig hallgatott, aztán kikapcsolta a biztonsági övet. Megfordult, és feltérdelt az ülésre, hogy hátranézzen a dróthálón keresztül.

– Reacher, az egyik nem lélegzik.

28. fejezet

Én is hátrapillantottam, de nem fordíthattam el túl sokáig a tekintetemet az útról, úgyhogy nem tudtam megbizonyosodni róla, hogy mi a helyzet. Lehet, hogy csak nagyon lassan lélegzett.

– Reacher, csinálnunk kell valamit – sürgetett Casey Nice.

– Mi vagyok én, orvos?

– Keresnünk kell egy kórházat.

– A kórházakban be van programozva a gyorshívóra a rendőrség.

– Leállítjuk a furgont a bejárat előtt, és elfutunk.

Tovább vezettem, bár fogalmam sem volt, hová tartok. Minden kereszteződésnél a legkézenfekvőbb utat választottam, sodródtam a kocsisorral, végtelenül hosszúnak tűnő és soha nem egyenes utakon. Úgy sejtettem, nagyjából északi irányba haladunk, a folyótól eltávolodva. Romford valahol tőlünk jobbra terülhetett el. Elhajtottunk mindenféle hely előtt: kebabot, sült csirkét, pizzát és hamburgert kínáló névtelen gyorséttermek, biztosítótársaságok irodái, mobiltelefon-árusok, szőnyegboltok. Kórházat nem láttam. Ha a fickó már nem lélegzik, percek óta halott lehet.

Lehajtottam egy hepehupás betonnal borított üres telekre, amelynek két oldalán garázsok sorakoztak. Üres volt a hely, csak egy törött, rozsdás bicikli árválkodott ott. Emberek sehol. Teljes nyugalom. Leállítottam a furgont, üresbe tettem a sebváltót, és hátrafordultam.

Megnéztem fickót.

Vártam.

Nem lélegzett.

A másik rám meredt. Az arcának alsó része tiszta vörös volt a vértől, a felső része sápadt. Most már tényleg fehér volt a bőre. Az orra csúnyán betört, a szeme nagyra tágult. Odaszóltam neki: – Most hátramegyek és kinyitom az ajtót. Ha bármivel próbálkozol, veled is azt csinálom, amit a haveroddal.

Nem válaszolt.

– Megértetted?

– Igen – felelte.

A szája sarkában kis vérbuborékok jelentek meg.

Kinyitottam az ajtót, kiszálltam, és hátrasétáltam. Casey Nice ugyanezt tette a másik oldalon. Kinyitottam a hátsó ajtót. A fickó, amelyik még lélegzett, a bal oldalon feküdt, a másik, aki nem, a jobb oldalon. Odanyúltam, próbaképpen. Semmi reakció. Megkerestem a jobb csuklóját, és kitapintottam a pulzusát.

Semmi.

Még jobban behajoltam, mellé térdeltem, és megtapogattam a nyaki ütőerét. A bőre még meleg volt. Kicsit lejjebb húztam a gallérját, és odanyomtam az ujjamat az álla alá. Ott tartottam egy darabig, hogy biztos legyek a dolgomban. Több helyen is ellenőriztem, vártam. A füle két helyen ki volt lyukasztva, és a gallérja alól éppen csak kilátszott egy kis tetoválás a nyakán. Úgy nézett ki a rajzolata, mint egy szélben megcsavarodott falevél.

A fickó halott volt.

– Át kéne kutatnunk a zsebüket – mondtam. – Mindkettőjükét.

Oldalra léptem, hogy a másik fickóval kezdjem.

– Én ezt nem tudom megtenni – mondta Casey Nice.

– Mit?

– Átkutatni egy hullát.

– Miért nem?

– Túl hátborzongató.

– Akar cserélni?

– Nem csinálná maga mind a kettőt?

– De, persze – feleltem. Megcsináltam. Az élő fickónak feltűnően kevés dolog volt a zsebében. És amit találtam, az egy kissé gyanús volt. Mire végeztem a nadrágzsebeivel, végképp biztos voltam benne, hogy nem zsaru. Először is túl sok készpénz volt nála. Több száz angol font, talán több ezer is, egy vaskos, piszkos kötegben. A rendőrök közszolgák, ami nem azt jelenti, hogy koldusszegények, de azért ők is fizetésből élnek, szűkös a költségvetésük, és maximálisan kihasználják a bankkártyájuk hitelkeretét. Ráadásul a fickónál nem volt semmiféle kommunikációs eszköz. A világon semmi. Se mobil, se rádió adó-vevő, ami elképzelhetetlen egy szolgálatban lévő rendőrnél.

A pénzt megtartottam, az igazolványtokot odaadtam Nice-nak. – Nézze meg.

Aztán nekiálltam átkutatni a halott fickót, és nála is ugyanazt a zsákmányt találtam. Készpénz és igazolvány. A pénzt megtartottam, az igazolványt átpasszoltam Nice-nak. Az elsőt már szétszedte. – Azt hiszem, igaza volt – szólalt meg. – Ez hamis. A műanyagot szándékosan összekaristolták, és azt hiszem, azért ilyen sárga, mert szövegkiemelővel beszínezték. Az igazolványt számítógépen írták, a jelvény egy alacsony felbontású kép, amit, gondolom, az internetről nyomtattak ki.

Újból megnéztem a halott fickó tetoválását. Lehet, hogy mégsem megcsavarodott falevél. Miért akarna egy ilyen kemény fiú falevelet magára tetováltatni? Hacsak nem elkötelezett természetvédő, de biztos voltam benne, hogy nem az.

Talán valami más lesz az, nem falevél.

– Ezt nézze meg.

Odahajoltam, kibontottam és levettem a nyakkendőjét, aztán kigomboltam a felső négy gombot, és széthajtottam a gallérját, ahogy annak idején a diszkókorszakban volt divat.

A tetoválás nem falevelet ábrázolt. Csak egy kacskaringós díszítés volt, amely egy betű felső részét ölelte körbe. A nagybetű egy kétszavas felirat kezdete volt, amely ív alakban húzódott végig a nyakán, ahol egy nő a nyakláncot viselné.

„Romfordi Fiúk” volt a szöveg.

– Arra kell, ha börtönbe kerülnének – mondtam. – Hogy a többiek békén hagyják őket.

Megint becsuktam a furgon ajtaját, és ellenőriztem a kilincset.

Jól zárt.

Casey Nice hallgatott.

– Mi az? – kérdeztem.

– Ez túl nagy kockázat volt. Mi lett volna, ha téved? Egyetlen szóra alapozott mindent.

– Az emberek úgyis elfordították a tekintetüket. Mert tudják, mi a jó nekik. Talán hozzászoktak az ilyesmihez. Lehet, hogy az ilyen fekete furgonok csak egyvalamit jelentenek ezen a környéken: így szoktak eltűnni emberek, akiket aztán soha többé nem látnak viszont.

Casey Nice hallgatott.

– És csak ketten voltak. Ha üldöztek volna minket mint nem hivatalos külföldi ügynököket, akkor a különleges alosztály kapta volna a feladatot, akiknek muszáj valahogy igazolni az óriási költségvetésüket, és különben is szeretik a drámát, úgyhogy fél tucat kommandóscsapatot hoztak volna magukkal meg könnygázt. Ötvenszeres túlerőben lettek volna. Mintha egy háborús zónába csöppennénk. Már nem úgy működnek, mint a régi filmekben. Az ügynökeik nem ballonkabátban bóklásznak a városban.

– Mikor jött rá?

– Egy sima szedánnal kellett volna jönniük, és azt mondani, hogy az MI5-tól vannak. Azokról az ember minden baromságot feltételez.

Beültünk a furgonba, és megnéztem a kesztyűtartót. Két előre fizetett kártyás mobiltelefon volt benne, feltöltve egy bizonyos lebeszélhető összeggel, még becsomagolva. Ha készpénzért vették – és biztos voltam benne, hogy úgy vették –, akkor gyakorlatilag lenyomozhatatlan. Mindent egybevéve elég komolyan vették a biztonsági intézkedéseket. A Romfordi Fiúk nyilván szigorúan kézben tartották a dolgaikat. Akármilyen akciót intéznek, az sebezhetővé teszi őket, még ha csak annyi is a feladat, hogy fel kell szedniük két gyanús idegent egy olcsó hotel előtt. Bármi megtörténhetett volna. Szembeszállhatunk velük, és épp a legrosszabb pillanatban arra hajthat egy olyan rendőrjárőr, aki nincs lefizetve. Ezért nem volt náluk se pisztoly, se kés, se már használt telefon. Minél kisebb kapaszkodót adnak az ügyésznek, minél kevesebb az adat az aktákban, annál jobb.

Balra és felfelé mozdítottam a sebváltót, és lezökkentem az úttestre.

Másfél kilométert tettünk meg dél felé, aztán keletnek fordultunk, Romford irányába. Üzenni akartam az ellenfelemnek, és szerettem volna megtalálni ehhez a legmegfelelőbb helyet. Azt akartam, hogy legalább egynapnyi aggódás után találják meg a furgont, és azt is látni akartam, hogy ki jön érte. Kellett egy biztonságos hely, ahonnan meg tudjuk figyelni. Ezt a három szempontot figyelembe véve addig keringtünk a környéken, míg találtunk egy olyan helyet, amely megfelelt minden követelménynek: egy repedezett betonnal borított parkolót egy kis szupermarket mellett. Egy panzió hátsó frontja mögött terült el. A panzió két régi ház egybenyitásával jött létre, és jó sok ablaka volt. Casey Nice megnézte a térképet a telefonján. Megfelelő volt a környék. A panzió egy nagyobb észak–déli út mentén állt, és a közelben voltak keleti és nyugati irányú keresztutcák.

– Nyilván lesznek embereik erre is, ahogy a magántaxis cégnél is volt, akik információkat szolgáltatnak nekik. Talán cserébe elengednek valamennyit a védelmi pénzből. Vagy nem is kicsit. A fickó, aki elvitt minket a Wallace Courthoz, azonnal odatelefonálhatott nekik.

– Mert a Wallace Courtot eleve figyelték. De ezt a helyet nem figyelik. Különben is azt hiszik, hogy már elkaptak minket. Nem kezdenek keresgélni, csak ha megtalálták a furgont. Tehát egyelőre nem kell tartanunk tőlük.

Még egy kört megtettünk, aztán megálltunk száz méterre a parkoló bejáratától. Mondtam Nice-nak, hogy szálljon ki, és várjon meg a sarkon.

– Lehet, hogy van biztonsági kamera a parkolóban – figyelmeztetett.

– Majd jól behúzom a fejemet.

– Az nem elég. Maga eléggé feltűnő.

– Rég elhagytuk az országot, mire bárki megnézi a felvételeket.

Nice nem válaszolt, csak kiszállt, és elsétált. Pontosan emlékeztem, mit érintettünk meg a kocsi belsejében, és minden ujjlenyomatot letöröltem a halott fickó nyakkendőjével, a külső és belső kilincseket, a kormánykereket, a sebváltót, a műszerfal kapcsolóit, a biztonsági öv csatját, a kesztyűtartó fogantyúját. A nyakkendőt kidobtam a csatornába. Lejjebb csúsztattam a vállamon a kabátomat, és az ujját ráhúztam a kezemre, úgy fogtam meg a kormányt az utolsó rövid szakaszon, és leparkoltam egy találomra kiválasztott helyen a szupermarket gazdasági bejáratának közelében. Leállítottam a motort, kivettem a slusszkulcsot, kiszálltam, rázártam az ajtókat, és elsétáltam, a fejemet jól lehajtva, a betont bámulva.

Nice a sarkon várt. Továbbsétáltunk még egy háztömbnyit, aztán befordultunk, és egy meglepően széles és forgalmas útra jutottunk. Négysávos volt, buszok jártak rajta és teherautók, a járművek egymás lökhárítóját érték. Megkerestük a panzió bejáratát. Pontosan onnan nyílt, ahol gondoltuk. Bementünk, és egy hallban találtuk magunkat, amely úgy harminc évvel ezelőtt szép új és tiszta lehetett, de már nem volt az. Kértünk egy szobát, amelynek a hátsó frontra néz az ablaka. Azt mondtuk, túl nagy a zaj az utcán. Azt is mondtuk, hogy a légitársaság elveszítette a csomagjainkat, és majd ideszállítják. Készpénzzel fizettem, a halott fickótól elvett bankjegyekkel. Kaptunk egy nagy rézkulcsot, és felmentünk az emeletre.

A szoba hideg volt és kissé nyirkos, de az ablaka jó nagy volt, és remek kilátás nyílt belőle. A parkoló ott terült el alattunk, úgy negyvenöt fokos szögben kellett lefelé nézni. Jól láttuk a furgont, nekünk háttal állt. Casey Nice letelepedett az ágyra, én egy székre, amely a fésülködőasztalnál állt, az ablaktól elég messzire. Nem akartam, hogy ha valaki esetleg felnéz, két arcot lásson odapréselődni az ablaküveghez. Mindig jobb hátrahúzódni a sötétbe, ahogy John Kott tette Párizsban, az ebédlőasztalon hasalva.

Vártunk, ahogy annyiszor tettem már életemben. A várakozás fontos része a rendőri munkának, és úgy általában a katonaéletnek. A hosszú, unalmas időszakokat, amikor nemigen történik semmi, olykor-olykor megszakítják hirtelen kirobbanó események. Nekem jól ment, és kiderült, hogy Casey Nice-nak is. Ébren tudott maradni, és ez a lényeg. Ellazult állapotban volt, nem bámult nagyon mereven, de azért ott tartotta a tekintetét, ahol a mozgást vártuk. Egyszer kiment a fürdőszobába. Eltűnődtem, vajon egy tablettát vesz-e be, de nem mondtam semmit.

Aztán feltette az elkerülhetetlen kérdést: – Rosszul érzi magát a miatt a fickó miatt?

– Melyik fickó?

– Aki meghalt.

– Úgy érti, akit hidegvérrel kinyírtam?

– Gondolom...

– Nem volt valami kemény legény.

– Rosszul érzi magát miatta?

– Nem – feleltem.

– Tényleg?

– És maga?

– Egy kicsit.

– Maga nem csinált vele semmit.

– Akkor is.

– A fickónak lett volna más választása – mondtam. – Azzal is tölthette volna a napjait, hogy öreg néniket kísér át az úttest túloldalára. Jelentkezhetett volna önkéntes munkára a helyi könyvtárba. Gyűjthetett volna pénzt egy afrikai segélyalapnak. Egy csomó jó dolgot tehetett volna. De nem tette. Mert így döntött. Úgy döntött, azzal tölti az életét, hogy pénzt zsarol ki emberekből, és terrorizálja őket. Aztán végül a rossz ajtón nyitott be, és ez már az ő baja, nem az enyém. Egyébként is hasznavehetetlen alak volt. Egy semmirekellő. Aki hülye, haljon meg.

– A hülyeség még nem főbenjáró bűn. És itt egyébként sincs halálbüntetés.

– Most már van.

Erre nem válaszolt, és elhallgattunk. Késő délután lett, lassan sötétedni kezdett, és odalent a parkolóban kigyulladt egy sárgás fényű utcai lámpa. Egy magas oszlopon állt, a fénye a fekete furgon nagy részét bevilágította. Az autók jöttek-mentek. Minden sofőr vetett egy pillantást a furgonra, aztán elfordult. Először azt hittem, azért, mert nyilván tudják, kié, és ezért kínosan érezték magukat. De aztán rájöttem, hogy valami más oka kell hogy legyen.

– Szerintem a másik fickó magához tért, ordibál és dörömböl – jegyeztem meg.

Elkövettem egy kis hibát. Meg kellett volna mondanom neki, hogy maradjon csöndben. Vagy gondoskodni róla, hogy csöndben legyen. Így elrontja a tervemet. Nem fog eltelni egy nap aggódással. Legfeljebb pár óra. Mindenesetre eleinte nagyon úgy tűnt, hogy Romford lakosságának nincs sok kedve a jó szamaritánust játszani. A világon senki nem tett semmit, hogy kiszabadítsák. Csak elfordították a tekintetüket, és amilyen gyorsan tudtak, elhúztak a parkolóból. Újabb bizonyíték arra, hogy a zsarnokok nem számíthatnak se szeretetre, se lojalitásra az emberektől, jegyeztem meg magamban.

Casey Nice megszólalt: – Éhes vagyok.

– Biztos van valami gyorsbüfé itt a háztömbben. Kebab, sült csirke, pizza, hamburger, amit akar. Ez a hely a világ gyorsételfővárosa.

– Vegyünk valamit?

– Amikor lehet, egyél, ez az aranyszabály.

– Maga nem éhes?

– Egy kicsit.

– Mit szeretne?

– Pizzát. Sima sajtos-paradicsomosat. Így kisebb az esélye, hogy patkány vagy galamb is szerepel a hozzávalók között. Esetleg kutya vagy macska.

– Innivalót?

– Bármit, ami az üdítőgyárból származik, és lezárt üvegben vagy dobozban van.

– Biztonságban leszek?

– Az attól függ, mit rendel.

– Úgy értem, ha kint mászkálok az utcán.

– Attól fél, hogy kirabolják?

– Attól félek, hogy kiszúr valamelyik romfordi fiú.

– Nem keresnek minket. Azt hiszik, már megvagyunk.

– Ha nem keresnek aktívan, attól még véletlenül észrevehetnek.

– Ha hat szóval kéne leírnia saját magát, mi lenne az?

– Külsőleg, vagy a belső tulajdonságokat?

– Tegyük fel, hogy maga egy taxisofőr, és be akar köpni minket valakinek.

– Hát, nem is tudom...

– Azt mondaná, hogy nő, átlagos magasságú, lófarokkal, barna bőrdzsekiben. A magasságán és a nemén nem tud változtatni, de kibonthatja a haját és leveheti a bőrdzsekit. Akkor máris csak egy huszonéves nő farmerben és pólóban, amilyenből százezer jár erre. Teljesen biztonságos.

Felemelte a karját, kihúzta a hajából a gumit, és megrázta a fejét, kibomlott a haja. Kibújt a dzsekiből, az ágyra fektette, aztán szembefordult velem.

Úgy nézett-e ki, mint Dominique Kohl? Igen is, meg nem is. Nem igazán hasonlított rá, mivel ő skandináv génekkel rendelkezett, Kohl viszont inkább mediterrán ősökkel. Sötétebb volt a bőre, sötétebb a haja meg a szeme. Azokban a hetekben, amiket együtt töltöttünk, szokatlanul nagy volt a hőség, még a washingtoni nyarakhoz képest is, és még jobban lebarnult, ahogy teltek a napok. Többnyire sortban és pólóban járt. A póló volt az, ami közös volt bennük. Kohlé olajbarna volt, Nice-é fehér, de a vékony anyag alatt fiatal, fitt női test bújt meg, karcsú, sima, hajlékony és ruganyos – ez valahogy egyforma volt bennük. Legalábbis kívülről. Belülről már különböztek. Nice félénk volt, Kohl merészebb, teljesen biztos magában, a képességeiben. Feltűnően magabiztos volt, és készen állt arra, hogy legyőzze az egész világot.

És nekem nem sikerült megmentenem.

– Legyen óvatos – mondtam Nice-nak.

– Tíz perc múlva itt leszek – felelte.

Elment, és én hallottam a távolodó lépteit a folyosón. Egy pillanatra elhúzódtam az ablak közeléből, és belenyúltam a dzsekije zsebébe. Kivettem a narancssárga orvosságos üvegcsét.

Még három tabletta volt benne.

29. fejezet

Egyedül üldögéltem, és figyeltem a szupermarket parkolóját. Ugyanaz ismétlődött újra meg újra: az autósok leparkoltak, kiszálltak, vetettek egy pillantást a fekete furgonra, hirtelen ijedtnek és bizonytalannak tűntek, aztán elfordították a tekintetüket, és besiettek a boltba. Percek múlva kijöttek, aztán elhajtottak, amilyen gyorsan csak tudtak.

Eltelt tíz perc, és Casey Nice még nem jött vissza.

Az utcalámpa mögött már teljesen elsötétedett az ég háttere, leszállt egy kis éjszakai ködpára, és vízcseppek csapódtak ki a fekete furgonon, amely időnként imbolyogva meg-megrázkódott. A fickó egyre kétségbeesettebb lehetett odabent. Lehet, hogy vécére kellett mennie.

Eltelt tizenöt perc, és Casey Nice még mindig nem tért vissza.

Aztán végül behajtott egy sofőr, leparkolt, kiszállt, megnézte a fekete furgont, de nem ment el. Fiatal volt, talán húszéves, a haja úgy volt levágva, mintha egy bilit borítottak volna a fejére, és még be is zselézte. Tett egy óvatos lépést a furgon felé, és félrehajtott fejjel hallgatózott. Tett még egy lépést, és belesett a sofőrülés melletti ablakon, aztán a nyakát nyújtogatva elölről is benézett a szélvédőn.

Elővette a zsebéből a mobilját. Lehet, hogy amolyan külsősként dolgozott a romfordiaknak, és szerette volna bebizonyítani, milyen hasznos. Megint hallgatózott, feltehetően a fickó a furgonból lediktált neki egy telefonszámot. Aztán a füléhez emelte a mobilt.

Hallottam a hátam mögül, hogy fordul a kulcs a zárban, és besétált Casey Nice. Két pizzásdobozt egyensúlyozott a tenyerén, a másik kezében egy nejlonszatyrot fogott, benne hideg, párás üdítősdobozokkal.

– Minden oké? – kérdeztem.

– Eddig minden.

Az ablak felé biccentettem. – Egy srác épp most telefonált.

Nice letette az ennivalót a fésülködőasztalra, és kinézett. A fiú épp beszélt a telefonján. Lehajolt, és beolvasta a furgon rendszámát. Aztán eltartotta a telefont a szájától, és bekiabált egy kérdést az ajtó rése mellett, aztán odaszorította a fülét a résre, és meghallgatta a választ. Feltehetően a nevét mondta meg a fickó, amit aztán a srác elismételt a telefonba.

– Miért nem töri be az ablakot vagy feszíti fel az ajtót? – kérdezte Casey Nice.

– Gondolja, tudja, hogy kell?

– Biztos vagyok benne. A külseje alapján ítélve. Nem mintha helyes lenne sztereotípiák alapján ítélkezni.

– Szerintem azt mondták neki a telefonban, hogy ne tegye. Ez egy kemény világ, ezek meg nem nagy hősök. Elszúrták, amit rájuk bíztak. Nem éri meg, hogy tönkretegyenek értük egy autót. Valaki majd hoz egy pótkulcsot.

– Mennyi időbe telhet?

– Öt perc. Talán tíz. Elég hamar meglesz. Az embereikkel nem törődnek, de arra kíváncsiak, hogy mi történt.

Felálltam a székről, és kinyitottam a pizzásdobozt. Sima sajtos-paradicsomos feltét az itt-ott felhólyagzott és megégett fehér tésztán. Kisebb volt, mint a malomkerék-méretű pizzák, amiket Amerikában adnak. – Köszönöm a vacsorát – mondtam, ahogy az anyám tanította.

– Egészségére. – Nice is elvette az ő pizzáját, és ettünk egy-egy szeletet. Az üdítő kóla volt, jéghideg. Odalent a parkolóban a srác már nem telefonált, csak erre-arra téblábolt és várt. Nyilván arra, hogy megveregessék a vállát. Egyértelmű, hogy külsős emberük lehet, aki épp begyűjt pár piros pontot.

Casey Nice telefonja pittyegő hangot adott ki.

– Üzenet jött – mondta, és megnézte. – O’Day tábornoktól. Tudni akarja, miért vagyunk egy helyben.

– Mondja azt, hogy pihenünk.

– Tudja, hogy nem a szállodánkban vagyunk. A GPS-ből.

– Akkor mondja azt, hogy moziba mentünk. Vagy színházba. Vagy múzeumba. Mondja, hogy szeretnénk művelődni. Vagy hogy manikűröshöz mentünk. Vagy wellnessfürdőbe.

– Tudja, hogy nem ott vagyunk. Nyilván megnézte a Google térképén, talán a Street View-n is. Pontosan tudja, hol vagyunk.

– Akkor miért kérdezi?

– Tudni akarja, miért állunk ennyi ideje egy helyben.

– Mondja meg neki, hogy ne izguljon. Nincs értelme, hogy minden lépésünket irányítani akarja ötezer kilométer távolságból.

– Ezt nem mondhatom. Ő is folyamatosan küldi nekünk az információkat, mi is kötelesek vagyunk folyamatosan tájékoztatni. Ez a dolog csak így működhet.

Lenéztem a parkolóba. Semmi változás. A furgon mozdulatlanul állt. A srác várakozott. – Oké, akkor mondja neki azt, hogy megfogadtuk Shoemaker javaslatát, és próbálunk kapcsolatba lépni a külső kordonnal.

– Attól tartok, azt is meg kell mondanom, hogyan. Hogy nem az álüzleti megközelítést választottuk.

– Csak tessék, mondja el neki. Nem fogja bánni.

– De lehet, hogy mégis. Aggódnak maga miatt.

– Scarangello aggódott. Shoemaker talán. De O’Day nem lesz nagyon oda.

– Biztos benne?

– Próbálja ki. Mondja el neki pontosan, mi történt.

Villámgyorsan táncoló hüvelykujjakkal érintgetni és simogatni kezdte a telefonját, én pedig ismét az ablak felé fordultam, hogy megnézzem, mi történt közben. Nem sok. Az utcalámpa fénye, ködpára, a furgon, a várakozó srác. Megint elfordultam, és láttam, hogy Nice épp végzett az üzenettel. Letette a telefont az ágyra, és elvett egy második szelet pizzát. Én is rágcsáltam az olvadt sajtot, kortyolgattam a kólát, és vártam. Odalent a srác az utat figyelte, pár percenként visszasétált a furgonhoz, rátenyerelt, és bekiabált valamit az ajtó résén, valószínűleg nyugtatgatta a fickót. Igen, telefonáltam, azt mondták, jönnek, egy perc és itt lesznek.

Nice telefonja ismét pittyegett. Megjött O’Day válasza. Kétszer is elolvasta, aztán azt mondta: – Szívből gratulál, és azt üzeni, csak így tovább.

Bólintottam. – Kérdezze meg, milyen infókat kapott az MI5-tól ezekről a romfordi fickókról. Fényképek, a történetük, rendőrségi akták... Küldjön el mindent, ami van. Tudnunk kell, hogy pontosan kikkel állunk szemben.

Nice újra írni kezdett egy üzenetet. Odalent a parkolóban a srác megint beszólt valamit az ajtó résén. A testbeszédén látszott, hogy próbálja megnyugtatni a bent rekedt fickót. Idegesen topogott, és reménykedve nézegetett az út felé. Mindjárt jönnek, megígérték.

Aztán meg is jöttek.

Két autó hajtott be a parkolóba, mindkettő fekete, elsötétített ablakokkal, az első egy négyajtós Jaguar szedán, a második egy nagy, kétajtós sportkocsi, hosszú, alacsony, impozáns. Arra tippeltem, hogy Bentley lehet. Nagy sebességgel érkeztek, és hirtelen fékeztek le a parkoló kellős közepén. A Jaguar mind a négy ajtaja kivágódott, és négy férfi szállt ki, fehér bőrűek, sötét öltönyben. Körbeálltak, mintha biztonsági kordont képeznének, kifelé fordulva, a fejüket a magasba emelve, a kezüket lazán lógatva a testük mellett. A zselézett hajú kölyök hátrább húzódott. A Bentley-ből kiszállt a sofőr. Ő is öltönyben volt, ahogy az első négy. Alaposan körbenézett, balra, jobbra, előre, hátra, aztán széles ívben odasétált az anyósülés felőli ajtóhoz, és kinyitotta, ahogy a sofőrök szokták.

Egy óriás kászálódott ki a kocsiból.

Először a lehajtott feje bukkant elő, és a meggörnyedt háta, derékból meghajolva, megroggyant térdekkel szállt ki, aztán lassan, fokozatosan kiegyenesedett, mintha egy bonyolult mechanizmus működtetné. Olyan volt, mint egy gyerekjáték, amelynek szét lehet hajtogatni az alkatrészeit, és szögletes kis dömperből akciófigurává alakul át. Hatalmas volt. A karja hosszabb volt, mint a legtöbb ember lába, a keze akkora, mint két péklapát, a felsőteste egy olajoshordó. Csak úgy feszült rajta a háromgombos zakó, amely egy átlagos termetű embernek bokáig ért volna. A lába akkora volt, mint két bárka, a nyaka harminc centi széles, a válla egyméteres, a feje nagyobb, mint egy kosárlabda. Óriási, elálló fülei voltak, domború homloka, kiálló arccsontjai, apró szemei mélyen ültek, csapott, majomszerű álla volt. Úgy festett, mint egy Neander-völgyi ősembert ábrázoló viaszszobor a természettudományi múzeumból, csak épp a bőre sápadt volt, és a haja nem sötétbarna, hanem szőkés, és legalább kétszer megtermettebb volt, mint az ősemberek. Talán két méter tíz centi is lehetett, és száznegyven kiló. Vagy több is. Lazán mozgott, egy-másfél métert is megtett egyetlen hatalmas lépéssel, széles válla hullámzott, óriási keze könnyedén lelógott.

– Jézus... – mormolta Casey Nice.

– Nem hinném – mondtam. – Nincs se szakálla, se saruja.

A férfi odament a furgon hátuljához. Két lépéssel tette meg a távolságot, amihez egy átlagos embernek négy vagy öt lépés kellett volna. Intett a kezével, ami úgy hatott, mintha egy óriási fehér hattyú szállna fel, a sofőr pedig a zsebébe nyúlt, és elővett egy kulcsot. A férfi egy lépéssel hátrább lépett úgy másfél métert, a sofőr bedugta a kulcsot a zárba, elfordította és kinyitotta a furgon hátsó ajtaját, előbb a jobb oldali szárnyát, aztán a balt. A négy fickó, aki a Jaguarból szállt ki, pozíciót váltott, szorosabbra húzta a kordont, és a kör belseje felé fordult, úgy körbezárva a helyszínt, mint amikor bámészkodók vesznek körbe egy utcai verekedést.

Mind vártak.

Az életben maradt fickó a lábával előre, a hasán csúszva kikászálódott a furgonból, lassan, mereven, fájdalmas mozdulatokkal. Megtámaszkodott a csomagtér szélében, felegyenesedett, és szembefordult a főnökével. A ruhája elején sötétlő vérfolt feketének tűnt a lámpa fényében. A bőre sárgás volt. Az óriás előbbre lépett, és bebámult a furgon sötét belsejébe. Az arcát nem láttam, de úgy tűnt, feltesz egy kurta kérdést, olyasmit, hogy: Mi a frász történt?

A fickó nem válaszolt igazán, csak megrázta a fejét, nagyot fújt, és kifordított tenyérrel, tehetetlen vállrándítással széttárta a karját. Az óriás megismételte a kérdést. A fickó most válaszolt is valamit, épp csak motyogott, véres szája alig mozdult, három-négy szótag lehetett, nem több. Olyasmi, hogy: Meglógtak, vagy elmenekültek, vagy nem kaptuk el őket.

Az óriás megemésztette az információt, busa fejét egy fokkal lejjebb hajtotta, aztán felkapta, mintha fizikailag is le kellett volna nyelnie a békát. Egy percig hallgatott, aztán megint beszélni kezdett. A testbeszéde eltúlzottan barátságos volt, ami azt jelentette, hogy gúnyolódhat a fickóval, mivel több használható információra nyilván nem számíthatott tőle. Ketten voltatok, igaz? És ők is ketten? Az egyikük egy nő? És ő ütött meg? És így tovább, és így tovább, sorjázhattak a szarkasztikus és megalázó megjegyzések. A magasból jól láttam a fickó arcát, egyre nyomorúságosabban festett. És aggodalmasnak. És ijedtnek. Mintha tudná, mi következik.

Aztán be is következett.

Az óriás a méreteihez képest meglepő gyorsasággal mozdult. A jobb keze ökölbe szorult, akkora lett, mint egy tekegolyó. A dereka és a válla elfordult, és behúzott egyet a fickó amúgy is pépesre vert arca közepébe. A pasas nekiesett a furgon bal oldali ajtajának, visszapattant róla, és a betonra zuhant, arccal lefelé.

– Kedves ember – jegyeztem meg. – A West Point Katonai Akadémián nem ezt tanítják jó vezetői módszerként.

A fickó mozdulatlanul feküdt a földön. A zselézett hajú kölyök rámeredt, tátott szájjal bámulta. Casey Nice is csak bámult, szintén tátott szájjal. Aztán megint pittyegett a telefonja. Újabb üzenet. Elfordult az ablaktól. – O’Day tábornok e-mailben átküldi az MI5-tól kapott adatokat. Rögtön megkapjuk.

Odalent a parkolóban az óriás egy pillanatig még mozdulatlanul állt, aztán a Bentley felé biccentett hatalmas fejével, mire a sofőr odasietett és kinyitotta neki az ajtót. Az óriás odament, és elkezdte újból összehajtogatni saját magát, hogy beférjen az ülésre. Az akciófigurából megint dömper lett. Megrogyasztotta a térdét, derékból meghajolt, behúzta a könyökét, legörnyesztette a vállát, behúzta a fejét, és bepréselődött az ülésre. A sofőr becsapta utána az ajtót, és megkerülte a kocsi orrát, hogy ő is beszálljon. Tolatott, megfordult, aztán elhajtott.

Két fekete öltönyös visszaült a Jaguarba, és követték a Bentley-t, a másik kettő átfordította a földön fekvő fickót a hátára, aztán a hónaljánál és a térde alatt fogva felemelték a betonról, és visszalökték a furgon hátuljába. Rácsukták az ajtót, rázárták, és kivették a kulcsot. Egyikük elővett a zsebéből egy rózsaszínes árnyalatú bankjegyet, amit ötvenfontosnak tippeltem, és odaadta a kölyöknek. Aztán együtt beszálltak a furgonba, tolattak, megfordultak, és követték a Jaguart. A srác ott maradt egyedül a lámpa fénytócsájában, a kezében a pénzzel. Nagyon úgy festett, mint aki többet szeretett volna, legalább egy fejbólintást vagy egy kis vállveregetést, vagy egy ígéretet, hogy a jövőben beveszik valami buliba. Csalódottnak tűnt, mintha azt gondolta volna: Ötven rohadt fontot úgy is szerezhettem volna, ha kirabolok egy öregasszonyt.

Casey Nice telefonja ismét jelzett, most másféle hanggal, kis tompa kondulással. – E-mail O’Day tábornoktól.

Az e-mailben csak egy csatolt link volt. Nice ujjának érintésére egy sűrűn gépelt szöveg jelent meg. Leültünk egymás mellé az ágyra, a combunk is összeért, és odatartotta a telefont, hogy mindketten lássuk. A bevezető egy száraz, tudományos, többsoros mondat volt arról, milyen szervezett bűnözői tevékenység folyik az Essex megyei Romfordban és környékén. Olyan nyelvezettel megfogalmazva, amiről úgy sejtettem, jól tükrözi a brit titkosszolgálatok belső használatú stílusát. Nagyon a cambridge-i egyetemre valónak hangzott. Az is olyasféle hely, mint a Yale, mégis más. A West Point Akadémián használt nyelvezetre nem hasonlított. A való világ nyelvére sem.

Az első bekezdésben annyit szögeztek le, hogy az alábbiakban közölt adatokból soha semmit nem bizonyítottak be, senkit nem ítéltek el, de az összes információ valósnak tekinthető. Azt is kifejtették, hogy azért nem bizonyítottak semmit, és azért nem ítéltek el senkit, mert feltehetően rendszeresen megfélemlítik a tanúkat, és más egyéb tényezők miatt is, amiket nem fejtettek ki részletesebben, de úgy gondoltam, arról van szó, hogy megvesztegetik a helyi rendőrség embereit.

A második bekezdés azzal az egyértelmű kijelentéssel indult, hogy az essexi Romfordban és környékén zajló szervezett bűnözést kizárólag egy, a helyi lakosokból alakult szervezet irányítja, amelyet régóta „Romfordi Fiúk” néven ismernek. A szöveg hangvétele enyhén mentegetőző volt, mintha az ilyen cambridge-i egyetemről kikerült figuráknak zavarba ejtő lenne, hogy egyáltalán ki kell ejteni a szájukon egy ilyen nevet, amely annyira az utcára való, és nem az előadóterembe. Aztán a bekezdés folytatódott, áttekintették a banda tevékenységi köreit. Ahogy O’Day korábban is elmondta, kábítószer illegális behozatala és terjesztése, prostitúció, embercsempészet és védelmi pénz szedése volt a rovásukon. A környék boltjainak nagy részére rátették a kezüket, és emellett még kölcsönöket is adtak csillagászati uzsorakamatra. A teljes bevételüket évi több tízmillió angol fontra becsülték.

A harmadik bekezdésben kezdődtek a banda vezetőinek életrajzai.

A főnök egy bizonyos Charles Albert White volt, akit Charlie-ként ismertek. Hetvenhét éves, az egyik helyi utcában született, és tizenöt éves koráig látogatta az iskolát az állam költségén. Soha nem dolgozott. Van egy tehermentes háza, nős, négy felnőtt gyereke van, mindegyikük London más részein él, és úgy tudni, nem vesznek részt az apjuk tevékenységeiben.

Mellékeltek egy titkos megfigyelés során készült fotót is Charlie White-ról: testes, lekerekített vállú öregember, ritkás ősz hajjal és csúf arccal, amelyet hatalmas krumpliorr uralt.

Charlie után egy amolyan végrehajtó tanács következett a banda felépítésében, amely három személyből állt. Thomas Millert Tommynak becézték és hatvanöt éves, William Thompson, vagyis Billy hatvannégy éves, és végül ott volt még a náluk sokkal fiatalabb, harmincnyolc éves Joseph Green, akit Kicsi Joey-nak becéztek.

Kicsi Joey volt az óriás, akit a parkolóban láttunk. Semmi kétség. A fényképe két és fél centivel hosszabb volt, mint a többieké. Két méter tíz centi magas, és száznegyven kiló. Ő volt a végrehajtójuk. Az MI5 megint csak fontosnak tartotta kihangsúlyozni, hogy nincs semmiféle bizonyíték ellene, és soha nem ítélték el, de ha Kicsi Joey egyenlő rangra emelkedett az apjával egyidős emberekkel, az csak azzal magyarázható, ha rendkívül hatékonyan végezte a dolgát. Tizenegy gyilkosságot tartottak számon a rovásán, és megszámlálhatatlan verést. Súlyos testi sértés volt a pontos jogi szakkifejezés, ami megfelelőnek is tűnt.

Casey Nice megszólalt: – Miért hívják kicsinek?

– Mert angolok. Szeretik az iróniát. Ha Nagy Joey-nak hívnák, akkor a valóságban törpe lenne.

Nice továbbgörgette a kijelzőn a szöveget, de a dokumentum nem folytatódott. A Kicsi Joey-ról szóló résszel végződött.

– Ennél többre van szükségünk – mondtam. – Tudnunk kell, kik az embereik, a lakhelyük és rejtekhelyük pontos címét. Jobb lesz, ha megint üzen O’Day-nek.

– Most?

– Minél előbb, annál jobb. Az adatok a legfontosabbak. És azt is szerezze meg tőle, hogy mit tudnak a nyugat-londoni szerb bandáról.

– Minek?

– Szükségünk lenne fegyverre. Valószínűleg elefántlövő puska lenne a legjobb, azok után, ahogy elnéztem Kicsi Joey-t akció közben. És nem hinném, hogy a Romfordi Fiúk szívesen kötnének velünk üzletet. Máshol kell keresgélnünk.

– Erre most nincs időnk. Szinte biztos, hogy ez a hotel is fizet nekik védelmi pénzt. És az is biztos, hogy a romfordiak már elkezdtek körbetelefonálgatni információk után.

Bólintottam. – Oké, egye meg a pizzáját, aztán rögtön indulunk.

– Elment az étvágyam. Inkább menjünk.

Nice bezárta a dokumentumot, és visszatért a telefon kezdőoldalára, mintha ezzel is nyomatékosítani akarná a mondandóját.

– Hová akar menni? – kérdeztem.

– A saját szállodánkba nem mehetünk vissza, ott már jártak. Az lenne az első hely, ahol keresnének.

– Ott van a holmija.

Nem válaszolt.

– Öt percet megkockáztathatunk. Csak villámgyorsan beugrunk, és elhozzuk a csomagját.

– Nem – rázta meg a fejét.

– Meg tud lenni nélküle?

– Magának sincs semmiféle holmija.

– Én hozzá vagyok szokva.

– Talán én is meg tudom szokni. Hajléktalan Sherlock Holmes-módszer. Nem lehet olyan szörnyű. Majd megállunk valahol, és veszek egy fogkefét.

– Soha nem tud tiszta ruhát felvenni reggel. Nagyjából ez benne a legrosszabb.

– Pillanatnyilag ez még mindig jobban hangzik, mint a másik lehetőség.

– És nem lesz pizsamája.

– Kibírom.

– Oké – bólintottam. – A belvárosba megyünk. London központjába. Talán a Ritzbe vagy a Savoyba. Van pénzünk bőven, hála nekik. És ilyen helyeket biztos nem fognak figyelni.

– És hogy jutunk oda? Nem hívhatunk taxit.

– Majd busszal megyünk. Nem hinném, hogy a londoni közlekedési vállalat is védelmi pénzt fizet nekik.

Otthagytuk a szobát, és üres kézzel elsétáltunk. A kulcsot leraktuk a recepciós pultra, és kiléptünk az estébe.

30. fejezet

Nagy, piros emeletes buszok jártak mindkét irányba az utcán. Úgy döntöttünk, déli irányba indulunk, aztán a következő nagy kereszteződésnél átszállunk egy nyugat felé tartó járműre, a belváros felé. Csak nagy címletű bankjegyeink voltak, és úgy gondoltuk, nem nagyon örülnének a buszon, ha ilyennel fizetnénk, úgyhogy bementünk egy drogériába, ahol heti bérletet vettünk. Aztán megkerestük a következő buszmegállót, és az árnyékban meghúzódva vártunk, míg meg nem láttuk, hogy a kocsisorban lassan araszolgatva közeledik egy busz. Hét óra múlt, fáradt voltam, Nice pedig végképp úgy festett, mint aki már alig él. Úgy másfél napja nem aludt.

London külvárosa hatalmasnak tűnt, és a busz lassan döcögött, úgyhogy inkább vállaltunk egy kis kockázatot, és leszálltunk Barkingnál, ahol át tudunk szállni a metróra, ami csak gyorsabb. Megnéztük az állomáson kirakott térképet, és a District Line-ra szálltunk, amelynek volt egy St. James’s Park nevű megállója. Úgy hangzott, ez közel lehet az elegánsabb belvárosi részekhez. Úgy is volt. Kisétáltunk a friss esti levegőre, és megláttuk, hogy a táblák az egyik irányba a Westminster-apátságot mutatják, a másikba a Buckingham-palotát. És rögtön az utca túloldalán volt is egy nagy szálloda. Nem a Ritz, és nem a Savoy, de valami fényes nemzetközi szállodalánc tagja, amely minden szempontból ugyanúgy megfelelt.

Besétáltunk. A recepciós kissé kihasználta, hogy látszott rajtunk, mennyire kimerültek vagyunk, és azt állította, hogy a legfelső emeleten vannak csak szabad szobák, olyan áron, amiért a Pope Field közelében egy hónapra kibérelhettünk volna egy házat úszómedencével. De hát a Romfordi Fiúk fizették a számlát, úgyhogy nem igazán törődtünk vele. Lehámoztam a szép summát az egyik koszos bankjegykötegről, cserébe kaptunk két mágneskártyát és mindenféle információt a szobaszervizről, éttermekről, klubhelyiségről, üzleti konferenciaközpontról és WiFi-jelszavakról. Casey Nice vett egy fogkefét a hallban lévő kis üzletben, aztán felmentünk a lifttel. Elkísértem a szobája ajtajáig, és megvártam, amíg becsukódik utána, aztán továbbmentem a saját szobámba, amely jellegzetes legfelső emeleti helyiségként nem volt túl nagy, az ágyat viszont szinte teljes egészében hatalmas, puha, virágmintás díszpárnák borították. Mind lesöpörtem a földre, utánuk dobáltam a ruháimat, bebújtam a takaró alá, és azonnal elaludtam.

Tizenegy órával később Casey Nice ébresztett telefonon. Élénk és vidám volt a hangja. Hogy ez a tizenegy órai alvásnak volt-e köszönhető, vagy a tabletták jótékony hatásának, nem tudom.

– Akar reggelizni? – kérdezte.

Az óra a fejemben, aminek köszönhetően mindig tudom, mennyi az idő, azt mutatta, hogy alig múlt reggel nyolc, odakint ragyogóan sütött a nap. – Persze, kopogjon be az ajtómon, ha elkészült.

Meg is tette, úgy tíz perccel azután, hogy lezuhanyoztam és felöltöztem. Nice ugyanabban a ruhában volt, mint előző nap, de nem tűnt úgy, mintha ez különösebben zavarná. Lementünk a lifttel az étterembe, és kaptunk egy kétszemélyes sarokasztalt. A helyiség tele volt elegánsan öltözött emberekkel, akik napirendeket beszéltek meg vagy tárgyaltak erről-arról, voltak, akik személyesen, mások mobilon. Angol reggelit rendeltem, amiben jó sok a zsír és a cukor, de mellé kávét, nem teát. Casey Nice könnyebb ételeket választott. A telefonját letette a szalvétája mellé, hogy jól láthassa.

– O’Day tábornok szerint ma reggelig hivatalosan sem az MI5, sem a helyi rendőrség nem értesült róla, hogy a Romfordi Fiúk elveszítették volna egy emberüket. Úgy tűnik, Charlie White maga akarja megoldani az ügyet, és nem verik nagydobra a dolgot.

Bólintottam. Várható volt, hogy így lesz. Ez a bevett módszer. A halott fickót eltüntették egy roncstelepen, vagy a disznók vályújában egy essexi farmon, nagyjából akkor, amikor én elaludtam.

Casey Nice folytatta: – O’Day tábornok szerint ez idáig a nyolc országból hatnak az ügynökei kíséreltek meg kapcsolatba lépni a külső kordont alkotó emberekkel, és egyikük sem járt sikerrel.

Megint bólintottam. Ez is várható volt. A Romfordi Fiúk nyilván inkább túl óvatosak. Vállalják azt a kis kockázatot, hogy lemaradnak egy valódi üzletről, és így védik a fontosabb küldetésüket.

Nice folytatta: – Még ma megkapjuk a banda teljes névsorát, és az általuk használt címeket is, de ez nem egyszerű. Sok hely szóba jöhet, távoli, vidéki címek is. És azt is feltételezhetjük, hogy mostanra már Karel Libor szervezetének infrastruktúráját is tudják használni. Így még több lehetőségük van.

Harmadszor is bólintottam. Kottot és Carsont megtalálni olyan feladat, mintha száz ismeretlen szénakazalban keresnénk a tűt, és ez egyelőre így is fog maradni.

Nice tovább folytatta: – A szerbeket legjobban egy zálogházon keresztül lehet megközelíteni, egy Ealing nevű kerületben. Ez is egy külváros, nyugaton fekszik, úgy félúton a repülőtér felé. Megnéztem a térképen.

– Nagyon sokat dolgozott. Remélem, azért aludt is.

– Igen. Remekül érzem magam.

A tablettákról nem kérdeztem.

– Maga az elejétől fogva tudta, hogy a magántaxis társaság nem tiszta, igaz?

– Csak találgattam.

– Direkt felhasználta őket, hogy felhívja magunkra a figyelmet. Amikor odahívta őket a szállodánkhoz, hogy vigyenek el a Wallace Courthoz. Ezt már a gépen kitervelte. Úgy döntött, nem mi keressük meg a kordont, hanem megkerestetjük velük magunkat.

Okosabbnak gondolt, mint amilyen valójában voltam. A terv szó enyhén szólva túlzás volt. – Nem voltam biztos benne, mire számíthatunk. Soha senki nem lehet biztos benne. Az a lényeg, hogy gyorsan reagáljunk.

Nice egy pillanatig hallgatott. – Azt akarja mondani, hogy nem volt terve?

– Csak egy általános stratégiai célom van.

– És mi az?

– Hogy eltűnjünk innen, mielőtt bárki megnézi a térfigyelő kamerák felvételeit.

– Menjünk el Ealingbe – javasolta Nice.

Visszasétáltunk a St. James’s Park-i metrómegállóhoz. Casey Nice telefonján megnéztük a térképet, és úgy láttuk, hogy a District Line metróvonal, amin jöttünk, tovább folytatódik nyugat felé, egészen egy Ealing Broadway nevű állomásig, és nekünk pontosan ez kellett. Nagyon kényelmes volt így. Vártunk a szűkös, cső alakú metrómegállóban, aztán felszálltunk a szerelvényre, és elhelyezkedtünk a hosszú utazásra. – Meséljen valamit magáról – mondtam.

– Mit akar hallani?

– Mesélje el, hol született, hol nőtt fel. Hogy hívták gyerekkorában a póniját.

– Nem volt pónim.

– És kutyája?

– Az többnyire volt. Néha több is.

– Nevük is volt?

– Miért kíváncsi rá?

– Szeretném hallani.

– Illinois-ban születtem, ott is nőttem fel. Egy farmon. A kutyáink többnyire demokrata párti elnökökről kapták a nevüket.

– És én hol születtem? – kérdeztem.

– Nyugat-Berlinben. Említette annak a fickónak Arkansasban.

– És hol nőttem fel?

– A világ minden táján, az aktája szerint.

– És meg tudná ezt állapítani a beszédemről?

– Teljesen semleges a kiejtése, mintha nem származna sehonnan.

– Éppen ezért jobb lesz, ha a boltban végig maga beszél. Jobb a kiejtése, mint az enyém. A szerbek nyilván aggódnak amiatt, hogy le akarják buktatni őket, úgyhogy ha valaki brit kiejtéssel beszél, azt vészjelzésnek vehetik. Lehet, hogy az illető egy fedett nyomozó. Ha valaki külföldi, az sokkal bizalomgerjesztőbb. És maga tényleg nagyon amerikaiasan beszél. Már feltéve, hogy a szerbek füle meg tudja különböztetni.

– Oké – bólintott Nice, aránylag vidáman. Akár vett be tablettát, akár nem, eddig egész jól bírta a gyűrődést.

Tovább zötyögtünk, aztán a metrószerelvény kibukkant a föld alól, és a felszínen haladt tovább a világosságban, lassan és méltóságteljesen, mint bármely más helyiérdekű vasút. Az Ealing Broadway állomásnál szálltunk ki, amely úgy festett, mint bármely más földfelszín feletti vasúti megálló, és kiléptünk az utcára. Ealing nagyon hasonlított azokra a helyekre, amelyeket a város keleti részén láttunk. Egykor távoli falucska lehetett, aztán bekebelezte a terjeszkedő város, és ettől mintha még mindig egy kicsit zavarban lett volna. Volt egy hosszú bevásárlóutca, néhány nagyobb középület és kisebb vegyesboltok. Az egyiknek fehérre volt meszelve a kirakata, és egy Ealingi magántaxik feliratú tábla lógott az ajtó fölött. Közvetlenül mellette egy kis zálogházféleség állt, ahol kölcsönöket nyújtottak kisebb értéktárgyakért cserébe. Az ablakon rács, a táblán Ealingi zálogház felirat. Úgy tudtam, a tradicionális angol zálogházak cégére három aranyszínű gömb szokott lenni, de itt csak egy kis neonreklámot tettek a kirakatba, az pedig amúgy is tele volt olyan tárgyakkal, amelyekért nem jöttek vissza. Némelyik kisebb, mások értékesebbek, némelyikről mindkettőt el lehetett mondani, másokról egyiket sem.

– Készen áll? – kérdeztem Nice-tól.

– Ennél készebb nem is lehetnék – felelte.

Benyitottam, és előreengedtem, aztán én is beléptem az üzletbe, amely egyáltalán nem úgy festett, mint a hasonló helyek a filmekben. Kopár, négyszögletes üzlethelyiség volt, leginkább piszkosfehér falakkal, mindenhol laminált műanyag felületekkel, a mennyezeten neoncsövekkel. A derékig érő pultok U alakban álltak, az üveglapok alatt találomra elrendezett eladó holmik sorakoztak, amelyeket nem váltottak ki a tulajdonosok.

Egy férfi állt a pult mögött, tizenegy óránál. Középmagas volt, negyven-ötven körüli, nagyon sötét bőrű, borotválatlan arccal, és rozsdabarna szvettert viselt, ami szemmel láthatóan borzasztóan vastag fonalból készült. A pult fölé hajolva épp egy ronggyal fényesítgetett valami apró tárgyat, talán egy karkötőt. Oldalra fordította a fejét, mint egy úszó, aki épp levegőt vesz, és ránk nézett, nem ellenségesen, de nem is érdeklődve. Egy hosszú pillanat után rájöttünk, hogy ennél több üdvözlésben nem reménykedhetünk, úgyhogy én hátrább húzódtam, Casey Nice pedig odalépett, és megkérdezte: – Körülnézhetek egy kicsit?

