VILÁGSIKEREK

Lee Child

MEGÉRTE MEGHALNI

General Press Kiadó ALAPÍTVA 1988-BAN

A mű eredeti címe Worth Dying for

Fordította GIELER GYÖNGYI

A borítótervet ZELENYIÁN SZKY ZOLTÁN készítette

ISSN 1416-7026 ISBN 978 963 643 265 2

1. fejezet

Eldridge Tyler épp egy hosszú, nyílegyenes, kétsávos nebraskai országúton haladt, amikor megcsörrent a mobiltelefonja. Késő délután volt. Az unokájával tartott hazafele, akivel cipőt vásároltak. Silverado kisteherautója piszkosszürke volt, mint az egynapos újságpapír. A kislány a keskeny hátsó ülésen feküdt, de nem aludt. Felhúzta a térdét, és a lábával a feje fölött kalimpálva csodálta új, óriási fehér edzőcipőjét. Közben fura kis hangokat hallatott. Nyolcéves volt. Tylernek az volt az érzése, kissé későn érő gyerek.

Tyler telefonja meglehetősen egyszerű készülék volt, de azért a különböző hívókat más-más csengőhanggal jelezte. A legtöbb számhoz az eredeti, gyári beállítású csengőhang tartozott, négy szám azonban halkan, de sürgetően olyan csengőhangon jelzett, amely valahol félúton volt egy tűzoltóautó szirénája és egy tengeralattjáró merülésre figyelmeztető kürtjele között. Ez a csengőhang szólalt meg most, késő délután, a hosszú, nyílegyenes, kétsávos nebraskai országúton, tizenöt kilométerrel délre az outlet bolttól, és harminc kilométerrel északra az otthonától. Kitapogatta a műszerfal tetején heverő telefont, lenyomta a zöld gombot, a füléhez emelte, és beleszólt: – Igen?

– Lehetséges, hogy szükségünk lesz rád – szólalt meg egy hang.

– Rám? – kérdezte Tyler.

– Rád, meg a puskádra. Ahogy a múltkor is.

– Csak lehetséges?

– Egyelőre még csak előzetes óvintézkedésről van szó.

– Miért, mi történt?

– Egy fickó szaglászik errefelé.

– Kiderített valamit?

– Azt nehéz lenne megmondani.

– Mennyit tud?

– Egy-két dolgot, de még nem mindent.

– Ki az?

– Senki. Egy idegen. Csak egy pasas. Beleütötte az orrát olyan dolgokba, amelyekbe nem kellett volna. Úgy gondoljuk, a seregben szolgált, katonai rendőr volt. Lehet, hogy még nem veszett ki belőle a zsaruösztön.

– Mikor szolgált a seregben?

– Az ősidőkben.

– Vannak kapcsolatai?

– Semmi olyan, amiről tudnánk. Senkinek, sem fog hiányozni. Egy sodródó csavargó. Úgy fújta ide a szél, mint egy ördögszekeret. De nem ártana, ha ugyanúgy el is fújná.

– Hogy néz ki?

– Nagydarab fickó – kezdte a hang. – Legalább százkilencvenöt centi, talán százhuszonöt kiló. Amikor utoljára látták, egy jó nagy, régi barna dzseki volt rajta és kötött sapka. Furcsán jár, mintha merevek lennének az izmai. Mintha minden tagja fájna.

– Oké – mondta Tyler. – Szóval, mikor és hol csináljam?

– Azt akarjuk, hogy holnap egész nap figyeld a csűrt. Nem engedhetjük, hogy meglássa, most nem. Ha ma este nem kapjuk, el, akkor végül rá fog jönni mindenre, és oda fog menni, hogy körülnézzen.

– Csak úgy besétál majd?

– Azt hiszi, csak négyen vagyunk. Nem tudja, hogy öten.

– Az jó.

– Ha észreveszed, lődd le.

– Meglesz.

– Ne téveszd el!

– Hát szoktam én eltéveszteni? – Tyler megszakította a vonalat, visszatette a telefont a műszerfalra, és tovább vezetett. A kislány új cipője ott kalimpált a visszapillantó tükörben. Előtte kopár téli szántóföldek, a háta mögött is csak kopár téli szántóföldek, balra sötétség, jobbra a lenyugvó nap.