Az egyes szám első személlyel magára vonta a férfi figyelmét, nyilvánvalóvá téve, hogy én nem vagyok potenciális vásárló. Tehát nem vagyok senki. Talán a nő sofőrje. A férfi a pult mögött nem felelt semmit, csak bólintott, egyetlen kis biccentéssel, továbbra is oldalra fordítva a fejét, ami épp megfelelő póznak tűnt. Részben bátorító volt, mintha azt mondta volna, „Csak tessék”, ugyanakkor egy kicsit barátságtalan is: „Ez van, amit itt lát, mást ne keressen.”

Én a helyemen maradtam, Nice pedig körbejárt, és nézegette a pultot, néha az üveglapra helyezte az ujját, mintha valamit kiválasztott volna, hogy jobban is megnézze, aztán továbbment, mintha nem lenne elégedett a látottakkal. Balról jobbra haladt, aztán visszafelé, végül felegyenesedett, és azt mondta: – Nem látok olyasmit, amit keresek.

A szvetteres férfi nem válaszolt.

Nice folytatta: – Egy chicagói barátnőmtől úgy hallottam, ő itt vásárolt.

A férfi megkérdezte: – Mit?

Nem volt angol, ez kiderült a kiejtéséből. Francia, holland vagy német sem. Orosz, ukrán vagy lengyel sem. Szerb viszont nagyon is lehetett.

Casey Nice folytatta: – A barátnőm aggódott a biztonsága miatt. Tudja, először járt egy külföldi nagyvárosban, és itt nincsenek meg a lehetőségek olyan óvintézkedésekre, amiket otthon Amerikában legálisan megtehet az ember.

A szvetteres megkérdezte. – Maga amerikai?

– Igen, chicagói.

– Ez itt nem edzőterem, hölgyem. Nem tartunk önvédelmi tanfolyamokat.

– A barátnőm azt mondta, itt árulnak bizonyos árucikkeket.

– Aranyórát szeretne? Vegyen kettőt-hármat, és ha megtámadják, odaadhatja, hogy ne bántsák.

– A barátnőm nem órát vett.

– Hanem mit?

Nice hátranyúlt, és háta mögött tartva a kezét csettintett egyet. Feltételeztem, hogy ez nekem szól, a sofőrnek. Előbbre léptem, és előhúztam a zsebemből a halott fickótól elvett bankjegyköteget, és könnyedén tartottam a hüvelyk– és mutatóujjam között, aztán a végére állítva oda helyeztem a pultra. A vaskos, zsíros papírhenger akkora volt, mint egy whiskyspohár. A férfi hosszan és alaposan megnézte, rám pillantott, aztán visszafordult Casey Nice-hoz.

– Ő kicsoda? – érdeklődött.

– A testőröm. De nem tudott fegyvert hozni magával a reptéri átvilágítás miatt.

– Itt is vannak törvények.

– Mindenhol vannak törvények. De mindenhol ugyanúgy meg lehet kerülni őket.

A férfi megint a pénzre nézett.

– Menjenek át a szomszédba, a taxis cég irodájába, és várjanak ott. Valaki majd elviszi magukat.

– Hová?

– Nem itt tartjuk az ilyen árut. Túl sok errefelé a zsaru. Folyton átkutatják a boltot. Vannak törvények.

– És hol tartják?

A férfi nem válaszolt. Elővette a mobilját, és hívott egy számot. Egyetlen rövid mondatot mondott halkan, valami pergő idegen nyelven. Nem francia volt, nem holland, és nem német. Nem is orosz, ukrán vagy lengyel. Továbbra is leginkább a szerbre tippeltem. A férfi befejezte a telefonbeszélgetést, és intett, hogy mehetünk. – Majd kocsival odaviszik magukat.

31. fejezet

Átmentünk, és valóban elvittek kocsival. A taxisirodában már elő is jött a pult mögül egy fickó, amikor beléptünk. Nagyon úgy festett, mint a szomszédos zálogházban az eladó, csak némileg fiatalabb változatban. Egy kissé egyenesebb tartású volt, egy kissé testesebb, de ugyanolyan sötét arcbőrű és borotválatlan. Valószínűleg unokatestvérek lehetnek. Vagy talán csak földik, ugyanabból a faluból származhatnak. A járdaszélen várakozó Škodához kísért minket, ez volt a taxi. Beültünk hátra, a férfi előre, a kormányhoz. Indított, és a gázpedálra taposott. Hallottuk a kattanást, ahogy egy bizonyos sebesség elérése után automatikusan bezáródtak az ajtók.

Nem lett volna értelme megkérdezni, hová megyünk. Úgysem válaszolt volna. A néma sofőr is része volt a színházi előadásnak. Amúgy sem számított volna, mit mond. Ha pontosan nem is, nagyjából tudtuk, merre tartunk. Nyilvánvalóan északi irányba indultunk. Nem kellett tudnunk pontosan a lerobbant régi ház nevét, ahová megyünk, amúgy is el tudtuk képzelni. Legalábbis egy részét. A fontos részét. Valószínűleg egy raktárépület lesz egy komor és kihalt üzleti parkban, a város egy lerobbant negyedének baljós szélén, vagy egy fészerszerű épület egy üres telken, egy kanyargós kis mellékutcában, vagy egy igazi fészer valahol vidéken, jó órányira északra a várostól. Lehet, hogy hosszú út áll előttünk. A hangzásából úgy tűnt, a Škoda gazdaságos dízelmotorral van ellátva. Előrehajoltam, és megnéztem az üzemanyagszint-mérőt. Tele volt a tank.

A forgalom lassú volt, és nagyon hosszú ideig városi utcákon haladtunk, aztán megpillantottam egy hatalmas stadiont, ami azt jelentette, hogy elértük a Wembley-t. Tehát még mindig észak felé tartunk. De nem hagytuk el a várost, hogy nekivágjunk egy hosszabb útnak. Elég hamar bekanyarodtunk, és egy kis hurokkal majdnem visszafordultunk abba az irányba, amerről jöttünk. Megláttam egy Wormwood Scrubs feliratú táblát. Tudtam, hogy ez egy híres londoni börtön neve, úgyhogy nagyjából sejtettem, milyen környéken járunk.

De nem mentünk el egészen a börtönig. Az utcák, amelyeken végighajtottunk, egyre sötétebbek és komorabbak lettek, de aztán lekanyarodunk a főutcáról, még mielőtt igazán rosszra fordult volna a környék. Hirtelen balra kanyarodtunk, aztán megint balra, és behajtottunk egy téglafalban nyíló kapun. Egy nagy téglaépület belsejébe jutottunk, amely valamikor régen, úgy száz évvel ezelőtt villamoskocsiszín lehetett, vagy talán egy gyár, azokban az időkben, amikor a zajon és pénzcsináláson kívül még más is történt a városokban. Most autójavító műhelyként használták. Így ránézésre úgy tűnt, arra specializálódnak, hogy gyors javításokat végezzenek a taxitársaság autóin. Halmokban porosodtak a kopott gumik, és minden odabent álló autó hasonlított a Škodához, amivel jöttünk. Ütött-kopott szedánokat láttunk, az egyik a szerelőakna fölött állt az emelőn, némelyiknek csúnyán behorpadt az oldala. Nyilván igyekeztek őket olyan állapotba hozni, amit az előírások megköveteltek. Elveszíthetjük az engedélyünket, mondta a barkingi fickó. Nyilván többféle módon veszélybe kerülhet az engedély, nem csak úgy, ha nem telefonon érkezett megrendelést is elvállalnak.

Megálltunk a műhely egy üres részén, mintha csak olajat kéne cserélni, vagy a futóművet beállítani. A motor berregése hangosan visszhangzott a falak között. A hátunk mögött előlépett az árnyak közül egy férfi, odasétált a kapuhoz, és megnyomott egy nagy zöld gombot. Egy biztonsági redőny kezdett el zörögve leereszkedni. Egyre kevesebb jutott be a nappali világosságból, aztán teljesen el is tűnt, és csak néhány villanykörte fénye maradt, amelyek a magasban húzódó gerendákról lógó lámpákban világítottak.

A sofőrünk leállította a motort, és kikászálódott a kocsiból. Kinyitotta az ajtót Casey Nice-nak, vagy régimódi balkáni udvariasságból, vagy mert türelmetlenül sürgetni akarta. Nice kiszállt, én is kiszálltam a másik oldalon, és átléptem a szerszámokon meg a levegőt szolgáltató gumicsöveken. A férfi, aki leengedte a redőnyt, visszajött, egy kisebb helyiségből pedig két társa lépett ki. Két kis csoportban megálltunk. Ők négyen voltak, mi ketten. Mind egyformák voltak – nem fiatalok, de nem is öregek, barna bőrűek, borotválatlanok, jó fizikumúak, némák, óvatosak. A műhelyben sehol nem dolgoztak szerelők. Nem láttam senkit olajfoltos overallban, csavarkulccsal a kezében. Gondoltam, átmenetileg elküldték őket, amíg lebonyolítják a titkos üzletet.

Úgy tűnt, hogy a kisebb helyiségből kilépett két férfi egyike a főnök. Végigmért minket, aztán azt mondta: – Tudnunk kell, hogy kicsodák maguk.

– Amerikaiak vagyunk, van pénzünk, és szeretnénk valamit maguktól – felelte Casey Nice.

– Mennyi pénzük van?

– Biztos vagyok benne, hogy elég lesz.

– Maga nagyon jóhiszeműnek tűnik. Úgy értem, hogy csak úgy eljött ide. El is vehetnénk a pénzüket.

– Megpróbálhatják.

– Be vannak drótozva?

– Nem.

– Be tudja bizonyítani?

– Azt akarja, hogy vegyem le a blúzomat? Mert arról szó sem lehet.

A férfi nem felelt semmit, de kissé megnedvesítette az ajkát, mintha tetszetősnek találná az ötletet. Közbeszóltam: – Megnézhetik az útlevelünket. Gondoljanak bele, mennyire valószínű, hogy a brit hatóságok külföldi állampolgárokat alkalmaznának egy fedett akcióra. Aztán megnézhetik a pénzt, mi meg megnéznénk az árut. Így fog lezajlani a dolog.

– Tényleg?

– Nagyjából.

A férfi szúrósan rám nézett, én meg visszabámultam. Aznapra ez lehetett az első farkasszemnéző meccse, amit mindenképp el fog veszíteni. Nem olyan nehéz mereven bámulni valakire. Egész nap tudom csinálni. Pislogás nélkül, ha akarom, ami néha fájdalmas, de mindig hasznos. Az a trükkje, hogy nem igazán az ellenfelünkre kell nézni, hanem úgy tíz méterrel mögé, amitől fátyolos lesz az ember tekintete, a másik meg aggódni kezd, hogy vajon mi folyik a fejemben az üveges szemek mögött.

– Oké, lássuk az útleveleket – mondta a férfi.

Én adtam oda először a merev fedelű kék könyvecskét. Vadonatúj volt, de vitathatatlanul valódi. A férfi ide-oda lapozgatott benne, megtapogatta a papírt, és megnézte a fényképet. Nyilván a személyi adatokat is ellenőrizte, mert felnézett rám, és azt mondta: – Maga nem Amerikában született.

– Csak technikailag. A hadseregben szolgáló katonák gyerekei minden jogi és alkotmányos szempontból amerikai állampolgárnak számítanak, akkor is, ha külföldön születtek.

– Katonák?

– Bizonyára emlékszik az amerikai katonákra. Tudja, akik seggbe rugdosták magukat Koszovóban.

A férfi egy pillanatig hallgatott, aztán azt kérdezte: – És maga most testőr?

Bólintottam. – Jobb lesz, ha elhiszi.

Visszaadta az útlevelet. Casey Nice-ét nem nézte meg. Egy is elég volt. – Jöjjenek a hátsó irodába, és megbeszéljük a dolgot.

Az iroda egy nagyjából négy és félszer négy és fél méteres helyiség volt, amelyet sok évtizeddel ezelőtt választhattak le a műhelyből egy találomra kiválasztott részen, valószínűleg az elektromos vezetékek elhelyezkedése miatt. A falakat téglából rakták, bevakolták, és fényes olajfestékkel lekenték. Tompa zöld színe a borsólevesre emlékeztetett. Volt egy ablak, alatta egy íróasztal és három karosszék. Fegyvertartó állvány nem volt. Szekrények sem. Csak egy szimpla iroda, mint egy tízéves kocsikat áruló használtautó-telepen.

– Foglaljanak helyet – mondta férfi, és amikor nem ültünk le, ő letelepedett, talán hogy példát mutasson, vagy hogy megnyugtasson minket.

Mi is leültünk.

– Mit keresnek? – kérdezte.

– Mijük van?

– Kézifegyver legyen?

– Kettő. Hogy mindkettőnknél legyen. Az emberek erre nem számítanak.

– Milyet szeretnek?

– Bármit, ami működik. És amihez lőszert is tudnak adni.

– Leginkább kilenc milliméteresek vannak. Ezt könnyű beszerezni Európában.

– Nekem megfelel.

– Szereti a Glockot?

– Azt tudna adni?

– Leginkább az van. Glock 17-esek, vadonatújak, ha akarnak két egyformát.

– És kéne mindegyikhez száz lőszert.

A férfi egy pillanatig hallgatott, aztán bólintott. – Megyek, megkérdezem az árat.

Felállt és kiment.

Becsukta maga után az ajtót.

Aztán a kulcsot is ráfordította.

32. fejezet

Egy másodpercig normálisnak tartottam a zár kattanását, valahogy jól beleillett az egész teátrális, drámaian lerendezett akcióba, amit az elejétől fogva játszottak velünk. Az eltúlzott óvatosság, zárak és kulcsok a raktárban – egyes vevők számára ez autentikusnak tűnhet, és talán izgalmasnak is, azt sugallhatja, hogy máshol is gondosan kulcsra zárnak mindent, talán az egész nagy raktár meg van rakva dobozokkal, és mindegyik tele van fegyverekkel, amelyek még nedvesek az olajtól.

De aztán a következő másodpercben már el is vetettem ezt az elméletet, mert a bezárt ajtó egyértelműen túlzás volt. Ezen a ponton még egyenlő feleknek számítottunk a tárgyalásban, mindkét oldal a legjobb modorát vette elő. Persze kellőképpen óvatosak és szkeptikusak voltunk, mint amikor egy használt autót vesz az ember, de az udvariasság határain belül.

Senki nem zárja be a vevőjét egy szobába a játszma legelején.

Így aztán a harmadik másodpercben már rájöttem, hogy valami nagy baj van. Ismerős hideg borzongás futott végig az arcomon, a nyakamon és a mellkasomon. Aztán Casey Nice-ra pillantottam, amitől csak még nagyobb lett a tét. Ő is visszanézett rám. Magamban felsoroltam a tényezőket, amelyekkel szembe kell néznünk. Minden szinte automatikusan futott át az agyamon. Falak, egy ajtó, egy ablak, négy ember odakint, aztán a negyedik másodpercben belém hasított a kérdés, hogy kik és miért, amitől még rosszabb lett az egész helyzet.

Mert ami a szerbeket illeti, nekik mi csak vevők vagyunk, semmi több. Esetleg megfordulhat a fejükben olyasmi, hogy valami fura csereprogram keretében amerikai FBI-ügynökök besegítenek Londonban, a londoni zsaruk meg New Yorkban, Los Angelesben vagy Chicagóban vendégeskednek, de ez azért nem túl valószínű. Tehát egyszerű vevők vagyunk a számukra, nem különbözünk egy drogostól, aki valamelyik dílerükkel köt üzletet, vagy egy pasastól, aki az egyik kurvájukkal. Márpedig a vevőt ki kell szolgálni, nem pedig bezárni egy szobába. Különben az ember vállalkozása elég hamar csődbe megy.

Akkor miért csinálták? Csak két lehetőség volt. Az első az ötödik másodpercben átvillant az agyamon. Talán a Romfordi Fiúk általános riasztást adtak ki, vérdíjat tűztek ki a fejünkre, és a személyleírásunkat is körözik az egész hálózatukban. Lehet, hogy Charlie White-nak ott áll egy piros telefon az íróasztalán, mint az Ovális Irodában az elnöknek, amin más bandák főnökeit hívhatja közvetlenül. Lehet, hogy ez alkalommal hajlandó volt segítséget elfogadni bárkitől, aki jó pénzért együttműködik velük.

A hatodik másodpercben aztán átfutott a fejemen a másik lehetőség, amely ott rejlett O’Day szavaiban, amiket a tárgyalóban mondott a félbeszakadt barbecue-vacsoránk után. Egy szerb banda, amely London nyugati részén működik, és egy régimódi angol banda Kelet-Londonban. Az MI5 szerint Karel Libor mindkettőjük szemében szálka.

Mindkettőjük szemében. Vagyis ez az egész amolyan koprodukció. Közös vállalkozás. Szövetség, ha csak átmeneti is. Egyszeri tűzszünet. Közös célok és közös haszon, közös kötelességek, megosztott információk. Kott és Carson teljes biztonságban van, egész Londont fedezik, kelettől nyugatig. És mit kaphattak ezért cserébe? Nyilván egy mesterlövész biztos kezét, biztos szemét és egy ötvenkaliberes golyót – de valószínűleg pénzt is. Sok pénzt. Megint O’Day szavai jutottak eszembe: Ezek az emberek szórják a pénzt.

A szerbek akár csak felbérelt kisegítők, akár egyenrangú partnerek, valamilyen célból zártak be minket. Mégpedig azért, hogy itt tartsanak, és megvárjanak valamit. Minden bizonnyal azt, hogy megérkezzen egy harmadik fél. A megbízó, aki kézre akar keríteni minket. Bizonyára Kicsi Joey, egy csomó emberével a háta mögött. A Bentley-jével fog jönni, és több autó kíséri, talán Jaguarok, és legalább egy sima fekete furgon.

Ez nem túl kellemes kilátás a számunkra.

Nice megszólalt: – Szépen belesétáltunk a csapdába, igaz?

– Még van egy kis időnk – feleltem.

– Mennyi?

– Nem tudom biztosan. De London nagy, és a forgalom lassú, ráadásul a város túlsó felén vagyunk. Össze kell állítaniuk egy kisebb konvojt, ez legalább tíz perc, még akkor is, ha mind készenlétben állnak. Aztán egy óriási kerülőt kell tenniük észak felé, vagy egyenesen átvágni a város központján. East End, Westminster, Paddington... Lehet, hogy egy óránk is van, amíg ideérnek. Vagy akár másfél óra.

– Mire?

– Hogy megtegyük, amit meg kell.

– Be tudja rúgni az ajtót?

Az ajtó jó régi volt, vastag fából készült, és szilárdan illeszkedett a keretbe.

– Kívülről valószínűleg be tudnám – feleltem. – De belülről nem.

– Az ablakot be tudjuk törni?

Az ablak nem az eredeti viktoriánus darab volt. A harmincas évekre vallott a stílusa, akkor cserélhették ki, a korabeli tudomány eredményeinek felhasználásával. Alumíniumból vagy valami galvanizált fémből készült a kerete. Nyilván erős anyag kellett, hogy megtartsa a hatalmas ablaktáblákat, amelyeken jó sok fény áradt be. Elég nagyok voltak ahhoz, hogy egy ember kimásszon rajtuk. Az üveg teljesen átlagosnak tűnt. – Igen, azt hiszem, kénytelenek leszünk betörni.

– És vajon hová nyílik? – Nice meg is válaszolta a saját kérdését, kilesett az ablakon, egészen közel nyomva az orrát az üveghez, és jól körülnézett. Nem lehetett látni semmit, csak egy sima téglafalat. – Ez egy sikátor, elég hosszú és keskeny. Azt hiszem, mindkét végén le van zárva. Csapdába esnénk. Hacsak be nem mászunk valamelyik szemben lévő épület hátsó ablakán, aztán kisétálunk a bejáratán.

– Emiatt most ne aggódjon.

– Miért, mikor aggódjak?

– Előbb még várjunk öt percet. Lehet, hogy tévedünk. Talán csak túlbuzgóságból zárt be. Lehet, hogy mindjárt visszajön az árajánlattal.

Vártunk öt percet. A fickó nem jött vissza az árajánlattal. Az ajtó túloldalán a műhely csendes volt. Nem folyt munka. Korábban teljesen félreértelmeztem a helyzetet. Azt gondoltam, a szerelőket elküldték, hogy nyugodtan megköthessék a fegyverüzletet. De nem ezt akarták nyugodtan intézni, hanem az elfogásunkat.

Észre nem vett nyomok, téves következtetések, túl nagy kockázatvállalások.

A kudarcaim.

Dominique Kohl.

– Leltárba kéne vennünk mindent, ami a szobában található – javasoltam.

– Mit keresünk?

– Bármit. Ha már látjuk, mi van kéznél, eldöntjük, hogyan tudnánk felhasználni.

Nem találtunk túl sok mindent. Ami a rögtön szembeötlő, nagyobb tárgyakat illeti, volt három fotel, egy íróasztal meg egy szék. Az a fajta fotel, amilyeneket harminc évvel ezelőtt lehetett látni mondjuk egy vállalati társalgóban. Valószínűleg valami dán vagy svéd bútorgyártótól. Vaskos falábak, egyszerű, szövettel bevont ülőrész, a bútorszövet már egészen simára kopott, és zsíros foltok éktelenkedtek rajta a sok használattól. Az íróasztal még régebbi volt. Tölgyfából készült, hagyományos formában és stílusban, középen egy fiókkal, és kétoldalt még három-három fiók. A legalsók mélyebbek voltak, hogy akták is elférjenek bennük. A szék úgy festett, mint egy egyszerű étkezőszék. Se görgők, se karfa, a támláját nem lehetett hátradönteni. Nem volt külön deréktámasz, se ergonomikus kialakítás. Csak négy szilárd székláb, kemény ülés sekély kis bemélyedéssel, és egyenes háttámla.

Telefon vagy asztali lámpa nem volt, a falakon nem lógott semmi, az asztalon nem hevertek kések és villák, amiket itt hagytak volna a munkaszünetben sietősen elfogyasztott ebédek után. Nem voltak elektromos vezetékek, telefontöltők, papírkések, levélnehezékek. Az íróasztal középső fiókjában három ottfelejtett, kopottas gemkapocs árválkodott, és ceruzahegyezésből itt maradt faforgács, a sarkokban por és szöszök, semmi más. A hat másik fiókból öt hasonlóan üres volt, de bal oldalon a legalsóba egy kardigánt gyömöszöltek, dohos szagú régi holmi, amit egy meleg napon odadugott valaki, aztán ottfelejtette. Törtfehér gyapjú, a vállán és könyökén farmeranyagból készült rátétekkel. M-es méret, a címkén feltüntetett gyártóról soha nem hallottam.

Megálltunk a szoba közepén.

– Miben reménykedett, mit találunk? – kérdezte Casey Nice.

– Egy páncélozott hadosztály lenne a legjobb. Ha az nincs, akkor néhány Heckler & Koch MP5-ös egy tucat póttárral. De akár egy doboz gyufának is hasznát vehettük volna.

– Nincsen semmink.

– Ez van.

– Most mit fogunk csinálni?

Elmondtam neki, mit csinálunk, gondosan el is próbáltuk, újra meg újra, aztán nekiláttunk végrehajtani.

33. fejezet

Megfogtam az egyik fotelt, az ujjaim jól belemélyedtek a puha felületbe. Az arcom elé emeltem, és az aljával felfelé fordítva tartottam, negyvenöt fokos szögben, a vaskos falábakkal előre. Két jó hosszú lépéssel nekilendültem, és az ablakhoz vágtam. A lábak fülsiketítő csörömpöléssel betörték az üveget. A fotel visszacsapódott a keret középső részéről, és az íróasztalra zuhant, aztán az oldalára fordulva a földre esett. Óriási zajt csapott.

Casey Nice odalépett az ablakhoz, én meg felkaptam az íróasztalnál lévő széket, az ajtóhoz mentem, és vártam.

Nincs értelme kimászni az ablakon – mondtam neki, amikor megbeszéltük, mi a teendő. – A sikátor nem vezet sehová. Vissza kell csalnunk a szobába a négy fickót.

Rögtön jöttek is. Ilyen az emberi természet. Ha meghallják a hangos csörömpölést, mert nyilvánvalóan betört egy ablak, akkor mi mást csinálnának, mint hogy berontanak, az ablakhoz sietnek, kidugják a fejüket a lyukon, és jobbra-balra néznek.

Kattant a zár, az ajtó feltárult, és félig belépett rajta az első fickó. A főnök, akivel tárgyaltunk. A jobb kezemmel a tarkója mögé nyúltam, és egy irdatlan nagy lökéssel beljebb segítettem, amitől előrebukott, Nice felé, az ablakhoz. – A másodikkal, a harmadikkal és a negyedikkel elbánok – mondtam neki korábban. – De az egyes számú a magáé. Csavarja be a kezét a kardigánba, kapja fel a legnagyobb és legélesebb üvegszilánkot, és döfje a fickó szemébe.

Őszintén reméltem, hogy tényleg ezt teszi, de nem figyeltem, mert azzal voltam elfoglalva, hogy az íróasztali székkel fejbe vágjam a második fickót. Nem szétvertem a fején, ahogy a kocsmai verekedésekben szokták a régi westernfilmekben, hanem beledöftem a szék lábát. Döfni sokkal hatásosabb, mint ütni, mert az egész test súlya a szék lábának néhány négyzetcentiméteres felületére koncentrálódik. Tömeg és sebesség, éppúgy, mint a baseballban vagy minden más esetben. Minimum betört koponya volt a célom, maximum az azonnali agyhalál. Azt reméltem, egy pár négyzetcentis csontdarab egyenesen belefúródik a lágyszövetekbe. Lehet, hogy sikerült is. Nem tudtam azonnal megállapítani. Ezt már csak a boncolás derítheti ki. Akár meghalt, akár csak elvesztette az eszméletét, a fickó a földre zuhant, mint egy zsák. Ő volt az, aki idehozott minket a Škodával. Eldobtam a széket, és átugrottam rajta, hogy elkapjam a következő kettőt.

Kettő egy ellen, ez soha nem probléma. Miattam ne aggódjon – mondtam Nice–nak. – Maga csak foglatkozzon az elsővel. Ha az üvegszilánk nem volt elég, üsse meg az orrát jó keményen az íróasztal fiókjával, az élével előrefordítva, és addig üsse, amíg el nem csendesedik.

A harmadik fickó rögtön lefékezett, miután látta, milyen sorsra jutott két társa, a negyedik pedig hátulról belészaladt, de a börleszkjelenet ezzel véget is ért. A meglepetés elmúlt, és ők azért nem voltak idióták. Azonnal megfordultak, és visszavonultak, hogy rendezzék soraikat, ahogy kell. Egyiküknél sem volt pisztoly, ezt a kockázatot jól kalkuláltam. London más, mint Amerika. Fegyvert csak különleges alkalmakkor viselnek, nem rutinból. Jobban aggasztott, hogy esetleg kés van náluk, mert azt nem nagyon szeretem, viszont a londoniak állítólag eléggé. De kés sem volt a kezükben. Egyelőre legalábbis. Azt nem tudhattam, mi lapul a zsebükben.

A műhely alapterülete nagyobb volt, mint egy kosárlabdapálya, tele szerszámokkal és csövekkel, itt-ott szerelés alatt álló kocsik állták el az utat. Nem volt más fény, csak amit a néhány villanykörte adott. A biztonsági redőny még mindig le volt eresztve. A fennmaradó két fickó széthúzódott egymástól hat méterre, aztán megálltak, megfordultak. A hármas számú balra húzódott, és felkapott egy kerékkulcsot, a négyes jobbra, és egy csavarkulcsot vett fel egy munkapadról. A hármas számú korábban a kis irodából jött ki. A négyes az volt, aki az árnyékból előlépve leengedte a redőnyt. Elindultak felém, egyszerre, könnyedén kiegyensúlyozott léptekkel, szinte lábujjhegyen, a karjukat széttárva, a szemüket üres, merev tekintettel rám szegezve. Láttam már náluk rosszabbat is. Kemény életük van, és génjeikben ott rejlik az örökös konfliktusokkal terhelt múlt. Talán a hadseregben is szolgáltak valamikor, talán gerillák voltak. Egy biztos: elég bátrak ahhoz, hogy szembeszálljanak olyan alakokkal, mint Charlie White és Karel Libor, és jól megéljenek a sötét üzelmeikből egy idegen nagyvárosban. Nem fognak szívrohamot kapni az ijedségtől, ha rájuk ordítok, hogy „hess!”.

Lelki szemeim előtt megjelent, ahogy Kicsi Joey Bentley-je közeledik a nagy forgalomban, de úgy gondoltam, azért van még időm bőven. Nem lett volna értelme kapkodni. Mindig jobb hagyni, hogy az ellenfél támadjon. Hadd kezdeményezzenek ők. Hadd mutassák meg, hogyan lépnek, ami a gyenge pontjaikat is megmutatja.

Majdnem egy percig álltunk ott néma, mozdulatlan háromszögben, feszülten, egy kicsit imbolyogva, laza tartással. Ők rám szegezték a tekintetüket, én egyszerre szemmel tartottam mind a kettőt, épp csak a látómezőm szélén, miközben felmértem az egész területet, a szögeket, az útvonalakat. A Škoda, amivel jöttünk, tőlem balra állt, mögötte egy másik kocsi egy rámpán, az alváza fekete és koszos. Aztán egy üres munkaállomás következett, a sarokban pedig egy poros szedán parkolt, lapos gumikkal. Az egyik első sárhányója hiányzott. A műhely másik oldalán piszkos kartondobozokban alkatrészek álltak, nagy halmokban gumik – némelyik vadonatúj, de a legtöbb nem –, egy gumiszerelő gép, olajtöltő tölcsérek, egy piszkos rongyokkal teli fémhordó, és rozsdás kipufogócsövek szomorkás kupaca. A hátam mögött nagyjából ugyanez, és a kis iroda, ahonnan hirtelen halk nyüszítést hallottam. Nem tudtam megállapítani, hogy férfihang vagy női, de nem néztem hátra.

A negyedik fickó megmozdult. A csavarkulcs szép nagy példány volt, tompán csillogó acélból, bő negyven centi hosszú, a végén öt centi széles. Valami nagyobbfajta csavarhoz használhatták. Talán a felfüggesztés csapágybakjához, bármi legyen is az. Egyáltalán nem értek az autókhoz. Tudok pár szakkifejezést, de fogalmam sincs, mit jelentenek. A fickó úgy tartotta a csavarkulcsot, mint egy kalapácsot, felemelte, és tett egy lépést előre. A másiknak most rám kellett volna rontani, amíg elterelődik a figyelmem, de nem tette. Lehet, hogy a csapatjáték nem az erősségük. Mindenki csak magáért felel. Nekem ez így nagyon is megfelelt. Kettő egy ellen nem probléma, de senki sem szereti túlságosan megerőltetni magát, ha nem feltétlenül szükséges.

A fickó tett még egy lépést. A csavarkulcsot továbbra is felemelve tartotta, mint egy kalapácsot. Én is tettem feléje egy lépést, mert azt akartam, hogy az agyam biztosan érzékelje, mi van a hátam mögött. Ha odébb lépek valahonnan, tudhatom, hogy ott üres hely maradt. És mert közelebb lépni mindig jobb, mint hátrálni. Egy kicsit elbizonytalanítja az ellenfelet. Nem érti, miért nem hátrálok, amikor nála csavarkulcs van, amit támadóan felemel.

Gyere csak, haver, és majd meglátod – gondoltam.

Tovább közeledett felém, az arcán egy árnyalatnyi bizonytalansággal. Mögötte a társa is megmozdult, épp csak egy lépést tett. Itt az idő. Figyeltem a csavarkulcsos fickót, a derekát és a csípőjét, vártam, hogy észrevegyem a leghalványabb jelét annak, hogy ütni fog. És meg is láttam: a lábizmai megfeszültek, a könyöke egy-két centivel feljebb emelkedett. Világos volt, mint a nap, hogy mire készül. Rám veti magát a magasba emelt csavarkulccsal, és lesújt vele, mint egy tomahawkkal, ideális esetben a fejem tetejére. De az sem nagy baj, ha mellétalál, mert ott is van egy méter széles célpont, a bal vállamtól a jobb vállamig. Egy törött kulcscsont is remekül megfelelt volna a céljainak.

Úgyhogy én támadtam előbb, tettem egy hosszú, gyors, szökellő lépést, mint amikor a bokszoló ki akar ütni egy tehetetlen ellenfelet. Egy töredékmásodperc alatt eltűnt az arcáról a korábbi magabiztosság, és a támadó üzemmódból átváltott védekező pánikba. A háta kissé homorú ívben meghajlott, a könyökét magasabbra emelte, mintha úgy érezte volna, hogy még nagyobbat kell ütnie. És ez volt a gyenge pontja. Ha egy tompa tárggyal ütünk, nagyot kell lendíteni hátrafelé, mielőtt lesújtunk vele, ami viszont idő– és energiaveszteséget jelent. És a legkritikusabb pillanatban a fegyvernek használt tárgy épp az ellenkező irányba lendül, mint amerre kellene.

A bal tenyeremmel elkaptam a könyökét alulról, és keményen meglöktem, kihasználva az ő saját lendületét is, és még jobban hátralöktem a karját, mint amennyire ő lendítette volna. Jól hátracsavartam, és a csavarkulcs súlya is hátrahúzta, a saját fenekét találta el vele, én meg a jobb kezemmel közben hátranyúltam a dereka mellett, és kirántottam a kezéből a szerszámot. Ez viszont nem volt elpocsékolt energia. Ugyanazt a mozdulatot, amivel kitéptem a kezéből csavarkulcsot, arra is felhasználtam, hogy jó erősen meglendítsem, és eltaláltam vele oldalról az állkapcsát, az arccsontja alatt, ami kitörhette a felső őrlőfogakat, már ha volt neki, és úgy megrázkódhatott az agya a koponyájában, mint egy befőttesüvegbe zárt medúza.

Oldalra dőlve zuhant a földre, mint egy fa, a jobb vállára, és hallottam, ahogy kiszalad belőle a szusz, a jobb halántéka pedig a földnek koppan. De akkor én már a másik fickóra vetettem magam. Nagyjából biztos voltam benne, hogy nem fogja megtenni az egyetlen dolgot, ami megmenthetné. És nem is tette.

Nem vágta hozzám a kerékkulcsot. Védekezően kapaszkodott bele, hirtelen pánikba esve, ahogy a barátja, és hátrálni kezdett.

A játszmának ott rögtön vége is lett. Ketten álltunk egymással szemben. Előbbre csúsztattam a tenyeremben a csavarkulcsot, szorosan fogtam az egyik végét, és felé döftem vele, mint egy karddal. Így szinte másfél méter hosszú lett a karom. Ha a világ összes esőerdejét átkutatnánk, és megkeresnénk a legnyurgább páviánt vagy orángutánt, annak is rövidebb lenne a karja. A fickó úgy hadonászik a kerékkulccsal, ahogy akar, akkor se tud a közelembe jutni vele.

– Hol van Kott és Carson? – szólaltam meg.

Nem válaszolt.

– Hol van az a két pasas, akiket a Romfordi Fiúk rejtegetnek?

Nem válaszolt.

Egy villámgyors mozdulattal megböktem a csavarkulccsal a mellkasán. A vége elég hegyes lehetett, mert felkiáltott, és egy métert hátrált. Én egy métert előbbre léptem. – Hol vannak?

Nem tudta, miről beszélek, ez egyértelmű volt. Tényleg teljesen üres tekintettel bámult rám. Nem sumákolt. Lehet, hogy a két banda valamilyen korlátolt szinten együttműködött, de a fontos információkat nem közölték velük.

– Hol vannak a fegyverek? – kérdeztem.

Nem válaszolt. De most láttam a szemében, hogy titkol valamit. És elszánt. Tudja, hol vannak a fegyverek, de nem fogja elárulni.

A hátam mögül újból meghallottam a halk nyüszítést, és Casey Nice elkiáltotta magát: – Reacher, siessen!

Úgyhogy siettem. Megint megdöftem a fickót, ő meg a kerékkulccsal próbálta kivédeni, nagy csattanással összeütközött a két szerszám. Megint döftem, ő ismét kivédte, de közben minden figyelmét a deréktól fölfelé zajló eseményekre összpontosította, én meg pontosan ezt szerettem volna, mert ez azt jelentette, hogy könnyedén közelebb léptem, és minden akadály nélkül tökön rúgtam.

Elég jól sikeredett a rúgás. Tömeg és sebesség kérdése, mint a baseballban és minden másban. A fickó elejtette a kerékkulcsot, előregörnyedt, és zihálva, öklendezve lerogyott. A fejét lehajtva térdelt előttem, így volt időm és helyem, hogy kényelmesen kiválasszam a megfelelő pontot. Jó keményen fejbe kólintottam a csavarkulccsal a halántékánál. Elég erőset ütöttem, de nem halálosat, csak mint a bemelegítő teniszjátékos a labdát. A fickó az oldalára dőlt, és mozdulatlanul elnyúlt a földön.

Visszasiettem az irodába, hogy megnézzem, miként boldogul Casey Nice.

34. fejezet

Az első fickó a hátán feküdt, a szeméből egy harminccentis üvegszilánk állt ki. Egészen biztosan halott volt. Rögtön láttam a testének ernyedt formátlanságából. Az élet nemrégiben szállhatott el belőle. Nem volt sok vér, csak egy vékony patakocska folyt végig az arcán, de már az is megalvadt, olyan volt, mint egy vastag piros hernyó. Valami átlátszó, tiszta folyadék is lefolyt rajta, ami a szemgolyója lehetett.

A második fickó adta ki a nyüszítő hangokat, akit megütöttem a székkel. Az ajtó előtt feküdt a földön. A haja ragacsos volt a vértől, és elég szép kis tócsa gyűlt össze a feje alatt. A szeme csukva volt. Nem úgy tűnt, mint aki fel tudna állni, és sok gondot okozna nekünk. Legalábbis a közeljövőben biztosan nem.

Casey Nice az íróasztalhoz nyomott háttal állt, és félig sokkosnak, félig elszántnak tűnt. Átfutott az agyamon, amit Shoemakertől kérdeztem: Vett már részt tengerentúli akcióban? Vett részt bármilyen akcióban?

Hát most már vett.

– Minden rendben? – kérdeztem.

– Azt hiszem.

– Nagyon jó munkát végzett.

Nem válaszolt.

– Át kell kutatnunk a műhelyt – mondtam.

– Hívnunk kéne egy mentőt.

– Majd hívunk, miután mindent átkutattunk. Szükségünk van fegyverekre. Ezért jöttünk.

– Nem lesznek itt a fegyverek. Csak félrevezetés volt.

– Hány ilyen rejtekhelyük lehet? Szerintem itt tartják a fegyvereket. Amikor megkérdeztem az egyik fickót, láttam rajta, hogy tudja, miről beszélek.

– Nincs időnk.

Kicsi Joey-ra gondoltam a Bentley-jében, ahogy közeledik a forgalomban araszolgatva. Lelassítják a piros lámpák és a dugók. De az is lehet, hogy nem. – Majd nagyon igyekszünk – mondtam.

– Az nem árt.

Azzal kezdtük, hogy átkutattuk a főnök zsebeit. Úgy gondoltam, hogy ha találunk nála valami kulcsot, az elárulhatja, hogy milyen fajta zárat keressünk. Egy széf kulcsa másképp fest, mint egy ajtóé vagy egy öltözőszekrényé és így tovább. De nem volt nála más, csak egy kocsikulcs. Kopott, régi, egy ócska bőr kulcstartón, amelyen Ealingi magántaxik felirat díszelgett kopottas aranyozással. Valószínűleg a műhelyben lévő ütött-kopott szedánok közül az egyik az ő kocsija. Találtam nála készpénzt is. Hadizsákmányként elraktam az eddigi szerzeményünk mellé. Volt egy mobilja, azt is zsebre vágtam. Más érdekes nem volt nála.

A kis irodát már átkutattuk, úgyhogy most nekiláttunk a műhelynek. A túlsó végében nyílt egy mosdó, de nem volt benne semmi más az alapvető felszerelésen kívül, legfeljebb úgy egymilliárd baktérium. Olyan volt, mint egy gigantikus háromdimenziós Petri-csésze. Nem lehetett benne mást összeszedni, csak fertőző betegségeket. Nem voltak kinyitható falipanelek, se rejtett üregek vagy csapóajtó a padlón.

A műhely többi része egyetlen nyitott tér volt, tele kocsikkal és mindenféle limlommal, amit már eddig is láttunk. Ránézésre teljes káosz uralkodott, de feltűnően hiányoztak a rejtekhelyek. A falakban nem voltak ajtók, de hiányoztak a szekrények, a nagy dobozok és a zárt fülkék is. A kupacokban álló gumik közepébe sem dugtak el semmit.

– Itt nincsenek fegyverek – állapította meg végül Nice. – Ez egy autószerelő műhely. Ennyi, amit látunk.

Nem válaszoltam semmit.

– Mennünk kellene – javasolta.

Kicsi Joey-ra gondoltam a Bentley-jében. Valószínűleg már túljutottak a városközponton, és egy széles úton száguldanak tovább nyugati irányba.

– Mennünk kell – ismételte meg Nice.

A Bentley-jében.

– Várjon még.

– Mire?

Nincsenek nagy dobozok, zárt fülkék.

Baromság.

– A főnökük nyilván nem egy ócska taxival jár. Miért tenne ilyet? Karel Libornak egy Range Rovere volt. A Romfordi Fiúk is a legjobb márkákat használják. Akkor a szerbek miért ne? Nem akarnának úgy kinézni, mint egy szegény rokon.

– És?

– Miért volt a fickó zsebében egy ócska tragacs kulcsa?

– Mert itt ócska tragacsokat javítanak. Ez a munkájuk. Vagy fedezéknek használja.

– Nem a főnök dolga, hogy a kulcsokra vigyázzon. – Visszamentem az irodába, benyúltam a fickó zsebébe, és kivettem a kulcsot. Fém volt a szára, műanyag borította a felső részét, de nem volt olyan vaskos, mint a modern autók kulcsa. Nem volt benne elem és távirányító. Csak egy egyszerű kulcs.

Körbenéztem. A sarokban parkoló poros szedánnal kezdtem, amelyiknek lapos volt a gumija, és hiányzott az első sárhányója. Miért álldogálna egy kocsi annyi ideig egy autójavító műhelyben, hogy leeresszen a gumija? Ez nem vallott túl nagy üzleti hatékonyságra. Az autóknak az utakon helyük, hogy behozzák a fenntartási költségüket. Ha nem lehet megjavítani, akkor el kell vontatni és bezúzni, mert a műhelynek is meg kell keresnie a fenntartása költségeit. Minden négyzetméternek profitot kell termelni.

Belenéztem a kocsi csomagtartójába. Egy nagy szögletes doboz és egy zárható fülke egyben. Jól el lehet rejteni benne valamit úgy, hogy közben mégis szem előtt van.

Belepróbáltam a kulcsot a zárba.

Nem illett bele.

– Reacher, mennünk kell – sürgetett Nice.

Megpróbáltam a következő kocsit is, és az azután következőt is. A kulcs egyikbe sem illett. Megpróbálkoztam a Škodával, amivel jöttünk, bár tudtam, hogy reménytelen. Az is volt. Sorra jártam minden autót a műhelyben. A kulcs egyikbe sem illett.

– Kifutunk az időből – mondta Nice.

Körbenéztem, és feladtam.

– Oké – bólintottam.

Visszamentem az iroda ajtajába, és letérdeltem a földön heverő fickó mellé. Már nem nyüszített, de még életben volt. Olyan lehet a koponyája, mintha betonból lenne. Megkerestem a zsebében Škoda kulcsait. Odadobtam Nice-nak, és azt mondtam: – Indítsa be a kocsit. Én majd felnyitom a redőnyt.

A redőny mellett volt egy kapcsolótábla, rajta egy tenyérnagyságú gomb, amely egy hosszú fémcsővel kapcsolódott a mozgatómechanizmushoz. Jól megnyomtam a gombot, a motor beindult, és a redőny zörögve kezdett felgördülni. Újból mindent elárasztott a nappali világosság, ahogy a redőny centről centire emelkedett. A fény végigáradt a padlón, aztán mindkét oldalon felkúszott a falakon. Láttam, hogy Nice már a Škoda sofőrülésén ül, és a műszerfalat tanulmányozza. A kipufogó kis fekete füstfelhőt eregetett, ahogy beindult a motor.

Megláttam egy másik kapcsolótáblát és egy tenyérnyi gombot. Aztán még egyet. És még egyet. Az emelőket működtető hidraulikus gépezetek. Az emelők üresen álltak, egy kivételével, amelyiken egy szerelés alatt álló kocsi volt. Az alváza fekete és koszos, a csomagtartója fenn a magasban. Amit az ember nem lát, arra nem is gondol. Szép kis nyomozó vagyok, ha ez nem jutott eszembe.

Visszasiettem, és intettem Nice-nak, hogy várjon. Lenyomtam a gombot. Csikorgó zaj hallatszott, aztán leereszkedett az emelő, lassan, nagyon lassan, már szemmagasságba került, aztán még lejjebb süllyedt. Szögletes, régi autó volt, csupa por, lapos gumikkal. Az emelő lelassult, majd megállt, a kocsi megrándult, aztán mozdulatlan lett, a csikorgás is elhallgatott. A redőny is épp ekkorra gördült fel teljesen, és az a zörgés is megszűnt, nem maradt más, csak a Škoda dízelmotorjának üres berregése.

Odaléptem a csomagtartóhoz, amely sokkal kevésbé volt poros, mint a kocsi többi része. Tele volt ujjnyomokkal a zárak környékén, és tenyérlenyomatokkal a szélénél. Vagy százszor felnyithatták azóta, hogy a kocsi ajtajához utoljára hozzáértek.

A kulcs illett a zárba.

A csomagtartó teteje hangos nyikorgással felpattant.

A kocsi egy elég nagy szedán volt, a csomagtartója jó mély és széles, belefért volna pár bőrönd vagy három-négy golftáska, vagy bármi más, amit szállítani akar az ember. És tele is volt.

De nem bőröndökkel vagy golftáskákkal, hanem kézifegyverekkel és lőszeres dobozokkal.

Első ránézésre is láttam, hogy mind Glock, vadonatújak, műanyag fóliába csomagolva, szépen egymás mellé pakolva, a legtöbb az eredeti klasszikus 17-es, aminek hosszabb a csöve, és néhány 19-es, aminek rövidebb. Mellettük Parabellum töltények, százas dobozokban.

Casey Nice kiszállt a Škodából. Jól megnézte a fegyvereket, aztán annyit mondott: – Sherlock Holmes.

– A 19-es jobban illene a kezéhez. Jó lesz a rövid csövű változat?

Egy pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Persze.

Kicsomagoltam egy 19-est, és magamnak egy rendes 17-est, az egyik lőszeres dobozból megöltöttem őket, és elvettem még két dobozt. A csomagtartó tetejét nyitva hagytuk, és beültünk a Škodába, Nice vezetett. Kitolattunk, megfordultunk, és a kijárat felé indultunk.

– Várjon egy kicsit – szólaltam meg.

Nice lefékezett, és megállt. A kocsi orrára rávetült az ajtó felől jövő fénypászma. – Hol vagyunk most? – kérdeztem.

– Wormwood Scrubsban.

– Nagyjából mihez hasonlít ez a környék?

– Talán Dél-Bronxhoz.

– Brit változatban. Itt azért nem hallanak mindennap lövéseket.

– Valószínűleg nem.

– És ha mégis, kihívják a zsarukat. Akik kommandósokkal jönnek, páncélozott autókkal, és vagy száz nyomozóval.

– Valószínűleg.

– Én soha nem bízom meg olyan fegyverben, amit előtte nem próbáltam ki.

– Micsoda?

– Ki kell próbálnunk a Glockokat.

– Hol?

– Ha itt csináljuk, akkor rögtön kijönnek a zsaruk, és mentőt hívnak annak, akinek kell, aztán elég forró nyomot találhatnak, amivel komolyan megszorongathatják a szerb bandát. Mindent egybevéve ezzel tulajdonképpen nagy szolgálatot teszünk a köznek.

– Maga megőrült?

– A kocsikra célzunk. Mindig szerettem volna kipróbálni, milyen érzés. Két golyót lövünk ki mind a ketten, aztán elhúzzuk a csíkot.

Meg is tettük. Mindkét oldalon leengedtük az ablakokat, kikönyököltünk, és hátrafelé célozva lőttünk. Négy lövés hangzott fel fülsiketítő dörrenéssel, és még mielőtt az utolsó visszhang is visszaverődött volna a téglafalakról, már el is indultunk. Lassan és nyugodtan kigördültünk, teljesen átlagos tempóban, mint egy helyi taxi, amelyet annak rendje és módja szerint telefonon rendeltek.

Megkerestük a nyugati irányú főutat, aztán elindultunk a városközpont felé. Alig másfél kilométert tettünk meg, amikor szembejött velünk egy gyorsan haladó kis konvoj, amelyet egy nagy, fekete Bentley vezetett. Négy fekete Jaguar követte, a sereghajtó pedig egy kisebbfajta, sima fekete furgon volt.

35. fejezet

Leparkoltunk egy mellékutcában a Paddington pályaudvar közelében, olyan helyen, ahol tilos volt megállni. A terv szerint bezárjuk a kocsit, és szépen elsétálunk. Nagyon forgalmas környék volt, számos tömegközlekedési lehetőséggel: buszok, fekete taxik, két metróállomás a közelben, vonatok. Gyalog elsétálhattunk dél felé a Hyde Parkhoz, vagy északnak a Maida Vale-en St. John’s Woodhoz. Persze közben felvesznek a térfigyelő kamerák, nyilván többször is, de több száz órán keresztül kellene türelmesen böngészni a felvételeket, ha ki akarják deríteni, kik vagyunk, honnan jöttünk, merre mentünk, és miért.

Ellenőriztem a külsőmet, hogy emberek közé mehetek-e így. A dzsekim vékony, enyhén rugalmas anyagból készült, nyilván azért, hogy lehessen benne mozogni a golfpályán, csak az volt a baj, hogy ha a zsebébe tettem valamit, az elég jól kirajzolódott. Ami nem gond, ha golflabdákról van szó, de a Glock esetében már probléma. A jobb zsebembe akartam tenni, de alig fért bele. Leginkább azért, mert már volt benne valami.

A főnök mobilja. Egyszerű, eldobható telefon, nagyjából ugyanolyan, mint amiket a Romfordi Fiúk kesztyűtartójában találtunk. Odaadtam Casey Nice-nak. – Nézze meg a híváslistát.

Csinált valamit a kis nyilakkal, és fel-le görgetett egy menüt, aztán azt mondta: – Volt egy félperces beszélgetés egy helyinek látszó mobilszámmal, aztán három perccel később ugyanaz a szám visszahívta, és egy percet beszéltek. Ez volt az utolsó hívás.

Bólintottam. – Valószínűleg az éjszaka közepén adtak ki ránk körözést, és ma reggel minden londoni gengszter értesült róla, úgyhogy a szerb fickó felhívta a romfordiakat, és megkérdezte, hogy „Hé, ezeket keresitek? Itt vannak nálunk, bezárva”. De az is lehet, hogy még csak egy emberével beszélt, aki azt mondta, hogy „majd visszahívunk”, aztán elment, és szólt Charlie White-nak, aki személyesen hívta vissza a szerbet, és megbeszélték a dolgot.

– Egy perc elég hosszú ehhez?

– Nem kellett mást közölnie, csak a címet. Biztos vagyok benne, hogy a Bentley-ben van GPS. Még az arkansasi pickupunkban is volt.

– Oké.

– Bár én nem hallottam, hogy csöngött volna a telefon, amíg ott voltunk.

Nice megint megnézte a menüt.

– Le van némítva.

Ismét bólintottam. – Akkor így történhetett.

– Meg kéne adnom ezt a romfordi számot O’Day tábornoknak, nem gondolja? Az MI5 utánanézhet, le tudják lenyomozni.

– Egy készpénzes vásárláshoz tudják visszavezetni a Bootsban. Nem fog segíteni.

– Mi az a Boots?

– Egy drogérialánc. John Boot alapította, a tizenkilencedik század közepén. Valószínűleg pont úgy festhetett, mint az a pasas, aki a kerítést építtette a Wallace Court köré. Egyszerű gyógynövényboltnak indult Nottinghamben. Az egy kisváros innen északra.

– Az MI5 lenyomozhatja, hol van most az a telefon.

– Csak ha be van kapcsolva. És már nem lesz sokáig. Eldobják, ahogy meghallják, mi történt Wormwood Scrubsban. Tudni fogják, hogy a rendőrök kezébe került a szám.

– Valószínűleg már hallottak is róla.

Elvettem tőle a telefont.

– Derítsük ki.

Megkerestem az újratárcsázás gombot, és benyomtam a hüvelykujjam körmével. Láttam, hogy megjelenik a szám a kijelzőn, mire megnyomtam a zöld gombot, és a fülemhez emeltem a telefont.

Kicsöngött. Klasszikus brit kétszeres berregés. Sürgetőbb, mint a komótos amerikai csengőhang. Vártam. Kicsöngött háromszor, négyszer, ötször, hatszor.

Aztán valaki felvette. Valaki, aki arra használta fel a hatcsöngésnyi időt, hogy ellenőrizze a saját kijelzőjét, és azonosítsa a számot. Az első kérdéssel rögtön a lényegre tért. Egy mély hang szólalt meg londoni akcentussal: – Mi a franc folyik ott? Már vagy száz zsernyák húzott el itt mellettünk.

– Hol vagytok? – kérdeztem.

– Három utcával odébb parkoltunk le.

– Kicsi Joey?

– Kivel beszélek?

– Én vagyok az a fickó, aki kinyírta az embereteket tegnap este, a furgonban. Láttam, milyen dührohamot kaptál.

– Hol vagy most?

– A hátad mögött.

Hallottam, hogy önkéntelenül megmozdul, és hátrafordul.

– Csak viccelek – mondtam.

– Ki vagy?

– Azt mondanám, a kihívód, Joey, de akkor túl keveset állítanék magamról.

– Halott ember vagy.

– Egyelőre még nem. Összetévesztesz az embereiddel meg a szerbekkel. Történt pár sajnálatos haláleset.

– Nekem azt mondták, elfogtak és bezártak.

– Semmi sem tart örökké.

– Mit akarsz?

– John Kottot. És William Carsont. És meg is fogom kapni őket. A legjobb, amit tehetsz, ha félreállsz az utamból, vagy átgázolok rajtad.

– Neked fogalmad sincs...

– Miről?

– Hogy mekkora bajban vagy.

– Tényleg? Az az igazság, hogy pillanatnyilag elég jól érzem magam. Nem én vagyok az, aki sorra veszíti el az embereit. Az te vagy, Joey. Úgyhogy ideje lenne elővenni a józan eszedet és az érett ítélőképességedet, nem gondolod? Add át Kottot és Carsont, és békén hagylak. Már úgyis elintézték neked Libort, és gondolom, a pénzedet is megkaptad. Akkor miért érdekel most már az egész? Mit nyerhetsz most már ezen az ügyön?

– Velem senki sem húzhat ujjat.

– Ez így nem egészen állja meg a helyét. Én már ujjat húztam veled. És addig folytatom, amíg ki nem adod Kottot és Carsont. A te döntésed, haver.

– Halott ember vagy.

– Ezt már mondtad, de attól még nem lesz igaz.

Semmi válasz. A hívás véget ért. A telefon elnémult. Elképzeltem, mit csinál Kicsi Joey. Az akkumulátor repül az egyik szemetesbe, a telefon a másikba, a SIM kártyát hüvelykujja körmével négybe vágja, aztán kidobja a harmadik szemetesbe.

Letörölgettem a telefont az ingemmel, és a kocsi hátsó ülésére dobtam.

– Vajon hallgatni fog magára? – kérdezte Casey Nice. – Átadja őket?

– Nem hinném. Nyilván hozzá van szokva, hogy azt csinálja, ami neki tetszik. Ha ki kéne hátrálnia, attól szétrobbanna.

A Glockot jó mélyen bedugtam a zsebembe. Egész jól belefért így, hogy már nem kellett semmivel megküzdenie a helyért. Nice nézte, aztán ő is ugyanazt tette. Kisebb volt a zsebe, de a pisztolya is. Hallottam, ahogy a zömök cső vége odakoccan a gyógyszeres üvegcséhez.

– A gyógyszert tegye a másik zsebébe. Nem lenne jó, ha beleakadna a keze.

Egy pillanatra ledermedt. Nem akarta kivenni az üveget. Nem akarta, hogy lássam.

– Hány van még? – kérdeztem.

– Kettő.

– Ma reggel bevett egyet?

Nice csak bólintott.

– És most szeretné bevenni a másiakt?

Megint csak bólintott.

– Ne tegye.

– Miért ne?

– Ezek nem jó tabletták. Nincs semmi oka idegesnek lenni. Nagyon jól teljesít. Született tehetség. Kitűnően szerepelt ma délelőtt, a zálogháztól kezdve egészen az üvegszilánkig.

Ezt nem kellett volna mondani. Láttam, hogy önkéntelenül megmozdul a keze, mintha megint az éles szilánkot fogná a keze köré csavart kardigánnal. Újraélte ez egészet. És nem tetszett neki. Lehunyta a szemét, és könnyekben tört ki. Feszültség, sokk, horror, minden kitört belőle. Egész testét rázta a zokogás. Kinyitotta könnyes szemét, és rám nézett. Odafordultam, és a vállamra borult, felém hajolva az ülésen. Szorosan átöleltem, furcsa, tartózkodó öleléssel. A vállamba fúrta a fejét, és a könnyei eláztatták a dzsekimet, pontosan azon a helyen, ahová Henkin agyveleje is fröccsent.

Végül lecsillapodott a zokogás, és megszólalt: – Sajnálom. – Tompán szólt hangja, ahogy a dzsekimhez szorította az arcát.

– Nem kell.

– Megöltem egy embert.

– Nem igazán. Megmentette a saját életét. És engem is. Fogja fel így.

– Akkor is egy emberi lény volt.

– Nem igazán – mondtam újból. – A nagyapám mesélt egyszer egy kis történetet. Párizsban élt, és az volt a munkája, hogy falábakat faragott. Egyszer Dél-Franciaországban nyaralt, és egy domboldalon üldögélt a szőlőskertben, és épp egy diót nyitott fel a bicskájával, amikor meglátta, hogy egy kígyó siklik felé. Agyonszúrta a bicskájával. Átdöfte a fejének a közepét, és odaszegezte a földhöz. Úgy tizenöt centire volt a bokájától. Ez ugyanaz, mint amit maga csinált. Az a fickó egy kígyó volt. Vagy még annál is rosszabb. A kígyó nem tudja magáról, hogy kígyó. Nem tehet róla, hogy annak született. De az a fickó tudatosan döntött. Ahogy a másik is, a tegnapi, aki nem azzal foglalkozott, hogy idős néniket kísérjen át az út túloldalára, és nem önkénteskedett a könyvtárban, és nem gyűjtött pénzt afrikai segélyalapoknak.

Odadörzsölte a homlokát a karomhoz, talán bólintott. Vagy a fejét rázta. Vagy csak letörölte a könnyeit. – Ettől még nem érzem jobban magam.

– Shoemaker azt mondta, tudja, mire vállalkozik.

– Elméletben tudtam. De a valóságban egészen más.

– Mindent el kell kezdeni egyszer.

– Azt akarja mondani, hogy idővel könnyebb lesz?

Nem válaszoltam a kérdésre, csak annyit mondtam: – Spóroljon a tablettával. Nincs rá szükség. És ha lenne is, akkor is tegye félre későbbre. Ez még csak a kezdet. Később nehezebb lesz.

– Hát ez nem valami megnyugtató.

– Nincs miért aggódnia, nagyon jól csinál mindent. Mind a ketten jól csináljuk. Győzni fogunk.

Nem válaszolt. Egy pillanatig még odabújt hozzám, aztán felegyenesedett. Visszaültünk a helyünkre, egyenes háttal. Egy kicsit szipogott, és megtörölgette az arcát a bőrdzsekije ujjával. – Visszamehetnénk a szállodába? Szeretnék lezuhanyozni.

– Keresünk egy új szállodát.

– Miért?

– Első számú szabály: mindennap változtass a búvóhelyeden.

– Az új fogkefém ott van.

– Második szabály: a fogkefédet mindig tartsd a zsebedben.

– Vennem kell egy másikat.

– Lehet, hogy én is veszek egy újat.

– És ruhákat is szeretnék.

– Megoldható.

– Nincs táskám.

– Nem nagy dolog. Nekem soha nem volt. Ez is hozzátartozik ehhez az élethez. Majd átöltözik a próbafülkében.

– Nem azért, én arra gondolok, hogy mibe tesszük a lőszereket?

– A másik zsebünkbe.

– Nem fér bele.

Igaza volt. Megpróbáltam. A doboz fele kilógott. Pedig az én zsebem nagyobb volt, mint az övé. – Ez itt London. Ki fog rájönni, hogy mi ez a doboz?

– Talán ezer emberből egy. De mi van, ha az az egy pont egy zsaru, mint aki ott állt a Wallace Courtnál, golyóálló mellényben és gépkarabéllyal? Nem engedhetjük, hogy meglássanak, ahogy több doboz éles lőszerrel mászkálunk a városban.

Bólintottam. – Jó, majd beszerzünk valami szatyrot. – Végignéztem az utca mindkét oldalán. – Bár nem látok ilyen boltot.

Nice balra mutatott, az utca közepe tájára. – Ott a sarkon van egy kis élelmiszerbolt. Menjen, vegyen valami apróságot, rágógumit vagy cukorkát.

– Azok a szatyrok vékony nejlonból vannak. Láttam, ilyenben volt tegnap este a kóla. Szinte teljesen átlátszó. Semmivel sem jobb, mint a zsebe.

– Vannak nagyobbfajta, erősebb szatyrok is.

– Nem fognak egy nagy, erős szatyrot adni, ha rágógumit vagy cukorkát veszek.

– A szatyrot nem adják csak úgy, itt fizetni kell érte. Olyat kér, amilyet akar.

– Nem elég, hogy megveszem az árut, a szatyorért is fizessek?

– Itt így megy, olvastam róla egy magazinban.

– Hát milyen ország ez?

– Környezetbarát. Azt akarják, hogy az emberek hordjanak maguknál újra felhasználható szatyrot, és ne vegyenek mindig eldobhatót.

Nem feleltem, csak kiszálltam a kocsiból, és elsétáltam a sarokig. Az üzlet egy kisebbfajta szupermarket volt, a legalapvetőbb árukkal. Mindennapi használati cikkek, előre csomagolt szendvicsek, sörök, üdítők. És szatyrok, ahogy Nice mondta. Egy csomó volt a pénztárnál. Kiválasztottam egyet. Barna volt. Olyan környezetbarátnak festett, amennyire csak lehet. Mintha újrahasznosított kenderből szőtték volna félszemű szűz lányok Guatemalában. A bolthálózat nevét halványan rányomtatták, talán növényi festékkel. Gondoltam, főleg sárgarépából vonhatják ki. Úgy tűnt, egy futó zápor is lemosná. De a szatyor jó volt. Kötélből volt a fogantyúja, és az alja jól kiszélesedett.

Nem igazán akartam rágógumit vagy cukorkát, úgyhogy megkérdeztem a pénztárost, hogy megvehetem-e csak a szatyrot. Nem válaszolt, csak úgy nézett rám, mintha félkegyelmű lennék, és lehúzta a szatyor vonalkódját. Elektronikus pittyegés hallatszott, a nő pedig azt mondta: – Két font.

Úgy találtam, ez rendben is van. Amerikában egy nyugati parti kis butikban ötven dollárt kérnének érte. A Romfordi Fiúk pénzéből kifizettem, a visszajárót a hátsó zsebembe dugtam, és visszasétáltam a Škodához.

Csakhogy a kocsi nem volt ott.

36. fejezet

A zsebembe nyúltam, és megfogtam a Glockot. Az agyam leghátsó, ösztönös zuga azt súgta a tudatos részének: tizenhét golyó a tárban, plusz egy a csőben, mínusz kettő, amit kilőttem a szerbek műhelyében, marad tizenhat, aztán szintén ösztönösen odalapultam egy ingatlaniroda kirakatához, hogy ne háromszázhatvan fokban legyek védtelen, csak száznyolcvan fokban. De mindeközben az agyam leginkább azt üvöltötte: Dominique Kohl.

Vettem egy nagy levegőt, és jól körbenéztem. Rendőröket nem láttam sehol. Ami logikus is volt. Nice rögtön elhúzott volna innen, ha észreveszi őket. Egy digitális kamerarendszer felvételeit egyetlen gombnyomással ki lehet törölni, de Nice arcát és a Škoda rendszámtábláját már nem olyan egyszerű eltüntetni egy ember memóriájából. Ennél kevesebből is lettek már súlyos ügyek. De az utcában sehol sem ácsorgott rendőr. Egyenruhás járőrök sem sétálgattak notesszel a kezükben.

Kisebb csődületet se láttam, nem ácsorogtak ott emberek szájtátva, és a kocsi hűlt helyét bámulva, mintha épp az imént valami nagy felfordulás zajlott volna. Márpedig Nice nem adta volna meg magát könnyen, se a Romfordi Fiúknak, se a szerbeknek, se másnak. Bezárhatta volna belülről az ajtókat, és ott lapul a zsebében a töltött fegyver. Tizenhat golyó, ugyanúgy, mint az enyémben. Az utca egyáltalán nem volt csendes, de csak átlagos városias nyüzsgés folyt. Nem történt semmilyen komolyabb incidens percekkel ezelőtt, ez teljesen egyértelmű volt.

A kirakathoz lapulva odébb osontam, és megbújtam a kapualjban, így már csak kilencvenfokos szögben voltam sebezhető. Az utca egyirányú volt, jobbról balra haladt a forgalom. Folyamatosan jöttek a járművek. Kisebb háromajtós autók, fekete taxik, néha egy-egy nagyobb szedán, furgonok. Egy sofőr sem nézelődött jobbra-balra, a mellettük ülő utasoknál nem volt fegyver, és nem fürkészték a járókelők arcát. Senki sem keresett. Kicsit előbbre óvakodtam, és kilestem a sarkok felé. Senki sem várakozott ott.

Tudja, mire vállalkozott. És keményebb, mint amilyennek látszik.

Elfogták, megcsonkították, és megölték. Nekem kellett volna odamennem.

Végig a háttérben maradok. Nem történik meg újból.

Kiléptem a kapualjból, és elindultam a járdán, szemben a forgalommal. Az utca mindkét oldalán gyalogosok jöttek-mentek, olcsó öltönyökben, vékony esőkabátokban, összecsukott esernyővel, amit az angolok a biztonság kedvéért mindig maguknál hordanak, aktatáskákkal, bevásárlószatyrokkal, hátizsákokkal. Mindenki sietett a dolgára. Semmiféle gyanús viselkedést nem tapasztaltam. Nem várakoztak járó motorral fekete furgonok a járdaszegélynél, nem nézelődtek nagydarab fickók, nem cirkáltak járőrautók.

Elővettem a mobilt, amit Scarangello adott, kikerestem Nice számát, és megcsörgettem. Hosszú szünet, sistergő csönd. Talán csak a hálózati kapcsolást kellett várni, talán a kódoló rendszer kapcsolt be, aztán hallottam, ahogy kicsöng, lágy berregés London szívében. Csak csöngött és csöngött, összesen hatszor.

Nice nem vette fel.

Kikapcsoltam a telefont.

Reméljük a legjobbat, tervezzünk a legrosszabbra. Talán épp vezet, és ezért nem tudja felvenni. Talán valami elijesztette a járdaszélről, és a háztömb körül köröz. Balra fordul, megint balra, aztán megint, amíg én nem végzek a boltban. Végül majd meglátja, hogy ott ácsorgok, és idekanyarodik értem.

Figyeltem az utcasarkot.

Nice nem jött.

Legrosszabb esetben a telefonja most egy fickó kezében van, aki számító tekintettel nézi a kijelzőt, és látja rajta a nevemet. Talán megállnak, megpróbálnak odacsábítani, és ott helyben elkapni. Két legyet egy csapásra. Rögtönzött terv. Csapdát állítottak a közelben, és Casey Nice a csalétek.

Figyeltem a telefonom kijelzőjét.

Senki sem hívott vissza.

Tervezzünk a legrosszabbra. Egyetlen másik szám szerepelt a telefonomban, O’Day-é. A telefonban van GPS, így minden lépésünket követni tudják. O’Day meg tudja mondani, hol van Nice. Oda tud vezetni, lépésről lépésre. Legalábbis amíg el nem dobják valahol a telefont. Hívtam O’Day-t, és megint a sistergő csendet hallottam.

Aztán kikapcsoltam a telefont, mert a sarkon megjelent egy Škoda.

Nice vezetett, de nem egyedül ült a kocsiban. A hátsó ülésen kirajzolódott egy zömök, az árnyékoktól kivehetetlen figura, aki a nő válla fölött nézett előre. Ahogy a kocsi közelebb ért, felismertem. Negyven-negyvenöt éves, kissé napbarnított, rövid szőke haj, szögletes arc, a ruházata pulóver és rövid vászondzseki. Nyilván farmerrel és barna katonai bakanccsal, amit talán a brit hadsereg használt a sivatagi háborúban.

Bennett volt az, a kimondhatatlan keresztnevű walesi. Akit utoljára Párizsban láttam, ahol eltűnt. Az MI6 ügynöke. Vagy az MI5-é. Vagy valahol a kettő között. Vagy az is lehet, hogy valamely egészen más szervezet embere. Egyelőre minden meglehetősen képlékeny – mondta a múltkor éneklő kiejtésével.

A Škoda odakanyarodott a járdaszegélyhez, és lefékezett, pont előttem. Nice és Bennett is kinéztek rám a szélvédőn át, a nyakukat nyújtogatva, nagyra tágult szemmel, és mintha valami könyörgő lett volna a tekintetükben, főleg Nice-éban, mintha azt mondaná: próbáljunk úgy tenni, mintha ez az egész normális lenne.

Beszálltam. Kinyitottam az anyósülés ajtaját, bevágódtam, a lábamat is behúztam, és becsaptam az ajtót. A szatyrot az ölembe tettem. Nice a gázpedálra taposott, és megint elindult. – Ez az úr Mr. Bennett – szólalt meg.

– Emlékszem rá – feleltem.

– Már találkoztunk – tette hozzá Bennett. – Párizsban, ahol egy kis szélroham megmentette az irháját.

– Mi az, beismeri, hogy ott volt?

– Írásban soha.

– Miért térítette el a kocsinkat? Egy pillanatig kissé aggódtam, hogy mi történhetett.

– Két utcával odébb közlekedési rendőrök vannak. Lefotózzák a kocsikat. Jobb, ha elkerülik ezt a komplikációt.

– Mit akar?

– Húzódjon le valahol. Bárhol. Ha látjuk, hogy jön valaki, majd továbbmegyünk.

Nice lassított, keresett egy üres helyet a járda mellett, és megállt, egy kissé belógva egy buszmegállóba. Technikai szempontból nyilván nem legális, de nem úgy tűnt, mintha Bennettet ez nagyon aggasztaná. Újból feltettem a kérdést: – Mit akar?

– Azt szeretném, ha egy-két napig magukkal vinnének ide-oda.

– Velünk akar jönni?

– Nyilván.

– Miért?

– Nem kaptam semmilyen konkrét utasítást, amit én úgy értelmezek, hogy szemmel kell tartanom a Londonban működő többi harminchat ügynököt, és hozzácsapódni ahhoz, aki a legelőrébb jár a nyomozásban.

– Nem járunk legelöl.

– Ahogy a többiek sem. Ezt sajnálattal kell megállapítanom. De maguk legalább jól szórakoznak.

– Eddig nem annyira.

– De azért valamennyire csak haladnak.

– Tényleg?

– Ne legyen olyan szerény.

– Be van drótozva?

– Át akar kutatni?

– Meg fogom tenni, ha kell – szólt hátra a válla fölött Nice. – Vannak szabályok.

– Mondja ezt egy hivatalos megbízás nélküli ügynök, aki egy szövetséges ország területén működik, és már két gyilkosság van a rovásán.

– Azokért én vagyok a felelős – mondtam.

– Ez nem túl hihető – mondta Bennett. – Hogy magyarázza meg a Wormwood Scrubs-i esetet? Maga intézett el egyet, ő meg hármat? Ezt kötve hiszem. Egy kicsit el kellett volna mozdítani a testeket. Így túl egyértelmű, hogy mi történt. Szerintem az üvegszilánkos akciót Ms. Nice intézte egyedül. De azt elismerem, hogy a tegnapi elroppantott torok a maga műve. Úgyhogy azt mondanám, pillanatnyilag egy-egy az állás. Döntetlen.

– Mit akar? – kérdeztem harmadszor is.

– Ne aggódjanak, az ilyen eseteknél nincsenek drótok.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Casey Nice.

– A mi szemszögünkből ezek nem emberek. Nem érdekelnek minket, ha párat kinyírnak közülük. Őket viszont nagyon is érdekli, és ez itt a probléma. Most már két banda is üldözi magukat.

– Az mit jelent, hogy magukat nem érdekli?

– Feljegyezzük, ami történt, de a világon semmit sem fogunk tenni.

– Papíron lesz nyoma?

– Attól tartok, ez elkerülhetetlen.

– Ez esetben mi nem voltunk ott.

– Hol?

– Sehol.

– A technológia mást mond. Tudja, figyeljük, merre járnak. A GPS csodálatos dolog. Most például hogy találtam volna magukra, kilométerekre a tetthelytől, ráadásul egy lopott autóban, és mindezt egy röpke pillanat alatt?

– A telefonunk kódolt.

Bennett csak elmosolyodott. – Ugyan.

– Ugyan mi?

– Gondoljon bele, miért tűrik el, amit csinálunk. Miért mi vagyunk olyan fontosak, és miért nem Németország? Mit teszünk le az asztalra?

– A brit titkosszolgálat kommunikációs központja miatt – feleltem.

Bennett bólintott. – Ez a mi verziónk az amerikai Nemzetbiztonsági Hivatalra. A megfigyelőközpont. De annyival jobb, mint az NSA, hogy az már zavarba ejtő. Maguknak szükségük van ránk. Ezért tűrnek el tőlünk mindent.

– Maguk lehallgatnak minket.

– Dehogy, csak megkönnyítjük a munkájukat. Összegyűjtünk adatokat, és továbbítjuk. Időnként esetleg teszteket végzünk, hogy jól működik-e a lehallgatás. Pusztán technikai okokból.

– A CIA kommunikációja nyilván feltörhetetlen.

– A CIA nyilván így gondolja.

– Feltörték a kódjukat?

– Azt hiszem, tőlünk vették a kódolórendszert. Persze nem közvetlenül. Biztos vagyok benne, hogy valami bonyolult átverés volt.

– Biztos vagyok benne, hogy nem lenne szabad ilyesmit csinálniuk.

– Én meg abban vagyok biztos, hogy ez már nagyon régen volt.

– Szóval, szolgálatot tettünk a köznek azzal, hogy elintéztük a szerbeket?

– Ártottak nekik, de nem nyírták ki őket. Olyan, mintha levágták volna egy polip egyik karját. Nem arról van szó, hogy nem vagyunk hálásak, ugye, érti. Hét karral könnyebb megküzdeni, mint nyolccal, ha csak kicsit is.

– De többet akarnak.

– Mindkét banda üldözi magukat. Ez jelenthet bizonyos kínálkozó lehetőségeket. Véleményem szerint, ha közben még egy-két ember elhullana, azt bizonyos körökben nem néznék rossz szemmel.

– És maga is velünk jönne?

– Pusztán csak megfigyelőként. A bandatagok közül egyesek brit állampolgárok. Ahogy Ms. Nice is rámutatott, vannak szabályok.

– Segíteni fog nekünk?

– Szükségük van segítségre?

– Kértünk egy listát a címekről, amiket rejtekhelynek használhatnak.

Bennett bólintott. – Igen, láttuk az üzenetet.

– Még nem kaptunk választ.

– A helyszínek beazonosítása nehéz. Most még inkább, mint eddig, mert bele kell vennünk Karel Libor portfólióját is, és ma reggeltől a szerbekét is. Ha a szerbek tényleg együttműködnek a romfordiakkal, akkor az a logikus, hogy Kottot az egyik helyre rejtették, Carsont meg egy másikra, egymástól jó távol. Így biztonságosabb. És az is logikus, hogy jó távoli helyeket használnak erre a célra. London körül meglehetősen sík vidék terül el, a legjobb esetben lankás. Nem épp a legmegfelelőbb terep arra, hogy megközelítsünk egy távoli, elszigetelt tanyaházat, amelyben a világ négy legjobb szabadúszó mesterlövésze közül egy vagy kettő rejtőzködhet.

– Azért én szeretnék egy listát a szóba jöhető címekről.

– Oké, még ma átadjuk. Megkapja, ahogy O’Day-nek is elküldtük.

– De arra tippelnek, hogy távol eső tanyaházakról van szó?

– Nem feltétlenül. Vannak más lehetőségek is.

– Mint például?

– Vannak egyéb rejtekhelyeik is, és sok olyan házuk, amit kiadnak bérbe. Sokan vannak, akik örömmel eltűnnek egy-két hétre a városból. És sokan vannak, akik tartoznak nekik, és szívesen fizetnek azzal, hogy naponta háromszor enni visznek egy idegennek, elszállásolják éjszakára, és senkinek nem szólnak róla.

– De önök úgy gondolják, szívesebben választanának valami olyan helyet, ami távol esik a kíváncsi tekintetektől?

– Első ránézésre sokkal jobb lenne egy ilyen hely. De reálisan kell gondolkozniuk. Nyilván feltételezik, hogy van tervünk arra, hogy elzárjuk a belvárosba való bejutás lehetőségét. Amolyan utólagos szeptember 11-e utáni akcióterv. Biztos vagyok benne, hogy minden nagyvárosnak van ilyen. És nyilván nem szeretnének a lezárt gyűrűn kívül rekedni, amikor egy jó nagy puskát is át kell hozniuk a kordonon. Úgyhogy mindent egybevéve szerintem inkább előbb bejönnek a belvárosba, mint később. Lehet, hogy már itt is vannak.

– Láttunk pár száz elképzelhető helyet is, amik a Wallace Courtra néznek.

– És ezeket alaposan át is kutattuk. De mi van, ha valami olyan helyen rejtőznek, amit nem láttunk?

– És valóban van tervük a belváros lezárására?

– Hát persze.

– Akkor miért nem csinálják?

– Mert továbbra is optimisták vagyunk.

– Így a politikusok beszélnek.

– A cél az, hogy minél előbb lezárjuk ezt az ügyet

– Ilyet is a politikusok szoktak mondani.

– A politikusoktól kapjuk a fizetésünket.

– Szóval, milyen segítséget tud adni nekünk?

– Megmutatjuk, hol lakik Kicsi Joey. Nélküle nem történik semmi. Megfigyelhetik, kik jönnek-mennek a házánál, és hátha rájönnek valamire.

– Azt akarja mondani, maguk nem jutottak semmire?

– Az eddig megfigyelt mozgások semmiféle koherens sémát nem mutatnak.

– Akkor lehet, hogy nem Kicsi Joey a mi emberünk.

– Charlie White túlságosan is öreg, és túl nagykutya ahhoz, hogy ide-oda futkosson, Tommy Miller és Billy Thompson csupán tíz évvel fiatalabbak nála, és már inkább csak bürokraták. A bűnbandák manapság erre a területre összpontosítanak. Adóstratégia, legális befektetések, ilyesmik. Joey Green az egyetlen, aki ténylegesen csinál is valamit. Nekem elhiheti. Ha cserélgetik az őröket, vagy ennivalót és nőket küldenek valahová, akkor az mind Kicsi Joey házának behajtóján keresztül zajlik.

– Csak épp maguk semmi ilyesmit nem észleltek a megfigyelés során.

– Egyelőre nem.

– Mennyi időnk van, mielőtt a politikusok pánikba esnek?

– Nem sok.

– Van valami B tervük?

– Sokat segítene, ha nem jutnánk odáig.

– Szóval akkor most már mi segítünk magának?

– Kölcsönösen segítünk egymásnak. Így kellene működnie a dolognak, nem?

– Le szokták hallgatni a Downing Street és az Ovális Iroda közti forródrótot?

– Miért kérdezi?

– Személyes kíváncsiságból.

– A hagyományokra való tekintettel azt a vonalat békén hagyjuk.

– Ezt jó tudni.

– Menjünk, keressünk maguknak egy új szállodát. Gondolom, jólesne egy kis pihenő. Majd küldök egy SMS-t, ha indulhatunk Kicsi Joey házához.

– Tudja a telefonszámunkat?

Bennett nem válaszolt.

– Hülye kérdés volt – mondtam.

Bennett helyet cserélt Nice-szal, és ő vezetett. Dél felé indultunk, majd a Bayswater Roadra kanyarodtunk, amely a Hyde Park északi határa mentén húzódik, aztán kelet felé hajtottunk tovább, a Marble Archig, majd ismét délnek fordultunk, a Park Lane-re, a Mayfair negyedbe. Ez elég gazdag környék ahhoz, hogy semleges területnek számítson. Itt nem működnek bűnbandák, legalábbis nem olyan fajták, amiket felismerek. Elhajtottunk a Grosvenor House Hotel mellett, aztán Dorchester következett, végül megálltunk a Hilton előtt.

– Itt nem fogják keresni magukat – mondta Bennett. – Amennyi pénzt elvettek tőlük, azt feltételezik majd, hogy valami flancosabb helyre mentek, aminek előkelőbb neve van, mint mondjuk a Brown’s, a Claridge’s, a Ritz vagy a Savoy.

– Honnan tudja, hogy pénzt vettünk el tőlük?

– Benne volt a jelentésben, amit Ms. Nice küldött O’Day-nek.

– Mit ad isten, véletlenül épp azon tesztelték a lehallgathatóságot.

– A mintákat teljesen találomra választjuk ki a teszteléshez. Olyan ez, mint a lottóhúzás. Gépek irányítják. Valami matematikai módszerrel számítják ki, a rossz eredmények között eltelt átlagos idő alapján.

– El kéne dobnunk ezeket a telefonokat.

– Azt nem tehetjük – szólt közbe Casey Nice.

– Egyetértek – bólintott Bennett. – Nem tehetik. Rendszeresen be kell jelentkezniük O’Day-nél. Ezt az egyezséget kötötték Scarangellóval. Ha elhallgatnak, akkor az egyezségnek is vége, és minden érdekelt fél leveszi magukról a kezét. Márpedig akkor jobb, ha egy órán belül eltűnnek az országból, különben úgy fogják üldözni magukat, mintha közönséges szökevények lennének.

– Scarangellóról is tud?

– Ne feledje, hogy minden Maryland államba küldött üzenet előbb az angliai Gloucestershire-en megy keresztül. És visszafelé ugyanúgy.

– Maguk az egész világot lehallgatják.

– Nagyjából.

– És arra már rájöttek, ki pénzeli az egészet?

– Nem igazán.

– És akkor még maguk az A csapat? A nagy agytröszt? Akik annyival jobbak, mint az amerikai kollégáik a nemzetbiztonsági hivatalnál?

– Általában elég jó eredményeket szoktunk elérni.

– De úgy tűnik, most nem annyira. És most szépen a mi ölünkbe akarják pottyantani az egészet. Azt akarják, hogy tovább kommunikáljunk O’Day-jel, így maguk szépen lehallgathatják, miközben minden kockázatot mi vállalunk.

– Nem úgy uraltuk az egész világot, hogy közben mindenkivel kedvesek voltunk.

– A walesiek uralták a világot?

– A britek uralták a világot. És a walesiek is britek. Ahogy a skótok is. Vagy akár az angolok.

Nem feleltem semmit. Nice odaadta a lőszeres dobozokat, én meg beraktam a környezetbarát szatyorba. Kiszálltunk a kocsiból, és besétáltunk a szálloda halljába.

37. fejezet

A Hilton tökéletesen megfelelt nekünk. A világon mindenhol ismert szállodalánc, de ezt a hotelt maximálisan luxusjellegűre alakították, hogy jól illeszkedjen a Park Lane-i környezetbe. Az árakat is ehhez szabták. És a sznobságukat is. Eleinte kissé kétkedve fogadták, hogy nincs poggyászunk. Nem volt nálunk más, csak a szatyor a lőszerekkel. És akkor is elhúzták az orrukat, amikor készpénzzel akartunk fizetni, de aztán meglátták a vaskos bankjegyköteget, és azonnal feljebb soroltak minket csóró turistából excentrikus oligarchává. Valószínűleg nem oroszok vagyunk, ez kiderült a kiejtésünkből, de talán texasiak. Mindenesetre hirtelen feltűnően udvariasak lettek velünk. A londínerek nagyon csalódottak voltak, hogy nincs csomagunk. Ötvenfontos borravalót szimatoltak.

A szobáink különböző emeleten voltak, de előbb együtt bementünk Nice-éba, hogy ellenőrizzük, biztonságos-e. Úgy éreztem, jobb, ha nála is van egy doboz lőszer. Enyhén szólva nem volt valószínű, hogy odáig fajulna a dolog, hogy egyedül kell kitartania hosszas tűzharcban egy hotelszobában, de néha a legvalószínűtlenebb dolgok is megtörténnek, és ez esetben jobb, ha száztizenhat golyója van, mint ha tizenhat.

A szobája üres volt, és teljesen veszélytelen. Alapjában véve ugyanolyan elrendezésű, mint az ezernyi motelszoba, amelyet már láttam életemben, csak sokkal jobban kicsinosították, és magasabb színvonalat képviselt, szó szerint, mivel a huszadik emeleten volt, és az ablakból a parkra nyílt kilátás. Letettem egy százas doboz Parabellumot az éjjeliszekrényre, még egyszer körbenéztem, aztán az ajtó felé indultam.

– Még mindig van két tablettám – mondta Nice. – Most jól érzem magam.

– Mesélje el, hogy szállt be Bennett a kocsiba.

– Egyszerűen csak beült hátra. Megláttam túloldalon a járdán. Épp a telefonjába beszélt, aztán hallgatott. Ekkor még ügyet sem vetettem rá, csak egy járókelő volt, de aztán megcsörrent a telefonom, felvettem, és ő szólt bele. Átsétált az úttesten, és egyszerűen beült mögém. Azt mondta, O’Day tábornoktól tudja a számomat, és Shoemaker tábornok is megerősítette. Azt mondta, induljak el, és körözzünk a háztömb körül, mert itt tilos megállni, és kicsit odébb közlekedési rendőrök vannak.

– És maga elindult?

– Nyilvánvalóan igaz volt, amit mondott. Úgy gondoltam, ha mindkét tábornok nevét így tudja, az csak azt jelentheti, hogy legitim ügynök, és a mi oldalunkon áll.

– És most mit gondol róla?

– Nem igazán legitim, de azért a mi oldalunkon áll.

Bólintottam. – Én is ezt gondolom. Elhitte, amit mondott?

– Szerintem volt benne néhány túlzás. Hacsak nem öngyilkos módon őszinte, és mindent kikotyog egy olyan lehallgatási programról, amit mélyen titokban kellene tartani. A britek részéről mindenképpen. Nyilván kellemetlenül reagálnának rá, ha valaki ilyen nyíltan beszél a legnagyobb titkaikról.

– Egyesek képesek öngyilkos módon őszinték lenni. Gyűlölik a mellébeszélést. És az angolok azért nem reagálnak rá, mert igazából nem számít az egész. Az ilyen emberek nem jelentenek biztonsági kockázatot. Ha valaki mindent kitálal, az valahol ugyanaz, mintha semmit nem mondana el. Az angolok meghekkelik az üzeneteinket. Az angolok nem hekkelik meg az üzeneteinket. Mindkét kijelentés létezik, de ettől még nem tudhatjuk, melyik igaz.

– Szóval, akkor meghekkelik az üzeneteinket?

– Gondoljon bele, mik voltak azok a kijelentések, amiket Bennett nem túlzott el.

– Mik?

– Nyíltan kimondta, hogy nem jutnak semmire Kicsi Joey házának megfigyelésével, és azzal sem, hogy megpróbálják lenyomozni, kik pénzelik az akciót.

– És?

– Ez elég gyenge teljesítmény.

– Senki sem teljesít mindig százszázalékosan.

– De a britek nagyon jók ebben. Az ilyen titkosszolgálati módszerek nagy részét ők találták fel. Azt nem veszem be, hogy annyival jobbak lennének, mint az amerikai nemzetbiztonságiak, de legalábbis egyenrangúak. Ezt el kell ismernünk. Talán egy egészen kicsivel jobbak. Nagyon ravasz és kifinomult emberek a lelkük mélyén. Általában nagyon jó kártyajátékosok. És ha kell, kemények. Végső soron mindig megteszik, amit tenniük kell. De most nem jutnak semmire.

– Ez egy nehéz ügy.

– Elég nehéz ahhoz, hogy se az amerikai nemzetbiztonsági hivatal, se az angol titkosszolgálat lehallgatóközpontja ne tudjon semmit elérni?

– Gondolom...

– Akkor az mennyire valószínű, hogy egy kezdő CIA-elemző és egy visszavonult katonai rendőr fogja elérni a nagy áttörést? Mit láthatunk meg, amit ők nem látnak?

– Valami akadhat.

– Nincsen semmi. Bennett most már ugyanúgy gondolkodik, ahogy O’Day, csak pár napos csúszással. Ő is ott volt Párizsban, tudja, hogy Kott rám célzott. Most már azt is tudja, hogy Kott Londonban van. Azt hiszi, beindíthat valamit azzal, ha minket az előtérbe tol. Mint célpontokat. Az egész csak róla szól. Arra fütyül, hogy velünk mi lesz. Csak azt lesi, honnan látja meg a torkolattűz felvillanását. Ennyit akar, még mielőtt a politikusok pánikba esnének.

– Biztos vagyok benne, hogy maga is végig azt tervezte, hogy az előtérben lesz.

– De nem mint célpont.

– Számít az, hogy valaki más mit gondol magáról?

– Nagyon is. Mindenképp meg kell tennünk, nincs más választásunk. Ugyanez a helyzet a telefonokkal. Mindenképp tájékoztatnunk kell O’Day-t. Bennett mindkét esetben megkapja, amit akar.

– De mi is megkapjuk, amit akarunk. Ami azt illeti, már előbb, mint ő. Úgyhogy az egész nem számít igazán.

– Csakhogy most már két kormány gondolja úgy, hogy nem vagyunk mások, csak csalétkek. És ez már eggyel több a kelleténél. Sok szempontból tőlük függünk. Az, hogy milyen információkat közölnek velünk, attól függ, minek tekintenek bennünket. Ez tudat alatt befolyásolhatja őket. Résen kell lennünk, hogy felismerjük, ha erről van szó.

– És akkor mit csinálunk?

– Szigorúan csak magunkra gondolhatunk. Előfordulhat, hogy olyan parancsokat kapunk, amiket figyelmen kívül kell hagynunk.

Nice elfordult, és nem mondott semmit. Végül aztán bólintott, mélyen elgondolkozva, vagy szomorú elszántsággal, vagy valahol a kettő között. Nehéz volt megítélni.

– Még mindig jól érzi magát? – kérdeztem.

– Úgyis meg kell tennünk.

– Nem ezt kérdeztem.

– Jól kéne éreznem magam?

– Mindenesetre semmi oka idegeskedni. Amiatt semmiképp, hogy melyik szerv fogja elárulni, és melyik nem. Mert mind el fogja árulni, előbb vagy utóbb.

– Hát ezzel most nagyon felvidított.

– Nem akarom felvidítani. Csak próbálom elérni, hogy ugyanarra a hullámhosszra kerüljünk, mert erre van szükség.

– Senki nem fog elárulni minket.

– Rájuk bízná az életét is?

– Egyesekre, akiket ismerek, igen.

– De nem mindegyikre.

– Nem.

– Akkor ez ugyanaz, mint amit én mondtam.

– És ez zavarja?

– De magát jobban zavarja.

– Nem kéne?

– Tudja, mi volt a legnagyobb hibája?

– Nyilván el fogja mondani.

– A hadseregbe kellett volna belépnie, nem a CIA-hoz.

– Miért?

– Mert ez az egész stressz amiatt van, hogy azt hiszi, egyedül a maga vállát nyomja az egész nemzetbiztonság terhe. Ami ésszerűtlenül nagy teher. És azért hiszi ezt, mert nem bízik meg a kollégáiban. Nem mindegyikben. Nem hisz bennük, és így elszigeteltnek érzi magát. Csak saját magára számíthat. De a seregben más. Akármennyi baj is van vele, de megbízhat a bajtársaiban, és hihet bennük. Ez minden. Ott sokkal boldogabb lenne.

Egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – A Yale-re jártam.

– Akár most is válthat. Elviszem egy toborzóirodába.

– Most Londonban vagyunk. És várjuk az SMS-t Mr. Bennett-től.

– Majd ha hazamentünk. Gondolja meg.

– Talán meggondolom.

Az SMS két óra múlva jött meg. Egyedül voltam a szobámban, amely ugyanolyan volt, mint Nice-é, csak magasabb emeleten, és a másik irányba nézett. A Mayfair negyed előkelő háztetőire láttam rá: sok-sok szürke pala, piros cserép és díszes kémények. Az amerikai nagykövetség itt volt a közelben, kicsit északra, de nem láttam innen. Az ágyon hevertem, a telefon töltőn az éjjeliszekrényen. Egyszer csak pittyegett egyet, és kivilágosodott a kijelző: A hallban 10 perc múlva. Felhívtam Nice-t a vezetékesen, azt mondta, ő is megkapta ugyanazt az SMS-t. Öt percre még visszafeküdtem, aztán a dzsekim zsebébe tettem a megtöltött Glockot, és elindultam a lifthez.

Nice már a hallban várt, Bennett pedig a kijárat előtt egy kocsiban. Egy helyi, General Motors gyártmányú modell volt, egy Vauxhall. Szép új autó, tisztára mosott, sötétkék, és annyira jellegtelen, hogy ordított róla, hogy valami kormányszerv autója. Úgy gondoltam, a Škodát már nyilván alaposan letörölgették, és ott hagyták valahol egy roncstelepen, vagy felgyújtották. Kora este volt, a nap már alacsonyan járt a park fái fölött.

Beültem hátra, Nice pedig előre, Bennett mellé, aki a gázra taposott, és besorolt a forgalomba.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

Egy hosszú pillanatig nem válaszolt, mert a Park Lane dél felé vezető sávjából át kellett manővereznie az északiba, amihez egy építkezés miatt meg kellett kerülnünk az egész Hyde Park Cornert, amely legalább olyan őrülten forgalmas csomópont volt, mint Párizsban a Place de la Bastille. Végül azt felelte: – Chigwellbe.

– Az hol van?

– Romford után következik, tőle északnyugatra. Oda költöznek az emberek, ha egy kicsit megszedik magukat. Egyes részei nagyon kertvárosiasak. Nagy házak, tágas telkek, magas kerítések nagy kapukkal és a többi. Sok fa van, és sok a hely.

– És Kicsi Joey ott lakik?

– Egy olyan házban, amit ő maga tervezett.

Jó néhány különleges tervezésű házat láttunk, mielőtt megpillantottuk volna Joey lakhelyét. Lassan haladtunk. Nagy volt a forgalom, mivel a városból kifelé tartottunk, úgy egymillió másik emberrel együtt, akik épp hazafelé igyekeztek a munka után. Minden lámpánál és minden sarkon dugó alakult ki. De úgy tűnt, Bennettet nem izgatja a késlekedés. Gondoltam, nem bánja, ha lemegy a nap, mire odaérünk.

Átszeltünk néhány régi városnegyedet, aztán kiértünk a külvárosba, állandóan tartva az északkeleti irányt. Egy rövid szakaszt az autópályán tettünk meg, egyik kijárattól a másikig, aztán már ott is voltunk Chigwellben. Olyan utcákat pillantottunk meg, amelyek a legjegesebb szívet is megolvasztanák. A lemenő nap aranyszínű fényben fürdetett mindent. A házak jó nagyok voltak, vörös téglából épültek, némelyiknek kovácsoltvas kerítése volt, vagy téglafalak övezték jó nagy kapukkal, mintha a Wallace Court miniatűr másai lennének. A legtöbb házat sövény és fák vették körbe, a behajtókon drága, vadonatúj autók parkoltak, a krómozott díszeken meg-megcsillant az árnyékokból előbújó napfény.

– Csak úgy odahajtunk a kapuja elé? – kérdeztem.

– Nem, ennél sokkal bonyolultabb a dolog – felelte Bennett.

Az is volt, legalábbis földrajzi szempontból. Megálltunk egy kaviccsal felszórt kis parkolóban, egy kocsma mögött, de nem mentünk be. Elsétáltunk mellette. Talán kötöttek egy egyezséget a tulajjal. Nem mondanak semmit, nem kérdeznek semmit, nem ajánlanak fel semmit, de azért teljesen világos, miről van szó. Ne hívjanak vontatót, és ne kérdezősködjenek. Balra, majd jobbra kanyarodtunk a lombos fákkal szegélyezett utcákon, ahol nyilván kíváncsi szemek figyeltek a csipkefüggönyök mögül. Az angolok óvatos emberek, de úgy ítélhették meg, az elfogadható kategórián belül vagyunk. Csak három idegen, akik sétálgatnak. Figyeltük, ahogy végre lemegy a nap, és az égbolt elsötétedik. Elhaladtunk egy hosszú deszkakerítés mellett, aztán mielőtt a szomszédos kerítés elkezdődött volna, volt egy egyméteres hiány. Egy kis gyalogút indult ki a két telek között, hosszú, egyenes, keskeny ösvény, letaposott gyomokkal. Mindkét oldalát magas kerítések határolták, egyméteres távolságban. Libasorban vonultunk végig, Bennett ment legelöl, utána Nice, végül én. Százötven lépés után kiértünk egy kis tisztásra, ahol egy fából ácsolt, frissen festett zöld fészer állt, az ajtó fölött pedig fehér betűkkel egy felirat: Tekeklub. A fészer mögött hatalmas, tökéletesen ápolt pázsit terült el.

– Ez nem ugyanolyan teke, mint nálunk – jegyezte meg Nice.

– A gyepteke itt nagyon népszerű sport – mondta Bennett.

– Nyilván ezért kell az óriási klubház – jegyeztem meg.

– Sok más klub van, ennél mind nagyobbak – mondta Bennett.

Lehajolt, és elővett egy kő alól egy kulcsot. Úgy tűnt, frissen másolták. Bedugta a zárba. Egy kicsit igazgatni kellett, de végül nyílt az ajtó, befelé. Odabent félhomály uralkodott, és dohos levegő csapta meg az orromat, fa, gyapjú, pamut és bőr szaga, amit régóta tárolnak nyirkos körülmények között. Bennett tenyerével tartotta az ajtót, a másik kezével intett, hogy lépjünk be.

– Mi van odabent? – kérdeztem.

– Nézze csak meg.

A fészerben egy csomó tekekelléket tároltak, de minden az egyik oldalon volt felhalmozva, így tágas hely maradt az ablakok előtt, amelyek a makulátlanul ápolt gyepre néztek. Az ablakoknál három kis szék volt elhelyezve, mindegyik előtt egy hatalmas, éjjellátó készülékkel is ellátott távcső, szilárd háromlábú állványokon.

– Tavaly télen nagy szélviharok voltak – magyarázta Bennett. – Komolyabb kárt nem okozott, de az egyik szomszéd ház kerítéséből elsodort egy elemet, a következő kertben meg kidőlt egy hat méter magas fenyőfa. És így egészen véletlenül jó kilátás nyílt Kicsi Joey házára. Ami nagy szerencse, mert ennél közelebb nem juthatunk hozzá. Azt feltételezzük, hogy a közvetlen szomszédai vagy neki dolgoznak, vagy lojálisak hozzá, vagy nagyon félnek tőle.

– Szóval ez a kis kulipintyó a megfigyelőközpont, ahonnan szemmel tartják Joey házát?

– Annak örülünk, ami van.

– Itt ülnek órákon át, háttal az ajtónak?

– Erről az ácsok tehetnek, akik ötven évvel ezelőtt megépítették a fészert.

– És a kulcsot ott tartják a kő alatt?

– Költségvetési kérdés. Szeretik az ilyen megoldásokat. Minek másoltassunk tíz kulcsot, amikor egyet is használhatunk? Előbb-utóbb így összejön egy új számítógépre való.

– Videofelvételt nem készítenek?

– De, az ilyesmire már szívesen költenek. A távcsövek vezeték nélküli összeköttetéssel közvetítik a képeket, éjjel-nappal. Magas felbontású képminőség, de fekete-fehér.

– A tekeklubnál tudják, hogy maguk itt vannak?

– Nem igazán.

– Helyes. – Gondoltam, ha egy, az orrát mindenbe beleütő tekeklubelnököt kellene hallgatásra bírni, annyi erővel akár apróhirdetést is feladhatnának az újságban.

– És mi van, ha idejönnek tekézni? – kérdezte Nice.

– Kicseréltük a zárat. Ez a zár csak a miénk. Majd azt hiszik, valami baj van a kulcsukkal. Összehívnak egy értekezletet. Megszavazzák, hogy a klub pénzéből fizessék-e a lakatost. Beszédeket tartanak mellette és ellene. De addigra már úgyis mindegy, mert visszaszereljük a régi zárat, és szépen elpárolgunk.

– Milyen jól lehet látni innen?

– Nézze meg.

Odasétáltam, letelepedtem a középső székre, és belenéztem a távcsőbe.

38. fejezet

A távcső nyilván valami egészen fantasztikus magas felbontású technológiával működött, mert hihetetlenül éles volt a kép. Nem olyan zöldesen derengő, elmosódott, mint amihez szokva voltam, hanem ezüstösen csillogó, és végtelenül precízen kirajzolódott minden részlet. Egy körülbelül négyszáz méterre álló házra láttam rá, úgy negyvenöt fokos szögből. Látszott a homlokzata és az oldala egy vaskerítésen keresztül, amely egy térdmagasságig érő téglafalba ágyazódott, és oszlopok tagolták. Az összhatás csak mérsékelten volt nagyzoló, és megesküdtem volna rá, hogy a költségek is szerényebbek voltak, mint a Wallace Court őrületes kerítésénél.

Maga a ház jó nagy, szilárd építmény volt, téglából, György korabeli vagy Palladio-stílusú, vagy ki tudja, minek hívják ezt az éppen divatos szimmetrikus építészeti stílust. Teljesen hagyományosnak tűnt az egész, volt a háznak teteje, ablakai, ajtói, a kellő számban, a kellő helyeken. Pontosan úgy festett, mintha egy kisgyerek kezébe nyomnának egy ceruzát, és azt mondanánk neki, hogy rajzoljon egy házat, aztán rajzoljon hozzá további szobákat. Két kocsiút vezetett az elektromos kapun át, egy befelé és egy másik kifelé. Az út ezüstösnek ható téglákkal volt kirakva, de a valóságban ez is téglavörös lehetett. Az ajtó közelében egy kis fekete sportkocsi állt, ferde szögben, mintha nagyon sietősen érkezett volna.

Hátradőltem a széken. – Ez Kicsi Joey háza?

– Igen, ez – bólintott Bennett.

– Remekül rá lehet látni innen.

– Szerencsések voltunk.

– És ő maga tervezte?

– Sok mindenhez ért.

– Úgy fest, mint bármely másik ház.

– Nézze meg még egyszer – mondta Bennett.

Előbbre hajoltam a távcsőhöz, és megnéztem még egyszer. Cseréptető, ablakok, ajtók, ereszcsatornák. A szabályos négyszög formájú épület a telek nagy részét kitöltötte. – Mit nézzek rajta? – kérdeztem.

– Kezdje a Bentley-vel.

– Nem látom sehol.

– Ott áll az ajtó előtt.

– Az valami más kocsi. Sokkal kisebb, mint egy Bentley.

– Nem, a ház sokkal nagyobb.

– Mint a kocsi?

– Mint egy átlagos ház. Kicsi Joey két méter hét centi magas. A két és fél méteres belmagasság nem épp kényelmes neki. Egy átlagos ajtón csak lehajolva tud belépni. Ez a ház teljesen átlagos, csak éppen minden méretét másfélszeresére növelték a terveken. Mintha feldagadt volna. Egy babaház fordítottja. Pontos másolat, csak nem kisebb, mint egy valódi, hanem nagyobb. Az ajtók majdnem három méter magasak, a mennyezet még magasabb.

Újból belenéztem a távcsőbe. A kocsira fókuszáltam, és kényszerítettem magam, hogy akkorának lássam, amekkora valójában, és ekkor pontosan az történt a házzal, amit Bennett mondott: feldagadt, minden méretében arányosan. Egy átlagos ház pontos mása, csak nagyobb.

Nem egy babaház, hanem egy óriás háza.

Hátradőltem.

– És hogy néznek ki az átlagos magasságú emberek, amikor itt jönnek-mennek?

– Mint a játékfigurák.

Casey Nice odafurakodott mögém, leült a másik székre, és ő is belenézett egy távcsőbe.

– Mesélje el, mit láttak eddig – fordultam Bennetthez.

– Először is ne feledje, hol vagyunk: a Kelet-Anglia felé vezető autópálya és az M25-ös főút közvetlen szomszédságában, tehát akár keletnek, akár nyugatnak lehet innen menni, ha a másik irányba indul az ember, akkor viszont tíz perc alatt eltűnhet a londoni East Enden. Ezért ez a központjuk. Nem csak azért, mert Joey hatalommániás, és mindent ő akar irányítani. Ezért építtette itt a házát, biztos vagyok benne. Úgy gondolja, hogy egy jó főnök mindig minden részletre ügyel.

– És kiket láttak idejönni?

– Sok embert, de mindegyikükre van magyarázat.

– Meséljen róluk.

– Tudtuk, hogy valami készülődik, mert Joey egyik napról a másikra megkettőzte a személyi testőrei számát. Akkor még nem tudtuk, miért, de most már úgy gondoljuk, ekkor lépett velük először kapcsolatba Kott és Carson, még a párizsi akció előtt. Most itt lapítanak, és szükségük van saját testőrökre, ennivalóra, szórakozásra, és ezt mind ezen a házon keresztül továbbítják nekik.

– Akkor is, ha innen jó messze van rejtekhelyük?

– A „messze” Kicsi Joey-nak azt jelenti, hogy az M25-ös túloldalán, nem a Skót-felföldön. Ami innen félórányi útnál messzebb van, arról Joey nem is hallott.

– De hiába feltételezik mindezt, nem látják semmi nyomát?

Bennett megrázta a fejét. – Azt várnánk, hogy kirajzolódik valami rendszer, valami átlagostól eltérő, ami a normál tevékenységük mellett zajlik, de nincs ilyen. Néha beállít egy-egy kósza jármű, és ameddig tudjuk, követjük őket. Még számítógépes szimulációt is végeztünk, hogy milyen irányba tartanak általában, de semmi hasznos nem derült ki belőle.

Casey Nice közbeszólt: – Talán Kott és Carson visszamentek Franciaországba, és ott várnak. Ott sokkal kevésbé sebezhetőek, nem gondolja? Mert tudják, hogy mi itt keressük őket. Talán úgy tervezik, hogy csak a legutolsó pillanatban jönnek ide. Ami megmagyarázná, hogy miért nem látnak semmit. Ha nincsenek itt, akkor etetni sem kell őket.

– De miért kockáztatnák, hogy lezárjuk a belvárost, és nem jutnak be? Ez nem lenne profi dolog.

– Márpedig Carson profi, igaz? – mondtam.

– És Kott?

– Kott úgy vizsgálná meg a lezárást, mint minden mást. Mindent felmér, a távolságot, a szélerősséget, a szögeket, a magasságot, az összes adatot. Nem kockáztatna olyasmi miatt, amit nem tud előre kiszámítani. Egy ilyen lezárás érzelmi dolog, nem racionális. Szerintem Kott már napokkal előbb itt lenne a városban.

– Mi is így gondoljuk. De akkor sem tapasztalunk semmit a ház körül. Csak a normális hétköznapi jövés-menést.

– Joey most otthon van? – kérdeztem.

– Persze. A kocsija itt áll a ház előtt.

Megint előbbre dőltem, és belenéztem a távcsőbe. A hatalmas ajtó előtt eltörpült a kocsi. A ház ablakai akkorák voltak, mint egy-egy biliárdasztal. – Talán Kott és Carson valami olyan helyen vannak, ahol nem szorulnak rá arra, hogy Joey emberei vigyenek nekik ennivalót. Egyszerűen rendelnek. Pizzát, csirkét, sajtburgert vagy kebabot. Úgy látom, a városnak ezen a részén van bőven választék, Vagy lehet, hogy mind a ketten fogyókúráznak. És az is lehet, hogy nem akarnak kurvákat.

– Kott tizenöt évet ült a börtönben. Elég sokat kell bepótolnia.

– Lehet, hogy a meditáció jó útra térítette, és megtisztult szívvel éli tovább az életét.

– Akárhogy is, őrökre mindenképp szükségük van. Részben mert pihenniük és aludniuk kell, de azért is, mert Joey ad a külsőségekre. Minimum négy ember egyszerre, az naponta tizenkettő. A váltásnak itt kell átmennie. Másképp nem tudják megoldani. Ide kell jönniük előtte eligazításra, és utána beszámolni. Joey nagyon ragaszkodik ahhoz, hogy kifaggassa az embereit. Minél többet tud, annál jobban érzi magát. Az információ mindennek a kulcsa. Tudni akarja minden titkukat. A jövőben ez hasznos lehet. Ami Karel Liborral történt, az divatot teremthet. Mindenki akar majd magának egy saját mesterlövészt.

– És Joey hogy oldja meg az étkezést? – kérdeztem.

– Átlagos módon házhoz szállítják.

– Sokat eszik?

– Kétszer annyit, mint én. Kétszer nagyobb nálam. Egy furgon szokott jönni a hátsó, konyhai bejárathoz. Néha naponta kétszer is. Isten ments, hogy egy ilyen gengszternek a szupermarketbe kelljen járnia.

– A lányokat, akiket futtat, ki szokta próbálni?

– Előfordul, hogy belekóstol a friss húsba, de nem túl gyakran. A kemény szexet szereti, és nem lenne jó, ha az új lányok az első pár hétben kék-zöld foltokkal kezdenének. Úgyhogy inkább a kínálat másik végével foglalkozik, a már elhasznált lányokkal.

– Növekedett mostanában a gyakoriság?

– Mindig vannak hullámhegyek és – völgyek.

Casey Nice megszólalt: – Miért nem tartóztatták le eddig?

– Amikor utoljára vallott egy tanú a Romfordi Fiúk ellen, maga még a világon sem volt.

A távcsőre szegeztem a tekintetemet. Semmi sem történt. Minden mozdulatlan volt a ház körül. – Akkor milyen elméleteik vannak? – kérdeztem Bennett-től.

– Vannak, akik úgy gondolják, hogy ez az együttműködés a szerbekkel egy hónapra nyúlik vissza. Először talán csak Kott kereste meg őket, és Carson később csatlakozott. Ez esetben lenne értelme, hogy hagyták, a szerbek rejtsék el őket. Így biztonságosabb. Mi nyilvánvaló okokból Kelet-Londont tartjuk szemmel, miközben ők meg jó messze, Nyugat-Londonban dekkolnak. Klasszikus félrevezetés.

– Joey így nem kapna tájékoztatást az embereitől.

– Ez az elmélet fő gyengesége. Úgy gondoljuk, azt még kibírná, hogy nem értesül a titkaikról, mert amiről nem tud, az nem is hiányzik neki. De azt nem bírná ki, hogy a szerbek tudják meg. Vajon melyik érzés az erősebb? A viselkedés-lélektani alcsoportunk épp most vitatja meg ezt a kérdést.

– Hogy kicsoda?

– A viselkedés-lélektani alcsoport.

– Van még valami?

– A tapasztalatokon alapuló szakmai bölcsességünk azt súgja, hogy van valahol egy rejtekhelyük, és a probléma megoldódik abban a pillanatban, ahogy ezt megtaláljuk. London tele van kamerákkal, amelyek arcfelismerő szoftverrel vannak ellátva. Óriási tömegben áll rendelkezésre valós időben érkező adat. A programozók keményen dolgoznak, az elemzők pedig még keményebben.

– Akik ugyebár okos emberek.

– Nagyon okosak.

– És ettől jobbak maguk, mint az amerikai nemzetbiztonsági hivatal.

– És olcsóbbak.

Hátradőltem a széken. – Azon tűnődöm, minek hozott ide minket. Egyszerűen el is mesélhette volna. Mondhatott volna annyit, hogy Kicsi Joey-nak van egy háza, ahol nem történik semmi.

– Megosztjuk az adatokat.

– Túlbonyolítják az adatokat. Vagy ködösítenek.

– Ezt miből gondolja?

– Ahhoz, hogy ezt elmondjam, el kéne hinnem azt, amit maga mond.

– És miért ne hinné?

– Korábban olyanokat mondott, hogy bizonyos esetekben nem izgatják magukat, mert nem tekintik embernek az áldozatokat, és erre vannak külön eljárások. Lehallgatják a telefonjainkat, lehallgatják a CIA kommunikációját úgy általában. Ha akarnák, lehallgathatnák az Ovális Iroda forródrótját, de nem teszik, csak mert jó a modoruk. Ha ez mind igaz, akkor ennek a legszigorúbban őrzött titoknak kellene lennie. Ha valaki kikotyogná, azt a Towerbe zárnák, és lefejeznék. Vagy ami ennek a modern megfelelője. Életfogytiglan hazaárulásért.

– Nem fogok börtönbe kerülni.

– Mert?

– Nem árultam el semmi olyan információt, ami a szervezeten belülről származik.

– Milyen szervezeten belülről?

– Bármely szervezeten.

– Akkor mit mondott el?

– Tudja, hogy van ez. Milliónyi sztori és mendemonda kering. A legtöbb marhaság, de mindig van három-négy dolog, ami akár igaz is lehet. Persze mind ellentmondásosak. Úgyhogy az ember felhasználja a nehezen megszerzett tudását és ítélőképességét, és eldönti, melyiket higgye el.

– Miért hinné el bármelyiket? – kérdeztem.

– Mert egynek muszáj igaznak lennie.

– Az, hogy lehallgatják a telefonunkat, nem mendemonda. Tény.

– Apró tény. És tudjuk, hogy az apró tények nagyobb tényekre utalhatnak, amiket nem tudunk. Mind-mind része egy logikai láncolatnak. Ha lehallgatunk alacsonyabb szintű amerikai ügynököket, akkor miért ne hallgatnánk le magasabb szintű amerikai szervezeteket? Ugyanaz a módszer. És ha lehallgatunk magasabb szintű amerikai szervezeteket, akkor miért ne hallgatnánk le az Ovális Irodát?

– Tehát amit nekünk elmondott, pusztán csak elmélet, amiben maga hisz.

– Nem tudom bebizonyítani.

– De?

– Tudom, hogy igaz.

– Honnan?

– Ilyen az emberi természet – válaszolta Bennett. – Tudja, hogy van ez. Bármi is az ember eredeti szándéka, ha valamit megtehet, azt előbb-utóbb meg fogja tenni. A kísértés mindig ott van, és nem lehet örökké ellenállni neki. Ne mondja, hogy maga nem így gondolkodik.

– És mi a helyzet a többi dologgal, amit mondott nekünk?

– Például mivel?

– Azt gondolja, hogy Kott és Carson egészen biztosan Londonban vannak.

– Száz százalékig biztos vagyok benne.

– A tudására és az ítélőképességére alapozva?

– Minden, amit tudok, arra utal, hogy itt vannak.

– És a Romfordi Fiúk őrzik, etetik és szórakoztatják őket.

– Így mennek a dolgok. Nagyon bonyolult etikett fűzi össze őket.

– Száz százalékig biztos ebben?

– Annál is jobban – mondta Bennett.

– És az őrökről, a kajáról és a szórakoztatásról maga Joey gondoskodik.

– Minden kétséget kizáróan. Ez száz százalékig biztos.

– De közben senki nem jön-megy Joey háza és a ki tudja hol lévő rejtekhely között.

– Ezt nem csak én hiszem, ez tény.

– Ms. Nice-szal volt egy beszélgetésünk – árultam el. – Azon töprengtünk, hogy ha az egész brit kormány nem jut semmire, akkor mennyire valószínű, hogy egy kezdő CIA-elemző és egy nyugalomba vonult katonai rendőr fogja elérni a nagy áttörést?

Bennett nem felelt semmit.

– De gondolom, maguk azt akarják, hogy így fessen a dolog. Azt szeretnék, hogy mi legyünk azok, akik előállnak és kimondják, hogy nem találtunk semmit, így maguk meglepetést tettethetnek. Egy kicsit könnyítenek a lelkiismeretükön, amiért nem jutottak semmire.

Bennett hallgatott.

– Egyszerű logika – mondtam. – Kott és Carson Londonban vannak, a Romfordi Fiúk rejtegetik őket, de közben még sincs semmi forgalom Kicsi Joey háza körül.

– Ez mind igaz – bólintott Bennett.

– Joey nyilván valamilyen okból kettőzte meg az őrséget. Vendégeket várt. Ugyan hol lehetne ennél biztonságosabb hely? A zsaruk a háza közelébe se tudnak jönni, a civilek meg nem mernek. És ha Joey a közelében akarja tartani ezeket a fickókat, talán a jövőre is gondolva, akkor nem találhat jobb helyet a saját házánál. Megengedi nekik, hogy meghúzzák magukat nála, ameddig csak akarják. Ha eljön a kellő idő, innen indulnak az akcióra. Akár gyalog is elsétálhatnak a Wallace Courtig, ha kell. Az egyik kósza autóval érkezhettek, amit maguk is láttak, talán a hátsó bejárat felől. Nem volt értelme utána követni a kocsit, mert nem ment sehová. Csak ideszállított valakit, nem innen el. De ettől eltekintve csak azt látják, amire amúgy is számítani lehet. Két csapat őr váltja egymást, és egy csomó ennivalót szállítanak a házhoz. Három embernek is eleget.

Bennett nem válaszolt.

– Most mondhatná, hogy „Nahát, tényleg, igaza van, erre nem gondoltunk, és sajnáljuk, amiért feleslegesen idehoztuk egy helyre, amelyik pontosan négyszáz méterre van egy ablaktól, amin a világ két legjobb mesterlövésze bámul kifelé”.

– Sajnálom – mondta Bennett.

– De minden rosszban van valami jó, nem igaz? Ha meglátják, hogy valaki kilő abból a házból, akkor már iderendelhetik a kommandósokat meg a páncélozott autóikat. A munka elvégezve. Már ha lőnek, ami egyáltalán nem biztos. De sokkal valószínűbb, hogy megteszik, ha van valami célpont, amire lőhetnek.

– Nem az én ötletem volt – védekezett Bennett.

– Akkor kié?

– Ahogy már mondtam, nem úgy uralták az egész világot, hogy közben mindenkivel kedvesek voltak.

– Kik?

– Mi. De nem én, személyesen.

– Ne mentegetőzzön – nyugtattam meg. – Pontosan ez az a hely, ahol lenni akartam.

39. fejezet

Még úgy fél óráig ott maradtam azon a bizonyos helyen, ahol lenni akartam. Casey Nice mellettem ült a másik távcsőnél, figyeltük, ahogy nem történik semmi, és próbáltunk rájönni, hogy ebből milyen következtetéseket vonjunk le. Bennett mögöttünk ácsorgott, elmesélte, hogy eddig mit láttak a háznál, és válaszolt néhány kérdésünkre.

– Mi adna elfogadható indokot arra, hogy behatoljanak a házba? – kérdeztem.

– Egy lövés torkolattüzén kívül?

– Reméljük, nem jutunk odáig.

– Ha egyértelműen felismernénk Kottot vagy Carsont a távcsövön keresztül.

– De ez még nem történt meg.

– Nem.

Néhány ablakban világosság volt az emeleten és a földszinten is, látszott a félig áttetsző rolókon keresztül, de árnyékok nem vetültek rájuk, nem rajzolódtak ki alakok, nem látszott semmiféle mozgás, tévéképernyő kékes derengése sem. A ház lakott helyiségei a hátsó fronton lehettek, vagy a ház túloldalán, amire nem láttunk rá. Valószínűleg egy konyha és egy nappali lehet a földszinten, a vendégszobák pedig fönt az emeleten. Vagy akár külön kis lakosztályok, az átlagosnál másfélszer nagyobb méretben, amelyet vagy szállóvendégeknek terveztek, vagy arra a célra, hogy húsz év múlva ideköltözzenek a szintén hatalmas termetű, magatehetetlen öreg szülők.

– És arról van valami elgondolásuk, hogy pontosan mikor fogják elfoglalni a helyüket a Wallace Courtnál?

– Ez a nagy kérdés, nem igaz?

– És mi a nagy válasz?

– Egy-két nappal a csúcstalálkozó előtt lezárjuk az odavezető utakat. Biztos vagyok benne, hogy ezzel ők is tisztában vannak. És bizonyára azt is tudják, hogy az egy-két nap néha három-négyet jelent. Úgyhogy én arra tippelnék, hogy öt nappal előbb fognak odamenni.

– Akkor nagyon sokat kell várniuk.

– A mesterlövészek szeretnek lapítani. Ez is része az őket körbelengő misztikumnak.

– És nem tudnák elkapni őket, miközben épp a helyszínre tartanak?

– Megtehetnénk, ha tudnánk, hogy pontosan melyik nap és hánykor indulnak. Elintézhetnénk, hogy megállítsák őket közlekedési rendőrnek álcázott embereink, mondjuk azzal, hogy nem működik a féklámpájuk. De nem tudjuk, mikor indulnak, így a biztonság kedvéért úgy egy héten keresztül minden kihajtó autójukat meg kéne állítanunk. A harmadik vagy negyedik alkalom után Charlie White intézkedne, és kérne egy-két szívességet. Szerintünk a zsebében van néhány politikus meg a helyi rendőrség. De lehet, hogy megérné megcsinálni, ha másért nem, azért, mert szórakoztató lenne, ahogy esküdöznének, hogy „ugyan kérem, a jó öreg Charlie lehet, hogy strici, tolvaj és fegyverkereskedő, de az biztos, hogy nem terrorista”.

– Ki az a „mi”? Úgy értem, állandóan olyanokat mond, hogy „megtehetnénk, azt gondoljuk, szerintünk”.

– Pillanatnyilag eléggé képlékeny a helyzet – felelte Bennett.

– Miért?

– Szeretnénk gyorsan véget vetni ennek az egésznek.

– Mondják a politikusok.

– Akik képesek segíteni nekünk, és akik profitálnak is az egészből. Egyetlen tollvonással eltávolíthatnak az utunkból bizonyos akadályokat. Lazíthatnak bizonyos szabályokon. Sőt, egyenesen könyörögnek nekünk, hogy megtehessék. Bármit képesek visszavonni, egészen a Magna Chartáig visszamenőleg. Ha egy ilyen merénylet történne angol földön, az több lenne, mint katasztrofális: mélységesen zavarba ejtő és kínos.

– Akkor miért nem halasztják el az egész csúcstalálkozót?

– Az még kínosabb lenne.

– Hány elképzelhető helyszínt számoltak össze a Wallace Court környékén?

– Az, ami magával történt Párizsban, kissé megváltoztatta, amit erről gondolunk. Ott ezerötszáz méter volt a távolság, és pontos találat lett volna, ha nincs a széllökés. Tehát, ha Wallace Court hátsó udvarától és a pázsittól ezerötszáz méter sugarú körben nézzük, akkor úgy hatszáz szóba jöhető helyet találtunk.

Nice közbeszólt: – Ami azt jelenti, hogy naponta százhúszat kellene átvizsgálni, hogy biztosan megtalálják. Meg tudják csinálni?

– Erre semmi remény – felelte Bennett. – Ráadásul az M25-ös miatt is aggódnunk kell. Az lenne a legjobb megoldás arra, hogy a legutolsó pillanatban foglalják el a helyüket. Képzeljék el, hogy lehúzódik az út szélére egy nagyobbfajta ponyvás teherautó, aminek a rakterében egy platformot építettek, ahonnan célozni lehet, és egy lyukat vágnak a ponyvába. Az egész hátsó udvart és a pázsitot elérhetik onnan.

– Nem tudnák lezárni az autópályát?

– Az M25-öst? Az kizárt. Egész Délkelet-Anglia bedugulna. Le kéne zárni a leállósávot és a belső sávot, és úgy tenni, mintha útjavítás folyna, de ez túl nagy felfordulást okozna. A forgalom dinamikája nagyon fura azon az úton. Olyan ez, mint a káoszelmélet. Egy pillangó meglebbenti a szárnyát Dartfordban, és kétszáz ember lekési a gépét a Heathrow-n, onnan ötven kilométerre.

Hátradőltem a távcső mögött. – Szóval mindent egybevéve az a véleménye, hogy még azelőtt kell elkapnunk őket, hogy elhagyják Kicsi Joey házát.

– Azt hiszem, ez igencsak kívánatos lenne.

– És az elképzelései szerint legalábbis az elkövetkező pár napban ott lesznek.

– Ez csak találgatás. De addig kellene ütni a vasat, amíg meleg.

Meghallottam, hogy Casey Nice idegesen nagy levegőt vesz.

– De nem ma este – mondtam.

– Az túl hamar lenne? – kérdezte Bennett.

– Csináljuk egyszer, de akkor jól.

– És mikor legyen?

– Majd küldünk egy SMS-t. Tudjuk a számát.

Bennett bezárta a tekeklub ajtaját, bedugta a kulcsot a kő alá, és visszaindultunk ugyanarra, amerről jöttünk, a keskeny, egyenes ösvényen, majd a néma utcákon át visszasétáltunk a kocsmához, a Vauxhallig, amely ott várakozott türelmesen, ahol hagytuk. Nem állt be mellé senki.

– Hová vihetem magukat? – kérdezte Bennett.

– Egy éjszaka is nyitva tartó drogériához – mondtam.

– Minek?

– Fogkefét szeretnénk venni.

– Azután?

– A hotelbe.

– Azt hittem, jobb az amerikaiak munkamorálja.

– Pirkadatkor kezdünk. Álljon készenlétben. Maga fog elvinni minket kocsival.

– Hová?

– A Wallace Courthoz.

– Minek?

– Hogy megálljunk a hátsó udvarban, és jól körbenézzünk.

– A Wallace Court nem érdekes – mondta Bennett. – Már ha sikerül őket elkapni, még mielőtt elhagyják a házat.

– Reméljük a legjobbat, tervezzünk a legrosszabbra. Lehet, hogy a végjáték az utolsó öt percben fog kibontakozni, mielőtt meghúzzák a ravaszt. Ismernünk kell a környéket. Be kell mérni azt a hatszáz lehetséges helyet. Szeretnék róluk egy top tízes listát. Vagy legalább top ötveneset.

– Azok az utcák tele vannak a Romfordi Fiúk embereivel.

– Nagyon remélem. Szeretném, ha látnák, hogy még mindig itt vagyok, és még mindig szaglászok. Szeretném, ha ez az üzenet eljutna John Kotthoz, méghozzá a lehető leggyorsabban.

– Nem lenne jobb inkább elrejtőzni előlük? Akkor meglephetné őket.

Bólintottam. – A meglepetés jó dolog. De néha jobb inkább elbizonytalanítani őket.

– Ezek nem olyan emberek, akik könnyen elbizonytalanodnak.

– Ahhoz nem kell sok, hogy az ember mellélőjön ezerötszáz méterről, elég, ha néhány másodpercnyit téved. Kott gyűlöl engem, mert én juttattam börtönbe. Gyűlöli saját magát, mert hagyta, hogy megtörjem. Mindegyik elég, hogy pár másodpercnyit hibázzon. A kettő együtt már összeadódik. Azt akarom, hogy tudja, hogy jövök, mert csak így maradhatok életben, hogy tényleg el is kapjam.

Bennett kirakott minket a Hilton előtt, aztán elhajtott. Nice és én bementünk a szállodába, és megbeszéltük, hogy húsz perc múlva találkozunk a híres legfelső emeleti étteremben. Egy késői vacsora, kettesben. Tudtam, hogy szeretne lezuhanyozni, én se bántam volna. Majdnem egyszerre, egy-két lépésnyi lemaradással értünk oda az étterem bejáratához. Nice jól festett, úgy gondoltam, ez részben abból fakad, hogy elszántan igyekszik tartani magát, részben abból, hogy huszonnyolc éves, és még tele van energiával és ellenálló képességgel, sőt bizonyos mennyiségű optimizmussal.

Egy ablak közelében kaptunk asztalt, ahonnan pompás kilátás nyílt a fényektől villózó városra. Csak a park fekete foltja sötétlett odalent. Az ablak üvegében visszatükröződve láttuk a terem nagy részét is. Így nemcsak festői volt a látvány, de biztonságban is érezhettük magunkat. Kettő az egyben. Italokat rendeltünk, Nice-nak ásványvizet, nekem kávét. Gyertyafény, kristálypoharak, halk zongoraszó.

– Ez aztán fényűző – jegyezte meg Nice. – Olyan, mint a filmekben.

– Igen, szerintem is.

– És most jön az a jelenet, amikor megpróbál megszabadulni tőlem, igaz?

– Miért tennék ilyet?

– Mert mostantól kezd nehézzé válni a helyzet.

– Ami amellett szól, hogy inkább növeljem az embereim számát, nem amellett, hogy csökkentsem.

– De aggódni fog miattam. Rám néz, és Dominique Kohlt látja. Ez is jelenthet percenként pár másodpercnyi késlekedést.

– Tegyük fel, hogy azt mondom, nem aggódom maga miatt?

– Akkor én meg azt mondom, hogy pedig kellene. Az egyetlen megoldás az, ha Kicsi Joey-t eltakarítjuk az útból. Ami nem lesz könnyű. És aki kemény szexet szeret prostikkal. Ha magát elkapják, golyót kap a fejébe. Ha engem, akkor könyörögni fogok érte.

– Tegyük fel, hogy egyikünket se kapják el. Ez sokkal valószínűbb végkifejlet. Joey-t nem szükségszerűen nehéz eltakarítani az útból. Jó nagy célpont, nem nehéz eltalálni a közepét.

– Egy sofőr és négy testőr kíséri a Jaguarjában, bárhová megy.

– Amíg mi munkanélkülivé nem tesszük őket. Akkor majd szépen felszívódnak. Nem fognak ingyen küzdeni.

– Tényleg azt akarja, hogy én is ott legyek?

Nem válaszoltam. Dominique Kohl azt kérdezte annak idején: „Megengedi, hogy én tartóztassam le?” Már azt kívánom, bárcsak mást válaszoltam volna. Közben odajött egy pincér, és felvette a rendelésünket. Én rostélyost kértem, Nice sült kacsát, majd miután a pincér távozott, újból megkérdezte: – Tényleg azt akarja, hogy ott legyek?

– Nem az én döntésem – feleltem. – Maga a főnök. Joan Scarangello megmondta.

– Azt hiszem, jó a stratégiánk.

– Szerintem is.

– De a végrehajtása bonyolult lesz.

– Igénybe kell vennünk minden segítséget, amit csak lehet.

– Mi lett volna, ha nem látja meg azt a hirdetést az újságban? Most hol lenne?

– Valószínűleg Seattle-ben. Vagy a következő városban.

– És ez az egész maga nélkül zajlana le. Erre gondolt már?

– Nem igazán. Mert elolvastam a hirdetést.

– Miért hívta fel Shoemakert? Kíváncsi volt?

– Nem igazán – mondtam újból. – Tudtam, hogy O’Day keze van a dologban, és jobban szeretek nem kíváncsiskodni az ő dolgai iránt.

– Akkor miért telefonált?

– Tartoztam Shoemakernek egy szívességgel.

– Mióta?

– Úgy húsz éve.

– Milyen szívességgel?

– Tartotta a száját valamivel kapcsolatban.

– Elmeséli?

– Személy szerint nem szívesen mesélném el.

– De...?

– De vehetjük úgy, hogy bír némi jelentőséggel a küldetésünket illetően. És ez esetben joga van tudni az információt.

– Pontosan mit is?

– Hogy rövidre fogjam a hosszú sztorit, lelőttem egy fickót, aki meg akart szökni.

– Ez rossz dolog?

– Azt, hogy megpróbált megszökni, csak kitaláltuk, hogy legyen mit írni a jelentésbe. Rutin kivégzés volt. A nemzetbiztonság bonyolult dolog. Fontos, hogy mit tárunk a közvélemény elé. Ezért a megtorlás néha nyilvános, néha nem. Egyes árulókat letartóztatnak és bíróság elé állítanak, másokat nem. Vannak, akikkel tragikus baleset végez, esetleg lelövik őket rablók az utcán, a város gyanús részén.

– És Shoemaker tábornok tudott róla?

– Véletlenül szemtanúja volt az esetnek.

– Tiltakozott?

– Elviekben nem. Megértette. A katonai hírszerzésnél volt. Kérdezősködjön körbe egy kicsit másoknál is. A CIA is ezt csinálta. Ez egy ilyen időszak volt.

– Akkor miért tartozik neki egy szívességgel?

– A fickó barátját is lelőttem.

– Miért?

– Rossz megérzésem volt vele kapcsolatban, ami be is igazolódott, mert pisztolyt találtunk a zsebében, és miután átkutattuk a lakását, egy csomó érdekes dolog került elő. Kiderült, hogy ő volt a másik fickó összekötője. Kémkedési ügy. Két legyet ütöttünk egy csapásra. Sőt, végül még több embert letartóztattunk a hálózatukból. De a vizsgálóbizottság biztos akart lenni benne, hogy én jól láttam, hogy fegyver van nála, mielőtt lőttem. És az igazság az, hogy nem láttam. De Shoemaker nem árult el.

– Szóval most megvívja helyette az ő csatáját. Ez azért elég nagy fizetség. Nekem aránytalanul soknak tűnik.

– A szívességek így működnek. Mint a maffiózóknál a filmekben, amikor valaki azt mondja, hogy „egy nap kérünk majd egy szívességet”. Az ember ilyenkor nem válogathat. Különben is, eleinte talán Shoemaker csatája volt, de most már az enyém. O’Day-nek igaza volt. A világ nagy, de nem figyelhetek állandóan a hátam mögé. Úgyhogy Kottnak most lehetősége van egy visszavágóra.

– Akarja, hogy én is ott legyek?

– Csak ha maga is akarja. Először is etikai szempontból kérdéses a dolog. Az, hogy éppen ezért a szívességért kérnek viszonzást, egyfajta célzás volt arra, mit várnak tőlem, és milyen forgatókönyvet kéne követnem. O’Day-nek egy kivégzőre van szüksége. Nem akar letartóztatást és bírósági tárgyalást.

– És más szempontból akarja, hogy én is ott legyek?

– Maga hol szeretne lenni?

– A részese akarok lenni.

– Már most a részese.

– De most egy olyan szakaszba lépünk, amihez nem igazán felelnek meg a képességeim.

– Mi a baj a képességeivel?

– Átlagosan lövök, és nem értek a közelharchoz.

– Az nem számít. Majd kiegészítjük egymást. A fizikai része a legkevesebb. A játszmát az nyeri, aki a leggyorsabban gondolkodik. És maga ebben jó. Két fej mindenesetre jobb, mint egy.

Nice nem válaszolt.

– Holnap reggel hétkor kezdünk. Pihenjen addig.

Együtt mentünk le a lifttel, de egyedül szálltam ki az én emeletemen, néhánnyal Nice-é alatt. A takarító ott járt közben a szobámban. Széthúztam a függönyöket, és kinéztem a háztetőkre. A legtöbb, amelyre ráláttam, úgy száz méterre lehetett. Kényelmes középtávolság egy zsúfolt nagyvárosban. Könnyű lenne célozni, a fókuszon se kell nagyon állítani. Egy kissé magasabbra néztem, és megpróbáltam megkettőzni a távolságot kétszáz méterre, aztán újból megkettőzni négyszázra, aztán nyolcszázra, végül közel ezerhatszázra.

Nagyon-nagyon távolra kellett elbámulnom. Ha Mayfairrel lenne dolgunk Romford helyett, tízezernyi helyet is át kellene kutatnunk.

Megengedi hogy én tartóztassam le? – kérdezte Dominique Kohl.

Szeretném, ha maga csinálná – feleltem.

Tulajdonképpen jutalomnak szántam. Elismerésnek. Bóknak. Olyan volt ez, mint egy kitüntetés. Megérdemelt kiváltság. Ő végezte az egész nyomozást. Tőle származott minden ötlet, ő ért el minden áttörést. Ezért érdemelt jutalmat. A hadsereg kódrendszerében ez igen jelentős dolog volt, mert súlyos ellenséggel álltunk szemben. Mármint átvitt értelemben, nem fizikailag. Sok évvel később megöltem a fickót, egy vésőt döftem az agyába, és emlékeim szerint nem volt nagydarab. De nagy hatalommal bírt, komoly hírnévvel és befolyással. Igazi nagykutya. Főleg egy nő számára volt ez nagy ügy. Ez is belejátszott a dologba. Nagyon régen történt, és fontos volt neki az elismerés. És Dominique Kohl igazán megérdemelte. Ő végezte el a munkát, tőle származott minden ötlet, ő ért el minden áttörést. Nagyon alapos volt, és nagyon okos.

És én nem tudtam megmenteni.

Levetkőztem és ágyba bújtam, de a sötétítőfüggönyt nem húztam be. Úgy gondoltam, a városi fények derengése talán megvigasztal, és a hajnali fény segít időben felébredni.

Másnap reggel egy perccel hét után már útban voltunk a Wallace Court felé, Bennett kocsijában. Most nem egy jellegtelen kék Vauxhall-lal jött, hanem egy jellegtelen ezüstszínű Vauxhall-lal. Egyébként tökéletesen egyformák voltak, mintha bérelt autók lennének. Nagyjából ugyanazon az útvonalon haladtunk, csak most gyorsabban, mert a reggeli forgalom a másik irányba hömpölygött, a városba befelé. Csúcsforgalom volt, de mi megúsztuk. Bennett fáradtnak látszott. Úgy tűnt, Casey Nice jól van. Nem beszéltünk. Nem volt mit mondani. Bennett nyilván úgy gondolta, csak az idejét pocsékolom. Lehetséges, hogy így is volt. Sőt valószínű. De valamennyi százaléknyi esély mindig van mindenre. Legalább annyi, hogy ne kelljen utólag azt mondani, hogy bárcsak tudtam volna, amit most tudok. Amit gyakran mond az ember. Az anyám állandóan ezt mondogatta. Ő nem gondolta ugyan komolyan, inkább csak amolyan nyelvgyakorlatként ismételgette, mint amikor egy idegen nyelvet tanul az ember, ami az ő esetében így is volt.

Amit most tudok, mint a dobpergés. Hangzatos és kissé baljóslatú, mint az üstdob döndülései egy komor szimfónia kezdetén, mondjuk egy Sosztakovics-műben.

Amit most tudok.

Húsz perccel a látogatásunk kezdete után már tudtam.

40. fejezet

Amikor közelebb értünk, kezdtem felismerni egyes helyeket, amelyeket a múltkor a taxiból is láttunk, mármint a másodikból, amit rendesen, telefonon hívtunk. Jártunk már ezeken az utcákon: kertvárosias jellegűek, mégis zsúfoltak, a kelleténél egy kicsit forgalmasabbak, keskenyebbek és nyüzsgőbbek. Még egyik-másik boltra is emlékeztem: szőnyegek, mobiltelefonok, sült csirke, sajtburger, kebab. Aztán hirtelen a tágas zöld terület következett, a szép régi épülettel, és az abnormálisan magas kerítéssel, amely ennyi év után még mindig távol tudta tartani Londont.

Ugyanaz a zömök, kemény fickó őrködött a kapunál, golyóálló mellényben, gépkarabéllyal. Bennett odabiccentett neki. A rendőr tett egy lépést a kapu felé, de közben rám esett a tekintete, és megjegyezte: – Maga az az úr, akinél az útikönyv volt. Hat pennyért akart bemenni, hogy megnézze a parkot. Isten hozta újból. – Aztán odament a kapuhoz, és kinyitotta. Semmi rádiós egyeztetés, semmi papírmunka, semmi jelvénymutogatás. Csak egy bólintás és egy kacsintás. A rendőr alapjában véve rohamruhát viselt, csak kékben. Több helyen Metropolitan Police felirat volt ráhímezve fekete cérnával, illetve rányomva a golyóálló mellényre fekete festékkel. A felirat mellett a sisakjelvény fekete-fehér változata is ott virított, mintha valami vállalati logó lenne. Nem volt semmi kétségem, hogy a fickó rendőr, viszont afelől sem, hogy Bennett nem az, mégis elég volt biccentenie és kacsintania, és a fickó már ugrott is.

Pillanatnyilag még minden eléggé képlékeny.

Végiggördültünk a hosszú behajtóúton, és leparkoltunk a bejárat előtti kavicsos részen, ahol egy újabb rendőr őrködött. Az épület egyes kiugró részeit láthatóan utólag építették hozzá, de azért alapjában véve négyszögletes volt az alaprajza, elnyújtott téglalap alakú, jóval hosszabb, mint amilyen széles. Nem mintha az épület oldala rövid lett volna, távolról sem. Biztos voltam benne, hogy jó tágas lehet a belső tere. De az arányokat mégis a hosszan elnyúló, vegyes képet nyújtó homlokzat uralta. Efelől semmi kétség. Úgy festett, mint négy egymás mellé rakott cipősdoboz. Lehet, hogy az Erzsébet-korban nehéz volt megfelelő hosszúságú tölgyfa gerendákat találni. A királynő apja nem sokkal azelőtt építtette meg a királyi hadiflottát. Jó sok tölgyfa kellett a hajókhoz, egész erdőket irtottak ki.

Kiszálltunk a kocsiból, és Bennett a második rendőrnek is odabiccentett, aki visszabólintott. Bennett türelmetlenül beterelt minket, mintha zavarban lenne attól, ha nyilvánosan kell mutatkoznunk. Vagy talán amiatt aggódott, hogy túl jó célpontok lehetünk. Lehet, hogy nem szívesen ácsorgott mellettem nyílt területen. Párizst túlélte, nem akarta Londonban végezni.

Az ajtóhoz majdnem egy egész fát felhasználhattak. Közel ötszáz éves lehetett, vaspántokkal megerősítették, és televerték akkora fejű szögekkel, mint egy-egy golflabda. Az előcsarnokban sötét faburkolat fogadott, amely már szinte megfeketedett a kortól, de bútorviasszal szépen kifényesítették. Kopottas kőpadló, hatalmas, mészkőből épült kandalló, tölgyfa padok, gobelinhuzatú székek, vaskandeláberekben villanykörték. A falakon Tudor korabeli öltözéket viselő, komor arcú férfiakat ábrázoló olajportrék lógtak. Bennett elindult egy jobbra nyíló folyosón, mi pedig követtük. Egy szobába értünk, amelyet fehér festékkel és álmennyezettel modernizáltak. Ebből egy másik hasonló, de kisebb szoba nyílt, a hátsó falában egy nagy ajtóval.

Bennett megszólalt: – Az ott a ház oldalsó kijárata. Ott fogják felállítani az elnöki sátrat. Úgy tervezik, hogy minden érkező vendég azt használná. Miután ott bejönnek, biztonságban elérhetnek bárhová az épületen belül. Minden helyiségnek van ugyan ablaka, de mind jó tágas, és a tárgyalóasztalok meg a székek középen lesznek, tehát senki nem fog olyan közel kerülni az ablakhoz, hogy látható legyen odakintről. Nincs más gyenge pontjuk, csak a séták a pázsiton és a sajtófotózás.

Elindultunk visszafelé, de jobbra fordultunk, még mielőtt visszaértünk volna az előcsarnokba. Egy másik folyosóra jutottunk, amelynek nyikorgó hajópadlója volt. Egy keskeny szobába vezetett, amelynek végében egy erkélyajtó nyílt. A kor stílusához cseppet sem illő, hatalmas, csupa üveg kijárat a hátsó udvarra nyílt.

– Ezt majd várószobának használják – magyarázta Bennett. – Itt gyülekeznek a fotózás előtt, sorba állnak, névsorolvasást tartanak, megszámolják, mindenki megvan-e, és nem felejtettek-e valakit a mosdóban, aztán kisétálnak.

Megálltam egy pillanatra ott, ahol majd a politikusok pózolnak, mintha én is egy lennék közülük, és kinéztem az üvegajtón. Az épületnek éppen a közepén voltunk. A hátsó udvar enyhén lejtett, és a legmélyebb részre lépünk ki innen, ami jól is jöhet, mert geometriailag is megtámogatja azt a képet, ahogy a politikusok kollegiálisan egy csoportba gyűlnek össze. A pázsitra lapos lépcsőfokok vezettek le. Az alacsonyabbak így közelebb kerülhetnek a magasabbakhoz. A fotósok feltehetően jobbra fognak elhelyezkedni, így a ház kissé rézsútosan látszik majd a háttérben, ami sokkal jobb, mintha teljesen szemből készülne a kép, mint amikor egy fal elé állított bűnözőt fotóznak a rendőrségen.

Miközben az üvegajtó kilincsére tettem a kezem, azon tűnődtem, hogy talán lebecsültem a politikusokat, amikor elképzeltem az erőltetett nevetgélést és a megjátszott zavart, amikor meglátják a fotósokat. Lehet, hogy nem is lesz az olyan megjátszott. A biztonsági sátoron keresztül jönnek be, az oldalsó bejáraton, majd a biztonságos folyosókon sétálnak végig, és soha nem kerülnek ablak közelébe. Életük minden percét a legszigorúbb biztonsági intézkedések közepette töltik, talán olyannyira, hogy egy nyílt udvarra kilépni valóban zavarba ejtő a számukra. Kilépnek, lassan csoszognak, a fejüket a magasba emelve, és közben látják, hogy a többiek is egy kissé meg vannak szeppenve. Aztán mozdulatlanul megállnak, a fotósokkal szembefordulva, kidüllesztett mellel, mosolyogva, fölöttük a magas égbolt, és a távolban ki tudja milyen veszély leselkedik.

Az egész már nem ugyanaz, ha egy mesterlövész leselkedik magára.

Kinyitottam az ajtót, kiléptem, és megálltam.

A kora reggeli levegő csípős volt, és még kissé nyirkos. Az udvar szürke kavicsait megkoptatta az idő, és simára csiszolta az eső. Kisétáltam a kövezett rész kellős közepére, és megálltam egyenesen, a város felé fordulva. Tettem egy félfordulatot balra, és elbámultam abba az irányba, aztán visszafordultam jobbra, végül lassan elsétáltam a lépcsősor széléhez, és megálltam a pázsitnál, mint egy búvár a palló végén, mielőtt vízbe ugrana. A kezemet hátul összekulcsoltam, a mellemet kidüllesztettem, a fejemet magasba tartottam, mintha fotóznának, vagy mintha a kivégzőosztag előtt állnék.

Előttem a széles pázsit terült el, a mögött a ház hátsó kerítése húzódott, aztán egy kisebb bozótos terület következett, majd egy biztonsági kerítés, végül az M25-ös út, amely itt talán már nyolcsávos is lehet, jobbra és balra is elnyúlt a messzi távolba. Ott és akkor rögtön elvetettem magamban Bennett ötletét arról, hogy az útról is idelőhetnek. Ez nem reális. A forgalom sűrű volt, és az autók nagy sebességgel haladtak. Folyamatosan hömpölygött a kocsisor, köztük sok nagyméretű jármű. Óriási kamionok is jártak erre, és a legnagyobbak a legbelső sávban dübörögtek el nagy sebességgel. Még az út szélétől jóval távolabb álló fák lombja is megremegett a léghuzattól. Ha az út szélén leparkolna egy teherautó, azt is meg-meglökné az elszáguldó kamionok szele. Ha a rakterében építenének egy emelvényt, az igencsak megérezné a lökéseket. Szinte állandóan mozogna és rázkódna, és teljesen kiszámíthatatlan lenne, hogy mikor van egy kis szünet. A távolság innen úgy ezerkétszáz méter, ami azt jelenti, hogy pár milliméternyi rázkódás is elég lenne, hogy már a házat se találják el. Nem lenne okos választás ez a hely. Nyugodtan kizárhatjuk.

De nem lehetséges-e az, hogy egy itt leparkoló teherautóból ketten kiszállnak, és előbbre lopakodnak a kerítéshez?

Ennek sem lenne sok értelme. A ház és az út között sehol sem volt olyan pont, ahonnan célozni lehetett volna, legfeljebb ha felállítanak egy létrát a kerítés előtt, és a teteje fölött lőnek át. Amit nyilván megakadályoznának zömök, kemény fickók golyóálló mellényben.

Ebben az irányban tehát teljesen biztonságos a terep. Nem fenyeget semmi veszély.

Az, hogy a zöldterület egy pizzaszeletre emlékeztetően ék alakú volt, még tovább javított a helyzeten, mert ez azt jelentette, hogy nemcsak a közvetlenül előttünk elterülő rész biztonságos, hanem két oldalra is kiterjed a biztonságos sáv; ha egy óra számlapján képzeljük el, akkor talán a tíztől két óráig terjedő részen.

A terület ék alakja miatt a ház két oldalán húzódó utcák nem párhuzamosan haladtak, hanem úgy távolodtak el egymástól, mint egy legyező bordái, ami első ránézésre előnyösnek tűnt. Azt jelentette, hogy minél messzebb van innen egy ház, annál élesebb szögben lehet onnan idelátni, olyannyira, hogy egyes épületeket teljesen ki is zárhatunk. Egy mesterlövész mégsem hajolhat ki derékig az ablakból, mint egy, a nyeregben oldalvást ülő vadnyugati hős.

Jobban megnézve már nem tűnt olyan szerencsésnek a helyzet, mert a rézsútos elhelyezkedés miatt egyes házaknak nemcsak a homlokzati ablakai néztek erre, de az oldalfalakon lévő ablakok is. Tehát részben nyertünk, részben veszítettünk. Minden helyet felmértem, amit csak láttam innen, először az északi oldalon, aztán a délin, úgy nyolcszáztól ezerhatszáz méteres távolságig. Többezernyi ablak volt, a legtöbb csillogott-villogott a kora reggeli napsütésben, szikráztak a fénypontok, mintha az ősi idők csillagjósai építettek volna fel ide egy templomot, ahol napfordulós ünnepségeket tarthatnak.

Végül arra jutottam, hogy a déli oldal veszélyesebb, mint az északi. Sűrűbben beépítették, és összességében több volt a magas épület. Találomra kiválasztottam egyet, úgy ezerötszáz méterre, egy magas, keskeny házat vörös téglából és csúcsos tetővel. Úgy tűnt, a tetőteret is beépítették. De lehet, hogy csak egy átlagos padlás. Elég, ha kilazítanak egy cserepet a tetőn, az is ugyanolyan jól megfelel, mint egy nyitott ablak. Elképzeltem John Kottot, ahogy ott hasal egy matracon, a gerendákra fektetett deszkákon, előtte a kis fényfolt, ahol elmozdított egy cserepet. Lentről nézve észrevehetetlen, mert túl magasan van, és túl sok a cserép. Tavaly télen nagy szélviharok voltak, mondta a múltkor Bennett éneklő hangján.

Elképzeltem Kott szemét, ahogy türelmesen, pislogás nélkül bámul bele a célzókészülékbe. A pár centi széles rés a tetőn úgy húszméternyi mozgásteret jelent a célzásnál. Elképzeltem, ahogy ott tartja az ujját a ravaszon, nyugodtan, de teljes készenlétben, hogy bármikor meghúzza, mint egy apró mechanikus kapcsolót. A precíziós alkatrészek halkan kattannak, és beindítják a hatalmas erejű kémiai robbanást, a puska nagyot rúg, a golyó pedig nekiindul hosszú-hosszú útjának. Több mint három másodpercet tölt a levegőben, valamivel több, mint egy centi széles, mint egy hüvelykujj, repül, mint egy kis rakéta, egyenes vonalban és megállíthatatlanul, nem hat rá más, csak a gravitáció, a magasság, a hőmérséklet, a páratartalom, a szél és a Föld görbülete. Bámultam a távoli házat, magamban elszámoltam három hosszú másodpercig, és próbáltam elképzelni, merre repül a golyó. Szinte láttam közeledni, egyenesen felém. Egy apró pont, amely egyre nő.

Egy villanás, aztán egy, kettő, három, és a játszmának vége.

És ekkor már mindent tudtam.

Több mint három másodpercig van a levegőben.

41. fejezet

Sokkal gyorsabban igyekeztem vissza az épületbe, mint ahogy kijöttem. Bennett engem figyelt, én pedig megkérdeztem tőle: – Az a golyóálló üveg, amit Párizsban használtak, új volt, ugye?

– Igen. Vagy legalábbis egy továbbfejlesztett változat.

– Tud róla valamit?

– Nem, azon kívül, hogy üveg és golyóálló.

– Szeretnék mindent megtudni róla. Ki tervezte, ki végezte a kutatásokat, ki pénzelte, hol gyártották, ki tesztelte, ki adott rá engedélyt.

– Már gondoltunk erre.

– Mire?

– Hogy kölcsönkérjük az üvegfalakat, ideszállítjuk Párizsból, és kirakjuk kétoldalra. Nem túl szélesek, de ha figyelembe vesszük, milyen irányba futnak az utcák, akkor mindegyik úgy tíz-tíz százalékkal csökkentené a rizikót. De végül úgy döntöttünk, mégsem használjuk fel. A politikusok civilek. Önkéntelenül is behúzódnának az üvegfal mögé, ami nem festene jól. És nem maradhatnak ott örökre. A többi nyolcvan százalék esélyt amúgy is ki tudnák használni a lövészek. Úgy gondoltuk, mindent egybevéve inkább veszítenénk vele.

– Én nem erre gondoltam. Csak az információkra lenne szükségem. Ha lehet, csendben érdeklődjön, fű alatt. Nem kell nagy feneket keríteni neki. Maradjon kettőnk között. Csináljon úgy, mintha csak magánjellegű kíváncsiság lenne, és hobbiból érdeklődne. De hamar kellene.

– Mennyire hamar?

– Amilyen hamar csak lehet.

– Mi köze van bármihez a golyóálló üvegnek? Nem fogjuk használni, már mondtam.

– Lehet, hogy én magam akarom felhasználni. Mondjuk, érdekelne, hogy magánszemélyeknek is árulnak-e ilyet.

– Ez most komoly?

– Csak egy kis mellékes nyomozás, Mr. Bennett. Semmi köze semmihez. De hamar kellene, rendben? És csak nekem mondja el, amit megtud, papíron ne legyen nyoma. Érthető? Mintha csak hobbiból érdeklődne.

Bennett bólintott, és hátranézett a folyosóra, amely feltehetően más folyosókra, lépcsőkhöz és szobákhoz vezetett. – Akar megnézni még valamit?

– Nem, végeztünk. Mehetünk, és többet vissza se jövünk. Mint a Darby család sok évvel ezelőtt, amikor megépült az autópálya. Már nem érdekel minket a Wallace Court.

– Miért nem?

– Mert itt soha nem fog történni semmi.

– Biztos benne?

– Száz százalékig.

Bennett erre nem felelt semmit.

– Azt mondta, ez lenne a kívánatos végeredmény. Azt is mondta, hogy segítenünk kell egymásnak, és csak így működik a dolog – emlékeztettem.

– Így is van.

– Akkor nyugodjon meg. Bízzon bennem. Mosolyogjon egy kicsit. Nem fog itt történni semmi.

Bennett nem mosolygott.

Végig lassan araszolgatva hajtottunk vissza a szállodához. Talán ez lehetett a reggeli csúcsidő, úgy egy órával napfelkelte után, vagy éppen a csúcsidő vége, de azért így is elég sok volt az autó. A hatalmas, szétterülő város magába szívta az embereket, de csak nagyon lassan. Két órával azután értünk vissza a Park Lane-re, hogy elindultunk onnan, és az idő háromnegyedét az autóban töltöttük. Rosszabb a helyzet, mint Los Angelesben.

Bennett odaadta a kocsi kulcsait a parkolófiúnak, ahogy egy átlagember tenné, és hárman együtt felmentünk a legfelső emeleten lévő étterembe. Úgy gondoltuk, még szolgálnak fel reggelit. Egy oszlop mögött megbújó bokszban kaptunk helyet. Innen nem olyan szép a kilátás, viszont elszigeteltebb volt a hely. Bennett sokat babrált a telefonjával. Azt mondta, kér nekünk mindenféle segédanyagot, például a kormány által kiadott nagy léptékű térképeket, építészeti terveket és légi felvételeket, méghozzá háromfélét: az egyik műholdról készült, a másik egy, a pályájáról egészen véletlenül letért városnéző helikopterről, a harmadik ismeretlen forrásból, ami csak azt jelentheti, hogy egy amerikai drónról. Persze hivatalosan nincsenek amerikai drónok Angliában, ezért nevezik ismeretlennek a forrást. Azt mondta, az emberei majd mindent letöltenek nekünk egy biztonságos táblagépre, és elhozzák ide a szállodába.

– Nem engedhetünk meg magunknak semmiféle járulékos veszteséget – mondta aztán. – Itt nem. Az utcán ártatlan emberek járnak. Nem sokan, de néhányan. Ami nagy kár, mert különben rég elintézhettük volna ezt az egészet. A legjobb lett volna egy bombát robbantani, aztán azt mondjuk, gázszivárgás volt.

Azzal távozott. Nice és én még elidőztünk egy kicsit, én a kávémat iszogattam, ő pirítóst rágcsált. – Miért érdekli annyira hirtelen a golyóálló üveg? – kérdezte.

– Csak van egy elméletem.

– Valami olyan, amiről tudnom kellene?

– Még nem. Nem változtat azon, ami a következő feladatunk lesz.

– Bennett meg fogja szerezni a kért információkat?

– Azt hiszem.

– Miért? Tartozik magának egy szívességgel? Lemaradtam valamiről?

– Ez olyan bajtársias dolog. Ki kéne próbálnia. Úgy sokkal boldogabb lenne.

– Bennett a brit hadseregtől van?

– Gondoljon bele, miért emlegeti folyton, hogy képlékeny a helyzet. Ez csak azt jelentheti, hogy összerakták egy csapatba a különleges egységek embereit. A legjobbak legjobbjait. A különböző szervezetek emberei egy sztárcsapatban. Ki lenne egy ilyennek a vezetője?

– Mindenki vezető akarna lenni.

– Pontosan. Felrobbannának, ha nem ők lennének. De ki lenne a legjobban oda? Ki az, aki a legfontosabb közülük, aki pisztolyt is tud vinni a küzdelembe, nem csak kést?

– Fogalmam sincs.

– Az SAS, a britek különleges alakulata. Ők a saját tisztjeiket se szeretik. Az biztos, hogy nem fognak valaki másnak dolgozni. Az a legegyszerűbb megoldás, ha őket nevezik ki főnöknek. Nyilván ezt is tették. Ami jó lépés volt, mert úgyis ők a legjobbak. Ráadásul érdekeltek is az ügyben, a renegát emberük, Carson miatt. Bennett legalább annyira szeretné elkapni, mint amennyire én Kottot.

– Bennett az SAS embere?

– Minden kétséget kizáróan.

– És most mit fogunk csinálni?

– Valahogy bejutunk Joey házába.

– Be a házba?

– Jobban örülnék, ha rá tudnánk venni őket, hogy jöjjenek ki, de ez elég nehéz lenne. Tulajdonképpen ez egy olyan taktikai kérdés, amire még soha senki nem találta meg a választ. Tanulmányoztuk az akadémián. Azt könnyű elintézni, hogy soha ne jöjjenek ki, de nem ez a feladat. Hogy lehet rávenni az ellenséget, hogy önként kijöjjön? Senki sem tudja a megoldást. Még soha senki sem jött rá. Emlékszem, hogy az apám is foglalkozott vele, még gyerekkorunkban. Minket is be szokott vonni az ilyen dolgokba. Kérdéseket tett fel. A bátyám, Joe azt találta ki, hogy kéne egy nagy gépezetet építeni, egy gigantikus basszus hangfalat, és nagyon alacsony frekvenciájú hanghullámokat sugároznánk rájuk nagy erővel, mert a tudósok szerint a modern emberek ezt rosszul tűrik.

– És maga mit mondott?

– Ne feledje, hogy én voltam a kisebb.

– Mit mondott?

– Azt, hogy rájuk kell gyújtani a házat. Mert biztos voltam benne, hogy a modern emberek ezt is rosszul tűrik. Gondoltam, előbb-utóbb csak kijönnek.

– Fel fogjuk gyújtani Joey házát?

– Nyilván ez is egy lehetőség.

– És mi a többi lehetőség?

– Mindenképp azt kéne, hogy Joey-t kihívjuk, és őt külön intézzük el. Jó előre, mielőtt bármi mást tennénk. Így vákuum keletkezne a vezetői poszton, amit aztán kihasználhatnánk.

– Vagyis egy kevésbé hatékony ellenféllel kéne szembeszállnunk.

– Pontosan.

– De valakivel akkor is szembe kell szállnunk.

– Aki mer, az nyer.

– Azt mondta, a testőrei nem fognak ingyen küzdeni. Mert munkanélküliek lesznek. Azt mondta, fel fognak szívódni.

– Reméljük a legjobbat, tervezzünk a legrosszabbra.

– És melyik fog megtörténni?

– Ugyanaz, ami mindig.

– Micsoda?

– Valahol a kettő között.

A táblagép egy óra múlva érkezett meg. Bennett emberei elhozták nekünk. A gép nagyon modernnek nézett ki, a két ügynök pedig úgy festett, ahogy az ilyenek általában szoktak, vagyis meglepően átlagosan, de azért mégsem egészen. Egyikük férfi volt, a másik nő, mindketten jóval túl a zöldfülű kezdő korszakukon. Halkszavúak voltak, visszafogottak, profik, és egyáltalán nem látszott rajtuk, hogy zokon vennék, hogy ők húzták a rövidebb gyufaszálat, és nekik kellett végrehajtani ezt az egyszerű küldönci feladatot. Nyilván jó csapatjátékosok. A legjobbaknak a legjobbak dolgoznak. Azt mondták, normális esetben alá kellene írnunk egy papírt, hogy átvettük a küldeményt, de mivel a tartalom olyan kényes, ez alkalommal Mr. Bennett eltekint ettől. Közölték, hogy a géphez két jelszó kell. Az egyik Ms. Nice édesanyjának a társadalombiztosítási száma, a másik annak a letartóztatott személynek a neve, akit Mr. Reacher lelőtt, amikor az illető szökni próbált. A jelszavakkal csak egyszer lehet próbálkozni. Az angol szoftverekkel nem lehet eljátszani, hogy van három esélyed.

Azzal távoztak.

Felvittük a táblagépet Nice szobájába. Olyan volt, mint egy fél laptop. Billentyűzet nem volt hozzá, csak egy üres képernyőből állt az egész.

– Ugye, emlékszik a pasas nevére? – kérdezte Nice.

– Mindkettőjük nevére emlékszem.

– De gondolom, a jelszó az elsőnek a neve. A fő emberé.

– A célszemélyé.

– Igen, az övé. Vagy a másik is szökni próbált?

– Ami azt illeti, csak ő próbált szökni, a célszemély akkor már a földön volt. Nem látta, hogy jövök.

– És melyikük után nyomozott?

– Technikailag a második.

– Az emberek beszéltek akkoriban erről az ügyről? – kérdezte Nice.

– Nem, ha életben akartak maradni. Egy amerikai állampolgár ellen amerikai földön elkövetett merényletről szólt.

– De ha mégis beszéltek volna róla, hogy nevezték volna? Úgy értem, melyikük nevén emlegették volna az ügyet?

– Egyértelműen az első fickó nevén.

– Aki a célszemély volt. És Mr. Bennett angol, tehát kedveli az iróniát. Tehát feltételezhetjük, hogy szarkasztikusan értette a szökést. Ami a célszemélyre tereli a figyelmet. Az első fickóra. Az ő nevét kellene használnunk.

– A keresztnevét vagy vezetéknevét? – kérdeztem.

– Nyilván a vezetéknevét. Az amerikai hadseregben volt, nem?

– Esetleg a fedőnevét?

– Volt fedőneve?

– Kettő. Egyet mi adtunk neki, egyet meg az irakiak.

– Szokott hideg verejtékben fürödve ébredni, ha eszébe jut?

– Micsoda?

– Az az akció.

– Nem igazán – feleltem.

– De ha mégis, milyen néven gondolna rá? Mondjuk olyasmit, hogy „Nem kellett volna ilyen rossz dolgot tennem X.Y. – nal”.

– Maga szerint ez rossz dolog volt?

– Hát nem éppen arról volt szó, hogy idős hölgyeket segített át a zebrán Afrikában a könyvtárba.

– Maga is pont ugyanolyan, mint Scarangello. Ki kéne menekíteni magukat onnan, és beléptetni a seregbe, még mielőtt túl késő lesz.

– Szóval, mi volt a neve?

– Meséljen az édesanyjáról.

– Mi van vele?

– Tudja a társadalombiztosítási számát?

– Én segítek kitölteni neki mindenféle papírokat. Beteg.

– Sajnálom.

– Agydaganata van. Nem fog meggyógyulni. Nem tiszta már a feje, én intézem a betegbiztosítását és egyéb dolgokat. Valószínűleg jobban tudom az adatait, mint a sajátomat.

– Sajnálom – mondtam újból. – Még nagyon fiatal lehet.

– Ehhez túl fiatal.

– Vannak testvérei?

– Nincsenek, egyke vagyok.

– Egy átlagos ember tudná fejből az anyja társadalombiztosítási számát?

– Nem tudom. Maga tudta a magáét?

– Nem hinném. Meg szokta látogatni az édesanyját?

– Amilyen gyakran tudom.

– Illinois-ban? Ahhoz elég sokat kell repülni.

– Legalább elfoglalom magam.

– És ha nem tud menni, akkor meg, gondolom, aggódik miatta. Ahogy most is.

– Nem tehetek semmit.

– Mikor diagnosztizálták?

– Két évvel ezelőtt.

– Sajnálom – mondtam harmadszor is.

– Ez van.

– Tony Moon mikor kezdett orvoshoz járni?

– Ennek semmi köze ehhez.

– Teljesen biztos benne?

– Az anyám most nincs itt.

– De folyton rá gondol.

– Néha.

– Tehát néha ideges miatta.

– Nem miatta. Neki ehhez semmi köze.

Nem feleltem.

– Még egy tablettám van – mondta Nice.

– Bevett egyet?

– Tegnap este. Aludnom kellett.

– A főnökei tudnak az anyjáról?

Bólintott. – Ha valami családi probléma van, kötelezően jelenteni kell. Nagyon támogatnak mindenben. Ha lehet, gondoskodnak róla, hogy szabad legyek a hétvégeken.

– Szóval van valahol a langley-i CIA-központban egy személyi aktája, amiben szerepelt, hogy az édesanyja beteg, és maga intéz neki dolgokat. Ami nyilván bizalmas információ. A CIA-nál minden bizalmas. És van egy másik akta valahol a Pentagonban, amiben szerepel egy fickó neve, akit én húsz évvel ezelőtt fejbe lőttem. Amiről egészen biztosan tudom, hogy bizalmas. De az MI5 Londonban hozzáfért mindkét aktához, hogy feltörhetetlen jelszavakat találjanak ki. Ezek olyanok, mint a DNS vagy az ujjlenyomat.

Nice megint bólintott. – Lehet, hogy Mr. Bennett lehallgatáselméletei igazak. Ez esetben dicsekvésből mondta el nekünk.

– Hacsak nem O’Day mutatta meg neki az aktákat – feleltem.

– Miért tett volna ilyet?

– Ezt majd megkérdezzük Bennett-től.

– Hogy hívták azt a fickót?

– Archibald.

– Ez nem túl gyakori név.

– Dél-Skóciában gyakori. Ófrancia és ófelnémet eredetű. A harmadik Douglas grófot úgy hívták, hogy „Komor Archibald”. Az én esetem nem volt ilyen romantikus. Az én Archibaldom egy szar alak volt.

Nice lenyomott egy gombot, és a képernyő kivilágosodott. Az ujjával megbökött valamit, mire villogni kezdett a kurzor, és megjelent egy billentyűzet. Beírta, hogy Archibald. Kilenc betű, nagy A, a többit kisbetűvel. Ellenőrizte, hogy jól írta-e, A-r-c-h-i-b-a-l-d, aztán felvont szemöldökkel rám nézett, én rábólintottam, ő pedig megérintette az Enter gombot. Kis szünet következett, aztán megjelent egy zöld pipa a név után, és előugrott egy újabb üres ablak. Nice egy gombnyomással átalakította a billentyűzetet számokká, aztán beírt három számjegyet, egy kötőjelet, még két számjegyet, még egy kötőjelet, aztán még négy számjegyet. Ellenőrizte, megnyomta az Entert, ismét megjelent a zöld pipa, az ablak eltűnt, és egy sor kisméretű fotó jelent meg.

42. fejezet

A kormány által kiadott térképek nagyszerűek lettek volna, ha mondjuk egy szennyvízelvezető csatornát akarunk megjavítani, vagy egy száloptikás kábelt lefektetni. Eléggé részletesen ábrázolták a föld alatti területeket, azt, hogy mi bújik meg a járdák és az úttest alatt. Ha egy akciófilm szereplői vagyunk, akkor most keresünk egy esővíz-elvezető aknát, amely olyan széles, mint a vállam, és Joey konyhája alá vezet. Két utcával odébb lemászok a csatornába, és szépen elosonok odáig, miközben egy hirtelen felhőszakadás miatt lezúduló vízözön azzal fenyeget, hogy megfulladok. Elég izgalmas jelenetsor lett volna, de a valóságban nem volt ilyen csatorna. Nem láttunk semmi olyat, ami szélesebb lett volna a csuklómnál. Gázcsövek, telefonvezetékek, elektromos hálózat, vízvezeték, szennyvízelvezető csövek. A ház csak annyiban szerepelt a térképen, mint ezen szolgáltatások hálás élvezője. Egy nagy üres négyszöggel ábrázolták, a belső beosztása nem volt feltüntetve.

Az építészeti tervek már részletesebbnek bizonyultak. A kép kicsi volt, de Nice az ujjhegyeivel érintgetve a képernyőt kinagyította, aztán körbemozgatta, hogy minden egyes területet részletesen meg tudjunk vizsgálni. Vagy akár azt is képzelhettük, hogy mi járjuk be a házat, miniatürizált sétát tehettünk szobáról szobára, lépcsőn fel, lépcsőn le. A terven az építész kézírásával szerepeltek megjegyzések, amely hajszálpontosan olyan volt, mint minden építész kézírása. Lehet, hogy külön tárgyként oktatják a főiskolán. Egy-egy szóval jelezte a szerkezeti részleteket – fa, fém, tégla, üveg. Amit jó volt tudni. Majdnem minden külön ehhez a házhoz méretre készült elem volt, ami érthető is. Ha az embernek átlagos méretű ajtó kell, akkor elmegy a barkácsáruházba, és vesz egyet. Ha viszont másfélszer nagyobb, akkor már hívnia kell egy öreg mesterembert, aki még foglalkozik ilyesmivel. Ha ötven százalékkal növelni kell a méreteket, az tízezer százalékkal növelheti a költségeket.

A ház mindössze kétszintes volt. A tetőteret nem építették be, az alagsort sem. Az emeleten volt két háló és két fürdőszoba, valamint egy szeparált vendéglakosztály, külön háló– és fürdőszobával, nappalival. A földszinten volt egy konyha és ebédlőhelyiség, egy vendéglátásra kitalált étkező, és még sok más helyiség, a terven szereplő feliratok szerint nappali, beugró, szalon, könyvtárszoba, dolgozószoba, iroda. Első ránézésre otthonosnak és kényelmesnek tűnt, amíg az embernek eszébe nem jutott, hogy mekkora az egész. A beugrók akkorák voltak, mint másnál a nappali, és a belmagasság is feltehetően kétszer akkora. Olyan lehetett az egész, mint egy múzeum előcsarnoka éjszaka. Nem gigantikus, de nem is emberléptékű, rosszul megvilágított, visszhangos.

– Lát olyan helyet, ahol be lehetne bejutni? – kérdezte Casey Nice.

– Nincs páncélozott járművünk, tehát nagyjából az ajtókra és az ablakokra korlátozódnak a lehetőségeink.

– Amik nyilván riasztóval vannak ellátva.

– Az mindegy, anélkül is rá fognak jönni, hogy ott vagyunk.

– És pontosan hol is? Egy olyan házban, ahol ott van a négy megmaradt testőr és a két világklasszis bérgyilkos? És akkor így mindegyikünkre hárman jutnak? Egy olyan épületben, amit sokkal könnyebb belülről védeni, mint megtámadni?

– Feltételezem, hogy ezek mind költői kérdések. Alapjában véve jól összefoglalta a helyzetet.

– Mennyi időbe telne megépíteni egy hatalmas basszus hangfalat?

– Be kellett volna szereznem egy öngyújtót is, amikor a szatyrot vettem.

– De most komolyan. Töltöttem némi időt Fort Benningben. Ők azt mondanák, hogy újra kell gondolnunk ezt az egészet a legelejétől fogva.

– Ki mondaná ezt? – kérdeztem.

– Az oktatók.

– Akik úgy maradtak életben olyan sokáig, hogy oktatók lehessenek, hogy közben minden egyes lépésüket improvizálták. Ők is nagyon jól tudják, hogy a tervek hasznavehetetlenek.

– Reacher, szükségünk van valamiféle tervre.

– Nézzük meg a légi felvételeket.

A légi felvételek bizonyos szempontból fantasztikusak voltak, tűéles, magas felbontású színes képek, akár a Föld fölött sok kilométerre keringő műholdakról készültek, akár egy néma drónról, amely olyan magasan repül, ahol nem is látni, akár egy ezer láb magasságban odalopakodó helikopterről. De igazából nem volt sok hasznuk, mert nem mutattak többet, mint amit mi is láttunk a távcsöveken keresztül. Ugyanaz a semmi, csak másik szögből. A helikopterről készült felvételhez mellékeltek egy megjegyzést, mely szerint nem a ház megfigyelése volt a küldetésük elsődleges célja. A cél egy megbeszélés volt, amit a kertben tartottak. Ezeket a képeket is csatolták, de nem látszott rajtuk más, csak három férfi magasba emelt karral. De a házról készült felvételek ezeken voltak a legjobbak a háromból. Elég jól látszott mind a négy oldal, az ajtók, az ablakok, a ház erősségei és gyenge pontjai. Mindent egybevéve erős pontja több volt, mint gyenge. Nem könnyű feladat már a behatolás sem, és akkor még el sem kezdtünk azon aggódni, hogy ki vagy mi vár odabent.

– Majd kitalálunk valamit – mondtam végül Nice-nak. – Van időnk bőven. Előbb úgyis Joey-t kell elintéznünk.

– És arra legalább van valami terve?

– Amit a legutóbb csináltam, elég jól bevált. Képzelje el, ha ott lettünk volna abban a parkolóban a bolt mögött, az árnyékok között meghúzódva... Biztos nem szalasztottuk volna el.

– Megint azt akarja csinálni?

– Nem akarom. Ha van valami más ötlete, tessék, hallgatom.

– Beválna újból?

– Ez jó kérdés. Valószínűleg nem, ha egy olyan szintű emberével csinálnánk, mint a múltkoriak. Joey gyanút fogna. Ki kell használnunk a bonyolult etikettet, ami a köreikben érvényes. Olyan valakit kell találnunk, akinek a kedvéért Joey mindenképp odajönne, ha elkapnánk.

– Például kit?

– Az öreg Charlie White lenne a legjobb. De gondolom, ő extra óvintézkedésekkel veszi körbe magát. Úgyhogy Tony Millert vagy Billy Thompsont kell célba vennünk. Ha őket elkapjuk, az valószínűleg kisebb belső villongásokat keltene. Marakodni kezdenének a zsákmányon. És akkor talán a többi három vezér mind megjelenne a helyszínen, csak hogy szemmel tartsák egymást. Ez esetben gondoskodhatnánk róla, hogy komoly vezetői vákuum keletkezzen a Romfordi Fiúk bandájának élén.

– Joey kell hogy legyen az elsődleges célpont.

– Az is lesz. De arra is fel kell készülnünk, hogy újabb célpontok adódnak, miután őt kiiktattuk.

– Ezt egyeztetnem kellene O’Day tábornokkal.

– Csak tessék. De előbb küldjön egy SMS-t Bennettnek, és kérdezze meg, milyen biztonsági intézkedéseket használ Miller és Thompson. Ugyanolyat, mint Joey, szigorúbbat, lazábbat? És mondja el neki is, hogy miért kérdezzük.

Nice megkereste a telefonját, és táncolni kezdtek az ujjai. Hallottam, ahogy elküldi az első üzenetet, komikus kis hangocska jelezte, mintha egy rajzfilmfigura épp elcsúszott volna egy banánhéjon. Aztán folytatta a következő üzenet megírásával. A tájékoztatás O’Day-nek, nyilván. Teljes és maradéktalan engedelmességgel viszonyult hozzá. O’Day ilyen hatással volt az emberekre. Megint eszembe jutott a golyóálló üveg, és megkérdeztem: – A ma reggeli Wallace Court-beli látogatásról beszámolt O’Day-nek?

– Itt van az első bekezdésben.

– Úgy értem, szólt neki előre, hogy odamegyünk?

Lassabban mozogtak az ujjai, és a válasza is lassan formálódott; egyszerre beszélt és folytatta az üzenet írását. – Nem, előre nem szóltam. Nem voltam biztos benne, hogy tényleg odamegyünk-e, mert nem láttam rá okot. Úgy gondoltam, jobb, ha csak utólag küldök róla jelentést.

– Oké – bólintottam. Megint felgyorsultak az ujjai, én meg figyeltem. Végül abbahagyta az írást, átolvasta az üzenetet, aztán elküldte, ugyanazzal a vicces banánhéjas hangocskával. – Tudjuk Miller és Thompson címét? – kérdeztem.

– Nem volt benne a róluk szóló jelentésben.

– Akkor küldjön még egy SMS-t Bennettnek, és kérdezze meg. Ő biztosan tudja.

A következő egy óra nagyjából azzal telt el, hogy üzeneteket váltottunk Bennett-tel és O’Day-jel – kérdések és válaszok, adatgyűjtés. Miller és Thompson is Chigwellben lakott, egymástól négyutcányira, illetve Joey házától is négy utcával odébb. Erre nem volt különösebb gyakorlati okuk. Chigwell az a hely, ahová akkor költöznek az emberek Romfordból, ha megszedik magukat. A biztonsági intézkedések náluk is ugyanolyanok voltak, mint Joey-nál, legalábbis papíron. Mindegyiküknek volt egy sofőrje és négy testőre, akik naponta háromszor cserélődtek. Millernek egy új Range Roverje volt, fekete. Thompsonnak egy új Range Rover Sportja, szintén fekete. Sokak szerint ezek ugyanolyan menők, mint a Bentley. A főnök egyformán bánt a három alvezérével. Legalábbis papíron. De Bennett azt mondta, hogy valójában azok az emberek, akiket Miller és Thompson védelmére osztottak be, másodrangúak. Kicsi Joey kapja a legjobbakat. Részben mert ő Kicsi Joey, és részben mert Miller és Thompson csak bürokraták. Létfontosságú szerepet játszanak a szervezetben, de még sincsenek az akció sűrűjében. Ezért kissé másképp kezelik őket. Ha kettőjük közül kell választanunk, mindegyik egyformán könnyű célpont.

– Persze ez relatív, gondolom – jegyezte meg Casey Nice.

– Szükségünk lesz egy autóra.

– Shoemaker tábornok adott bankkártyát. Azzal bérelhetünk egyet.

– Ez nem jó ötlet. Túl sok papírmunka jár vele.

– Talán Mr. Bennett ad kölcsön egyet.

– Biztos vagyok benne, hogy minden autójuk műholdas nyomkövetővel van ellátva, és így aggódnia kell, hogy később lebukhat és beidézik.

– Akkor mi legyen?

– A második lehetőség az lenne, hogy ellopunk egyet. De az ideális megoldás az, hogy keresünk két újabb közlegényt a romfordiak bandájából, és elvesszük a furgonjukat. Így nyernénk egy-két másodpercet, amikor megközelítjük Millert vagy Thompsont. Nem vennék észre rögtön a fenyegetést. Azt hinnék, a saját embereik.

– Akkor már két támadásra készülünk, nem egyre – jegyezte meg Nice.

– És utána még kettő. A közlegények, aztán Miller vagy Thompson, aztán Joey Green, aztán aki még ott van a házban.

– Akkor négy alkalmat kell túlélnünk. Mennyire valószínű, hogy sikerül?

– Mint megnyerni a baseball-világbajnokságot. Nagy feladat, de valakinek mégis sikerül minden évben.

– Összesen tizennyolc ember.

– Húsz. Elfelejti a sofőröket. Millernek és Thompsonnak is van egy-egy, és Joey-nak is. De nem egyszerre kell hússzal szembeszállni. Ez a jó hír. Egyszerre maximum hattal, már ha a nagy nevekhez érünk, a sofőrrel meg a négy testőrrel.

– Akik közül néhányan a legjobbak, és egy olyan pasast védenek, aki több mint két méter magas.

– Majd a fejük fölött célzunk.

– Nekem ez teljes őrültségnek tűnik.

– Mert nem biztos benne, hogy mire számítson. Mit szoktam én erre mondani?

Nice egy kicsit gondolkozott aztán elismételte, pontosan szóról szóra. Jó memóriája volt. – Azt, hogy soha senki nem lehet biztos semmiben. Egyik oldalon sem. Ami jó dolog. Azt jelenti, hogy az nyeri a játszmát, akinek a leggyorsabban forog az agya. Csak erre van szükség.

– Helyes – bólintottam. – Fura dolgok fognak történni, minden meg fog változni, és a föld is megmozdulhat a lábunk alatt, de ha gyorsan jár az agyunk, akkor rendben leszünk.

– Biztos benne?

– Ahogy mondta, minden relatív. A lényeg az, hogy gyorsabban gondolkodjunk, mint Joey Green. És a tények azt bizonyítják, hogy mi vagyunk előnyben. A modern emberek rég megelőzték a Neander-völgyieket.

– Hogy érti, hogy fura dolgok fognak történni?

– Csak arra, hogy soha semmi nem úgy van, ahogy előre gondolja az ember.

– Nekem úgy hangzott, mintha valami konkrétabbra gondolt volna. Tud valamit, amit nem mond el nekem?

Nem válaszoltam.

Később Bennett újból megjelent személyesen, és még jobban megemelte a tétet. Felszólt telefonon Nice szobájába, hogy az étteremben vár minket. Azt mondta, meghív minket ebédre. Nice kikapcsolta a táblagépet, elzárva a félig-meddig hasznos fotókat a dupla jelszó mögé, aztán felmentünk a lifttel. Bennettet ott találtuk egy ablak melletti asztalnál. Már megrendelte az italokat, ásványvizet Nice-nak és kávét nekem, amiből rögtön sejtettem, hogy valami tényleg nagy szívességet fog kérni.

Úgy is lett.

Azt mondta, a viselkedés-lélektani alcsoportjuk megint összeült, hogy átnézzék a jelentést, amit aznap reggel adott le. Az alcsoport némiképp túllépte a hatáskörét, mert önállóan gondolkoztak. Ugyanazt gyanították, amit én, hogy várhatóan belső konfliktusok fognak kitörni a bandában. Ha Millert vagy Thompsont elintézzük, akkor – attól függően, hogy miként oszlik meg a hatalom Charlie White és az alvezérei között, ami egyelőre ismeretlen tényező – a romfordi banda nettó bevételeinek tizenöt-húsz százaléka is szabad préda lehet. És ez elég érdekes helyzetet teremtene.

De ennél is érdekesebb lehet, ha a tét tovább emelkedik, és még inkább ödipuszi jelleget ölt a helyzet. Tegyük fel, hogy magát Charlie White-ot támadjuk meg először. Azzal levágnánk a polip fejét, nem csak egy karját. És az is biztos, hogy mindhárom alvezére rögtön odasietne a helyszínre. De ha mégsem, akkor esetleg később elintézhetik egymást, mert azonnal kitörne köztük a háború, hogy ki kerüljön a főnök helyére. A két öreg róka a fiatal trónkövetelővel szemben. Az öregek ismerik az üzlet minden csínját-bínját, a fiatal viszont majdnem két méter magas. Elég heves lenne az első csata, és eközben egy időre talán elfeledkeznek arról, hogy az öreg Charlie hetente fizette le a rendőröket és a tanácsadóit, így egy átmeneti üres időszak köszöntene be, amikor ezek az emberek nincsenek megvesztegetve, és ezalatt gyorsan el lehetne intézni a letartóztatásokat és a vádemeléseket.

– Mit gondolnak? – zárta végül Bennett.

– Mi a helyzet az információkkal a golyóálló üvegről? – kérdeztem.

– Már folyamatban van.

– Mikorra lesz meg?

– Mennyire sürgős ez?

– Egy perccel azután tudni akarom, hogy maga megkapta. És szeretném, ha minél előbb megkapná.

Bennett bólintott. – Szóval, mit csinálunk Charlie White-tal?

– Csinálunk?

– Oké, maguk mit csinálnak vele?

– Hol lakik? – kérdeztem.

– Még mindig Romfordban. Ott született és ott nőtt fel. A nép egyszerű fiának tartja magát.

– Különálló családi házban lakik?

– Persze – bólintott Bennett. – Átlagos méretű, de akkora a kerítés, mint Joey-nál, tégla és kovácsoltvas. Hogy kívül tartsa a hálás proletárokat.

– Biztonsági emberek?

– Hat testőr és egy sofőr.

– A legjobbak?

– Versenyképesek.

– Gyakran jár el otthonról?

– Ami azt illeti, ma este elmegy.

– Hová?

– A szerbekkel van találkozója. Részvétlátogatás.

– Ez is amolyan alvilági udvariassági szabály?

– Az egyik legalapvetőbb. A szerbek az üzleti partnerei, és veszteséget szenvedtek. Ugyanez történt tegnap este, csak fordítva, a miatt a pasas miatt, akit maga nyírt ki.

– És egy óra múlva a viselkedés-lélektani alcsoport előáll egy újabb javaslattal, hogy intézzük el a szerbeket is?

– Semmit sem szeretnénk jobban, de nem lenne realisztikus esélyük, ha mindkét ellenféllel egyszerre szállnának szembe.

– Egyáltalán nem egyeztünk bele, hogy minddel szembeszállunk.

– Az alcsoport megkért, hogy mutassak rá, hogy talán alábecsültük a Millert és Thompsont védő biztonságiakat. Jobbak, mint eredetileg mondtuk. A lényeg az, hogy tulajdonképpen nem lenne sokkal nehezebb White-ot megtámadni.

– Igaz ebből bármi is?

– Nem. Sokkal nehezebb lenne.

– De nekik muszáj pszichologizálni.

– Minden jó, csak működjön.

– Minden jobban működik, ha vannak előzetes belső információk. Látták az aktáinkat?

Bennett elmosolyodott. – Feltűnt az alig észrevehető célzás a jelszavakkal? O’Day ideadta az aktáikat.

– Miért?

– Mert mi kértük.

– Régebben ilyen esetben elküldte volna magukat a fenébe.

– Már ő sem a régi. Most próbál visszakapaszkodni. Az utóbbi pár évben igencsak halványulóban volt a csillaga.

– Henkin ugyanezt mondta róla Párizsban.

– Ha szükségük lesz rá, tudunk segíteni. Charlie testőrei közül négy nyilván egy másik autóban fog ülni. Azt a kocsit le tudnánk kapcsolni. Úgy teszünk, mintha közúti ellenőrzés lenne, vagy ilyesmi. És akkor csak ketten lennének, plusz a sofőr, plusz maga Charlie.

– Egy testőr elöl ül a sofőr mellett, a másik hátul Charlie-val?

– Így szokták.

– Milyen kocsija van?

– Rolls-Royce.

– Fekete?

– Persze.

– Páncélozott, mint Karel Libor Range Rovere?

– Csak a hátsó ajtók és a hátsó szélvédő golyóállók. És csak kézifegyverekkel szemben. Azt hiszem, „merénylet elleni védelmi opciónak” hívják az autókereskedők. Van ilyen extra felszereltség, azoknak a vevőknek, akik félnek attól, hogy az utcán megtámadják őket.

– A másik autó Jaguar?

– Többtucatnyi van nekik.

Nem mondtam semmit.

Bennett folytatta: – A közlekedési ellenőrzés sokba kerülhet. És nem csak pénzben. Nagy a kockázat, túl nyilvános, és túl nagy a felelősség. Mi van, ha a lezárás miatt nem jut el egy terhes nő a kórházba? Vagy egy öregember szívrohamot kap a nagy izgalom miatt? Utólag kérdések merülnének fel az intézkedéssel kapcsolatban. Ezt a taktikát csak akkor igazolhatjuk, ha jelentős esély van a sikerre.

Most rajtam volt a sor, hogy elmosolyodjak. – Nem úgy irányították a világot, hogy mindenkivel kedvesek voltak, nem igaz? – jegyeztem meg. – Szóval azt akarja mondani, hogy ha Charlie-t próbáljuk meg elkapni, akkor elintézik nekünk a második autót testőrökkel. De ha Tommy Millert vagy Billy Thompsont vesszük célba, akkor nem vállalják. Választhatunk, hogy Charlie két testőrével küzdünk meg, vagy a másik gárdából néggyel. Charlie testőrei jobbak, de azért valószínűleg nem kétszer jobbak. Tehát egyértelmű, mire akarnak rávenni. Nyilván a viselkedés-lélektani alcsoport is ezt javasolta, jól gondolom?

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk egymásnak. Csak így működik a dolog.

– Mikor kapom meg az információkat a golyóálló üvegről?

– Egy perccel azután, hogy én megkaptam.

– Az mikor lesz?

– Hamarosan.

– Az öreg Charlie mikor indul a részvétlátogatásra?

– Későn. Naplemente után. Ez valami etnikai dolog. Megvannak a rituáléik. Tudunk ezt-azt a részletekről, például a valószínű útvonalat. És már kinéztük a helyet, ahol leállítjuk a testőrök autóját. Majd átküldök mindent, amit tudunk, egy másik táblagépen.

Azzal Bennett távozott.

– Ez egyike volt a fura dolgoknak, amik történni fognak? – szólalt meg Casey Nice.

– Nem, ez kiszámítható volt – feleltem.

43. fejezet

Megérkezett az újabb táblagép, ugyanazok az emberek hozták. Azt mondták, az új jelszó az ügyfélszolgálat telefonszáma, ahol Nice az édesanyja egészségbiztosítását intézi, illetve a másik fickó neve, akit Shoemaker szeme láttára lelőttem. Aztán távoztak, ahogy a múltkor, mi pedig felvittük a gépet Nice szobájába. Beírtuk a jelszavakat, és a képernyőn megjelent egy hosszú lista különféle fájlokról és mappákról.

Az információk túlnyomó része mindenféle összefüggéstelen háttéradat volt, amelyeket fáradságos munkával gyűjtöttek össze hosszú évek során, aztán feldolgozták különféle számítógépes módszerekkel, abban a reményben, hogy a múltból megjósolhatják a jövőt. Például ha Charlie White kelet–nyugati irányban átszelte a várost, szinte soha nem használta az M25-ös autópályát, inkább a North Circular Road nevű elkerülő utat, amely a South Circular Roaddal együtt egy régebben épült körgyűrű volt, amely egykor London szélén húzódott, de mára már reménytelenül bekebelezte a terjeszkedő város. Az öreg Charlie az esetek nyolcvanöt egész hét tized százalékában a lassúbb utat választotta. A fennmaradó tizennégy egész három tized százalékban egyenesen áthajtott a belvároson. Az elemzők úgy ítélték meg, ebből egyértelműen kiolvashatók a valószínűségek. Én viszont úgy ítéltem meg, hogy ez annyit jelent: hetente egyszer van csak vasárnap, amikor a belváros nyugodt és kihalt, és sokkal egyszerűbb és magától értetődőbb egyenesen áthajtani rajta. Hétköznapokon jobb távolabb maradni. Egy hétben hét nap van, és ha százat elosztunk héttel, akkor tizennégy egész három tizedet kapunk. Persze a modern világban nincs igazán nagy különbség a vasárnapok és hétköznapok között. De Charlie öregember, megrögzött szokásokkal. Lehet, hogy az ő emlékeiben úgy él, hogy London vasárnaponként kísértetváros, az M25-ös nyomvonalán pedig farmok sorakoznak.

– Milyen nap van ma? – kérdeztem.

– Péntek.

Bennett biztosra ment, mindkét útvonalra készített tervet. Egyes számú lehetőségnek nevezte az elkerülő utat, kettesnek a belvároson való áthajtást. Nem mintha ez számított volna, mivel az elkerülő út nyilván metszi valahol az egyenes útvonalat, ez esetben valahol jó messze nyugatra, egy óra számlapján nézve úgy kilenc óránál. Ez volt a legkézenfekvőbb hely arra, hogy lekapcsolják a testőrök kísérőautóját. Két legyet egy csapásra. Bennett ezt a helyet választotta. Volt egy légi felvétel arról a pontról, ahol a két út találkozik. Egy szürreálisan nagy aszfaltfelület keletkezett azon a helyen, mintha egy átlagos kereszteződés hirtelen óriási méretűre duzzadt volna, akárcsak Joey háza.

Charlie White otthonát bejelölték egy kis nyíllal egy térképen, az úti célját pedig egy másikkal. Egy ealingi cím, a szerb kollégájának a háza. Csúcstalálkozó. Volt egy fénykép is a házról, szép nagy, nem is igazán kertvárosi, vörös téglás épület. Nem egymillió kilométerre volt Chigwelltől, de valahogy mégis úgy tűnt. Az utca úgy harminc évvel régebbi lehet, mint az, amelyben Joey lakott, de ugyanazt a célt szolgálta. A sikeres embereknek lakniuk kell valahol.

Charlie legújabb modellű Rolls-Royce-áról külön fájl szólt, fényképekkel ellátva. Nagy volt és ocsmány, hátul fura ajtókkal, amelyek a megszokottól eltérő irányba nyíltak, de azért nagyon impozánsan hatott. Efelől semmi kétség. Az esetek kilencvenhárom egész két tized százalékában Charlie hátul ült, a sofőr mögött, az egyik testőr mellette, a másik elöl, az anyósülésen. Az esetek hat egész nyolc tized százalékában viszont a lineáris elrendezést diagonálissá alakították, és a hátsó ülésen ülő testőr a sofőr mögé került. Nem derült ki semmilyen meghatározható rendszer. Ami érthető is, gondoltam, ha számítógépekkel dolgoznak. A gépeknek nincs józan paraszti eszük. Nyilván arról van szó, hogy Charlie állandó sofőrje alacsony volt. A kormány a kocsi jobb oldalán van, az út bal oldalán haladnak, és Charlie talán nem érzi jól magát a járda melletti oldalon, amikor megállnak a piros lámpáknál, vagy ha lassú a forgalom, úgyhogy ezért ül inkább a sofőrje mögé, ami rendben is volt, mert a fickó alacsony, és jól kilát tőle. Csakhogy a sofőrnek időnként nyilván szabadnapja van, és Charlie ilyenkor kénytelen egy magasabb sofőrrel menni, és ilyenkor inkább a másik oldalra ül, mondjuk egy évben átlag huszonöt nap, ami az év hat egész nyolc tized százaléka.

– Vennem kell egy nagyon éles kést – szólaltam meg.

– Rendben – bólintott Nice.

Tizenegy háztömbnyit sétáltunk a Piccadillyn, aztán végig a Bond Streeten. Láttunk is sok kést a kirakatokban, némelyik tömör ezüst volt és halhoz használták, mások szép kis gyöngyház nyelű zsebkések, amelyekkel rózsafa pipát lehet piszkálgatni, de nekem egyik sem felelt meg. Végül aztán találtunk egy nagyon modern vasáruboltot. Tele volt sötét fanyelű, komoly szerszámokkal, akadt köztük linóleumvágó is, kegyetlenül éles pengével. Kettőt vettem, és egy tekercs szürke szigetelőszalagot. Az eladó mindent egy barna papírzacskóba rakott, amit ingyen adtak.

Aztán Nice azt mondta, szeretne ruhákat venni, úgyhogy útba ejtettük az Oxford Streetet – mintha egy négyzet harmadik oldalán sétálnánk végig –, ahol kiválasztott egy üzletet, és vett új ruhákat. A próbafülke előtt odaadta a kabátját, hogy fogjam meg, és azt mondta: – Nem kell megnéznie a zsebemet. Még van egy tablettám.

Öt perccel később kijött az új ruhákban, és visszavette a kabátját. Elhaladtunk a férfiosztályra vezető mozgólépcső előtt, és Nice noszogatására felmentem. Mindenből kaptam megfelelőt, csak nadrágot nem, egyik sem volt jó rám. De a kabát, amit vettem, jobb volt, mint az arkansasi golfdzseki. Nagyobb zsebei voltak, és kevésbé rajzolódott ki a Glock sziluettje. Azért rossz érzés volt kidobni a régit. Mintha egy barátomat kellett volna eltemetnem. Rajta volt Henkin agyveleje és Nice könnyei.

Aztán tovább sétáltunk a Grosvenor Square-en keresztül a szállodánk hátsó bejárata felé, közben elhaladtunk az amerikai nagykövetség előtt is. – Szerintem Bennett ma estére fel fog ajánlani egy kocsit – mondtam. – Elfogadjuk, de ahogy lehet, megszabadulunk tőle.

– Miért?

– Nem akarom, hogy nyomkövetővel kövessenek.

– Megtennék?

– Hát persze. Muszáj fedezniük saját magukat. És holnap reggel be kell adniuk egy jelentést, amiben majd az áll, hogy az idő húsz egész két tized százalékában a fejemet vakartam.

– Miért kell magának két linóleumvágó?

– Nem kell kettő. Az egyik az enyém, a másik a magáé.

– Minek?

– Amint már mondtam, mostantól csak magunkra számíthatunk, és lehet, hogy lesznek olyan parancsok is, amelyeket figyelmen kívül kell hagynunk.

Nice hallgatott.

– Két legyet ütünk egy csapásra. Elvégezzük a munkát, de a magunk módján.

– Oké – bólintott Nice.

– Ami azt is jelenti, hogy ma este a szállodában hagyjuk a telefonunkat.

44. fejezet

Bennett valamivel délután négy után jött meg. Odaadta nekünk az ezüstszínű Vauxhall kulcsait, és azt mondta, beprogramozta a kiválasztott kereszteződést a navigációs rendszerbe. Azt javasolta, egy kissé nyugatra álljunk meg a kiválasztott helytől, hogy azonnal a Rolls-Royce után tudjunk indulni, ha a másik kocsit lekapcsolták. Úgy gondolta, Charlie White nem fogja megvárni őket, és nem fog beavatkozni. Az etikett túlságosan is fontos. Nem késhet Ealingből. Az udvariatlanság lenne, sőt tiszteletlenség. Az ilyesmi fontos a londoni gengszterek világában.

Charlie-t este tízre várták a szerb bandavezérnél, ami állítólag azt jelentette, hogy nyolcvannégy százalék az esélye annak, hogy pontosan egy órával ez előtt indul majd el otthonról. Ráhagynak húsz percet arra az esetre, ha a forgalom vagy bármi más késleltetné őket. Ha előbb érnek oda, megállnak egy sarokkal odébb, és várnak. Charlie általában így szokta, ha fontos helyre igyekezett. Az etikett mindenekfelett. A tíz óra az tíz óra. Valószínűleg a kelet–nyugati elkerülő út eseménytelen lesz, tehát még fél tíz előtt oda fognak érni a kiválasztott helyre. Bennett azt mondta, az emberei már kilenctől teljes készenlétben fognak állni, és azt javasolta, mi is ezt tegyük.

– Mi a helyzet a golyóálló üvegről szóló információkkal? – érdeklődtem.

– Megkapja, ahogy én megkaptam.

– Ezt tudom. De mikor fogja megkapni?

– Legkésőbb ma este. Remélhetőleg még kilenc előtt. Ha nem, akkor közvetlenül azután.

– És honnan jön az infó?

– Tudja, hogy ezt nem árulhatom el.

– Beszélt erről valakivel, és maradt valami írásos nyoma?

– Senkivel, és nem írtam le semmit. Olyan titkos, amennyire lehet. Valószínűleg ezért is tart ilyen sokáig.

– Oké – bólintottam. – Nyugalom. Lazítson egy kicsit. Mi is ezt tesszük. Akkor este találkozunk. Lehet, hogy nem fog látni minket, de ne feledje, hogy valahol ott vagyunk, és a sikerünk maguktól függ.

Bennett csak rám nézett, de nem mondott semmit.

Aztán távozott.

Fél hatkor megvacsoráztunk, mert azt akartuk, hogy három órával később kellően energikusak legyünk. Az ember emésztése nem felgyorsul a stressztől, hanem lelassul. Aztán a telefonunkat letettük egymás mellé az ablakpárkányra, húsz emelet magasságban a Hyde Park fölött.

– Szólni fogok O’Day tábornoknak, hogy azt gyanítjuk, a brit hírszerzés lehallgatja a kommunikációnkat – mondta Nice. – Ez az egyetlen, amivel védekezhetek. A legszigorúbb utasítást kell megszegnem.

– Értem.

– És csak egyszer tehetem meg. Úgyis kötnek valami új egyezséget a britekkel, megengedik nekik, hogy lehallgassanak, és cserébe kérnek valamit. Másodszorra már valami teljesen új kifogást kellene kitalálnom, és az már nagyon feltűnő lenne. Úgyhogy csak egyszer csinálhatjuk. Megéri ez az angoloknak?

– Csak egyszer kell csinálnunk, nem lesz második alkalom.

– De miért most?

– Ez is van olyan jó alkalom, mint bármely más.

– Ez mit jelent?

– Fél nyolckor indulunk – feleltem.

Fél nyolckor megálltunk az ezüstszínű Vauxhall mellett a Hilton kocsifelhajtóján. Összeraktuk, amit a város elrendezéséről tudtunk, és eléggé kellemetlen következtetésre jutottunk. Ahhoz, hogy elérjük az úti célunkat, vagy cselesen ide-oda kell szlalomozni kis mellékutcákon, vagy megkerülni a Hyde Park Cornert a Buckingham-palota felé. Nice úgy érezte, a mellékutcák túl kockázatosak, eltévedhetünk, és így a lehető legtriviálisabb okból lekéssük a megbeszélt időpontot. Egyetértettem vele. Aztán azt mondta, a Hyde Park Corner viszont olyan, mint egy autóverseny-pálya, előfordulhat, hogy mondjuk összekoccanunk valakivel, vagy megállít egy közlekedési rendőr, és ez ugyanolyan triviális ok lenne a késésre. Ezzel is egyetértettem. De aztán meg azt mondta, hogy a kisebb mellékutcák ugyanolyan veszélyesek ebből a szempontból. Szűk a hely, sok autó parkol a járdaszélen, nem lehet se jobbra, se balra lekanyarodni, mindenféle szabályok nehezítik az autósok dolgát. Valószínűleg még kockázatosabb lenne arra menni. Úgyhogy végül a Hyde Park Corner mellett döntöttünk. Felajánlottam, hogy én vezetek, de Nice ragaszkodott hozzá, hogy majd ő. Nem is bántam, mert ő jobban vezet.

Olyan volt besorolni a forgalomba, mintha egy száguldó folyóba vetettük volna magunkat. Vitettük magunkat az árral, aztán a megfelelő helyen kiugrottunk a vízből – két merész manőver, a kettő között pedig visszafojtottuk a lélegzetünket. De Nice mindkét alkalommal ügyes volt, biztonságosan eljutottunk a Grosvenor Place-ig, a Buckingham-palota oldala mellett, amely meglehetősen hasonlított a Wallace Court oldalsó falához. Talán ugyanannak az építésznek a keze munkája. Lehet, hogy hosszú sorban várakoztak a megrendelők akkoriban, akiket ugyanazok az aggodalmak vezéreltek.

Letettük a kocsit egy olyan helyen, ahol tilos volt parkolni, száz méterre a St. James’s Park metróállomástól. Úgy gondoltuk, a százméteres távolság elég, hogy ne lehessen egyértelműen megítélni, merre indultunk tovább. Bárhová mehettünk, sok minden volt a környéken. És ebben a megállóban két metróvonal is találkozott. Az egyik a Circle Line, amely kör alakú útvonalat futott be a föld alatt, bár nem olyan széleset, mint a föld feletti körutak. A másik a District Line volt, régi jó ismerősünk, amely keletről nyugatra átszelte egész Londont. Erre volt szükségünk.

Betértünk egy fényesen kivilágított Boots drogériába, és vettünk két eldobható mobilt, készpénzzel fizettünk. Aztán továbbsétáltunk a metróállomáshoz. A készpénzért vásárolt hetibérlettel lesétáltunk a peronra, ahol megvártuk a kelet felé haladó szerelvényt, amely eltávolodott Ealingtől, a hatalmas útkereszteződéstől és Bennett-től.

45. fejezet

Barkingban szálltunk le a metróról, és elsétáltunk a magántaxis irodához. Megálltunk előtte, Nice bekapcsolta a vadonatúj mobilját, és kért egy kocsit. A járdaszegély mellett a szokásos szedett-vedett szedánok sorakoztak, Fordok, Volkswagenek, Seatok és Škodák, számunkra nem túl ismerős modellek, de az ilyen taxizáshoz nyilván ideálisak, ahogy a Crown Victoria Amerikában vagy a Mercedes-Benz Németországban. Egy percen belül kijött egy pasas az irodából. Épp a zsebébe kotort a kulcsok után. Középkorú volt, helybélinek tűnt, és kissé álmosnak. Amikor meglátott minket, egyáltalán nem mutatott semmilyen reakciót. Lehet, hogy csak részidőben dolgozott itt, és nem avatták be abba, hogy a környékbeli bandák kit köröznek.

– Hová kérik? – kérdezte.

– Purfleetbe – feleltem, mert tetszett a hangzása. Egy táblán láttam útközben. Úgy gondoltam, kissé délkeletre fekszik Barkingtól. A férfi egy ócska, sárszínű Ford Mondeóra intett.

– Szálljanak be – mondta.

Egymás mellé ültünk be a hátsó ülésre. A férfi becsusszant a volán mögé, és elindult, ügyesen, jobbra-balra kanyarogva a kis utcákon. Simán kezelte a sebváltót, egyenletesen berregett a dízelmotor. Gondoltam, a lehető legkésőbb akar rákanyarodni a Purfleet felé vezető főútra, hogy elkerülje a nagy forgalmat, ami nekem nagyon is megfelelt. Megvártam, amíg megláttam, hogy egy kihalt útszakasz következik előttünk, gyomokkal benőtt, repedezett járdákkal, bedeszkázott ablakokkal, és egy sor elhagyatott, lehúzott redőnyű kis műhellyel. Elővettem a pisztolyomat, és meglóbáltam a visszapillantó tükörben, elég hosszú ideig, hogy a sofőr lássa, mi az, aztán odanyomtam a tarkójához, és azt mondtam: – Itt húzódjon le.

Engedelmeskedett, és a pániktól azonnal izzadni kezdett. – Nincs nálam pénz – mondta.

– Előfordult már, hogy kirabolták?

– Sokszor.

– Ez most más. Nem fogjuk kirabolni. Fizetünk az idejéért. Minden percért. Még egy tippet is adunk. De mostantól mi vezetünk, és maga hátra ül, rendben?

A férfi nem felelt.

– Tegye a kezét az ülés mögé.

Engedelmeskedett, én meg rátekertem a csuklójára úgy egy méter szigetelőszalagot. aztán a könyökére még egy métert. Kényelmetlen, de szükséges, ha mozgásképtelenné akarjuk tenni. – Jól kap levegőt az orrán keresztül? – kérdeztem.

– Tessék?

– Nincs eldugulva az orra, nincs orrsövényferdülése, nincs éppen influenzája?

– Nincs – felelte.

Úgyhogy rátekertem még pár métert a fejére és a szájára. Aztán kiszálltam, és kinyitottam a sofőr ajtaját. Megkerestem az ülést állító kart, lefektettem vízszintesre, és megkötöztem a sofőrt a térdénél meg a bokájánál is. Aztán a lábát megemelve hátracsúsztattam a hátsó ülésre. Casey Nice megfogta a vállát, és letettük a földre, az ülés elé. Egy kissé szűkösen volt, de azért ki lehetett bírni. Találtam egy mobilt a nadrágzsebében, ezt a járdán hagytam. Elővettem két ötvenfontost a Romfordi Fiúk pénzéből, és az inge zsebébe dugtam. Úgy gondoltam, ez elég tisztességes borravaló. Aztán Nice beült az anyósülésre, én a volánhoz, és elhajtottunk. Nyolc óra huszonöt perc volt, és úgy öt kilométerre voltunk attól a helytől, ahol lenni akartunk, vagyis Romfordtól.

Félig találgatás, félig az emlékeink alapján tájékozódtunk, a térképekből kiindulva, amelyeket a Bennett által küldött második táblagépen láttunk. Sikerült eljutnunk Romfordba, és még maradt is húsz percünk. Úgy döntöttünk, szükségünk lenne pontosabb és részletesebb tájékozódásra is, úgyhogy Nice beugrott egy újságoshoz, és vett egy autósatlaszt. Összedugtuk a fejünket, miközben az összekötözött taxis nyögdécselt mögöttünk a földön, és megkerestük a térképen Charlie White címét. Lapozni is kellett hozzá az atlaszban, áthúzódott az útvonal egyik oldalról a másikra. Úgy öt percre saccoltam az utat. A csúcsforgalomnak vége volt, elég jól haladt a forgalom. De nyilván lassabban, mint ahogy ránézésre gondoltuk, mert végül hét percbe telt, amíg odaértünk Charlie White utcájának végébe.

Az utca egy kissé szerényebb változata volt annak, ahol Kicsi Joey lakott. A házak egy generációval öregebbek, a kémények kissé magasabbak, a téglák kissé fényesebbek, de azért alapjában véve minden ugyanolyan volt. Sok kőkerítés és kapu, és sok vadonatúj autó.

Volt köztük egy fekete Rolls-Royce és egy fekete Jaguar is. Egymás mögött parkoltak bal oldalon a második háznál, egy Joey-éhoz hasonló kerítés mögött. Az alapja térdmagasságig érő vöröstégla fal volt, amelybe magas oszlopok ágyazódtak, köztük cirkalmas fekete kovácsoltvas rács húzódott. Szintén kovácsoltvasból volt a két elektromos kapu, egy a be-, egy a kihajtásra. A Rolls-Royce a testőrök kocsija előtt parkolt, ami logikus is volt. Mindkét kapu zárva volt.

Nyolcvannégy százalék az esélye, hogy Charlie pontosan egy órával korábban indul el otthonról.

Még öt perc volt addig.

Megnéztem a térképet. – Ha a North Circular Road felé mennek, akkor balra fognak kikanyarodni a házból. Tőlünk eltávolodva fognak indulni. Az utca másik végében kéne várnunk.

– Megkockáztatjuk, hogy elhajtunk a ház előtt, vagy kerüljük meg hátulról? – kérdezte Nice.

– Nem véletlenül szereztünk egy taxit. Így nyugodtan cirkálhatunk szép lassan, mintha csak egy címet keresnénk. Aztán megfordulunk, leállunk, és úgy teszünk, mintha a kuncsaftot várnánk.

– Az itt lakóknak sofőrjük van.

– Nem mindenkinek. Csak a munkásosztály hőseinek. – Egy kicsit hátrébb tolattam, megfordultam, és elindultam, pontosan olyan tempóban, mint egy címet kereső taxis, és közben kilestem az oldalablakon. Charlie lakhelye szilárdan megépített régi ház volt, aránylag díszes, még akkoriban épülhetett, amikor a kőművesmunka olcsóbb volt, mint maga a tégla. Az előkert rég eltűnt, a helyén a kétirányú kocsibehajtó húzódott. Az udvar kavicsokkal volt felszórva, az út kőlapokkal kirakva, itt-ott virágtartó urnák és angyalszobrok díszelegtek, némelyik kis vizes medencét tartott a feje fölé, madáritatónak.

Két házzal odébb megfordultam, megálltam a járdaszegély mellett, és vártunk.

Az etikett mindennél fontosabb, és a tíz óra az tíz óra. Pontosan egy órával előtte, az kilenc óra. Kilenc előtt egy perccel kinyílt Charlie házának ajtaja, és ő kilépett rajta. Pontosan úgy festett, mint a fényképeken. Hetvenhét éves, testes öregember, csapott váll, ritkuló ősz haj, csúf arc, krumpliorr. Fekete öltönyt viselt, fekete nyakkendőt és fekete esőkabátot. Mögötte egy alacsonyabb fickó lépett ki, feltételeztem, hogy ő a sofőr. Utána libasorban hat fiatalabb férfi, egyszerű öltözékben, borotvált fejjel, izmos testalkattal. Négyen a Jaguarhoz indultak, a másik kettő a Rolls-Royce-hoz, Charlie mögött, mert a sofőr közben már előresietett, hogy kinyissa az ajtót.

Ami kissé nehezen ment, mert olyan ajtó volt, amelynek elöl van a kilincse, és a megszokottól fordított irányba nyílik, így a sofőr ajtajának kilincse mellé került, amely viszont rendes irányba nyíló ajtó volt. Charlie hátulról közeledett, ami azt jelentette, hogy el kellett sétálnia a sofőr mellett, aztán megállni, és várni, amíg az kinyitja az ajtót, aztán irányt változtatni, és úgy beülni. De megoldották a dolgot. Charlie elhelyezkedett hátul, a sofőr becsapta utána az ajtót, aztán kinyitotta a saját ajtaját, beszállt, a két testőr pedig beült a másik oldalon, az egyik előre, a másik hátra.

Pontban kilenckor nyílni kezdett a kapu.

46. fejezet

Két feltételezésre alapoztam mindent: az első az volt, hogy az alacsony fickó, aki a Rolls-Royce-t vezeti, a szakmája művészének gondolja magát. Talán veterán sofőr a régi iskolából, öreg profi, aki bármely körülményhez képes alkalmazkodni, akár arról van szó, hogy villámgyorsan kell elmenekülni autóval egy bankrablás után, akár a néma sofőrt kell játszani. Titokban biztos szereti majmolni a főnöke precizitását, főleg ha kényes úti célról van szó. Tehát arra számítottam, hogy a sofőr a kaputól pontosan kiszámított távolságban lép a gázpedálra, hogy amikor odaér, már nyitva legyen a kapu, de épp csak annyira, hogy a kocsi simán átcsusszanjon rajta, mintha ez a mechanikai precizitás amolyan tisztelgés lenne a főnöke időbeli pontossága előtt. Úgy gondoltam, egy igazi művész így csinálná.

Ez azt jelentette, hogy pontosan el kellett találnom, mikor lép a sofőr a gázra, és nekem úgy három másodperccel korábban kell beletaposnom, mivel valamivel lejjebb álltam az utcában, és be kellett hoznom a kis távolságot. Nem engedhettem meg magamnak, hogy akár túl korán, akár túl későn érjek oda, ezért lassan előregördülve elindultam, olyan tempóban, mint amikor egy taxisofőr mondjuk épp feljegyez valamit vagy elteszi a tollát, mielőtt felnéz, és megint a vezetésre kezd koncentrálni, aztán rendes sebességgel továbbhajt. Láttam, hogy a Rolls-Royce megmozdul, amikor a kapu úgy kétharmadnyira volt nyitva. Lassan és simán indult, majd surrogva felgyorsult, olyasféleképpen, mintha a sofőr egy sarkon akarna befordulni lassítás nélkül, egyetlen lendülettel.

Figyeltem, a kapu milyen tempóban nyílik, és figyeltem a kocsi sebességét, a járda szélességét, a távolságot köztem és a között hely között, ahol lennem kellett. Hagytam, hogy az agyam ösztönös része villámgyors számításokat végezzen, és eldöntse, mikor kell indulni, és abban a pillanatban rátapostam a gázpedálra. A koszos öreg Ford előrelódult, tíz métert, húszat, aztán rátapostam a fékre, és a kocsi azonnal megállt, pontosan azon a helyen, ahová a Rolls-Royce gördült volna, úgyhogy a sofőr is a fékre taposott, és megállt. A pompás hűtőrács úgy fél méterre volt Casey Nice ajtajától. Mögötte a másik kocsi is megállt, fél méterre a Rolls-Royce lökhárítójától.

Aztán a következő ezredmásodpercben Casey Nice kicsusszant a két kocsi közötti szűk helyen, és balra indult. A pisztolyát előrántotta, és úgy tartotta, ahogy az egy szövetségi ügynökhöz illik, én pedig a másik oldalról átrohanva megkerültem a motorháztetőt, szintén előrántva a pisztolyomat, és jobbra igyekeztem, a kocsinak arra az oldalára, ahol a testőrök ültek, és ahol a kocsi közepén egymás mellé került a két kilincs, így egyszerre megragadhattam mindkettőt, és egyszerre felránthattam a két ajtót.

A másik fontos feltételezés, amelyre mindent alapoztam, az volt, hogy a modern autókban van egy kis eszköz, amely automatikusan lezárja az ajtókat, de csak akkor, ha a jármű elért egy meghatározott sebességet. És biztos voltam benne, hogy ennyire még nem gyorsultak fel.

A Glockot két ujjal tartottam, és megfogtam a kilincseket.

Megrántottam.

Mindkét ajtó kinyílt.

És ugyanez történt a másik oldalon is, ahol Nice állt, aminek köszönhetően pontosan oda kerültünk, ahová szerettünk volna: a második kocsitól védett, biztonságos helyre, a hatalmas páncélozott jármű nyitott ajtaja és golyóálló hátsó szélvédője elé. „Csak a hátsó ajtók és a hátsó szélvédő golyóálló” – mondta Bennett éneklő hangján. A hátsó ajtók derékszögben kitárultak, úgy kiálltak kétoldalt, mint Kicsi Joey fülei, és így védve voltunk, miközben tettük a dolgunkat. „Csak a kézifegyverek ellen véd” – Bennett ezt is megjegyezte, de biztos voltam benne, hogy a Jaguarban ülő testőröknél nincs komolyabb fegyver. Nem mintha számítottam volna arra, hogy ránk lőnek. Túl nagy lett volna a kockázat, hogy véletlenül eltalálják Charlie-t. Azt ők is tudják, hogy a hátsó szélvédő golyóálló, de az autó többi része nem, és nem fogják megkockáztatni, hogy egy lepattanó golyó esetleg áthatoljon valami lágyabb részen, mondjuk a csomagtartó tetején, mert az átmehetne az ülésen, és épp eltalálná a hátul ülő utas felsőtestét. Arra számítottam, hogy a testőrök egy másodpercre ledermednek, aztán reagálni akarnak, aztán meggondolják magukat, és csak ezután teszik azt, amit már legelőször tenniük kellett volna, vagyis mindnyájan kitódulnak a kocsiból, és ránk vetik magukat. Csakhogy ez a negyedik lépésük lesz, nem az első, ami nekem három teljes másodpercet biztosít, hogy elvégezzem a munkámat. Egy, kettő, három – ugyanannyi ideig tart, mint a hosszú, magányos út, amelyet John Kott kilőtt golyója megtett a hideg párizsi levegőben

A feladatom az volt, hogy fenyegetően Charlie White fejének szegezzem a Glockot, miközben a másik kezemben lévő linóleumvágóval elvágom a hátul ülő testőr biztonsági övét, két helyen, két gyors mozdulattal, nyissz, nyissz, aztán behajolok, és a könyökömmel megütöm a fickó fejének belső oldalát, hogy kizuhanjon a kocsiból, aztán egy lépés előre, és megismétlem ugyanezt az elöl ülővel, aztán megfordulok, és fejbe rúgom a másikat, aztán az elsőt is, hogy a földön maradjanak, aztán visszasietek a Fordhoz, elállok vele az útból, aztán kiugrok, és megfordulok, de ez már a negyedik másodperc lesz, és addigra a testőrök is kipattantak a kocsijukból.

Mindenképp lőnöm kellett, ez is része volt a tervnek. De nem a gumijaikra. Rossz lett volna a szög, és a golyó lepattant volna. A gumiabroncsok őrülten kemények tudnak lenni. Egy modern autót úgy lehet a legjobban mozgásképtelenné tenni, ha a hűtőrácson keresztül lövünk, a motorháztető alá, ahol mindenféle drótok, chipek és érzékelők vannak.

Ezt is tettem. Négy golyót lőttem ki gyors egymásutánban, a páncélozott ajtó mögött guggolva, bumm-bumm-bumm-bumm. A négy fickó hátrált egy lépést, ez időt adott arra, hogy előrelendüljek, és becsapjam az első ajtót, átugorjam a földön fekvőket, megpördüljek, és bevessem magam a hátsó ülésre Charlie mellé, aztán becsapjam az ajtót, miközben Nice a gázra taposott. A saját pisztolyával és a saját linóleumvágójával már elintézte a sofőrt. A Rolls-Royce meglódult, mint egy szökőárhullám, és végigszáguldott az utcában. A négy testőr utánunk rohant félsaroknyit, mint a filmekben szokás, aztán megálltak, és csak nézték, ahogy elhajtunk.

47. fejezet

A Rolls-Royce pontosan olyan volt, amilyennek az emberek le szokták írni. Csendes, és nagyon simán siklott. A hátsó ülést úgy alakították ki, mintha egy karosszék lenne a tiszti klubban: mély volt, széles és puha. Charlie White még mindig becsatolt biztonsági övvel ült mellettem. A teste menetirányba fordult, de a fejét oldalra billentette, és rám meredt. Egy hajtincse a homlokába hullott. Közelről úgy festett az orra, mint egy avokádó. De mindent egybevéve azért meglehetősen úgy nézett ki, mint egy bandavezér. Hatalom, erő és magabiztosság áradt belőle.

– Van nálad fegyver, Charlie? – kérdeztem.

– Most írtad alá a saját halálos ítéletedet, fiacskám. Remélem, ezzel tisztában vagy. Senki sem teheti azt, amit tettél.

– De...?

– Nincs semmi de.

– Valami mindig van, Charlie.

– Van róla fogalmad, hogy mekkora bajban vagy?

– Annyira, hogy jobb lenne, ha most fejbe lőnélek, aztán elmenekülnék, amíg még tehetem?

– Ezt is megtehetnéd. Vagy pedig adok neked annyi időt, amíg eltűnsz a városból. Ezt tudom felajánlani. De csak egyszer kérdezem, és az első válaszodat fogadom el, úgyhogy jobb lesz, ha alaposan végiggondolod, fiam, hogy mi legyen a következő lépés, és azt is, hogy milyen nehéz lesz utána életed végéig minden áldott nap.

– Mit akarsz cserébe?

– Azt, hogy szállj ki a kocsiból.

– Rossz válasz volt, Charlie. Még nem feleltél arra, hogy van-e nálad fegyver.

– Egy megemlékezésre tartok. Persze hogy nincs nálam fegyver.

– Ez amolyan udvariassági látogatás?

– Micsoda?

– Mobil van a zsebedben?

– Úgy nézek én ki, mint aki saját maga bonyolítja a telefonhívásait?

– Pontosabban fogalmazva csak tartottál egy megemlékezésre. Most már valahová máshová tartasz. Kénytelen leszek összekötözni a csuklódat, ezt muszáj megtennem. És nekem jobb lenne, ha a szádat is leragasztanám. De őszintén szólva, Charlie, aggaszt, hogy fogsz ezzel az orral lélegezni.

– Mi aggaszt?

– Megfulladhatsz, ha leragasztom a szádat.

– Nincs semmi baj az orrommal.

– Ezt jó tudni. Akkor ezt megbeszéltük.

– Pontosan mit akarsz?

– Emiatt ne aggódj. Te itt csak járulékos veszteség vagy.

– Milyen ügyben? Jogom van tudni.

Casey Nice hátraszólt a sofőrülésről: – Nem, Mr. White, nincs joga. Ami azt illeti, nincs semmiféle joga. A törvény nem a maga oldalán áll. A társa, Joseph Green olyan embereket rejteget, akiket a világ minden bírósága terroristának bélyegezne.

– Nem tudok semmit arról, hogy Joey bárkit is rejtegetne.

– Vendégei vannak.

– Gondolom, a barátai.

– Felelős vagy azért, amit ő tesz – mondtam.

– Nem csinált semmit.

– De fog.

Nice közben lassított, és bekanyarodott Chigwell felé.

Elhaladtunk a kocsma előtt, amire mindketten emlékeztünk, aztán próbáltuk megtalálni ugyanazt az útvonalat, amit korábban gyalogosan megtettünk. A hatalmas luxusautó itt jobban beleolvadt a környezetbe, mint Romfordban. Végül odaértünk a deszkakerítéshez, és az egyméteres réshez. Nice itt lehúzódott és megállt, én kikapcsoltattam Charlie White-tal a biztonsági övét, ráparancsoltam, hogy forduljon nekem háttal, és összekötöztem szigetelőszalaggal a csuklóját meg a könyökét. A száját is leragasztottam, többször körbetekerve. Előbbre hajoltam, kinyitottam neki az ajtót, és kilöktem, aztán követtem. Én is kiszálltam, és odarángattam az ösvény elejéhez.

Nice továbbhajtott száz métert a kocsival, és leparkolt, egyenlő távolságra öt szép háztól, ahonnan láthatatlan volt a kerítések közötti rés. Visszakocogott hozzánk, lábujjhegyen tipegve, meglehetősen feszülten, aztán befurakodott mellettünk a két kerítés közti szűk helyre, és elindult előre, mutatva az utat. Én mögötte lökdöstem az öreg Charlie-t, aki meglehetősen lihegett, vagy a dühtől, vagy mert nem volt elég fitt. Mindenesetre igazat mondott, nem volt semmi baja az orrának.

Elértünk a kis tisztáshoz. Nice ért oda elsőnek, és jól körbenézett. Aztán Charlie bukdácsolt oda, a legelegánsabb nadrágja szára csak úgy lobogott, végül én is kiléptem a tisztásra. Hátranéztem, mindent ellenőriztem jobbra és balra, és megnéztem a fészert, amelynek ajtaja fölött a Tekeklub felirat díszelgett. Nice lehajolt, elmozdította a követ, aztán felegyenesedett. – Nincs itt a kulcs.

Charlie White csak állt, és nehézkesen szedte a levegőt.

Nem szóltam semmit.

– Pedig biztos vagyok benne, hogy ez az a kő – mondta Nice.

– Lehet, hogy visszacserélték a zárat?

– Miért tettek volna ilyet?

Nem válaszoltam. Egy fából ácsolt fészer, amely még jóval a születésem előtt épült. „Az ács tehet róla, aki ötven évvel ezelőtt megépítette” – mondta a múltkor Bennett. Valószínűleg jó mesterember volt, de gyenge minőségű, háború utáni nyersanyaggal dolgozott, aztán jött ötven nyár és tél, ami azt jelenti, hogy a fészer erős ugyan, de nem túlságosan. Tettem három hosszú lépést, és berúgtam az ajtót.

A távcsövek nem voltak odabent.

A kisszékek és a háromlábú állványok is eltűntek. Az ablakok előtt nem volt semmi.

Casey Nice megszólalt: – Ez egyike a fura dolgoknak, amik történni fognak?

– Nem, azt hiszem, ez még annál is furább. De ahogy Bennett mondta, azt kell elfogadnunk, ami van.

Belökdöstem Charlie White-ot, és leültettem a sarokban, egy zsáknak támaszkodva, amiben a tekeklub holmijait tárolták. Elővettem a telefonomat, bekapcsoltam, és küldtem egy SMS-t Bennettnek arra a számra, amire tegnapról emlékeztem.

Nálunk van Charlie White.

Elképzeltem, ahogy a számítógépek zúgva dolgoznak valahol Gloucestershire-ben, és azonnal kikapcsoltam a telefonomat.

– Be fog ez válni? – kérdezte Nice.

– Fogalmam sincs. De abban biztos vagyok, hogy valami történni fog.

Charlie White figyelt minket. A szeme nem volt olyan jellegzetes, mint az orra, de elég mozgékony volt, ide-oda cikázott a tekintete kettőnk között, vagy talán a helyzetének két különböző értelmezése között. Az elsőt én képviseltem – valami nagydarab amerikai huligán, aki túl sokat képzel magáról az idegen terepen, és elég ostoba ahhoz, hogy túl nagy fába vágta a fejszéjét, vagyis garantálható, hogy én otthagyom a fogam, ő pedig életben marad. Csak idő kérdése. Közben neki kissé kényelmetlen lesz a helyzet, de a végső kimenetele felől semmi kétség. Túl értékes személy ahhoz, hogy ne mentsék meg. És egy kis kényelmetlenség semmi egy romfordi fiú számára. Mélyről jöttek, és sokkal rosszabb dolgokat is eltűrtek már.

Casey Nice személye azonban egy másik lehetséges értelmezést képviselt – a fiatalsága, az energikussága, a kiejtése, amely Illinois-ból eredt, aztán a Yale-en és Langley-ben csiszolódott, a hangja pedig olyan élesen csengett, amin érezni lehetett, hogy egy farmon nőtt fel, több kutyával. Egy határozott típushoz tartozott, a modern világ terméke, amelyet talán még Londonban is felismernek: minden kétséget kizáróan amerikai szövetségi ügynök. Ez esetben akár igaz is lehet a megjegyzés arról, hogy ő itt csak járulékos veszteség, vagyis csak gyalog egy nagyobb játszmában. Charlie White soha nem nevezné magát gyalognak, csakhogy időnként egy futót vagy lovat is feláldoznak a sakkjátszmában. A világ kormányai számítanak királynak, a különféle hárombetűs ügynökségeikkel és titkos szervezeteikkel, és nyilván ez a lány is közéjük tartozik. Ki más lehetne? Valami nagyszabású nemzetközi akció részese, amely kivételesen nem Londonról és Charlie-ról szól – vagyis egyáltalán nincs garantálva, hogy élve megússza a dolgot. Egy gyalog nem képvisel túl nagy értéket a játszmában, bármikor feláldozható.

Charlie White nem tudta, mit gondoljon.

– Nézze meg, nem jött-e üzenet – mondta Nice. – Bennettnek már válaszolnia kellett volna.

Megint bekapcsoltam a telefonomat. Egyetlen üzenetem volt, Bennett-től. HOL VANNAK SÜRGŐS ÚJ INFORMÁCIÓKAT KAPTAM MEGISMÉTLEM SÜRGŐS ÚJ INFORMÁCIÓK AZONNAL BESZÉLNÜNK KELL.

Csak így, központozás nélkül.

48. fejezet

Nagyon elővigyázatosak voltunk, és mindent megtettünk, hogy elkerüljük az elektronikus megfigyelést, erre jönnek a britek, és tudni akarják, hol vagyunk.

– Azt hiszem, kénytelenek leszünk elárulni – mondta Casey Nice.

Nem feleltem.

– Maga nyaggatta Bennettet az információkért a golyóálló üvegről. Most megszerezte. Meg kell tudnia, mit akar. Lehet, hogy fontos. Sőt, biztosan fontos. Nézze, milyen sürgetően fogalmaz.

– Hacsak nem akar átverni. Lehet, hogy dühös, amiért eltűntünk. Ő a főnök. Tudnia kell, hol vagyunk. Talán kihívásnak tekinti, hogy kiderítse.

– Bennett a bajtársa. Nézze, mit írt. Hazudna ekkorát?

– Nem úgy uralták a világot, hogy közben mindenkihez kedvesek voltak.

– Maga tudja – hagyta rám Nice.

A kikapcsológombra tettem az ujjamat, és nagyon sokáig ott tartottam. Csak megérintettem, de nem nyomtam le. Aztán meggondoltam magam, és átadtam a telefont Nice-nak. Az ő hüvelykujja kisebb, és fürgébben mozog. – Üzenje meg neki, hogy egyedül jöjjön.

Nem voltam biztos benne, Bennett mennyi időre fog ott ragadni a nyugat-londoni hatalmas útkereszteződésnél, de valószínűleg elég hamar rájött, hogy a dolgok nem a terv szerint alakulnak, úgyhogy talán már szedte a sátorfáját, és elindult. Akkor akár húsz perc alatt is ideérhet Chigwellbe. Ha tényleg ott maradt, és végig kitartott, akkor lassabban ér ide, negyven percbe is telhet. Nem lehetett tudni.

Egy gyalogos gyakorlatilag egyetlen útvonalon közelíthette meg a tekeklubot, az egy méter széles gyalogösvényen. Nyilván voltak régi szolgalmi utak is a szomszédos telkeken, ahol elfértek a fűnyírók és egyéb munkagépek, amelyekkel ilyen simán tartották a gyepet. Ha kommandósok jönnének, ők helikoptert használnának, és a tekepályán landolnának, de ha Bennett egyedül jön, akkor gyalogosan fog érkezni.

Charlie White továbbra is minket figyelt. Még mindig bizonytalan volt. Én az idő nagy részében kifelé bámultam az ablakon, de az éjjellátó távcső nélkül nem sok látnivaló volt. Csak a sötétség, a halványan kirajzolódó fák, és Kicsi Joey utcájának fényei, négyszáz méter távolságban. A részleteket nem lehetett kivenni. A házat alig láttam, bármilyen nagy is volt. Nice leült egy vászonzsákra, mindkét kezét a kabátzsebébe dugva. Az egyikkel nyilván a Glock markolatát szorongatta, a másikkal talán a gyógyszeres üvegcsét. Akartam szólni neki, hogy szerintem nem ez az az este, amikor le kéne állnia a nyugtatóval, de inkább nem mondtam semmit, mert úgy gondoltam, jobban örülne, ha komolyan venném a témát. Talán nem is a tablettákon járt az esze, és akkor igazán nem akartam én emlékeztetni rá. Lehet, hogy csak fázott a keze. A levegő lehűlt közben. Kellemes nap volt, de napnyugta után hirtelen esett a hőmérséklet.

Negyedóra múlva kimentem, betettem magam után a betört ajtót, és elballagtam a tisztás legtávolabbi sarkához, ahonnan oldalról láttam rá az ösvény elejére és a tekeklub főépületére. Ez volt a legjobb, amit tehettem. Nem akartam az utcán lézengeni. Szerettem volna, ha szükség esetére van valami egérút, és a környező kerteken át lett volna a legjobb esélyünk a menekülésre, nem a veszélyekkel teli nyilvános utcákon.

És szeretem volna legalább egy kicsit aktívan tenni is valamit, ha úgy alakul a helyzet. Ha Nice-nak el kell kezdenie lövöldözni, akkor a fészer elején fog kilőni, tehát jobb lenne, ha én hozzá képest kilencvenfokos szögben helyezkednék el. Alapvető háromszögelés. Sok jó ok van rá. Nem mintha túl jól láttam volna innen. A tekeklub nyilván leszavazta a külső kivilágítást. Néhány szomszédos házban, amelynek a hátsó frontja nézett erre, még égett a villany, és az égen is derengett némi világosság. A város fényei visszaverődtek az alacsony felhőrétegtől, és így mindent egybevéve volt egy kis szürkés-sárgás fény, de egyébként minden koromsötétségbe burkolózott. Az agyam leghátsó része azt súgta, hogy Bennett átlagos magasságú, és a testének középső része úgy kilencven centire lenne a fegyverének felvillanó torkolattüze mögött.

Vártam.

Hét percig várakoztam kint a hidegben, amit ha hozzáadunk az eredeti negyedórához, huszonkét percet kapunk, ami arra utalt, hogy Bennett tényleg korán eljött a helyszínről, és meghúzta magát valami közelebbi helyen, hogy kivárja az események alakulását. Meghallottam a lépteit az ösvény túlsó végéből. A halk, surrogó neszt felerősítette és némiképp módosította is a kétoldalt húzódó deszkakerítés. Aztán ahogy közelebb ért, meghallottam a ritkás kavicsok csikorgását a talpa alatt, egyszer pedig valami halk koppanást, talán megbotlott az egyenetlen talajon, és ami a kezében volt, odasúrlódott a deszkákhoz. A zaj alapján bőrből készült tárgy lehetett.

Aztán kilépett a tisztásra, és megállt. Homályosan tudtam kivenni az arcát, csak egy halványan felsejlő fehér foltot láttam belőle. A kezét sem láttam.

Vártam.

Aztán megszólalt éneklő hangján, mintha csak egy szobában lennénk, egymástól alig két méterre. – Reacher? Ha jól sejtem, úgy kilencvenfokos szögben van tőlem jobbra vagy balra. Van nálam egy zseblámpa. Nem fogok magára világítani, csak magamra, aztán hátra az ösvényre, hogy lássa, egyedül jöttem.

Nem feleltem semmit.

Megláttam, hogy felvillan egy zseblámpa, a földön táncolt a fénysugár, aztán Bennett megfordította a kezében, és végigvilágított magán, olyan gyorsan, mintha lángra kapott volna a ruhája, és egy tűzoltókészülék lenne nála. A megszokott öltözékében volt. A kezében egy aktatáskát tartott. Aztán a feje fölé emelte a zseblámpát, és úgy világított magára, mintha egy zuhanyrózsa alatt állna.

– Rendben, hiszek magának – szólaltam meg.

Felém pillantott a fénypászmából, aztán a földre világított a lába elé, és elsétált a fészer ajtajáig. Én is követtem. Odabent állítva letette a zseblámpát a földre. A mennyezetről visszaverődő fénysugár mindnyájunkat megvilágított. Bennett jó alaposan megnézte magának Charlie White-ot, aztán visszafordult hozzám.

– Hová lettek a távcsövek? – kérdeztem.

– Elvitettem őket.

– Miért?

– Nem csak távcsövek voltak, emlékszik? Videofelvételt is készítettek. Gondoljon csak bele: ki az, aki kevésbé kerül bajba, akiről van videofelvétel, vagy akiről nincs?

– Minket akart védeni?

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk egymásnak.

– Köszönöm.

– Arra számítottam, ma lesz valami akció.

– Megkapta az információkat?

Egy pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Vannak információk.

– De nem az, amit én kértem?

– Azt hiszem, bizonyos értelemben magát is érinti. Tudnia kell róla. Több elgondolás is magától származott.

– Milyen elgondolás?

– Téves elgondolások.

Bennett leguggolt, és kinyitotta az aktatáskát. Megláttam benne egy fekete-fehér fényképet. Elővette, és felemelte a fénybe. Szertartásosan átnyújtotta nekem és Nice-nak egyszerre, a jobb és a bal szélén fogta meg, úgy tartotta felénk. Nem rendes fénykép volt, számítógéppel nyomtatták. A papír vékony volt, a felülete matt. Valószínűleg egy e-mailben továbbíthatták, aztán egy irodai nyomtatón kinyomtatták.

A képen egy halott férfi volt látható, aki egy kórházi ágyon feküdt. Külföldinek tűnt a kórház. Valahogy idegenszerű volt a falak festése. Talán trópusi ország lehet. Az a fajta hely, ahol a kórházban sárga kőkockák vannak a padlón. A fehérre festett vaságy keskeny volt, a lepedő feszesre húzva, a takaró fehér és tiszta. Nyilván az ápolószemélyzet magas színvonalú munkájának köszönhetően. Vagy csak a fényképezőgép kedvéért csinálták. Mert a fotó nyilvánvalóan valami hivatalos jegyzőkönyv részeként készült. Valaki megállt az ágy lábánál, és egy aktához készített egy felvételt. A szög és a beállítás is erről árulkodott. Olyan volt, mint egy bűnügyi helyszínelő fotója. A sarkában ott állt a dátum és az időpont. Attól függően, hogy a világ mely részén készült, teljesen vagy legalábbis meglepően friss volt a felvétel.

A férfinak, aki az ágyon feküdt, nem volt könnyű halála, ez biztos. Úgy tűnt, golyót kaphatott a homlokába. A bőre felszakadt. Nem a belépő, és nem is a kilépő golyó helye volt a seb, inkább egy mély barázda szántotta végig a homlokát, mintha csak súrolta volna a golyó. Feltépte a húst és megsértette a csontot, de nem hatolt mélyebbre. Lehet, hogy egy szerencsétlenül visszapattant golyó találta el.

A seb nem volt friss. Távolról sem. Szinte a szagát is éreztem a papírról. Láttam már ilyen sebeket. Arra tippeltem, hogy tizenkét és húsz nap közötti lehet. És nem gyógyult be. El sem kezdett beforrni. Úgy tűnt, már az elején elfertőződött, és nyilván súlyos lázat okozott. A fickót nagyon megviselhette, verejtékben fürdött, hánykolódott, rázta a hideg, lefogyott, sápadt lett, szinte csak csont és bőr feszült rá kiálló arccsontjára. Aztán azzal ért véget mindent, hogy lefotózta egy unott hivatalnok. Nyugodjék békében, bárhol is van. Lehetetlen volt megmondani, hogy nézhetett ki három héttel korábban, azon kívül, hogy valószínűleg fehér bőrű volt, és a koponyája normál méretű.

– Mi van vele? – kérdeztem.

– Ez az egyik visszavonult mesterlövész, akit szemmel tartottunk – mondta Bennett.

– És?

– Venezuelában bérelte fel valaki. De a dolgok félresikerültek. Tudja, hogy van ez. Mindenki elárul mindenkit. Az emberünk tűzharcba keveredett a rendőrséggel, és sikerült elmenekülnie, de eltalálta a homlokát egy golyó. Nem ment orvoshoz, mert szökésben volt. Valahol egy tyúkólban húzta meg magát, és megpróbálta ott kibekkelni. Nyers tojást evett, és éjszakánként egy locsolócsőből ivott. De csúnyán elfertőződött a sebe. Egy nő talált rá eszméletlen állapotban, és a kocsijával bevitte egy kórházba. Addigra már súlyos vérmérgezést kapott. Egy nappal később meghalt. Nem tudták megállapítani a személyazonosságát, de külföldinek gondolták, úgyhogy ellenőrizték az ujjlenyomatait az Interpol rendszerében.

– És?

– Ez William Carson.

49. fejezet

Bennett folytatta: – Most már Kott az egyetlen, akiről nem tudjuk, hol van. Ami két lehetőséget vet fel. Az elemzők ettől nyilván pánikba estek, mert választaniuk kellett: vagy maga téved, és egy ember is képes volt leadni a két lövést egymás után, vagy ők tévednek, és több jó mesterlövész van a világon, mint akikről tudnak.

– És inkább melyik felé hajlanak?

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon szeretnék magát hibáztatni, de kénytelenek racionálisak lenni. Az az igazság, hogy nem tudják eldönteni.

– Még a pszichológus alcsoport sem?

– Még ők sem.

– Szerintem az első variáció a jó – feleltem. – Kott egyedül dolgozik.

– Ezt miből gondolja?

– A fogatlan arkansasi tahóból.

– Beismeri, hogy tévedett?

– Azt ismerem be, hogy félre lettem vezetve.

– Mi vezette félre?

– Az most mindegy. Nem változtat azon, hogy mit kell tennünk.

– Miért, mit kell tennünk?

– Ki kell csalogatnunk Kicsi Joey-t a házából.

– Hogyan?

– Tárgyalni fogunk vele. Szemtől szembe, mert nagy üzletről van szó.

– Milyen üzletről?

– Felajánljuk neki Charlie-t.

– Váltságdíjért?

Megráztam a fejem. – Inkább eladjuk. Egyelőre mindenki csak annyit tud, hogy Charlie-t ismeretlenek elrabolták, úgyhogy szép csendben, az asztal alatt átadjuk Joey-nak, aki kiverhet belőle bármilyen információt, amit csak akar, és senki nem fog tudni róla. Borítékolhatjuk, hogy bele fog menni az üzletbe. Kiszedi Charlie-ból a számlaszámokat meg a jelszavakat, és hogy hol vannak elásva a hullák. Automatikusan belőle lesz az új főnök.

– Joey biztosan bele fog menni?

– Most viccel?

– Úgy értem, rá fog jönni, hogy ezt kell tennie logikusan?

– Ez a viselkedés kódolva van a DNS-ében. Mint a patkányokéban. Rohanni fog ide, és mi éppen ezt akarjuk.

– Miért nem lepte meg jobban a Carsonról szóló hír?

– Csak egy megérzés volt.

– Mire alapozta?

– Joey megkettőzte a testőreit, nem megháromszorozta. Pedig szereti megjátszani magát. Csak két ember volt a házában, ő maga és Kott.

– És miért nem Joey és Carson?

– Kott lőtt Párizsban, a kémiai vizsgálatok szerint. Bízzon bennem. Higgye el nekem, ez az egész Kottról szól.

– Nem, ez az egész a G8-as csúcstalálkozóról szól.

– A G8-as csúcs biztonságban van. Ezt is elhiheti nekem.

– Nem lehetnek biztonságban, amíg el nem kapjuk Kottot. Ő az utolsó jelölt.

– A G8-as csúcs soha nem volt célpont – mondtam.

– Akkor ki a célpont?

– Szükségem lenne az információkra a golyóálló üvegről.

– Meg fogja kapni. Ki a célpont?

– Valaki olyan, aki miatt nem kell változtatni azon, hogy mi a következő feladatunk.

– Nem lesz következő feladatunk. Még mindig folynak a megbeszélések.

– Milyen megbeszélések?

– A bizottságokban.

– John Kott Kicsi Joey házában van. Csak ennyit kell tudniuk. Mondja meg nekik, hogy tőlem tudja.

– Azt fogják mondani, hogy a maga szavahihetősége kissé megkopott.

– Akkor azt fogom csinálni, amire az anyám tanított, ha mérges vagyok: háromig számolok.

– Ez mit akar jelenteni?

– Tud háromig számolni?

– Persze hogy tudok.

– Halljuk.

– Egy, kettő, három.

– Mondja olyan tempóban, mintha egy óra ketyegését számolná.

– Egy másodperc, két másodperc, három másodperc. Hová akar kilyukadni?

– John Kott Kicsi Joey házában van.

Bennett egy pillanatig hallgatott, aztán a fészer sarkába nézett, és azt mondta: – Meg kéne kérdeznünk Mr. White-ot, hogy meg tudja-e erősíteni ezt a kósza hírt.

Az öreg Charlie egy kicsit hátrább húzódott, amikor ezt meghallotta. Időnként a Romfordi Fiúk is tettek fel kérdéseket, és ha vonakodó forrásokból akartak kiszedni valamit, akkor nyilván meglehetősen brutálisak, sőt néha végzetesek voltak a módszereik. És úgy tűnt, nem számít arra, hogy a kormány ügynökei sokkal finomabbak lennének ezen a téren.

Bennett odalépett, és egy hosszú pillanatig csak nézte. Aztán elővett a zsebéből egy rugós kést. Lenyomott egy gombot a nyelén, mire a penge határozott kattanással előugrott. Valószínűleg antik darab lehet. Olyan régen betiltották, hogy ma már nehéz jót találni. A hüvelykujjával tartotta a nyelét, a penge felső része ráfeküdt négy széttárt ujjára, és úgy nyomta oda Charlie arcához, mint egy borbély a régimódi borotvát.

Charlie hátrahúzódott, a feje egészen odanyomódott a deszkafalhoz.

– Rögzítik, ami itt történik? – kérdezte Nice.

– Ne aggódjon – felelte Bennett.

A penge hegyével felpiszkálta a szigetelőszalagot, amivel leragasztottam Charlie száját. Egy kicsit felemelte a szélét, aztán a körmével piszkálgatta tovább. Ejtett rajta egy félcentis bevágást, aztán megint piszkálgatta, megint vágott rajta fél centit, amíg teljes szélességében át nem metszette. Aztán újból alányúlt a pengével, felemelte a ragasztószalag sarkát, a bal kezének két ujja közé csippentette, és lehámozta Charlie szájáról, nem túl lassan, nem is gyorsan, ahogy egy nővér szed le egy ragtapaszt. Charlie köhögött, és a vállába törölte a száját.

– Ki lakik Joey házában? – kérdezte Bennett.

– Nem tudom – felelte Charlie.

Bennett kezében még mindig nyitva volt a rugós kés. Charlie keze még mindig a háta mögött volt összeragasztva. Amennyire csak bírt, behúzódott a sarokba.

– Maga fegyvereket ad el huligánoknak az országban mindenfelé. Heroinnal és kokainnal kereskedik. Kölcsönad ötven fontot egy embernek, akinek arra kell a pénz, hogy enni adjon a gyerekeinek, és százat követel vissza, vagy eltörik a lábát. Tizenéves lányokat hozat ide Lettországból és Észtországból, és futtatja őket, aztán ha nem veszik tovább hasznukat, mehetnek Joey-hoz. Ezek után egy egytől tízig terjedő skálán meghatározva mennyire valószínű, hogy a világon bárkit érdekelni fog, hogy most mit csinálok magával?

Charlie hallgatott.

Bennett folytatta: – Szeretném hallani a választ, Mr. White. Csak hogy megértsük egymást. Egytől tízig terjedő skálán, ahol a tíz a nagyon valószínű, az egy a nem valószínű. Válasszon egy számot.

Charlie hallgatott.

– Megértem – bólintott Bennett. – Nem találja a helyes választ. Mert beugratós kérdés volt. Nincs elég kicsi szám a skálán. Az égadta világon senkit nem érdekelne. Mindenki leszarná. És amúgy sem fogja senki megtudni. Holnapra már Szíriában lesz, Egyiptomban vagy Guantánamón. Ma már másképp intézzük a dolgokat. A bandája egy mesterlövészt rejteget, aki azt tervezi, hogy lelövi a brit miniszterelnököt és az amerikai elnököt. Maga az új Oszama bin Laden. Vagy legalábbis Kálid Sejk Mohamed.

– Ez baromság – szólalt meg Charlie White.

– Melyik része?

– Az egész, úgy, ahogy van. Nem lövetnék a miniszterelnökre.

– Miért nem?

– Rá szavaztam.

– És ki lakik Joey házában?

– Nem tudom, ki az.

– De azt tudja, hogy valaki van nála?

– Soha nem találkoztam vele.

– Kinyírta maguknak Karel Libort, egy csomó pénzt is adott, és rávette, hogy rázzanak kezet a szerbekkel. Maguk huszonnégy órás védelmet és rejtekhelyet nyújtanak neki, és egy ilyen nagyságrendű üzletet úgy intéztek, hogy soha nem is találkozott vele?

Charlie hallgatott.

– Szerintem nagyon is sokat beszélt vele – mondta Bennett. – Szerintem tisztában van minden részlettel, a célpontot is beleértve.

– Az ügyvédemet akarom – mondta Charlie.

– Annak melyik részét nem értette, amit Guantánamóról mondtam?

Charlie hallgatott.

Bennett folytatta: – Akkor egyelőre nézzük csak hipotetikusan. Ha egy hipotetikus személy a maga hipotetikus helyzetében ilyen típusú üzletet kötne, nem akarna jóváhagyni bizonyos részleteket?

– De, persze. Hipotetikusan.

– A célpont kilétét is beleértve.

– Persze.

– Miért?

– Elfogadható személy kell hogy legyen.

– Ki az, aki mindenképp kizárt?

– Nők és gyerekek, nyilván. És a királyi család tagjai.

– És a miniszterelnök?

– Az már nagy lépés lenne. Úgy értem, hipotetikusan. Szerintem ilyen emberek korábban nem ártották bele magukat ilyen magas szintű politikába.

– Szóval tudja, hogy ki a célpont, mert jóváhagyta.

Semmi válasz.

Bennett tovább folytatta: – Olyan ez, mint azok a filozófiai kérdések, amiket az emberek az újságok hasábjain szoktak megvitatni. Tegyük fel, hogy napkeltéig van időnk megtalálni egy ketyegő bombát. Milyen messzire mehetünk el jogi és etikai szempontból a megoldás keresése közben?

Semmi válasz.

– Ki a célpont, Mr. White?

Charlie nem felelt. Bennettre nézett, aztán rám, megint Bennettre, oda-vissza cikázott a tekintete, a szemében néma könyörgéssel, mintha arra kérne engedélyt, hogy más-más választ adjon kettőnknek.

– Hagyjuk egyelőre, Bennett – szólaltam meg. – Úgysem változtat azon, amit tennünk kell.

Bennett rám nézett, aztán Charlie-ra, aztán Nice-ra, végül vállat vont, és hátrébb lépett a korábbi helyére, az ablak mellé. Ebben a pillanatban kivágódott a fészer betört ajtaja, és belépett egy férfi pisztollyal a kezében, majd rögtön a nyomában egy másik. A fészer hirtelen meleg lett és túlzsúfolt, mert már hatan voltunk odabent, és aztán még rosszabb lett a helyzet. Megjelent egy térdben meghajolt, fatörzs vastagságú láb, egy széles váll, egy meghajlott hát, egy lehajtott fej, bebújt az ajtó szemöldökfája alatt, ahol a Tekeklub felirat virított, és egyszer csak ott állt előttünk Kicsi Joey kiegyenesedve, több mint kétméteres magasságában. A tető épp keretbe foglalta hatalmas fejét és vállát.

50. fejezet

Joey testének irdatlan tömege előbbre nyomta a két fegyverest, nekünk viszont már nem volt helyünk hátrább húzódni. Úgy összezsúfolódtuk, mint egy metrókocsiban, így elkerülhetetlen lett az azonnali összeütközés. Joey egyik embere elkapta Casey Nice könyökét, és maga elé rántotta, feltehetően a háta közepébe nyomva a pisztolyát, a másik ugyanezt tette Bennett-tel, úgyhogy nem lőhettem rájuk. A Glock a zsebemben maradt. Nem tehettem semmit, csak hátrahúzódtam, amennyire tudtam. A nyakamba is beleállt tőle a fájás.

Egészen közelről Joey még rosszabb volt, mint amitől tartottam. Egyáltalán nem úgy festett, mint a sportolók – amerikaifutball-játékosok, kosarasok –, akiket sok évvel ezelőtt láttam, amikor látogatóba jöttek más főiskolákról a West Point Katonai Akadémiára. Azok a srácok hatalmas termetűek voltak, de csendesek, összeszedettek és fegyelmezettek, mintha az agyuk elülső lebenye tökéletesen uralkodna rajtuk. Joey egyáltalán nem ilyen benyomást keltett. A lehető legtávolabbról sem emlékeztetett egy kis termetű, izgága, ideges fickóra, mégis ugyanolyan görcsösen rángatózott. Eszelősnek tűnt. A szeme mélyen ült, az alsó ajka lecsüngött nem létező állára. A fogai nyálasan csillogtak. Jobb lábával idegesen dobogott a padlón. A bal kezét ökölbe szorította, a jobb kezét széttárta, mereven tartva az ujjait.

Először Charlie White-ra nézett, aztán elfordult. Végigmérte Casey Nice-t, aztán engem is ugyanúgy, tetőtől talpig, aztán egyenesen Bennett szemébe nézett, és azt mondta: – Azt hiszik, nem vettem észre mostanra a hiányos kerítést? Meg a kidőlt fát? Ilyen ostobának néznek? Azt hiszik, csak maguk engedhetik meg maguknak az éjjellátó távcsöveket? Azt hittük, már eltűntek innen, de azért ellenőriztük. És lám, mit találtunk.

Bennett nem válaszolt. Felismertem Joey mindkét emberét. Ők voltak azok a bolt parkolójában, akik a fekete Jaguarból kiszállva a biztonsági kordont alkották. A négyből kettő. A legjobbak. A főnökük mellett miniatűr figuráknak festettek. Gondoltam, a másik kettő kint maradt a hidegben és a sötétben. Feltételeztem, hogy sofőr a Bentley-nél várakozik, az ösvény túlsó végében. Zsebre dugtam a kezem. A jobb zsebemben volt a Glock, a balban a linóleumvágó. Kinéztem az ablakon, a négyszáz méterre lévő utca homályba burkolózó körvonalai felé, és reméltem, Kott puskáján nincs éjjellátó készülék. Különben akár azt is kiválaszthatja, melyik szemembe akar találni.

Charlie White megszólalt a hátam mögött: – Joey, ugye kiviszel innen?

Joey azonban nem válaszolt rögtön, amitől bennem felcsillant egy kis remény. Talán megtette az első tétova lépést egy úton, ami valami hasznos fejleményhez is vezethet. Ez a viselkedés kódolva van a DNS-ében, mint a patkányokéban.

– Fegyver van náluk, Joey – folytatta Charlie. – Pisztoly és kés.

Joey bólintott, pár centit lefelé biccent a feje, pár centit fel, ami inkább csak millimétereknek tűnt az arányai miatt. Az a fickó, aki Bennettet kapta el, elengedte a könyökét, és elkezdte átkutatni a zsebeit. Előhúzta az összecsukott rugós kést és egy automata SIG Sauert, úgy láttam, P226-os, amit a különleges alakulatok tagjai általában a világon mindenhol kedvelnek. Aztán a másik fickó is megmotozta Casey Nice-t, és előkerült a Glock meg a linóleumvágó, végül a gyógyszeres üvegcse, amelyben egyetlen tabletta zörrent meg halkan. Joey kinyújtotta a kezét. A tenyere akkora volt, mint egy szemeteskuka fedele. A fickó beletette az üvegcsét. Joey hatalmas mutató– és hatalmas hüvelykujja között tartotta, és az arca elé emelte. – Ki az az Antonio Luna?

Casey Nice másodszori nekifutásra kinyögte: – Egy barátom.

– Maga függő?

Nice egy pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Igyekszem nem rászokni.

Joey golflabda méretű hüvelykujja végével felpattintotta az üvegcse tetejét, amely leesett a földre, és a tenyerébe pottyantotta az aprócska tablettát.

– Akarod?

Casey Nice nem válaszolt.

– Kell?

Semmi válasz.

– Akarod, igaz?

Semmi válasz.

Joey a szájába dobta és lenyelte a tablettát. Az üvegcsét a padlóra ejtette.

– Gyerünk már, Joey – szólt rá Charlie White.

Joey kinyújtotta fatörzs vastagságú karját, és félretolta az embereit, akik így Nice-t a falhoz nyomták, Bennettet az ablakhoz. A nyakukat hátulról átkarolták, és most már jól látható volt a kezükben a fegyverük, amit rám szegeztek. Browning Hi-Power volt mind a kettő, belga gyártmány.

Kivettem a kezemet a zsebemből.

Joey oldalra fordult, és átsétált a két embere között. Egyetlen gigantikus lépést tett, aztán megtorpant, és megállt közvetlenül előttem, szemtől szembe.

Jobban mondva, ahol az én szemem volt, ott az ő kulcscsontja. Úgy tizenöt centivel magasabb volt nálam, és ugyanannyival szélesebb. Csupa csont és izom. Nem egy testépítőalkat. Olyan, mint egy átlagos ember, csak nagyon erős, és minden méretében arányosan felnagyítva, pontosan úgy, ahogy a háza. Csípős, savanykás izzadságszagot árasztott, a nyakán lüktetett egy ér. Ezt mind az agyam leghátsó, legősibb része érzékelte, amely hétmillió éve vigyáz a bőrünk épségére és a biztonságunkra. A menekülési reflex ordítva sürgetett, hogy húzzak el innen, de gyorsan. De nem tettem, mert nem volt hová menekülni. Mögöttem fal, balra fal, jobbra fal, előttem Joey. Felnéztem a szemébe, és a félhomályban láttam, hogy az egyik pupillája legalább másfél centisre tágult, míg a másik akkora, mint egy gombostű feje.

– Mit szedsz még, Joey? – kérdeztem.

– Pofa be!

Felemelte a kezét. Az ujjai hosszúak voltak és vastagok. Nem olyanok, mint egy virsli, ez rossz hasonlat lenne. Annál szélesebbek és keményebbek. Inkább mintha üdítősdobozokból lettek volna összeillesztve az ízületeknél, az ujjai hegye kétszer olyan széles, mint az enyém, a körmei is kétszer akkorák.

A zsebembe nyúlt, és talán tíz centire belemélyesztette a kezét. Közelebb lépett, rám fújva a levegőt, aztán kicsit hátrább, és egyetlen rántással letépte a dzsekim zsebét. A pisztoly és a kés nagy koppanással a földre esett. A lábával megpiszkálta őket, aztán a háta mögé rúgta. Megfordult, visszament az ajtóhoz, ugyanazzal a hatalmas lépéssel, csak visszafelé.

Charlie White megszólalt: – Joey, ne hagyj itt!

Joey egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát. A padló megnyikordult, és a végére állított zseblámpa felborult. Ahogy odébb gördült, a fénypászma végigkúszott a bokánkon. Charlie White türelmetlenül mozgolódni kezdett, rángatta a csuklóján a ragasztószalagot. Úgy gondoltam, Joey-nak most másfél másodperce van, hogy döntsön. Ha ennél tovább habozik, már nincs visszaút. Tönkretenné a kettejüket összefűző bizalmi köteléket. A gyanú örökre befészkelné magát kettőjük közé. Charlie ezentúl mindig is tudná, hogy az alárendeltjének átfutott az agyán, hogy pontosan azt teszi, amit Bennettnek felvázoltam.

Másfél másodperc.

Joey rosszul döntött.

Elfordította busa fejét, és kikiáltott az ajtón: – Gyere be, és vidd haza Mr. White-ot!

Ami persze lehetetlen volt, amíg ő elállta az ajtót. Úgyhogy megint behúzta a fejét, meggörnyesztette a vállát, meghajlította a hátát, berogyasztotta a térdét, és oldalazva kibújt a fészerből. Kilépett a jobb lábával, behúzta a fejét, kilépett a bal lábával is, és eltűnt.

A két fickó, akik Nice-t és Bennettet tartották fogva, odabent maradtak, a könyöküket a nyakukra szorítva, a pisztolyukat ferdén felfelé tartva és félig felém fordítva, készen rá, hogy azonnal akcióba lépjenek, ha kell. Bennettre néztem, és megkérdeztem: – Minek nevezték el ezt az újonnan szervezett csapatot, amibe magát is bevették?

A fickó, aki tartotta, rám förmedt: – Hallgass!

– Hallgattass el.

Nem csinált semmit. Gondoltam, nincs rá felhatalmazva, hogy közbelépjen, csak a legsúlyosabb vészhelyzetben. A sorsunkat magasabb szinten fogják dönteni, és később.

– Nincs igazán neve – felelte Bennett. – Egyelőre. Pillanatnyilag minden eléggé képlékeny.

– A légierő is együttműködik magukkal?

Bólintott. – Teljesen integrált megközelítés.

– El tudná intézni, hogy repülővel kivigyenek az országból?

– Haza?

– Fort Braggbe.

– Mikor?

– A legnagyszerűbb az lenne, ha most rögtön. De mondjuk pár óra múlva.

– Maga nagyon optimista.

– Igyekszem mindig derűs maradni.

– O’Day nem küldene egy gépet?

– Azt akarom, hogy a brit légierő vigyen el. Beérem ezzel, inkább nem akarok találkozni a királynővel.

Aztán bejöttek kintről a testőrök. Beljebb furakodtak, és talpra segítették Charlie-t. Levágták a ragasztószalagot a csuklójáról meg a könyökéről, megdörzsölgették a karját, és megtornáztatták a vállát, hogy helyreálljon a keringése. Végül felegyenesedett. A túszból ismét bandavezér lett, tele hatalommal, erővel és magabiztossággal.

– Vesztettél, fiam. Nagy kár. Ki van adva a halálos ítéleted.

Kinéztem a tekepálya pázsitjára és a négyszáz méternyire húzódó sötét utcára. Kott vajon figyel? Elképzeltem egy előszobaablakot, amely másfélszer magasabb és szélesebb, mint bármely más előszobaablak, mögötte háromlábú fegyverállvány és egy éjjellátó távcső, amit talán az interneten szereztek be, vagy egy katonai raktárból loptak valahol Angliában vagy a kontinensen. Kott ott görnyed mögötte, a szemét odaszorítva a lencsékhez, a hiányos kerítés és a kidőlt fa irányába bámul, és figyeli a pontosan kirajzolódó, ezüstös részleteket. De elég keskeny volt az a sáv, amin idelátott. Mi a házat láttuk innen, ő a fészert onnan, de ezenkívül mást nemigen.

Ami szerencsés helyzet volt.

Mit hallhat vajon négyszáz méter távolságból? A Browning Hi-Power kilenc milliméteres fegyver, és mint a Fabrique Nationale minden terméke, kitűnő, úgyhogy nem zajosabb a kelleténél. De Kott meg fogja hallani, ha elsül. Késő este a kertvárosi csöndben simán elhallatszanak a lövések a négyszáz méterre lévő házig.

Ez egészen biztos.

Vagy csak valószínű.

Vajon van éjjellátó célzókészüléke?

– Várj, Charlie! – szólaltam meg.

Az öreg megtorpant, és visszafordult, én meg jobb kézzel behúztam egyet az arca közepébe. Kolosszális ütés volt. Jól megvetettem a lábam, és keményen beleadtam minden erőmet, részben mert nem kedveltem a fickót, részben mert minden késlekedés nélkül át kellett gázolnom rajta, hogy odajussak ahhoz, aki Nice-t fogta le. Úgy is történt, ahogy terveztem. Telibe találtam Charlie orrát, ami azért elég szép nagy célpont volt. Éreztem, ahogy az öklöm belecsapódik, aztán hátrahanyatló teste súlya a fejét is hátrarántotta, kikerült a mozgó öklöm útjából, a lendület közben vitt tovább, és a vállammal nekizuhantam Nice-nak, aztán a mögötte álló fickónak.

Ekkor nyolcan voltunk odabent, és megvolt az előnye is annak, hogy a földön ide-oda gördülő zseblámpán kívül semmi más nem adott fényt. A sötétben nagy volt a lökdösődés és a botladozás, és nem lehetett pontosan célozni, főleg ha valahol a tülekedésben a legfontosabb személy is ott van, akire vigyázni kell. Bennett épp az egyik fickóval gabalyodott össze, én meg a másikkal. Casey Nice pontosan tudta, mi történik, és elillant, mint egy kísértet, de előbb kihasználta az aránylag előnyös helyzetet, és miközben megpördült, jól beletérdelt a fickó ágyékába. Amivel elég sokat segített nekem, mert a feje így épp lefelé hajolt abban a pillanatban, amikor az én könyököm felfelé lendült, és ez megkettőzte az ütés erejét. Így azonnal felszabadultam, és Charlie két kísérőjére vethettem magam. Nekik még üres volt a kezük, és már kifelé indultak volna, azt gondolván, hogy Charlie mögöttük megy, ami úgy is volt, egészen addig, amíg a földre nem zuhant.

Az egyik testőr maga elé emelte az öklét, jó magasra, mint egy bokszoló, úgyhogy ezt kihasználva gyomron vágtam, ami jól megfelelt a közelharc körülményeihez, nem kellett nagyon kinyújtani hozzá a karomat. A másik úgy vetette rám magát, mintha egy hatalmas medveöleléssel át akarna fogni, de nem jutott el idáig, mert akármilyen szűkös is a hely, ahhoz mindig elég, hogy lefejeljen az ember valakit. Pontosan telibe is találtam. Épp csak egy-két centit hajtottam hátra a fejemet, hogy lendületet vegyek, és elég volt egy villámgyors biccentés. A fickó a földre zuhant, én meg visszafordultam a másikhoz, és jól az álla alá térdeltem, mire ő is a földre zuhant. Addigra eltelt három másodperc, és meglehetősen nagy zajt is csaptunk. De nem aggasztott, hogy Joey visszarohanna, részben mert amúgy sem tudott volna csak úgy berontani az ajtón a méretei miatt, de ha meg is teszi, akkor sem kellett volna azonnal aggódnom miatta.

Azért, mert tudtam valamit Joey-ról.

Bennett elég jól állta a sarat. A hüvelykujját a fickó szemébe nyomta, a másik kezével a torkát szorongatta. Szó szerint. Az ujja egészen bemélyedt a gégéje alá. Nem úgy uralták a világot, hogy közben mindenkivel kedvesek voltak, annyi szent. Felkaptam a zseblámpát, megvártam, amíg Bennett embere is a földre kerül, aztán átkutattam a padlót és a testőrök kabátzsebét. Előkerült a mi három pisztolyunk, és még négy egyforma Browning Hi-Power, 1935-ös modell, Joey embereinek a fegyvere. A Browningok újak voltak, jobb és bal kézzel is használhatók. Mind meg volt töltve. Elosztottuk őket, mindegyikünknek jutott egy-egy. A negyedikből kivettem a tárat, és az üres fegyvert odaadtam Nice-nak, ő meg zsebre tette.

– Menjünk, keressük meg Joey-t – mondtam.

Sarkon fordultam, és indultam is az ajtó felé, de Bennett elkapta a karomat. – Nem sétálhatunk ki csak úgy. Főleg nem egy zseblámpával. Túl könnyű célpontok lennénk.

– Nem kell ezen túl sokat agyalni.

Bennett néma könyörögéssel Nice-ra nézett, mintha azt gondolná, megőrültem.

– Biztos vagyok benne, hogy nem lesz semmi baj – nyugtatta meg Nice.

Elmosolyodtam. Ő is látta, mi a helyzet Joey-val. Talán abból, ahogy az a gyógyszeres üvegcséhez nyúlt.

– Joey-nál nincs fegyver – mondtam. – Ebben biztosak lehetünk.

– Hogy lehetnénk biztosak? – kérdezte Bennett.

– Mert tudjuk, hogy Joey felnőtt élete során soha nem lőtt se pisztollyal, se hosszúcsövű puskával, se vadászpuskával, se játék pisztollyal, az égadta világon semmilyen fegyverrel.

– Ezt meg honnan tudják?

– Mert nincs a világon olyan fegyver, aminek a ravaszába beleférne az ujja. Kizárt, hogy bele tudná préselni. Talán hétéves korában nyúlhatott utoljára fegyverhez. Odakint van, a parkolóban, fegyvertelenül, nekünk meg száznégy golyónk van és egy zseblámpánk.

51. fejezet

Casey Nice fogta a zseblámpát. Én mindkét kezemben egy-egy pisztolyt tartottam, mert a zsebem már tele volt. Bennett mögöttünk jött, figyelt jobbra-balra, fedezett minket hátulról és oldalról. Nice ide-oda cikázva mozgatta a zseblámpa sugarát, fénnyel festve meg az éjszakát, mintha egy stroboszkóp villózna, a szemünk pedig automatikusan kitöltötte a sötét foltokat.

Joey-nak először nem láttuk semmi nyomát. A fénypászma jó hosszan előrevetült a keskeny ösvényen, és ő nem volt sehol. Márpedig ha menekülőre fogta volna, még ott kellett volna lennie. Nem nagyon tudott volna futni, mert a két párhuzamos deszkakerítés között annyira keskeny volt a hely, hogy inkább csak oldalazva tudna csoszogni. Megnéztük kint az utcasarkon, ahol Bennettre vártam, de ott sem volt. Megnéztük a szemben lévő sarkot, ott sem láttuk.

Mozdulatlanul megálltunk, és hallgatóztunk. Néma csönd volt. Az égen még mindig ott derengett a sárgás szűrt fény, de a környékbeli házak már sötétek voltak. Mindenhol leoltották a villanyt. Az emberek nyugovóra tértek. A gyerekek már ágyban voltak. Nemsokára mindenfelől alvó emberek vesznek körbe minket. Itt-ott láttam egy-egy éjjeli bagoly tévéjének kékes villózását. Valami filmet nézhettek, vagy focimeccset, vagy dokumentumfilmet, amely remélhetőleg megvilágosító erejű volt a számukra, de nekünk sajnos nem sok világosságot adott. Sötétben kellett egy óriásra vadásznunk.

Nem jutottunk semmire, míg aztán negyedszerre végre megtettem azt, amivel kezdenem kellett volna, vagyis beleképzeltem magam Joey helyébe, és úgy gondolkoztam, mint ő. Egy pillanatra átváltoztam az ellenfelemmé. Én mit tennék az ő helyében? Nincs fegyverem, a testőreimet elintézték, a sofőr túl messze van, és a szűk sikátorban, ahol alig férek el, lassú lenne a menekülés. Nem mintha olyan nagyon futnom kellene, vagy mintha szükségem lenne a támogatásra. Egyedül is boldogulok. Én vagyok Kicsi Joey Green, egész életemben az voltam.

Viszont Joey nyilván szereti, ha van közönsége, amiből ebben a pillanatban elég nagy volt a hiány. Sajnálatos módon nem most zajlott a gyepteke-világbajnokság. Az emberek a környéken behúzták a függönyöket, és lehunyták a szemüket. Csak egyetlen hely volt, ahonnan Joey esetleg közönséget remélhetett. Igaz, hogy csak egyszemélyes közönséget, de nagyon lelkeset. Egy szövetséges, talán már barát is, akit Joey szakmabelinek tekint.

Lehet, hogy John Kott figyel az éjjellátó távcsövén keresztül.

Vagy a mesterlövészpuska célzókészülékén keresztül.

Adtam egy jelzést a kezemmel, mire Casey Nice leoltotta a zseblámpát. Tovább araszolgattunk, megkerültük a fészer hátsó, legtávolabbi sarkát, és az ablak alá lopakodtunk, vagyis nagyjából ugyanazt a láttuk magunk előtt, amit korábban a távcsöveken át. Előttünk terült el a tágas pázsit, csak éppen most Kicsi Joey is ott állt a kellős közepén, egy óriási figura egyedül a sárgásan derengő éjszakai égbolt alatt, és épp a csípőjét riszálva, a karját lengetve, a fejét ide-oda ingatva táncolt.

Rögtön tudtam, mit csinál, és miért. Valamiféle állati ravaszság vezérelte. A rágcsálókra jellemző ösztönös intelligencia. Ez a viselkedés kódolva van a DNS-ében, mint a patkányokéban. Fegyver nem volt nála, és a miénket sem vehette el. Körbe voltunk véve alvó emberekkel. A gyerekek már ágyban. Azért táncolt ide-oda, hogy mellélőjünk. Amit nem engedhettünk meg magunknak. Itt nem. Nem mintha mellétaláltunk volna. Százból kilencvenkilencszer eltaláltuk volna, vagy még ennél is jobb arányban. Ez is olyan, mint a filozofikus kérdések, amiket az emberek az újságok lapjain szoktak megvitatni. Mekkora esélyre van szükség, hogy egy felelősségteljes ember egy ilyen helyzetben lőjön? Még ha eltaláljuk Joey-t, akkor is előfordulhat, hogy keresztülmegy rajta a golyó. Mondjuk, ha a lágyszöveteket találjuk el a nyakánál, az nem lassítaná le a lövedéket, és a következő állomása egy világoskékre vagy rózsaszínűre festett gyerekszoba lehetne. Vagy az is előfordulhat, hogy csontot ér a golyó, kiszámíthatatlan szögben lepattan, és alacsony röppályán, jó messzire elrepül. Eltalálhat egy éjjeli baglyot, még mielőtt véget ért volna a tévében meccs. Lehet, hogy döntetlen volt, és épp a hosszabbítás folyik. Soha nem fogja megtudni, mi lett a végeredmény.

Rá tudnék-e lőni? De még mennyire. Kicsi Joey épp elég nagy céltábla. De lőjek-e? Alvó gyerekek a hátam mögött, jobbra és balra, vékony ablaküvegek mögött.

Hátrébb húzódtunk az árnyak közé, és a fészer falának támaszkodtunk. Még egy percig hagyhatjuk táncikálni, gondoltam, hátha kifárasztja. Azt reméltem, ez talán segít nekünk egy kicsit.

Nice és Bennett odébb lopakodtak a pázsit szélénél, ahol egy jól kitaposott kavicsos ösvény húzódott. Talán a bírák szaladgáltak ott fel-alá. Fogalmam sem volt a játék szabályairól. Bennett egy kicsivel továbbment, mint Nice, míg végül úgy hat méterre helyezkedtünk el egymástól, háromszögben. Így az ő szemszögükből nézve Joey háta mögé került a fészer, úgyhogy ha nincs más választásuk, mint lőni, akkor az eltévedt golyók belefúródnak az öreg fészer hatvanéves fájába, vagy legrosszabb esetben legalább lelassítja őket.

Elöl nem volt üres zsebem, úgyhogy a farzsebembe dugtam a pisztolyokat, aztán kiléptem a pázsitra. Balra indultam el, hogy Joey mindig közém és a távoli háza közé essen, amelynek számos ablakából is jól ki lehetett lőni. Négyszáz méter a távolság. Alig egy másodperc alatt ideér a golyó. Egy villanás, épp csak elkezdenék számolni, Egy másodp..., és már vége is lenne.

Lassan továbbsétáltam Joey felé. Látta, hogy közeledek, egy sötét folt a sárgás derengésben. Fehéren felvillant a foga, ahogy elmosolyodott, és hátrálni kezdett a pázsit hátsó sarka felé, lépésről lépésre követve az én mozgásomat. Úgy vezetett, hogy végig egy vonalban tartson a házával. Nem volt ostoba. Három hátráló lépés után kikerült abból a zónából, ahová Nice biztonságosan lőhetett volna, négy lépés után pedig Bennett zónájából is. Szinte éreztem, ahogy leengedik a fegyverüket, és a nagy csöndben hirtelen meghallottam, hogy Bennett telefonja pittyeg egyet, üzenetet jelezve. Reméltem, hogy a golyóálló üvegről szóló információk érkeztek meg, amik elég érdekesek lehetnek. Már ha életben maradok, és meg tudom nézni.

Joey hátrapillantott a válla fölött, kicsit módosított a helyzetén, és megállt. Megint ide-oda ugrándozva, hajlongva táncolni kezdett. Hatalmas talpa egész fűcsomókat taposott ki a tökéletesre nyírt pázsitból. Gondoltam, a tekeklub nagyon dühös lesz miatta. Reméltem, van rá valami biztosításuk. Vagy egy nagy zsák fűmagjuk.

– Ide hallgass, Joey! – szólaltam meg. – Megmondom, mi a helyzet. Be kell jutnom a házadba. Úgy, hogy te nem vagy ott. Az első lehetőség az, hogy itt és most beleegyezel.

– És mi a második lehetőség? – kérdezte.

– Én azt tanácsolnám, hogy fogadd el az elsőt.

– Az angolok úgy tartják, hogy „az én házam az én váram”.

– Ezt megértem, Joey. Tényleg. Én viszont olyan vagyok, mint egy viking. Vagy egy portyázó rablóvezér. Le fogom rohanni a váradat. Sokkal jobb lenne neked, ha nem sérülnél meg közben.

– És mi van, ha te sérülsz meg?

– Segíthetnél nekem, Joey. Elmondhatnád, hol rejtőzik Kott meg a testőrei, és hogy hol vannak veszélyes pontok a házban. Vannak esetleg csúszós szőnyegek, alacsony bútorok? Nem szeretnék elcsúszni vagy elbotlani valamiben.

– Halott ember vagy.

– Miért, talán van fegyvered, Joey?

Nem válaszolt.

– Nem hinném, hogy van – folytattam. – Vannak még veled embereid, attól a négytől eltekintve, akik a fészerben hevernek eszméletlenül, törött csontokkal?

Nem válaszolt.

– Nem hinném – mondtam újból.

Joey még mindig táncolt, épp egy kicsit. Jobbra-balra lépegetett, én pedig minden mozdulatát követtem, és folyamatosan úgy helyezkedtem, hogy a teste közém és a ház közé kerüljön. Pár lépésnyire álltam tőle, ami neki egy lépést jelentett. Elég közel volt, hogy aggódjak miatta, mert a bolt parkolójában láttam, hogy ha akar, nagyon gyors is tud lenni.

A kabátja jobb zsebébe nyúlt. A hatalmas kéz belemélyedt a hatalmas zsebbe. Egy mobilt vett elő. A szájához emelte, és beleszólt: – Hívd Garyt. – Aztán a füléhez tartotta a telefont. Az ujja túl vaskos volt, nem tudta benyomogatni a számokat. Hangutasításokkal lehetett kezelni a telefonját. Úgy tűnt, tényleg működik, mert valaki jelentkezett.

– Gary, Joey vagyok – szólt bele. – Hívj vissza tíz perc múlva, rendben? Ha nem veszem fel, meneküljetek. Mindenki magáért felel. Érthető?

Az illető nyilván értette, mert Joey véget vetett a beszélgetésnek, és visszadugta a zsebébe a telefont. Aztán csak állt.

Az anyám mindenféle szabályokat állított fel a verekedésekkel kapcsolatban. Két fiút nevelt fel tengerészgyalogsági támaszpontokon, úgyhogy nem tilthatta meg, hogy verekedjünk. De körbebástyázott minket mindenféle korlátozásokkal. Az első szabály szigorúan gyakorlati volt: Ne verekedj, ha új ruha van rajtad. Sajnálatos módon most épp így állt a helyzet. A második szabály etikainak vagy erkölcsinek tekinthető, de az anyám egyszerűen csak „korrektnek” vélte, ami persze franciául eléggé mást jelent. A második szabály az volt, hogy soha ne kezdeményezz verekedést. A harmadik szabály pedig az, hogy soha ne veszíts.

Gyerekként én ezzel vitába szálltam. Az ember néha kénytelen először ütni, különben nem ő lesz a győztes. Úgy éreztem, ez a két szabály nem összeegyeztethető egymással, és ezt a tapasztalataimra alapoztam. Parázs családi vita lett a dologból. Az 1960-as években jártunk, és az anyám francia volt. Végül megegyeztünk, hogy a szabályok valójában összeegyeztethetők. Inkább olyanok, mint egy Rorschach-teszt, így is, úgy is értelmezhetőek. Olyan ember vagy, akihez inkább a kettes számú szabály illik, vagy olyan, akihez a hármas? A bátyám, Joe, kettes típus volt. Én hármas. Életünkben először a szüleink más-más szemmel néztek kettőnkre. És mi nem tudtuk, hogy melyik a jó, és melyik a rossz. Vegyes jelzéseket adtak. Tisztességes emberek voltak, de úgy gondolkoztak, mint a tengerészgyalogosok.

Én a hármas számú szabályhoz tartottam magam. Soha ne legyél vesztes egy verekedésben. Nekem ez jól bevált. Még ha azt is jelentette, hogy esetenként át kellett hágnom a második számú szabályt. Néha az ember kénytelen kezdeményezni. Mint például ebben az esetben. Alapszabály, hogy nekem kell megütnöm Joey-t, mielőtt ő ütne meg engem.

Hirtelen megszólalt: – Én romfordi fiú vagyok.

– Valakinek azt is kell.

– Mi mindig megtartjuk a szavunkat. Ha Mr. Kott közelébe akarsz kerülni, engem kell eltakarítanod az útból. Csak a testemen keresztül férhetsz hozzá.

– Olyan ez, mint elmenni a fogorvoshoz. Ha nagyon muszáj, megteszem.

– Azt hiszed, meg tudsz küzdeni velem?

– Valószínűleg.

– Én nem kedvelem különösebben Mr. Kottot.

– Én sem.

– De romfordi fiú vagyok. Megtartom az adott szavam.

– És?

– Tegyük érdekesebbé a dolgot. – Elhallgatott, és kicsit elgondolkozott, mintha egy hosszadalmas magyarázatot akarna rövidre fogni. A zsebére mutatott. – Hallottad, amit a telefonba mondtam?

– Igen.

– Gary ma este Mr. Kott testőreinek a főnöke. Hallottad, mit mondtam neki. Ha tíz perc múlva felveszem a telefont, az azt jelenti, hogy te kikerültél a képből, és minden mehet tovább, ahogy eddig. Romfordi fiú vagyok, és megtartom a szavam. De azt nem akarom, hogy az embereim egyedül legyenek kénytelenek szembenézni ezzel az egész szarral, ha én már nem vagyok itt. Úgyhogy ha nem veszem fel a telefont, akkor ők azonnal ott fogják hagyni a házat, és Kott a tiéd.

52. fejezet

Szókratészi módszerrel egy osztályteremben talán ki lehetett volna hámozni valami mélyebb értelmet abból, amit Joey mondott, mintha magas tétekről, képzelt lojalitásról, becsületről és áldozatról lenne szó, de az is lehet, hogy egyszerűen csak szeretett verekedni, és csak úgy talált magának ellenfeleket, ha valamivel megvesztegette őket. Akárhogy is, nem töprengtem ezen tovább, mert Joey egy lépést hátrált, és leguggolt, mintha a ringben várná, hogy megszólaljon a mérkőzés kezdetét jelző harang. Úgy tűnt, előbb meghallotta, mint én, mert úgy robbant ki a sötétből, mint egy bontógolyó, kétszer olyan gyorsan, mint amit a bolt parkolójában láttam tőle, és a jobb könyökével lesújtott rám, pontosan úgy, ahogy én tettem a furgonos fickóval. El akart intézni végleg, rögtön az elején. Az egyetlen módja, hogy kivédjünk egy könyökütést, ha elfordulunk, és előrelendülünk, hogy a felkarunk húsos részével fogadjuk az ütést. Így is tettem. Ami fájdalmas, sőt néha zsibbasztó. Az is volt. De általában azért talpon marad az ember. Úgy is lett.

De éppen csak hogy sikerült. Száznegyven kiló rontott nekem. Az egyetlen lehetséges válasz az volt, hogy elsurranok mellette, és ráveszem, hogy forduljon meg. Így háttal kerültem a házának, és ahogy előre megbeszéltük, Casey Nice rám világított a zseblámpával, csak nagyon röviden, két másodpercre. Úgy gondoltuk, ez elég ahhoz, hogy elvakítsa az éjjellátó készüléket, ráadásul Joey figyelmét is eltereli, épp csak egy pillanatra. Bevittem egy hatalmas balhorgot a nyakára, és egy rövid jobbos ütést a veséjére, olyan keményen, ahogy még életemben semmit nem ütöttem meg, teljes összpontosítással. Aztán gyorsan hátráltam, és oldalra is húzódtam, hogy ha Kott esetleg vakon lőne, akkor Joey-t találja el, és ne engem, továbbá hogy megnézzem, mekkora kárt sikerült okoznom az ellenfelemnek.

Hát, nem sokat. Ami nem volt túl biztató. A méret önmagában még nem jelent sokat. Igazából csak azoktól kell félni, akik annyira fel vannak pumpálva, hogy egyszerűen nem éreznek fájdalmat. Valami kémiai dolog okozza. A testük nem küld jelzéseket, hogy mikor kell abbahagyni. És ilyenkor már igenis sokat jelent, ha valaki nagydarab. Joey-val is ez volt a helyzet. Kétszer is megütöttem, ami nem kis dolog, de még mindig egyenesen és vidáman álldogált, és még mindig tizenöt centivel magasabb és még mindig majdnem harminc kilóval nehezebb volt nálam.

– Tíz perc – szólalt meg. – Ennyi időd van. Illetve most már egy kicsivel kevesebb.

Olyan lelkes arccal mondta ezt, mint egy öreg, kesztyű nélkül küzdő bokszbajnok, egy tizenkilencedik századi figura, aki valahogy idecsöppent a huszonegyedik századba. Egy tősgyökeres londoni, akit mintha Charles Dickens álmodott volna ide. Régi vágású fickó, az a fajta, aki fölött rég eljárt az idő, egyszerű bunyós, semmi több. Eközben az agyam leghátsó része azt súgta, hogy a veséjét próbáljam eltalálni, a jobb oldalra célozva, abban a reményben, hogy véletlenül összetöröm a telefont a zsebében, és Gary semmiképp nem kap választ a hívására, ami később megkönnyítheti Nice és Bennett dolgát.

Joey közelebb csoszogott. Ütésre lendült a karja, de én már egy kilométerről láttam, hogy mi közeledik, és lehúztam a fejem, villámgyorsan leguggoltam, aztán föl, mintha csak a tornateremben lennék. Az ökle elzúgott a fejem fölött, és a lendület nagy ívben továbbvitte, ami azt jelentette, hogy a jobb veséje épp közeledett felém, úgyhogy megint behúztam egy jobbegyenest. Kolosszális ütés volt, ami akár egy fiatalabb fát is kettétört volna, vagy agyonütött volna egy öszvért. Minden idők legjobb három ütése között szerepel, amit valaha is produkáltam, márpedig ez nem kis dolog. Joey el is szenvedett minden önkéntelen hatást, amit egy ilyen jobbegyenes előidéz. Az ütés ereje vadul hátralökte, kiszállt belőle a szusz, ahogy az ütés lökéshulláma elérte a tüdejét, és merev lábbal megtántorodott.

De nem rogyott le a földre a fájdalomtól üvöltve, pedig azt kellett volna. Egy átlagember már kómába esett volna. Minden belső szerve tüzel, a hátába mintha egymillió kést döftek volna, és ahhoz sincs elég levegője, hogy ordítson. De Joey csak szuszogott egyet, megrázta magát, és megint egyenesen állt. Talán Antonio Luna tablettája is segített. Megjegyeztem magamban, hogy majd megkérdezem Nice-tól, az ember fizikai állóképességét is javítja-e.

Ezután változtattam a taktikámon. Ha nem tudom a földre vinni, akkor talán rá tudom venni, hogy magától essen el. Mert a végjátéknak mindenképp a füvön kell lezajlania, vízszintesen. Más módja nincs. Tudtam, merre vannak azok a helyek, ahol biztosan nincsenek alvó gyerekek. Közelebb táncoltam Joey-hoz, aztán eltávolodtam, körbe-körbe ugráltam, ami nevetségesen esetlennek hathatott volna mindenki máshoz képest, de Joey mellett életemben először én tűntem kicsinek és fürgének.

A fű puha volt, Joey pedig nagyon súlyos. Háromszor is majdnem elbotlott. Én továbbra is folyamatosan mozgásban maradtam, főleg Kott miatt, de részben azért, egy homályos elmélet szerint minden versenyben a nagyobbik fickó fárad ki hamarabb. Körbe-körbe kerülgettük egymást, és egy ponton Joey lába fél másodpercnyit késett a testéhez képest. Kihasználtam a kis megingást, és megütöttem a könyökömmel, de ő kivédte, ugyanúgy, ahogy én tettem, hátrébb ugrottunk, és újból kezdtük.

Másodszorra is változtattam a taktikán. Úgy tűnt, nem fog magától elesni. Kell hozzá némi segítség, amit én örömmel megadtam neki. Percről percre egyre jobb kedvem lett. Azt hiszed, szembeszállhatsz velem? Lehet, hogy Scarangellónak igaza van. Ez a fajta nem bírja elviselni, ha bárki kihívóan viselkedik vele szemben. De azért mégsem volt egészen igaza. Soha nem csak a kihívásról van szó. Hanem a másik fickóról. Nem kedveltem Joey Greent, részben érthető okokból, mondjuk a tizenéves lett és észt lányok miatt, meg a sokgyerekes szegény emberek miatt, akiket zsarolt, de sokkal ősibb, barbárabb okokból is. Minden egyes évre, amit modern emberként töltött az emberiség, hétszáz primitív év jut az ősidőkből, ami nem múlt el nyomtalanul, és mostanra már az agyam legősibb része határozottan átvette az irányítást. Útjában vagy az én törzsemnek, haver, el kell tűnnöd. És ronda is vagy. És gyáva.

Jobbra-balra szökdécseltem, és kivártam a szerencsés pillanatot, amikor az egyik lába megakadt valamiben, és ezt kihasználva a sarkammal jól belerúgtam a térdkalácsába, ugyanolyan szögben és lendülettel, mint amikor betörök egy ajtót, de sokkal keményebben, mintha az életemben berúgott összes ajtóval egyszerre kellene elbánnom. Lehet, hogy nagyon magas a fájdalomküszöbe, és semmire sem reagál, de egy csont az fizikai dolog, és ha eltörik, akkor eltörik. Márpedig az ő csontja eltört. Éreztem a reccsenést a bakancsom talpán keresztül. De a térdkalács nem olyan csont, amely a vázszerkezetet tartja. Nem esett el tőle. Inkább előbbre lépett az ép lábával, és a jobb öklével mellbe vágott, olyan gyorsan, hogy nem vettem észre előre. Hátraestem, és a földre zuhantam. Zihálva próbáltam levegőhöz jutni, hogy odébb gördülhessek, és négykézlábra álljak, ami sikerült is. Aztán odébb másztam, mielőtt Joey halálra rugdosna, akár törött térdkaláccsal is.

Addigra Joey nagyon felbátorodott, látván, hogy a földre kerültem. Közeledett felém, kissé talán bicegve, de még mindig elég gyorsan, úgyhogy sietősen menekülnöm kellett. Talpra kecmeregtem, odébb húzódtam, és újrakezdtem. Folyamatosan mozgásban voltam, mindig figyelve a távoli házra. Egyszer sikerült kicsit összezavarnom Joey-t, és megint jó keményen belerúgtam a sérült térdébe, de ennek megvolt az ára, mert ő közben visszakézből megütött. Talán csak dühödt reakció volt, talán józan számításból tette, de akárhogy is, sikerrel járt. Hatalmas kézfeje homlokon talált, ami olyan érzés volt, mintha teljes sebességgel nekirohantam volna egy kifeszített szárítókötélnek.

A hátamra zuhantam, de a korábbi rúgás megmentette az életemet. Joey hirtelen nem tudott megfordulni. A térde egyszerűen nem mozdult. Lehet, hogy nem voltak komoly fájdalmai, de a mechanika akkor is mechanika. A hátamon odébb csúsztam, aztán megint talpra kecmeregtem. Pár másodpercig csak álltam, a kezemmel a térdemen megtámaszkodva, zihálva és pislogva. Egy pillanatig teljesen értetlenül bámultam. Ötször ütöttem meg a fickót, jobb– és balegyenessel, kétszer belerúgtam, és még mindig talpon volt. A második jobbegyenes bármely emberi lényt le kellett volna hogy terítsen. Sőt egy lovat, egy gorillát vagy egy elefántot is.

Komoly problémával álltam szemben.

Aztán eszembe jutott a futballmeccs, amit talán egy éjjeli bagoly néz a tévében, és a pázsitra pillantottam. Sima volt és egyenletes, kissé nedves és csúszós az éjszakai harmattól. Joey tőlem elfordulva állt. Egy lépést hátráltam, nekifutottam, aztán elvetődve szánkázni kezdtem a nedves füvön, mintha síelés közben próbálnék egy kanyart bevenni. A csípőm súrolta a füvet, oldalra kicsúszó lábszáram pedig eltalálta hátulról Joey vádliját. Ha egy focimeccsen csinálom ezt, és így kirúgom egy másik játékos lábát, az sárga lapot ér, vagy akár pirosat, amennyiben szándékosan és rosszakaratból történt, ami az én esetemben elég nyilvánvaló volt. Egyszerűen elkaszáltam Joey-t, aki egy kicsit felrepült a levegőbe, és a hátára puffant, olyan teátrálisan, mint bármelyik elkényeztetett európai futballsztár a pályán.

Aztán már csak annyi dolgom volt, hogy gyorsan felugorjak és megforduljak. Egy villámgyors lépéssel hátrébb ugrottam, kikaptam a farzsebemből a Glockot, aztán ugrottam egyet, mint egy kisgyerek, aki boldogan bele akarja vetni magát egy hókupacba, bár én nem élveztem annyira a dolgot, és a hókupacnak Joey hasa felelt meg. A Glockot felfelé szegeztem, hogy tökéletes háromszöget alkotva egyszerre landoljon a bal térdem, a jobb térdem, és a fegyver csöve, amely épp gyomorszájon találta Joey-t, a teljes száztíz kilós testsúlyommal megtámogatva. Aztán meghúztam a ravaszt.

Az a fajta voltam, akinek a harmadik szabály felel meg.

Egy kórboncnoki szemináriumon úgy írták volna le, hogy „csillag alakú bemeneti seb”. A pisztoly csövét jól odaszorítottam, és először kirepült a golyó, amely kilenc milliméteres lyukat ütött Joey húsába, de nem maradt sokáig szép kis kerek lyuk, mert a robbanó gázok nem tudtak máshová távozni, csak a kis lyukon befelé, Joey testébe, amely nem volt olyan kemény, mint a fegyver csövének acélja. A gáz azonnal kosárlabda nagyságú forró buborékká tágult, amely szétrobbantotta a bőrt, és amikor a gáz távozott, ötágú csillag alakú repedés maradt a helyén.

Ennek az első előnye az volt, hogy azonnal megölte Joey-t. Sok létfontosságú szerv van ott, a test kellős közepén. Gerinc, szív, tüdő, artériák. A második előnye az volt, hogy a golyó áthatolt a testén, és így legfeljebb a gilisztáknak árthatott, esetleg egyes paraziták lárváinak. A tekeklub hálás lehet nekem.

A harmadik előnye az volt, hogy Joey mellürege úgy működött, mintha egy olajoshordó méretű hangtompítót húztam volna a pisztoly csövére. A lövés dörrenése egészen tompán hangzott. De Bennett azért biztosra akart menni. Odajött, és azt mondta: – Hallottam.

– Persze hogy hallotta. Öt méterre se volt.

– Ha én hallottam, akkor a szomszédok is.

Elővette a telefonját, és elküldött egyetlen szót SMS-ben.

– Mit írt? – kérdeztem.

– Üzentem, hogy mi voltunk. Ha valaki betelefonál a helyi rendőrőrsre, majd azt mondják neki, hogy egy autó kipufogója volt, nem kell aggódni.

– El tudja intézni?

– Most intéztem.

– Mióta megy ez így?

– Bizonyos esetleges kellemetlenségeket már a folyamat elején igyekeztünk kiküszöbölni.

Nem mondtam semmit.

Kicsi Joey telefonja megcsörrent a zsebében.

Csak csöngött és csöngött. Hagytuk, megvártuk, amíg elhallgat.

– Indulnunk kell – mondtam aztán. – Biztosnak kell lennünk benne, hogy Kott nem menekül el a testőreivel. Szemmel kell tartanunk a ház bejáratát, de ennél sokkal közelebbről.

– Két pont között a legrövidebb távolság az egyenes – jegyezte meg Casey Nice, és elindult abba az irányba, amerre a szélvihar fújt. Átmásztunk az egyik szomszédnál nemrégiben kivágott fa törzsén és a másik szomszéd kerítésében tátongó nyíláson.

53. fejezet

Úgy számoltam, öt ház udvarán is átvágtunk illetéktelen behatolóként, aztán a legutolsóban meghúzódtunk egy díszes, alacsony kőkerítés mögött, épp szemben Joey házával, amely az utca túloldalán állt. Jó közelről láthattuk, jobban, mint bármilyen távcsővel. A behajtón egy fekete Jaguar parkolt. A kapuk zárva voltak. A hatalmas bejárati ajtó is. Volt rajta egy sárgaréz levélbedobó nyílás, egy kilincs és egyetlen kulcslyuk. Nyilván valamilyen jó drága bevésőzár lehet, amilyet a biztosítótársaságok ajánlani szoktak. Nem mintha Joey Greennek szüksége lett volna biztosításra, elég volt neki a neve.

A következő pillanatban nyílni kezdett az elektromos kapu, a hatalmas bejárati ajtó is kitárult, és négy férfi lépett ki szép sorban, mintha ejtőernyősök ugranának ki egy repülőgépből. Zavarodottnak tűnt az általános hangulat. Bizonytalannak látszottak. Csetlettek-botlottak, jobbra-balra nézelődtek, az egyik épp felkapta a kabátját, a másik a haját fésülgette az ujjaival. Beszálltak a Jaguarba, kigördültek a kapun, aztán gyorsan elhajtottak, és már el is tűntek a szemünk elől.

A kaput tárva-nyitva hagyták.

John Kott nem jött ki.

Az első percben sem, az ötödikben sem, a tizedikben sem.

Odabent maradt, hogy végigküzdje a csatát.

Bennettre néztem, és megkérdeztem: – Megvan az információ az üvegről?

– Igen, de franciául van.

Megmutatta a telefonján. Egy titkosított dokumentum fénymásolatának vagy elfaxolt példányának beszkennelt változata volt, jó hosszú szöveg, folyamatosan görgetnem kellett a kis kijelzőn. Több helyen is jelölve volt, hogy szigorúan titkos. – Annyira titkos, hogy automatikusan kigyullad öt perc után? – érdeklődtem.

– Nem, de lehet, hogy én igen – felelte Bennett.

– Köszönöm, hogy megszerezte.

– Semmiség. Remélem, hasznos lesz.

A szöveg azért volt franciául, mert Franciaországban fejlesztettek ki egy extra erős üveget, ami óriási sikertörténet lett az egész világon. Nagy hasznát vették például a szállodákban használt üvegáruk gyártásánál. Nagy hangsúlyt fektettek az ipari hatékonyságra és az üveg tartósságára. Ha egy ilyen éttermi vizeskancsót úgy elhajítunk, mint egy kosárlabdát, nagy valószínűséggel azt is kibírja. Ezek után ki más lett volna alkalmasabb a modern golyóálló-technológia kikísérletezésére, mint a franciák? Egy párizsi kutató-fejlesztő laboratórium vállalta a feladatot. A cél az volt, hogy optimális átlátszóságot kombináljanak optimális erővel. Nem lett volna értelme olyan üvegfal mögé dugni az elnököt, amely erős ugyan, de homályos. A láthatóság fontos. A kutatás finanszírozásához minden nagyobb NATO-tagország titkosszolgálatai hozzájárultak. A párizsi kutatók fogták a pénzt, és nekiláttak a munkának.

Az első meglepetés az volt, hogy nem golyóálló üvegnek nevezték, hanem „átlátszó páncélnak”. A második meglepetés pedig az, hogy valójában nem is üvegből volt. Nyoma sem volt az anyagban üvegnek. A korábbi golyóálló panelek többrétegűek voltak, az üveglapok közötti, illetve a külső rétegek puha polikarbonátból vagy hőre lágyuló műanyagból készültek. Némelyik üveglap kemény volt, másokat kevésbé keményre csináltak, hogy némi hajlékonyságot is biztosítsanak neki. Az eredmények általában meglehetősen jók voltak, de akadt két probléma. Oldalról nézve az üvegfal úgy festett, mint egy furnérlemez, és minden egyes rétegnek más volt a fénytörési indexe, ami miatt bizonyos szögekből úgy hatott, mintha egyszerre hat úszómedencén néznénk keresztül. Nem volt jó az átláthatósága. A tévékamerák nem tudtak megbirkózni vele.

A tudósok tehát hátat fordítottak az üvegnek, és az alumíniumot kezdték el vizsgálni. Nekem ez elég furán hangzott, de a kémiában a dolgok általában nem egészen azok, mint aminek látszanak. A szóban forgó anyag az alumínium-oxinitrid volt, amely állítólag egy átlátszó, polikristályos kerámia, köbös spinelszerkezettel, amely alumíniumból, oxigénből és nitrogénből épül fel. Idézték a nagybetűkkel, kis számokkal és kecses zárójelekkel leírt kémiai formulát is. A molekula szerkezeti rajza is szerepelt, úgy festett, mint a csillár a New Hampshire-i nagynénikém ebédlőjében.

Az alumínium-oxinitridet por formában állították elő, az alapanyagokat gondosan összekeverték, mint a lisztet és egyéb hozzávalókat egy süteményhez, aztán száraz izosztatikus sajtolásnak vetették alá, majd rendkívül magas hőmérsékleten megsütötték. Ezután lecsiszolták, és addig fényezték, amíg még az üvegnél is üvegszerűbben nem festett. Optikailag tökéletes volt. Nehéz volt, de azért nem túlságosan.

Ráadásul nagyon erősnek is bizonyult. A kutatók azt tűzték ki célul, hogy az üveg ellenálljon egy ötvenkaliberes páncéltörő lövedéknek. Aprólékosan és részletesen ismertették a tesztelés folyamatát. Alaposan átolvastam mindent. A nyelvezet nagy részét megértettem, bár akadtak szigorúan technikai, ezért számomra ismeretlen kifejezések is. De a számok a világon mindenhol egyformák, és ha azt látom, hogy „100”, még én is megértem. A tesztelt üvegfalak százszázalékos eredménnyel vizsgáztak a kilenc milliméteres kézifegyverekkel szemben, háromszázhetvenötös Magnum lövedékekkel és negyvennégyes Magnummal szemben is, tizenöt méter távolságtól kezdve egészen odáig, ha közvetlen közelre odanyomták a fegyver csövét, ahogy Joey-val is történt.

Ezután elszállították az üvegfalakat a dél-franciaországi Draguignanba, amely közel volt ahhoz a helyhez, ahol a nagyapám valamikor megölte a kígyót, és ahol van egy nagy katonai támaszpont, rengeteg lőtérrel. Az üvegfal kilencven méter távolságból százszázalékosan teljesített kétszázhuszonhármas Remington lövedékkel szemben, és hét egész hatvankét milliméteres NATO-lövedékekkel szemben is. A tudósok ekkor emelték a tétet. Lerövidítették a távot hatvan méterre, ami irreálisan rövid távolság ilyen nagy kaliberű lövedékekhez, és a tesztelésnél már nem is próbálkoztak olyan egyébként színvonalas versenyzőkkel, mint a.308-as Winchester vagy a brit.303-as, hanem rögtön a.44 Remington Magnummal kezdték, hatvan méterről. Mintha egy csatahajó ágyújával lőnék egy kikötő védfalait.

Az üvegfalak száz százalékban ellenálltak.

Aztán eljött az igazság pillanata. Megtöltöttek egy puskát ötvenkaliberes lövedékkel, és azzal lőttek. Páncéltörő lövedék, aminek a hetven méter irreálisan rövid táv. De értettem, mit akartak bebizonyítani.

Az üvegfalak százszázalékosan teljesítettek a próbán.

Harminc méterről, tizenötről, sőt alig nyolc méterről is. Bár a tudósok azt is megjegyezték, hogy mivel a közeli találatoknál látható nyomot hagy a golyó, ezért ilyen esetek után cserélni kell az üvegfalat. Még a tudósok is értettek annyit a politikához, hogy megértsék, egy politikus nem jelenhet meg egy olyan üvegfal mögött, amely már tele van golyónyomokkal a régebbi sikertelen merényletek miatt. Mintha csak az utolsó pillanatban menekültek volna meg. Nem tenne jót az imázsuknak. Az embereknek esetleg ötletet adnának.

A projektet külföldről is sokan finanszírozták, és sok fontos személy élete is függött az eredménytől, úgyhogy a tesztelési eljárás minden lépését figyelték a kísérletet pénzelő országok képviselői. Ellenőrizték a számadatokat, kérdéseket tettek fel, benéztek a függönyök mögé. Hírszerzési szakértők voltak, akik a tudományos kérdésekhez is konyítottak valamennyit. A régi gárda tagjai, akiknek nem volt más dolguk, és mind rendkívül tapasztaltak. A párizsiak ezt nem bánták. Olyan volt, mintha bármely más tudós kollégájuk ellenőrizné a kísérleteiket. Továbbgörgettem a szöveget a telefon kijelzőjén, és megkerestem, kik vettek részt a kísérletek ellenőrzésében. Csak az E betűig néztem meg a listát. États-Unis d’Amérique.

Amerikai Egyesült Államok.

A Pentagon Tom O’Day-t küldte oda.

54. fejezet

Átlestem az alacsony kerítés fölött Joey házára. A kapu még mindig tárva-nyitva állt, a villany égett odabent, de nem történt semmi sem. Visszaadtam a telefont Bennettnek, és megkérdeztem: – Nem lenne kedve sétálni egy kicsit?

– Miért mennék sétálni?

– Négyszemközt kell beszélnem Ms. Nice-szal.

– Mit akar mondani neki?

– Valami olyat, amit nem lehet hallani onnan, ahol maga lesz közben.

Bennett egy pillanatig hallgatott, aztán felállt, és eltűnt a sötétségben. Az egyik percben még ott volt, a másikban már nem, ahogy a párizsi lakás erkélyén is történt. Nice és én egymás mellett guggoltunk, a hátunkat a falnak vetve.

– Most következik az a jelenet, amikor megpróbálok megszabadulni magától – mondtam.

Nem válaszolt.

– Nem olyan okokból, mint gondolja. Egytucatnyi módon is fel tudnám használni a segítségét, és mindegyikben nagyon jól megállná a helyét. De ez most Kottról és rólam szól. El akar intézni engem, ezért én is el akarom intézni őt. Nem lenne fair, ha másokat is bevonnék egy magánjellegű vitába. Bennettnek is ugyanezt fogom mondani.

– Bennett amúgy is távol tartaná magát. Kénytelen lenne. Vannak szabályok. De én azt csinálhatok, amit akarok.

– Ez csak rólam és Kottról szól. Ennek is megvannak a szabályai. Egy egy ellen.

– Ezt csak úgy mondja.

– Mert komolyan gondolom.

– Szerintem csak kedves akar lenni.

– Ezt a vádat nem gyakran vágják a fejemhez.

– Joey miért vette be a tablettámat?

– Szerintem mindenfélét szed. Egy ilyen nagydarab fickónak mindene fájhat. A háta, az ízületei. Szereti az ópiumszármazékokat meg a fájdalomcsillapítókat, aztán elkezdi kóstolgatni az anyagokat, amik átmennek a kezén. Elég hamar eljut oda, hogy ha lát egy tablettát, beveszi. Foglalkozási ártalom.

– Nem akarom többet szedni. Látta a száját? Undorító volt.

– Pillanatnyilag nem is szedheti, még ha akarná sem.

– Ezért akar elküldeni? Attól tart, hogy kudarcot vallanék?

– Kudarcot vallana?

– Nem az idegességtől. A leghalványabb nyomát sem érzem.

– Rendben leszünk.

– Leszünk...?

– Maga itt kint, én bent.

– Segítenem kéne.

– Ez rólam és Kottról szól – ismételtem meg. – Nem fogok túlerővel rátámadni. Utána nem érezném jól magam.

A kapu még mindig nyitva állt, de nem akartam elölről megközelíteni a házat. Ez volt a legnyilvánvalóbb behatolási pont. Kott nyilván elsősorban ezt figyeli. Az MI5 talán százalékosan is meg tudná határozni. Kott idejének hatvanegy százalékában a főbejáratot figyeli. A második legjobb megközelítés a hátsó udvar felől lenne. A harmadik és negyedik az oldalfalak felől. De a kettő közül melyik a harmadik legjobb, és melyik a negyedik? Úgy véltem, a harmadik legjobb megközelítés az az oldal, amelyik a tekeklub felé néz. Ez idáig ott folyt minden akció. Tehát inkább a másik irányba indultam, a ház másik oldala felé, eltávolodva az éjjellátó készüléktől. Az árnyak között lopakodtam, aztán átmásztam a kerítésen. Nem volt könnyű, de megoldható, mert a kovácsoltvas részeket egyes helyeken létrafokként lehetett használni. Leugrottam egy virágágyásba. A ház oldala ott emelkedett előttem, egy keskeny út túloldalán. A földszinten nyolc ablak volt. Ha egy gyerek rajzolta volna a házat ceruzával, kicsik lettek volna, de a valóságban akkorák, hogy állva is befértem volna rajtuk.

Megnéztem a legközelebbi ablakot. A párkánya a mellemig ért. Egy kis szobába láttam be. Mármint aránylag kicsi volt. Alkóv, vagy kamra, vagy kisebb nappali. Esetleg könyvtárszoba vagy iroda. Továbbléptem a következő ablakhoz, amelyen át egy folyosóra láttam. Ez már sokkal jobb volt. Egy lépcső alja is látszott, úgy tíz méterrel odébb. Úgy gondoltam, a folyosó egy ponton derékszögben jobbra kanyarodik, és úgy vezet a bejárati ajtóhoz.

Mozdulatlanul megálltam, és vettem egy jó mély lélegzetet, aztán még egyet. A zsákmányolt Browning markolatával betörtem az ablakot. Három ütéssel kivertem annyi üveget, amennyit tudtam, hogy elég nagy legyen a lyuk, és beférjek rajta. Gondoltam, Kott blöffnek hiszi, amikor meghallja a csörömpölést. Azt gondolja, csak figyelemelterelés. Én nyilván azt várom, hogy majd idejön megnézni, mi volt ez a zaj, és közben besétálok a bejárati ajtón – Kott arra számít, hogy így gondolkozom. Úgyhogy továbbra is a bejárati ajtót fogja őrizni. Csakhogy paranoiás is, ezért rögtön arra fog gondolni, hogy talán dupla blöff volt, és mégis inkább az ablakhoz siet, hogy szemtől szembe találkozzunk. Úgyhogy egy harmadikat is csavartam a blöffön, és odarohantam a bejárati ajtóhoz. Tudtam, hogy nincs bezárva. A távozó őrök nem zárták kulcsra maguk után. Egyenesen a Jaguarhoz mentek, a kabátjukba bújva, a hajukat igazgatva, aztán beszálltak, és minden késlekedés nélkül a gázba tapostak.

A kilincs roppant előkelő volt, György korabeli stílust utánzó darab, de az átlagosnál jóval nagyobb. A fogantyúja akkora volt, mint a legtöbb ember alkarja. Az előcsarnokba léptem, ahol fekete-fehér kockás márványpadló fogadott, és egy akkora csillár, mint egy almafa koronája.

Kottnak semmi nyoma.

Ez jó volt. Így teljesen ki tudtam tárni az ajtót, és jó nagy belátható terület tárult elém. Az előcsarnok után egy hosszú folyosó következett, amelynek végében indult a lépcső, vagyis a betört ablakú folyosó tőlem kilencven fokban balra esett.

Beljebb léptem.

Kottnak semmi nyoma.

Ezek szerint ő csak kettős blöffre számított, és nem háromszorosa, vagyis most épp a törött ablakot bámulja, vagy annak a környékén jár szobáról szobára, és átvizsgálja az idegesítő kis beugrókat, kamrákat, nappalikat, könyvtárszobákat és irodákat.

Tehát tőlem balra van, kilencven fokban.

Átsétáltam az előcsarnokból a hallba. Mint minden hall, ez is négyszögletes volt, hosszabb, mint amilyen széles, odaillő bútorokkal berendezve. Jobbra és balra ajtók nyíltak, olyan helyiségekbe, amilyenek a nagy házakban általában lenni szoktak. Jártam már nagy házakban, de Joey-é mégsem olyannak tűnt, mint azok. Emlékeztem rá, hogy az ilyen helyeken az ajtók a megszokottnál sokkal távolabb esnek egymástól, azt sejtetve, hogy mögöttük hatalmas szobák terülnek el, amelyekről aztán kiderül, hogy még nagyobbak, mint amire az ember számított. A falak egyre csak folytatódnak, mintha a szoba azt akarná mondani: Tudhatod, hogy nagy vagyok, mert a falaim soha nem érnek véget. Más léptékek érvényesülnek. Joey háza tényleg csak egy átlagos ház volt, tökéletes arányban felnagyítva. A szobák hatalmasak voltak, de ez nem igazán látszott rajtuk, mert a hallból nyíló ajtók tulajdonképpen egymástól átlagos távolságra sorakoztak, csak éppen mindegyik úgy két méter hetven magas volt, a kerettel együtt majdnem három méter, tehát az egyenletes távolság csak optikai csalódás volt.

A padló márvány járólapjai a lakáskultúra-magazinokban szereplő képeken úgy ötven-hatvan centi oldalhosszúságúak lettek volna, de Joey-nál kilencvencentisek voltak. Egy elegáns viktoriánus házban a padló szegélyléce harminccentis lett volna, Joey házában fél méter. Egy átlagos kilincs a combomig ért volna, Joey ajtóin a bordámig – és így tovább. Az összhatás azt eredményezte, hogy egészen kicsinek éreztem magam. Mintha összementem volna egy őrült tudós kísérletei közben. Lehet, hogy az alumíniumüveget feltaláló tudósoknak ez lesz a következő kísérleti projektje.

És érthető módon lassúnak is éreztem magam. Ötven százalékkal hosszabb időbe telt, hogy eljussak bárhova. A három lépés, amivel elérhettem A-ból B-be, igazából négy és fél volt. Mintha sűrű melaszban gázolnék. Vagy mintha hátrafelé járnék. Hiába igyekszem, nem jutok sehová. Mintha felfelé mennék egy lefelé haladó mozgólépcsőn. Zavarba ejtő volt, mintha egy másik dimenzióba kerültem volna.

Megálltam egy ponton, amiről úgy tippeltem, két méterre van a folyosó kanyarulatától. De három is lehetett. Visszafojtott lélegzettel hallgatóztam. Nem hallottam semmit. Sem üvegszilánkok csikorgását valakinek a talpa alatt, sem ajtók nyitogatását. A kanyar felé araszolgattam, centiről centire, vagy két centiről két centire, vagy ki tudja. A Browningot a bal kezemben tartottam, a Glockot a másikban. Egy golyó a töltényűrben, tizenkettő a tárban. Eddig ötöt használtam el, négyet a Jaguarba lőttem bele Charlie házánál, egyet a tekepálya talajába, Joey hasán keresztül.

Úgy gondoltam, Kott ösztönösen arra számít, hogy egy fej majd felbukkan a folyosó kanyarulatában, normál magasságban. De mi itt a normális? A szemmagasság mondjuk olyan százhatvanöt centi a talajtól mérve, ami egy normál szoba magasságának úgy az ötvenöt százaléka. Joey elvarázsolt házában viszont ez legalább két és fél méter. Ami azt jelenti, hogy Kott jóval a fejem fölötti magasságba elbámulva vár. Letérdeltem, és megnéztem a szegélyléc szintjét. Elképzeltem, ahogy a homlokom és a szemem előbukkan a fal mögül, de aprónak tűnik az elnagyolt szegély mellett.

Kottnak nem volt semmi nyoma.

A márványpadlón üvegszilánkok hevertek. Az ablak kitört üvege. Csukott ajtókat láttam. Nappalik, könyvtárszobák, szalonok. Kottot nem láttam sehol. Vajon egy csukott ajtó mögött lapul? Lehetséges, hogy átmenetileg itt bújt meg. Vagy talán el sem mozdult a helyéről. Az is lehet, hogy még mindig az emeleten van, a vendéglakosztályban, türelmesen lapít, ahogy egy mesterlövészhez illik, az ötvenkaliberes Barrett pedig az ajtó felé irányítva áll egy asztalon.

Felidéztem magamban az építészeti tervrajzokat. A vendéglakosztály a ház bal hátsó negyedét foglalta el. Nagyjából a konyha fölött helyezkedett el. Fel kell menni a lépcsőn, aztán jobbra fordulni. Felálltam, mind a négy irányba jól körbenéztem, vettem egy mély lélegzetet, és kifújtam a levegőt.

Aztán elindultam a lépcsőn.

55. fejezet

A lépcsősor a bal oldalon haladt felfelé félútig, aztán egy száznyolcvan fokos forduló után jobboldalt folytatódott tovább. Rendes lépcső volt, mint bármely más házban, csak éppen felnagyítva. Elég nehézkes volt megmászni, minden foknál a normálisnál ötven százalékkal nagyobbat kellett lépni, aztán feleannyit előbbre helyezni a lábam, mint amekkora távolságra az izmaim emlékeztek, hogy elérjem a következő fokot, aztán újra megismételni az egészet. Ráadásul közben végig tudatában voltam, hogy az emeleti folyosóról jól látható a fejem hátsó része a korlát rácsai között. Ha Kott odafönt hasal, akkor a puskája csöve egy vonalban lehet a korláttal. Eltalálhat hátulról, alig négy méter távolságból, még mielőtt felérek a pihenőre. Márpedig én nem alumínium-oxinitridből vagyok.

Úgyhogy odasimultam a falhoz, és inkább hátrafelé lépkedtem, amíg rá nem láttam az emeleti folyosóra. Üres volt. Kottnak semmi nyoma. Sietve megtettem a hátralévő néhány fokot, és egy újabb hallban találtam magam, amely a földszinti pontos mása volt, csak itt padlószőnyeg fedte a padlót a márványlapok helyett. A szőnyeg olyan széles volt, mint a préri. Egy csomó ajtót láttam, mind három méter magas volt. A hallból egy folyosó indult ki, újabb ajtókkal. Mind csukva volt. Kettő nyílt balra, kettő jobbra, egy szemben a folyosó legvégén. Úgy sejtettem, ez lehet a vendéglakosztály bejárata. Ha arra indulok, egyenesen Kott felé sétálnék.

Mivel azonban a folyosó egy óriás házában volt, ennek legalább megvolt az az előnye, hogy bőven volt helyem manőverezni. Egy átlagos előszoba-folyosó túl szűk lenne, de mivel ez ötven százalékkal tágasabb volt az átlagnál, volt rá esélyem, hogy félre tudjak húzódni a golyó útjából. Lehet, hogy Kott előre beállította a célzókészüléket és rögzítette a puskát, és az ajtón keresztül akar tüzelni. Talán infravörös célzókészüléke is van, vagy röntgenszemüvege.

Sikerült épségben eljutnom a folyosó végéig. Odalapultam az ajtó mellé, és a Browning markolatával bekopogtam rajta.

– Kott? Odabent vagy?

Semmi válasz.

Megint kopogtam, hangosabban.

– Kott! Nyisd ki az ajtót!

Gondoltam, még az is megeshet, hogy kinyitja. Ballisztikai szempontból úgyis mindegy. Bármelyikünk átlőhet az ajtón keresztül. Ő bármin átlőhetett volna. Akár a hang alapján is célozhat. A falak és a padló számára nem is léteztek, nem akadályozták semmiben. Mintha egy átlátszó házban lennénk.

Csakhogy látni akarja, ami történik, ez is biztos. Egy olyan fickó, aki kitette a fényképemet a szobája falára, erre ébredt reggelente, és ez volt az utolsó, amit este látott, nyilván látni szeretné, amikor belém ereszti a golyót. Valószínűleg minden áldott nap elképzelte jógagyakorlás közben. Vizualizáld a sikert. Tizenhat évet várt erre. Könnyen lehet, hogy kinyitja az ajtót.

– Kott, beszéljünk előbb!

Semmi válasz.

– Köthetnénk egy egyezséget, amivel senki se járna rosszul. Te elfeledkezel rólam, én elfeledkezem rólad. Mindenki megy a maga útjára. Tedd túl magad a múlton. Nem kell nagy ügyet csinálni belőle. Sok embert börtönbe jutattam, és senki más nem haragszik ennyire miatta.

Halk nyikorgást hallottam, és egy pillanatig azt hittem, az ajtó nyílik, de a zaj a másik irányból jött, a lépcső teteje felől. A szemem sarkából egy gyereket láttam villámgyorsan elsuhanni. Felért a lépcső tetejére, átszaladt a folyosón, és már el is tűnt. Egy kisfiú, gondoltam. Hogyhogy Bennett nem szólt róla? És ki lehet az anyja? Mi a fene folyik itt?

Levettem az ujjam a Glock ravaszáról.

Aztán az agyam leghátsó zuga azt súgta, hogy nem gyerek volt. Nem volt se duci, se cingár, a mozgása se volt ruganyos, mint egy gyereké, hanem felnőttesen merev, fáradt és feszült. Egy alacsony férfi volt, talán százhatvanhét centi. Az alakot a másfél méter magas korlát és a félméteres parkettaszegély előtt láttam elszaladni, a négy és fél méter magas mennyezet alatt, és az arányok miatt tűnt olyan kicsinek.

Nem egy kisfiú volt.

Hanem John Kott.

Próbáltam felidézni magamban az építészeti tervrajzot. Szerettem volna pontosan átlátni a részleteket. Az emeleti folyosó végigvezetett a ház hosszában, a lépcső tetejétől a bejárati ajtó fölötti ablakig, de széltében is húzódott egy folyosó, az egyik irányban a vendéglakosztályig, ahol épp álltam, a másik irányban egy nagy hálószobáig. Kott nem felém jött, gondoltam, és az ablakhoz se tartott, minek is menne oda? Tehát csakis Joey hálószobájába mehetett.

Odalentről meghallottam egy hangot. Bennett a földszinti hallból felkiáltott az emeletre: – Reacher? Minden rendben odafönt?

– Tűnjön el innen, Bennett! – kiabáltam vissza. – Semmi értelme, hogy belekeveredjen.

Hallgatóztam a válasz után, de nem hallottam semmit.

Megpróbáltam kinyitni a vendéglakosztály ajtaját. Nem volt bezárva. Beléptem, és körbenézem. Láttam már hasonló helyeket szállodákban, csak kisebb méretben. Egy önálló lakrész volt: rövid kis előszoba, gardrób, teakonyha, nappali és két hálószoba, egy balra, egy jobbra, mindegyikhez saját fürdőszoba tartozott. A bal oldali hálószoba lakatlan volt. A jobb oldaliban Kott cucca. Nem volt sok. Nice jól tippelt még Arkansasban, nagyjából eltalálta, mennyi holmija lehet. Egy szimpla hálózsák, és egy összekaristolt fekete bőr sporttáska, teletömve pólókkal, alsóneművel és munícióval.

A lőszer vagy kilenc milliméteres Parabellum, vagy ötvenkaliberes. Ránézésre nagy különbség. A pisztolyokhoz való golyók aprók és törékenyek, mintha kis ékszerek lennének. A puskába valók akkorák, mint a repülőkről ledobott bombák. Csak a töltényhüvelyek tíz centi hosszúak.

Minden helyet átkutattam, ami csak eszembe jutott, de pisztolyt nem találtam.

Találtam viszont egy puskát.

Kott ágya alatt lapult egy tokban. Barrett Light Fifty, pompás darab, több mint másfél méter hosszú, megtöltve és a célzókészülékkel együtt majdnem tizenöt kiló. Tennesseeből származott. Egy használt autó ára. Félrerúgtam a helyéről a célzókészüléket, másra most nem volt időm, aztán visszasiettem a folyosóra.

A tervek alapján úgy emlékeztem, tíz métert kell megtennem, aztán jobbra fordulni, majd hat méter után balra, így egy kis háromszögletű előtérbe jutok, ahonnan a hálószoba nyílik. A tervrajzon beugróként vagy alkóvként lenne jelölve. A hálószoba ajtaja a folyosó végével szemben lévő falban nyílt. A Browningot a bal kezemben tartottam, a Glockot a jobb kezemben, mint egy régimódi párbajhős egy fekete-fehér filmben. Nem mintha hittem volna az ilyen régi mesékben. Soha nem találkoztam még olyan emberrel, aki képes lett volna egyszerre célozni jobb és bal kézzel. Legalábbis nem jól. Jobb lesz, ha a Glockra összpontosítok, mintha az lenne az egyetlen fegyverem, és ha a Browning ugyanabban a pillanatban célzás nélkül, találomra elsül, annál jobb. Ártani nem árthat.

Megtettem az első kanyart jobbra. Előttem ott volt a bejárati ajtó fölötti ablak. De még hosszú utat kellett megtennem. Kezdtem egyre jobban érzékelni az elvarázsolt kastély dimenzióit. A Glockot mereven az előtér közelebbi sarkára szegeztem, a padlószegély háromszorosának a magasságába, úgy egy méter negyven centire, ami Kott mellkasával lenne egy vonalban. Még négy és fél méterre voltam, és a kilenc milliméteres Parabellum elég fürge kis golyó. Ha Kott kilép a szobából, a másodperc nyolcvanadrésze után halott lesz. A reakcióidőmet kell még hozzászámolni, de az elég gyors lesz, az biztos.

Kott nem lépett ki a szobából. Odaértem az előtérhez. A hálószoba ajtaja csukva volt. Majdnem három méter magas a kerettel együtt, a kilincs a bordáim magasságába esett.

Egy női hangot hallottam meg odabentről.

A szavait nem tudtam kivenni. Nem sikoltott vagy nyögött, csak valami frusztrált fújtatást hallottam. Valamit meg akart csinálni, vagy megszerezni, vagy elérni, de nem tudta. Az akarta rossz szó. Nem bosszús volt, hanem kétségbeesett. Muszáj lett volna megtennie valamit, vagy megszerezni vagy elérni, de nem sikerült.

Hátrébb léptem, és a vállam fölött lekiáltottam a földszintre: – Bennett! Odalent van még?

Semmi válasz.

A hálószobában hirtelen csönd lett.

Oldalra léptem, ha esetleg Kott az ajtón keresztül lőne.

De nem lőtt.

Hogy lehet rávenni az ellenséget, hogy önként kijöjjön? Senki sem tudja a megoldást. Normális esetben megálltam volna, a hátamat a falnak vetve, és lassan kinyitom az ajtót, kinyújtott karral, a fal mellé lapulva, hogy odabentről ne lehessen látni. Csakhogy Joey házának ajtói ehhez túl szélesek voltak. Ebben a környezetben apró figurának számítottam, úgyhogy nem tehettem mást, mint hogy előreosontam, lenyomtam a kilincset, aztán berúgtam az ajtót, hátraugrottam, és céloztam.

És lőttem is. Eltaláltam John Kottot, a homloka közepén. De aztán rájöttem, hogy sajnos mégsem. Egy tükör lógott a szemben lévő falon. A lövés hatalmasat dörrent, és foncsorozott üvegszilánkok záporoztak szanaszét, aztán minden ismét elcsendesedett. A szoba belsejéből megszólalt Kott: – Nem arról volt szó, hogy elfeledkezel rólam, és mindenki megy a maga útjára?

Tizenhat éve nem hallottam a hangját, de megismertem az arkansasi Ozark-hegység vidékére jellemző vontatott kiejtést, a siránkozó, sértett hangot.

– Nem válaszoltál nekem.

– Nem volt méltó a válaszra, amit mondtál.

– Ki van bent veled?

– Gyere be, és nézd meg.

Újból felidéztem magam előtt a tervrajzot. – Egy nagyon magas ház első emeletén vagy. Én elállom az egyetlen kijáratot. Épp most sütöttem el egy pisztolyt egy londoni kertvárosban, tehát öt perc múlva ötezer zsaru fog odakint nyüzsögni. Ennivaló nélkül úgy három hétig húzhatod ki itt. Utána mit csinálsz?

– A zsaruk nem fognak kijönni.

– Gondolod?

– Bennett azt fogja mondani, az ő embere lőtt.

– Mit tudsz Bennettről?

– Sokat tudok róla.

– Ki van odabent veled?

– Megmutathattam volna a tükörben, de szétlőtted. Be kell jönnöd, ha látni akarod.

Elhátráltam egy lépést, és a vállam fölött lekiáltottam a földszintre: – Bennett? Odalent van még?

Semmi válasz.

– Nice! Odalent van?

Semmi válasz.

Visszaléptem a hálószoba ajtajához. – Gondolom, tudod, hogy Joey-nak vége. És azt is tudod, hogy az emberei olajra léptek. Úgyhogy nyugodtan itt maradhatok, ameddig akarok. Akkor is halálra fogsz éhezni, ha a zsaruk nem jönnek.

– És akkor még több ártatlan ember vére fog száradni a lelkeden. Mert nem egyedül vagyok itt. De gondolom, ezt tudod, ugye?

Aztán halkan motyogott valamit, nem nekem, hanem a nőnek, olyasmit, hogy mondd meg neki, aztán megint a nő hangját hallottam elmosódottan, most nem frusztrált fújtatást, hanem fojtott sikolyt. Be volt tömve a szája. Ezek szerint Kott meg is kötözte.

A nő megint sikoltani próbált.

– Ezzel akarsz hatni rám?

– Remélem – felelte Kott.

– Mi vagyok én, szociális munkás?

A sikoly harmadszor is felhangzott, hosszan és hangosan, de fojtottan. Bugyborékoló zokogásba fulladt, csupa fájdalom, nyomorúság és méltatlankodás.

– Rám legalábbis nagy hatással van – mondta Kott.

A tervrajzok szerint a szoba nagyjából kilencszer kilenc méteres, balra nyílik a fürdőszoba, jobbra egy gardróbszoba. Megálltam pontosan ott, ahol korábban, és belenéztem a tükörbe, amelyben nem láttam semmit, csak a foltos fa hátlapot, amelynek nem kéne látszania, de amikor még az üveg is a helyén volt, akkor Kottot láttam benne. Elég hegyes volt a szög, tehát ő is hegyes szögben látott rám. Középiskolai fizika. Alapvető optikai szabályok. Az ágy feje valószínűleg ott van közvetlenül mellettem, a fal másik oldalán, és az a logikus, hogy a nőt odafektethette megkötözve, betömött szájjal. Ez esetben Kott feltehetően az ágy végén ül. Ez elég valószínűnek tűnt, míg nem ellenőriztem újból a szögeket, és arra jutottam, hogy az ágy végében túlságosan közel kerülne hozzám. Ez így nem lehetséges. De aztán eszembe jutott, hogy Joey ágya talán két méter hetven hosszú is lehet, és így megint összeállt a kép.

Tettem egy lépést. Nem tudok semmit a nyílászárókról, de jó a szemem és a memóriám, és ennek alapján úgy gondoltam, a sarokvasak, amiket életemben láttam, úgy egy centi szélesek voltak, tehát Joey ajtóin inkább kétcentisek lehetnek. Egyszerű matematikai számításokkal arra juthatunk, hogy az ajtófélfa és az ajtó közötti rés akkor a legnagyobb, ha az ajtó pontosan derékszögben van nyitva. Joey ajtóinál ez a távolság kicsivel több, mint két centi is lehet. De az ajtó nem volt derékszögben nyitva, csak körülbelül harminc fokra, vagy talán egy-két fokkal szélesebbre. Ami azt jelentette, hogy a sarokvasaknál tátongó rés úgy tíz milliméter lehetett.

Márpedig egy Parabellum lövedék kilenc milliméteres.

56. fejezet

A szememet távolabb tartottam a réstől, ahogy egy mesterlövész a célzókészüléktől, nehogy Kott önkéntelenül is megérezze, hogy valamitől egy árnyalatnyival elsötétedett a szoba, vagy meghallja a lélegzésemet a keskeny résen át. Az ágy végében ült, félig szembefordulva az ajtóval. Meglátszott rajta, hogy tizenhat évvel idősebb lett. Szarkalábak voltak a szeme sarkában, ráncok a szája körül. Megtörtebb lett, és bölcsebb. Barna nadrág és barna ing volt rajta, olcsó holmik, olyasfélék, amilyeneket én is választanék. A keze könnyedén az ölében pihent. Fegyver volt nála, egy Browning Hi-Power. A helybéli kedvenc.

Mellette az ágyon egy meztelen nő feküdt, akit nem ismertem. A bőre fehér volt, a haja szőke. Tizennyolctól negyvenig bármennyi lehetett. Hátracsavart karja a csuklónál össze volt kötözve, a bokája is, a szája ronggyal betömve.

A könyöke kifelé fordult, és nem volt szép látvány. Zöldessárga foltok és hegek éktelenkedtek rajta, vérrögök száradtak rá.

Kott felemelt egy injekciós tűt, és megmutatta neki, aztán a könyöke közelébe tartotta. A nő hátracsavart fejjel, tágra nyílt szemmel nézte. Kott a bőréhez érintette a tűt. A nő csak figyelte, és reménykedett.

Kott megint elhúzta a tűt.

A nő összeroskadt, és kiadta ugyanazt a frusztrált, fojtott hangot, amit korábban is hallottam. Nyomorúság, csalódás, fájdalom. Meg akart szerezni valamit, de nem sikerült.

Egy hosszú lépést hátráltam, egyenes vonalban, és a hátsó zsebembe dugtam a Browningot. Megálltam kis terpeszben, két kézzel tartva felemeltem a Glockot, könnyed, természetes mozdulattal, ahogy már ezerszer életemben, és átlőttem a résen, a valódi John Kottra, nem a tükörképére. De azért eltaláltam, a homloka közepén. Négy méterről. A másodperc nyolcvanadrésze alatt tette meg az utat a golyó. Láttam a kis fekete lyukat megjelenni, ahol a golyó belépett, aztán szinte azonnal lerobbant a feje hátsó része, ami nem volt szép látvány. A lövés dörrenése a karomat is felrántotta. Kott meg csak ült és ült és ült mozdulatlanul, mint egy szobor, aztán végre oldalra dőlt, és lezuhant az ágyról.

Nem ellenőriztem, milyen állapotban van. Az arcára esett, és én láttam az agyát a koponyájában. Ami elég is volt. Inkább rögtön nekiláttam átkutatni a zsebeit, és megtaláltam a telefonját. Pontosan olyan volt, mint az enyém. Kioldoztam a nő bokáját meg a csuklóját, és kivettem a szájából a rongyot. Megfordultam, hogy keressek valami köntöst, lepedőt vagy törülközőt, hogy betakarja magát, ő viszont félrelökött, felkapta az injekciós tűt, és a karjába döfte.

Lehunyta a szemét, és lassan beadta a teljes adagot.

Várt.

Aztán olyan hangokat adott ki, amit még nem hallottam tőle, elégedett zümmögést, álmos kuncogást, aztán boldogan ásított egyet.

Lassan, kábultan, kissé imbolyogva felállt.

– El akarok menni innen – motyogta.

Idegenszerű volt a kiejtése. Kelet-európai lehetett. Talán lett vagy észt. Egyes szótagokat elharapott.

– Húzd ki a tűt a karodból – mondtam.

Megtette, és a padlóra ejtette.

– Hol vannak a ruháid?

– Nincsenek ruháim.

Kimentem a fürdőszobába, és kerestem egy fürdőlepedőt, ami akkora volt, mint egy franciaágy matraca. Lehet, hogy Joey világában ez csak kéztörlő. Odavittem a nőnek, és a vállára terítettem. Megértette, mit akarok, és jó szorosan összehúzta magán.

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

– Előbb adj pénzt.

Tántorogva tett egy lépést. Zsebre tettem a Glockot, megfogtam a könyökét, hogy el ne essen. – Tudsz járni?

Vett egy nagy lélegzetet, láttam, hogy az ajka az „igen” szót formálja, de aztán fennakadt a szeme, és egy elégedett mormolással elájult. Elkaptam, és felemeltem. Gondoltam, leviszem a földszintre, és otthagyom valahol, aztán megkeresem Bennettet. Ő majd hív mentőt, ha Nice és én már elmentünk. A nő egy darabig még kibírja, nincs szüksége azonnali ellátásra, csak ha majd elmúlt a kábítószer hatása.

Elhelyeztem a karomban úgy, hogy neki is és nekem is kényelmes legyen, kivittem a fura kis előtérbe, aztán kiléptem a folyosóra. Ahol váratlanul szembetaláltam magam Charlie White-tal. Egy pisztolyt tartott a kezében, egy újabb Browning Hi-Powert, amivel egyenesen a fejemre célzott.

57. fejezet

Charlie fekete temetési öltönyének csurom vér volt az eleje. Lehet, hogy összezúzódott vagy betört az orra, amikor behúztam neki, de nehéz volt megállapítani. A haja zilált volt. De meg tudott állni a lábán. Nem rossz egy hetvenhét éves embertől.

– Hazudtál nekem – szólaltam meg. – Azt mondtad, nincs nálad fegyver.

– Nem is volt. Ez Joey-é. Tudtam, hol tartja.

– Tartotta – javítottam ki. – Már nem tart semmit sehol.

– Tudom. Megtaláltam a holttestét.

– Nehéz lett volna nem észrevenni.

– Tedd le azt a kurvát.

Én örömmel engedelmeskedtem, mert így legalább felszabadult a kezem. Óvatosan lefektettem a nőt a szőnyegre, a feje Charlie felé gördült, mintha ránézne.

– Jó kis csaj. Órákon át képes elszórakoztatni, komolyan. Bármit megtesz egy adagért. Szó szerint bármit. Kitalálod, ő megcsinálja. Ha nem látod, el se hinnéd.

Aztán lejjebb eresztette a pisztolyt, és a mellkasom közepére célzott. Úgy két és fél méterre állt tőlem. A másodperc századrésze kell a golyónak, hogy ideérjen.

– Tárd szét a karodat, mintha repülni akarnál.

Eljött az igazság pillanata. Kezeket fel, kezeket a fejre, csuklót összetenni – bármelyik parancs bevett lett volna ebben a helyzetben, ha meg akar bilincselni vagy megkötözni, hogy ártalmatlanná tegyen, amíg eldönti, mi legyen a sorsom. De a karokat széttárni, ez kivégzés. Öt villámgyors mozdulat kellett volna a meneküléshez. Kezek le, hátranyúlni, megragadni a két pisztolyt, kezek fel, lövés. De akármilyen lassú és összezavarodott is az öreg, a feléig se jutnék, már lepuffantana, két és fél méterről. Egyetlen villanás, és a játszmának vége. A kettő között nincs idő semmire. Gyakorlatilag még látnám a torkolattűz felvillanását. A fény a golyó sebességénél gyorsabban terjed. A villanás akkor történne, amikor a golyó úgy húsz centit tett meg, a fényhullámok azonnal megelőznék, és eljutnának a szemembe, még mielőtt a golyó a mellembe csapódna. Hogy lenne-e időm azt gondolni, hogy „Nahát, ez úgy nézett ki, mint egy torkolattűz”, az már más kérdés.

De talán mégsem így fog történni.

Charlie újból megszólalt: – Tárd szét a karod.

Valami hirtelen megmozdult a háta mögött. Egy árnyék a lépcsőn.

– Gondold meg, Charlie – mondtam. – Ideje lenne visszavonulnod.

Az árnyék ismét megmoccant. Valaki volt a lépcsőn. Lassan lopakodott felfelé, megtorpant, aztán nagyon halkan továbbosont. A földszinti folyosón lévő komódon állt egy kis asztali lámpa, és ahogy az alak elhaladt előtte, hosszú árnyéka rávetült a lépcsőre. Rájöttem, hogy a számára már jóval előbb láthatóvá váltam, még mielőtt a fejem előtűnt volna a korlát rácsai között.

– Ez nem öregembereknek való játszma, Charlie – folytattam. – És épp most veszítetted el a következő generációt. A dolgok változnak. Ki kéne szállnod a buliból, amíg még lehet.

– A dolgok mindig változnak. Többnyire rosszabbak lesznek. – Charlie a kezében tartott pisztoly felé biccentett. – A játszma azóta nem a régi, mióta ezek felváltották a jó öreg verekedéseket.

Az árnyék megint megmozdult. Valaki felfelé osont a lépcsőn, némán, egy-egy nagy lépéssel felkapaszkodva a harminccentis lépcsőfokokon, mintha egy hegyoldalban lépkedne a nagy köveken.

– Akkor ideje abbahagyni – mondtam.

– Nem feltétlenül – felelte Charlie. – Joey nem olyan nagy veszteség. Arról a területről úgyis ki akarunk hátrálni. Most már inkább a számítógépek iránt érdeklődünk. Többet kaszálhatunk hitelkártyaadatok megszerzésével.

Az árnyék körvonalaiból kirajzolódott egy fej és egy váll. Lassan felfelé araszolgatott, harminc centinként. Mereven farkasszemet néztem Charlie-val. Csak a szemem sarkából figyeltem, mi történik a lépcsőn. Nem akartam, hogy az öreg is észrevegye.

– Tárd szét a karod – parancsolt rám.

– Ki volt Joey legközelebbi hozzátartozója? – kérdeztem.

– Miért érdekel?

– Csak arra gondoltam, milyen nehéz lesz eladnia a házát. Elég kevés szóba jöhető vevő lehet a méretek miatt.

Az árnyék még hosszabbra nyúlt. Fej, vállak, felsőtest. Megtesz egy lépést, feljebb emelkedik, megtesz egy újabb lépést. Úgy festett az árnyéka, mint amikor a rajzfilmeken egy ellapított figura felveszi a lépcsőfokok formáját.

– El kéne adnod az egész üzletet a szerbeknek – mondtam. – Mielőtt lenyúlják.

A szemem sarkából megpillantottam a közeledő alak haját és homlokát. Szőke haj, zöld szemek, szív alakú arc. Kissé hátrafordulva jött felfelé a lépcsőn, ahogy én is tettem.

Okos lány.

– A szerbek nem nyúlnak le semmit – felelte Charlie. – Maradni fognak a nyugati kerületekben, ahogy mindig.

– Azt tervezed, hogy egyenlően megosztoztok Libor üzletágain?

Nem válaszolt.

A szemem sarkából megpillantottam Nice-t deréktól felfelé. A Glockot a válla magasságába emelve tartotta.

– Szóval nem azt tervezed, hogy egyenlően megosztoztok. Gondolod, hogy a szerbek ezt szó nélkül tűrni fogják?

– Mi voltunk itt előbb.

– És ki volt itt előttetek? Ti is elvettétek valakitől, nem igaz? Akárki is volt az. El tudom képzelni, hogy történt. Akkoriban még fiatal voltál, és csupa energia. Emlékszel rá, ugye? Ilyenek most a szerbek. Össze kéne szedned némi készpénzt, amíg még lehet.

Nice felért a fordulóba. Következett a lépcsősor második fele.

– Nem azért vagyok itt, hogy üzleti ügyekről beszéljünk – mondta Charlie.

Nice fellépett az első harminccentis lépcsőfokra.

– Akkor minek vagy itt?

Még egy lépcsőfok, megint harminc centi.

– Vannak szabályok. Te már nagyon is áthágtad őket.

Még egy lépcsőfok.

– Csak segítettem neked ritkítani a csordát. Így működik a darwinizmus. Gyengék az embereid, Charlie. Nem látom bennük a tehetséget. És az észbeli képességeket se, hogy megbirkózzanak a hitelkártyaüzlettel.

– Jól megvagyunk, ne aggódj miattunk.

Nice felért az emeletre. Hat méterre volt a nagydarab, széles hátú Charlie mögött. Még hat métert kell megtennie.

Átlagosan lövök, és nincs érzékem a közelharchoz.

– Tudnak róla, hogy kiket szoktál lefizetni. Ahogy elmaradnak ezek a pénzek, ki fognak csinálni.

Nice közelebb osont, némán lépkedve a szőnyegen. Talán öt méterre lehetett.

Gyerünk tovább, aztán célozz a közepére. Nem fontos cifrázni, nem kell a fejét eltalálni.

– Soha nem fogom abbahagyni a kifizetéseket – mondta Charlie. – Miért tenném?

Még egy néma lépés. Négy és fél méter.

Nice megállt.

Túl messze van.

Felemelte a Glockot.

– Lőttél már valaha pisztollyal, Charlie? – szólaltam meg.

Nice visszafojtotta a lélegzetét.

– Miért érdekel?

– Otthon, Amerikában az FBI kiadott bizonyos számadatokat. Kutatások és elemzések eredményeit. Az átlagos távolság a sikeres lövéshez nagyjából három és fél méter.

Nice leengedte a Glockot.

Tett még egy lépést előre.

– Már közelebb vagyok három és fél méternél – mondta Charlie.

Nice tett még egy lépést.

Bólintottam. – Csak úgy mondtam. Bonyolultnak látszik, de nem kell annak lennie. Az emberek hajlamosak túlkomplikálni a dolgot. Sokkal jobb ellazulni. Természetesen kell csinálni, mintha csak az ujjaddal mutatnál rá valakire. Úgy nem lehet mellétalálni.

Nice tett még egy lépést.

– Nem fogok mellétalálni – mondta Charlie. – Habár lehet, hogy úgy kéne. Szándékosan. Előbb megsebesíthetnélek. Hogy megtanuld a leckét.

Nice tett még egy lépést. Alig több, mint három méterre volt.

– Nincs szükségem leckére.

– Nem ártana, ha valaki móresre tanítana.

Nice tett még egy lépést.

Már három méterre sem volt.

– Ne aggódj miattam, Charlie, jól megvagyok.

– Lehet, hogy régen jól megvoltál. De most nem csinálod olyan remekül.

Nice kinyújtotta a karját. A pisztoly úgy egy méter húsz centire volt Charlie hátától. Ekkor kezdtem kicsit aggódni, egy csomó dolog miatt. Nice már olyan közel volt, hogy Charlie akár megérezheti az illatát. Vagy a pisztoly szagát. Megérezhet valami rezzenést a levegőben. Működésbe léphet benne valami primitív ösztön. A modern kor minden évére hétszáz év jut az ősidőkből. És ha Nice alig több, mint egy méter húsz centi távolságból lő, és a golyó áthatol Charlie-n, akkor pont eltalálhat engem, ugyanúgy, mintha ő tüzelt volna.

Mereven Charlie szemébe néztem, és azt mondtam: – Egy másodperc múlva lerogyok a földre.

– Micsoda?

Elengedtem magam, és összecsuklottam, mint ahogy egy kabát leesik a fogasról, Nice pedig hátba lőtte Charlie-t, egy méter húsz centiről. Láttam, hogy vér és húscafatok fröccsennek ki a mellkasából, mögöttem széttört az ablak, én pedig a földön landoltam a törülközőbe csavart nő mellett, aki átkarolta a nyakamat, belecsókolt a fülembe, és azt suttogta: – Kicsim...

58. fejezet

Alig két perccel később már egy mentazöld Vauxhall hátsó ülésén találtuk magunkat. Elöl ugyanaz a férfi és nő ült, akik a táblagépeket hozták el nekünk a szállodába. Továbbra is halkszavúak és visszafogottak voltak, és nem bánták, hogy ők húzták a rövidebbet, és ezt a feladatot kapták. Jó csapatjátékosok. Bennettet otthagytuk Joey házában. Az volt az érzésem, soha többé nem látom.

Chigwellt elhagyva azonnal rákanyarodtunk a kelet-angliai autópályára. A táblák szerint az M11-es út. A Királyi Légierő honingtoni bázisára tartottunk, amely egy Thetford nevű hely közelében feküdt. Bennett azt mondta, másfél óra az út, de én úgy gondoltam, kevesebb lesz. A nő nagyon gyorsan vezetett. A táj sík volt körülöttünk. Stratégiai szempontból Anglia tulajdonképpen egy repülőgép-anyahajó, amely permanensen Európa partjainál horgonyoz. Van hely bőven a leszálláshoz.

A légierő honingtoni bázisa jó nagy volt, és majdnem teljes sötétségbe burkolózott. A nő behajtott a kapun, majd egyenesen ki a reptér betonjára. Ugyanúgy, ahogy a SEAL kocsija érkezett meg a McChord támaszpontra. Már úgy tűnt, mintha mindez nagyon régen történt volna. Ugyanolyan jól kiszámított félkörrel hajtott oda, mint a SEAL embere, és megállt egy kisrepülőgép lépcsője előtt. Kiszálltunk, becsaptuk a kocsi ajtaját, és a mentazöld Vauxhall már el is hajtott.

A repülő ugyanolyan volt, mint O’Day Gulfstreamje, rövid, hegyes orrú, modern, csak fényes sötétkékre volt festve, a hasa pedig egy aranyszínű elválasztóvonal alatt világosabb kékre. Az ablakok fölött Royal Air Force felirat díszelgett. Egy férfi jelent meg a lépcső tetején az ovális ajtóban. A légierő egyenruháját viselte. – Hölgyem, uram, fáradjanak fel a fedélzetre.

Odabent nem volt karamellszínű bőrülés, se diófa borítás. A bőrhuzat fekete volt, a fal műanyag. Szigorú és sportos. Egészen más volt a stílusa, mondjuk olyasféle, mint egy modern Bentley-é. Mint Joey kocsija. Az egyenruhás férfitól megtudtuk, hogy az utolsó utasa a királyi család tagja volt. Valamilyen hercegnő. Talán a cambridge-i. Amiről megint eszembe jutott az MI6 és az MI5, és minden, ami a kettő között van. Nice és én letelepedtünk a folyosó két oldalán lévő, de szembeforduló ülésekre. Az egyenruhás férfi eltűnt. Egy perccel később már a levegőben voltunk, és meredeken emelkedve útnak indultunk nyugat felé, Amerikába.

Kaptunk enni, aztán az egyenruhás férfi visszavonult valami kis fülkébe, és magunkra hagyott minket. Nice-ra néztem, aki a folyosó túloldalán ült, de azért olyan közel, hogy megérinthettem volna, és azt mondtam: – Köszönöm.

– Nagyon szívesen.

– Jól van?

– Charlie White miatt? Igen is, meg nem is.

– Koncentráljon inkább az igenre.

– Azt teszem, elhiheti. Hallottam a földszintről, hogy beszélt arról a lányról. Élvezték, hogy kínozhatják.

– És ott vannak a fegyverek meg a drogok meg az uzsorakölcsönök.

– De nem a mi dolgunk, hogy bírák, esküdtszék és kivégzőosztag legyünk egy személyben.

– Miért ne?

– Civilizált emberek vagyunk.

– Azok vagyunk. Roppant civilizáltak. Egy hercegnő repülőgépén utazunk. A britek nem úgy uralták a világot, hogy mindenkivel kedvesek voltak. És mi sem, amikor ránk került a sor.

Nice nem válaszolt.

– Egyvalamit legalább bebizonyított – jegyeztem meg. – Jól tud terepen dolgozni.

– Úgy érti, a tabletták nélkül is? Megint azt akarja mondani, hogy ne szedjem?

– Nem mondok semmit, csak azt, hogy köszönöm. Megmentette az életemet. Szedjen annyit, amennyit akar. De legalább legyen tisztában vele, hogy miért. Egyszerű logika: ideges a szakmai teljesítménye és az anyja miatt, de ezek közül csak az egyik jogos indok, tehát kizárólag azért szedi, mert az anyja beteg. Ami rendben is van. Szedje, amíg kell. De ne vonja kétségbe a saját képességeit. Ez két külön dolog. Nagyon jól végzi a munkáját. A nemzetbiztonság jó kezekben van.

– Nem fogok belépni a hadseregbe. Maradok, ahol vagyok.

– Maradjon. Most már egészen más a helyzete. Tudja, mi történt valójában. Feljebb lépett egy fokot. Így már nehezebb elárulni.

Tovább repültünk, több időzónán át, amivel órákat veszítettünk, és hajnali kettőkor landoltunk a Pope Fielden. A gép megfordult, és végiggördült a betonon a kis épület elé, amelyen a 47. logisztikai és taktikai támogatás parancsnoksága feliratú tábla állt. A motorok leálltak, az egyenruhás férfi kinyitotta az ajtót, és leengedte a lépcsőt.

– Ha jól tudom, a piros ajtónál várják önöket.

– Köszönjük – mondtam. Előhúztam a zsebemből a vaskos köteg angol bankjegyet, amely Romfordból és Ealingből származott, odanyomtam a fickó kezébe, és azt mondtam: – Bulizzanak egyet a kantinban. Hívja meg a hercegnőt is.

Aztán követtem Nice-t le a lépcsőn, bele a sötétségbe, a piros ajtóhoz.

Még két méterre voltunk tőle, amikor az ajtó kinyílt, és Joan Scarangello lépett ki rajta. Egy aktatáska volt a kezében. Ott várt minket, de nem akarta beismerni. Igyekezett úgy tenni, mintha épp csak hazafelé indulna egy hosszú munkanap után.

Megállt, rám nézett, és azt mondta: – Visszavonom.

– Mit?

– Nagyon jól csinálta. Az angol kormány hivatalosan is jelezte, hogy hálásak.

– Miért?

– A hozzájárulása segített, hogy az ügynökük roppant kielégítő eredményt érjen el.

– Bennett?

– Azt írta a jelentésében, hogy maga nélkül nem tudta volna megcsinálni.

– Mennyi ideig voltunk a levegőben?

– Hat órát és ötven percet.

– És Bennett már leadta a jelentését?

– Hiába, angol.

– És mi az, amit nem tudott volna nélkülem megcsinálni?

– Elintézte Kottot egy helyi gengszter házában, ahová kizárólag a maga javaslatára ment. Ezért hálásak. Közben kénytelen volt kiiktatni több bandatagot, köztük két nagy nevet is, úgyhogy a Scotland Yard is nagyon hálás. A jelentésben leírtakból ránk is hárul némi dicsőség, úgyhogy azt hiszem, mindent egybevéve remek együttműködési időszaknak nézünk elébe. A londoni akcióink sikeresebbek lesznek, mint valaha.

– Bennett azt állítja, lehallgatják a kommunikációjukat.

– Tudjuk – bólintott Scarangello.

– És tényleg lehallgatják?

– Ők azt hiszik.

– Ez mit jelent?

– Titokban létrehoztunk egy új rendszert. Az időjárási műholdakról érkező rutinadatok között elrejtve zajlik a kommunikáció. De közben a régi rendszert is üzemben hagytuk, ők ezt hallgatják le. Megtöltjük mindenféle halandzsával.

Nem mondtam semmit.

– Ha ostobák lennénk, nem mi uralnánk a világot.

Azzal elsétált az elegáns cipőjében, fekete nejlonharisnyában, fekete kosztümben, az aktatáskát lóbálva. Harminc méteren át figyeltem, ami nem esett nehezemre, mert jól mutatott, főleg a nejlonharisnya és a szoknya. Aztán kilépett az utolsó lámpa fényköréből is, és elnyelte a sötétség. Egy percig még hallottam a cipősarka kopogását, aztán Casey Nice kitárta a piros ajtót, és belépett rajta.

A büfészoba üres volt. Se sütemények, se kávé. A nap végén minden maradékot elvittek, hogy legyen hely az újabb reggeliadagnak. Felmentünk az emeletre, gyorsan és könnyedén lépkedve a megszokott méretű lépcsőfokokon. Shoemaker irodája üres volt. A tárgyaló is. O’Day-nél azonban égett a villany.

Az íróasztalnál ült a zakójában, alatta a szokásos pulóver. Előrehajolva az asztalra könyökölt, és olvasott. Úgy nézett fel ránk, hogy lehajtott feje nem mozdult, csak a szeme.

– Majd reggel tartunk egy megbeszélést – mondta.

Vártunk.

– Azért lenne egy előzetes kérdésem. Miért az angol légierővel repültek haza? A mi gépünk is ott állt készenlétben.

Leültem a haditengerészet irodaszékére. Casey Nice letelepedett mellém egy másik székre. – Mi is feltehetünk egy előzetes kérdést? – kezdtem.

– Azt hiszem, így fair.

– Csak a szórakozás kedvéért repültünk az angol légierő gépével. Szerettük volna látni, hogy él a világ másik fele.

– Ez minden?

– Szerettük volna, ha Bennett megdolgozik azért, amit kapott.

Láttam, hogy O’Day megnyugszik.

– A mi kérdésünk viszont az lenne, miért van az, hogy sem az amerikai nemzetbiztonsági hivatal, sem a brit titkosszolgálat nem tud nyomára jutni a pénznek, amit Kottnak fizettek?

Láttam, hogy O’Day feszült lesz.

Nem felelt semmit.

Folytattam: – Ott volt Kott egyévnyi házbére, a megélhetési költségei, a merényletért kapott honoráriuma, a puska, az a rengeteg lőszer, amit a gyakorlásra elhasznált, a szomszéd, akit lefizettek, a magángép Párizsba. Ki tudja, mennyit fizettek még a vietnamiaknak meg a két bandának Londonban, és feltehetően a hazautazását is meg kellett volna oldani. Ez nem több tízmillió dollár, de mondjuk több, mint amennyibe a szeptember tizenegyediki merénylet került. Tehát biztos vagyok benne, hogy a nemzetbiztonságiak számítógépeinek feltűnne ekkora pénzmozgás. Ott okos emberek ülnek. És motiváltak, mert bármi történik, akkor őket okolják. Minden a pénzzel kezdődik. Akkor miért nem bukkan fel sehol ez az összeg?

– Fogalmam sincs.

– Mert soha nem is volt ott.

– Ott kellett lennie. Ha nincs pénz, nincs az egész akció.

– Pontosan. Mert nem is volt semmiféle akció.

– Talán fejbe kólintották? Épp most volt benne az akcióban. Most találta meg Kottot, alig öt kilométerre a feltételezett helyszíntől.

– Az első golyónak az lett volna a feladta, hogy betörje a biztonsági üveget. A másodiknak kellett volna megölnie az elnököt. Csakhogy nem volt második golyó.

– Mert az üveg nem tört be.

– De ez nem számított semmit. Az, hogy az üveg betörik vagy nem törik be, egy jövőbeli esemény. Látta a párizsi videofelvételt. Mennyi idő telt el aközött, hogy a golyó eltalálta az üveget, és hogy a biztonsági emberek leteperték az elnököt?

– Pár másodperc – felelte O’Day. – Nagyon jól csinálták.

– Most gondoljon bele, mekkora volt a távolság. Ezerháromszáz méter. A golyó három teljes másodpercig a levegőben volt. Ami azt jelenti, hogy nem lehetett várni a második lövéssel. Mert mi történik, ha a lövész vár? Meghúzza a ravaszt, három teljes másodpercet vár, és ha látja, hogy betört az üveg, akkor újból meghúzza a ravaszt, és megint eltelik három másodperc, mire odaér a második golyó. Csakhogy az elnökön addigra rég ott hasal az összes biztonsági ember. Oda a lehetőség. Az egyetlen módja annak, hogy tényleg eltalálja a kiszemelt áldozatot, az az, ha a második golyót már akkor utánaereszti az elsőnek, amikor az még a levegőben van. Úgy fél másodperc különbséggel kell követnie. Mindkét golyó egyszerre van a levegőben, egymást üldözve. Több mint két másodpercig együtt repülnek, mielőtt az első odaér az üvegfalhoz. A második átrepül a kitört üvegfalon, és eltalálja az elnököt, mielőtt bárkinek lenne ideje reagálni, magát az elnököt is beleértve, aki a legközelebb áll a történésekhez.

O’Day hallgatott.

– Vagy pedig ha az üveg nem törik be, akkor a második golyó is abba csapódik be, fél másodperces késéssel, és a szakértők két kis bemélyedést találnak rajta, nem egyet.

O’Day hallgatott.

– Egyáltalán nem volt második golyó. Tervbe sem volt véve. Valaki odaküldte Kottot Párizsba, hogy leadjon egyetlen lövést egy golyóálló üvegfalra. Ami teljesen értelmetlen volt. Az üveg vagy betörik, vagy nem, de ha igen, akkor a golyó, amelyik betörte, szilánkokra törik, vagy eltérül az irányából, és úgysincs semmi haszna. Tehát vagy kétszer lő az ember, vagy egyszer sem. Csak akkor volt értelme egyszer lőni, ha az illető biztosan tudta, hogy az üveg védeni fog.

– Esetleg a gyártó reklámozni akarta a termékét? – vélekedett O’Day.

– Egyfajta reklám volt, igen. De nem feltétlenül a gyártónak. Kinek vált még hasznára a dolog? Nézzen utána a jegyzeteiben, kinek az ötlete volt az, hogy ez egy „meghallgatás” volt.

– Számít az, kinek az ötlete volt?

– Tegyük fel, hogy van egy ember, aki egy szervezetet irányít, és kellene neki valami, amivel felturbózhatja a saját hírnevét. Az illető egészen biztosan tudja, hogy az üvegfal működni fog. Máris van egy remek ingyenes módszere arra, hogy az események előterébe tolja magát. Kott ellövi az egyetlen golyót, az üveg megvédi az elnököt. Az illető ezek után bedobja azt az ötletet, hogy ez az egész csak egy meghallgatás volt, és egy nagyobb célpontot készülnek megtámadni, mire azonnal beindul a nagyszabású akció, és máris ő az alfahím a világ legnagyobb hajtóvadászatában, és a világ vezetői csókolgatják a seggét. Hány szervezet vezetője menne el ilyen messzire?

– Komolyan kérdezi? Mindenki szívesen megtenné, de nem sokan vannak, akik eléggé bíznak magukban ahhoz, hogy tényleg meg is tegyék. Talán egy maroknyian az egész világon.

– Akkor szűkítsük le a kört. Ki az, aki homályos eredetű pénzeket tud mozgatni, és megfizethet olyan nem hivatalos ügynököket, mint Kott, mindezt úgy, hogy a nemzetbiztonsági hivatal és a brit titkosszolgálat sem értesül róla?

– Ez még nem szűkíti le a kört. Bárki megteheti.

– Ki az, akinek a szakmai hírnevére leginkább ráfért egy kis fényezés?

– Ezt hogy lehetne objektíven meghatározni? Egyéni megítéléstől függ.

– Ki az, aki tudhatja, hogy az üvegfal tényleg ellenáll a golyóknak?

– Bárki, aki jelen volt a tesztelésnél.

– Akkor nem sokkal szűkítettük a kört, igaz?

– Nem sokkal.

– Ki az, aki ismerte John Kottot?

O’Day egy pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Többek is tudhattak róla.

– Igen, annak idején, tizenhat évvel ezelőtt.

O’Day nem válaszolt.

– Hány szervezet feje van még mindig a helyén tizenhat év után?

Nem válaszolt.

– Talán ezt is bevehetnénk a kritériumok közé. Melyik szervezet feje van a helyén még most is, tizenhat évvel később, akire ráfér egy kis imázsjavítás, aki biztosan tudta, hogy az üvegfal működik, és aki ismerte John Kottot?

O’Day hallgatott.

– Ha akarja, sorra vehetjük, pontról pontra. A maga karrierje már annyira hanyatlóban volt, hogy magát küldték oda, hogy ellenőrizze az üveg tesztelését. A nagy O’Day tábornoknak ez elég megalázó lehetett. Ezt nyilván már célzásnak szánták. Azt akarták, hogy vonuljon vissza. Mindenki tudott erről, még Henkin is Moszkvában. Az SZVR kivénhedt csatalónak tekintette, és leírta magát. De meglátta a módját, hogy visszatornázza magát a csúcsra. Tudta, hogy Kott szabadulni fog. Szemmel tartotta. Lehet, hogy annak idején, tizenhat évvel ezelőtt magának dolgozott. Lehet, hogy maga is ugyanúgy dühös volt rám, amiért letartóztattam, mint Kott. Úgyhogy tett neki egy ajánlatot: ha elmegy Párizsba, és lead egy értelmetlen lövést az elnökre, akkor cserébe előbb vagy utóbb tálcán átnyújt neki engem, valahol nyílt terepen, lőtávolságban.

O’Day hallgatott.

– Én voltam az egyetlen célpont. Én, személyesen. Nem a G8-as találkozó, nem az EU-csúcs és nem a G20-as találkozó. Ez mind csak ködösítés volt.

– Baromság – mondta O’Day.

– Hogy minél jobban felingerelje Kottot, átadott neki minden rám rossz fényt vető anyagot az aktáimból. Kott eléggé fel is húzta magát, amivel csak jót tett a helyi gazdaság fellendülésének. Aki fénymásolót működtet ott a környéken, annak elég jó éve volt. Aztán végül elküldi Párizsba. Kott elköveti a merényletet. Maga előáll ezzel a meghallgatáselmélettel. Hirtelen nagykutya lesz. Megmondja Kottnak, hogy húzza meg magát. Elárulja neki, hogy feladta az apróhirdetést az újságban. És hamar rám is talált. Kott ennek nagyon örül. Maga elküld engem Párizsba. Biztosan tudja, hogy meg fogok fordulni azon az erkélyen, és azt is tudja, nagyjából mikor. Odatelefonál, megszervezi, hogy elvigyenek minket körülnézni a helyszínen. Előre tudja, hogy Kottnak megvan a lehetősége, hogy rám lőjön. De nem talált el.

– Baromság.

– Úgyhogy a cirkuszi előadás folytatódik Londonban. A telefonomban van GPS, mindig tudja, hol vagyok. Odavezeti hozzám Kottot. Végig tartja vele a kapcsolatot. Ugyanolyan telefon volt nála, mint az enyém. Tudja, hogy elmegyünk körülnézni a Wallace Courtba, de Ms. Nice nem szólt előre, hogy mikor megyünk. Hirtelen észreveszi a GPS-jelekből, hogy ott vagyunk, de nem tudja időben odaküldeni Kottot. Nem számít, holnap is lesz nap. Eközben maga a világ királyának érezheti magát. A politikusok mind pánikolnak. Bármit megtennének magának, amit kér. Mindenki szívességekkel fog tartozni magának. A világon mindenhol leomlanak a kényelmetlen korlátok. Még a londoni zsaruk is imádják. Most már senki sem akarja, hogy visszavonuljon. Akárhogy is alakul, mindkét helyzetből győztesen kerül ki. Ha Kott kinyír engem, akkor maga azonnal Bennett kezére adja, és maga az, aki megmentette a világot. Ha én nyírom ki Kottot, akkor megint csak maga az, aki megmentette a világot azzal, hogy egy merész húzással egy nem hivatalos ügynököt bízott meg a feladattal. Akárhogy is, újból sztár lesz. Ismét bekerül a tankönyvekbe.

O’Day hallgatott.

– Maga adta oda a pénzt Kott arkansasi szomszédjának. Különben honnan tudta volna, hogy fogatlan?

Semmi válasz.

– „Valaki más is tud róla.” Ez a legveszélyesebb öt szó a titkos ügyletek világában. De így áll a helyzet. Most már én is tudom, és Ms. Nice is tudja. Ezért repültünk haza inkább a brit légierő gépével. A maga által küldött gép ki tudja, hol landolt volna? Esetleg Guantánamón. De nem így történt, hazatértünk Amerikába, szabadon és gond nélkül. És tudjuk, mit tett. Abban biztos vagyok, hogy tönkre tudná tenni Ms. Nice karrierjét, de engem soha nem fog megtalálni. Én mindig odakint leszek valahol a nagyvilágban. És ismer engem, tábornok, már hosszú ideje. Én nem bocsátok meg, és nem felejtek. Nem kell sokat tennem, az is elég, ha beszélni kezdek. Tegyük fel, hogy az SZVR megtudja, maga miatt halt meg Henkin. Már nem lesznek olyan együttműködők, és nem tekintik úgy, hogy szívességekkel tartoznak magának. Esetleg meg is bosszulhatják. Pletykák kezdnek el keringeni szegény Tom O’Day-ről, aki olyan kétségbeesett volt, hogy egy ilyen nevetséges sztorit kellett kiagyalnia. Gondolja el, minden zöldfülű magán fog röhögni az egész világon. Az egész hírszerző közösség. Ezt hagyja hátra maga után. Legalábbis ez is egy lehetőség. Attól tartok, ezzel együtt kell élnie. Vagy nem. De ne higgye, hogy figyelmen kívül hagyhatja. Most már csak mi, ketten állunk szemben egymással, tábornok, maga és én. Ennek az ügynek nem lehet jó vége.

Felálltam, és lefektettem O’Day íróasztalára a Browningot, amivel Charlie White majdnem megölt, aztán Casey Nice-t követve kisétáltam az irodából. Leballagtunk a lépcsőn, és kiléptünk a piros ajtón az éjszakába.

Nice elvitt a rozzant Ford Broncóval egy öt kilométerre lévő kereszteződéshez, ahol felszállhatok az éjszakai buszjáratra. Nem beszéltünk útközben. Megállt, de nem tudott kiszállni, mert a lábát folyamatosan a fékpedálon kellett tartania. A londonihoz hasonló baráti öleléssel búcsúztunk el, egymás felé fordulva az ülésen. Megkértem, hogy adja át üdvözletemet Shoemakernek, aztán kiszálltam, és elsétáltam egy kőpadig. Figyeltem, ahogy Nice integet és elhajt, aztán végignyúltam a padon, és elnéztem a csillagokat, amíg meg nem hallottam a buszt.

Megfordultam pár helyen, amelyekre már nem is emlékszem, de arra igen, hogy egy hónappal később egy texasi buszon utaztam, amely elhaladt Fort Hood közelében. Leszállt egy katona, és ott hagyta az ülésen az Army Times egy példányát. O’Day fényképe szerepelt a címlapon. Az újság közölte a nekrológját, amelyben helyesbítettek bizonyos korábbi híreket. Azt írták, a fegyver, amely megölte, véletlenül sült el a kezében. Épp egy európai akció során elkobzott pisztolyt vizsgált. Talán a késői óra miatt figyelmetlen volt, és ez okozta a végzetes hibát. Abból a híresztelésből pedig semmi sem igaz, hogy pár perccel az eset előtt leszállt volna a támaszponton a brit légierő gépe. O’Day kapott három posztumusz kitüntetést, és elneveztek róla egy észak-karolinai főút mentén található hidat. Egy keskeny patak fölött ívelt át, amelynek medre az év nagy részében száraz.

Tartalom

- 1. fejezet
- 2. fejezet
- 3. fejezet
- 4. fejezet
- 5. fejezet
- 6. fejezet
- 7. fejezet
- 8. fejezet
- 9. fejezet
- 10. fejezet
- 11. fejezet
- 12. fejezet
- 13. fejezet
- 14. fejezet
- 15. fejezet
- 16. fejezet
- 17. fejezet
- 18. fejezet
- 19. fejezet
- 20. fejezet
- 21. fejezet
- 22. fejezet
- 23. fejezet
- 24. fejezet
- 25. fejezet
- 26. fejezet
- 27. fejezet
- 28. fejezet
- 29. fejezet
- 30. fejezet
- 31. fejezet
- 32. fejezet
- 33. fejezet
- 34. fejezet
- 35. fejezet
- 36. fejezet
- 37. fejezet
- 38. fejezet
- 39. fejezet
- 40. fejezet
- 41. fejezet
- 42. fejezet
- 43. fejezet
- 44. fejezet
- 45. fejezet
- 46. fejezet
- 47. fejezet
- 48. fejezet
- 49. fejezet
- 50. fejezet
- 51. fejezet
- 52. fejezet
- 53. fejezet
- 54. fejezet
- 55. fejezet
- 56. fejezet
- 57. fejezet
- 58. fejezet