A csűrt nagyon régen építették, amikor a Nebraskában folyó mezőgazdasági munkákhoz elegendőnek bizonyultak a közepes méretű, fából készült melléképületek is. A régi magtár funkcióját azóta hatalmas, fémlemezekből épült raktárak vették át, amelyeket gondos logisztikai tanulmányok által meghatározott, távoli helyeken állítottak fel. A régi csűr azonban megmaradt. A deszkák lassan megvetemedtek és korhadásnak indultak, az épület megroggyant. Körülötte ősrégi aszfalt terült el, amely felpúposodott a téli fagytól, nyáron felrepedezett a tűző naptól, a repedésekben pedig vézna gyomok ütötték fel a fejüket. A főbejárata egy vaspánttal összefogott, széles lécekből ácsolt tolóajtó volt. Eredetileg fémkerekeken csúszott egy vassínen, de az épület dőlése miatt már rég beragadt. Csak egy kicsi, hagyományos ajtón lehetett bejutni, amelyet a tolóajtóba vágtak a középvonaltól kissé balra. Valamivel alacsonyabb volt, mint egy felnőtt ember.

Eldridge Tyler ezt a kis ajtót tartotta szemmel a puskája célzókészülékén keresztül. Egy órával ezelőtt foglalta el a leshelyét, még jóval pirkadat előtt, mert az óvatosság így diktálta. Türelmes ember volt, alapos és aprólékos. Lehajtott a kisteherautóval az útról, és követte a sötétben a kanyargós traktornyomokat, aztán beállt egy ősrégi, elöl nyitott fészerbe, amelyet régen arra használtak, hogy megvédjék az esőtől a jutazsákokban tárolt műtrágyát. A föld kőkeményre fagyott, nem vertek fel port a kerekek, és nyomot sem hagytak. Leállította a motort, a fészer elejéhez sétált, és lábszárközépig érő magasságban kifeszített egy vékony, fekete, elektromos kábelt.

Aztán visszasétált az autójához, felmászott a csomagtartóra, onnan fellépett a kocsi tetejére, és feltette a puskáját meg a vászontáskáját a fészer csúcsos teteje alá épített kis szénapadlásra. Aztán felhúzódzkodott, előbbre kúszott a falig, és meglazította a szellőzőnyílás egyik lemezét. Amint kivilágosodik, innen tisztán fogja látni a pontosan százhúsz méternyire északra álló csűrt. Nem bízott semmit sem a véletlenre. Sok évvel ezelőtt már felderítette ezt a helyet, még az első alkalommal, amikor a barátai segítséget kértek tőle, és jó alaposan felkészült. Már akkor beverte a szögeket, ahová most a kábelt kifeszítette, lemérte a távolságot a csűrig, és kilazította a szellőzőzsalukat. Most ismét kényelmesen elhelyezkedett a kis szénapadláson, amennyire tudta, összehúzta magán a kabátot, és várta, hogy felkeljen a nap. Végül felbukkant a sápadt, halvány napkorong.

Grand Alaskan puskáját az amerikai Arnold Arms cég gyártotta. Hatvanöt centi hosszú csövéből.338-as Magnum golyó repült ki, a tus pedig a legkitűnőbb angol diófából készült. Hétezer dolláros darab volt, szinte bármilyen négylábú ellen jól bevált, kétlábúak ellen pedig még a jónál is jobban. A hagyományos célkereszttel ellátott, kilencszáz dolláros

Ultravid célzókészüléket a Leica gyártotta. Tyler kétharmadra állította be a nagyítást, így egy körülbelül három méter átmérőjű, kör alakú területet látott be. A bágyadt reggeli nap még alacsonyan járt keleten, és a lágy, szürkés fénysugarak majdnem párhuzamosan érték a szunnyadó földeket. Később egy kicsit majd feljebb emelkedik a nap, és dél felé halad, aztán ereszkedni kezd nyugaton, ami jó, mert azt jelenti, hogy egy barna kabátot viselő célpont a nap folyamán végig élesen ki fog rajzolódni a kopottas faépület előtt.

Tyler abból a feltételezésből indult ki, hogy a legtöbb ember jobbkezes, tehát a célpont az ajtó közepétől kissé balra fog állni, amikor kinyújtja a jobb kezét, hogy elérje a kilincset. Továbbá úgy gondolta, ha valakinek az egész teste merev és fáj, akkor közelebb áll az ajtóhoz, hogy minél kevésbé kelljen kinyújtóznia. Az ajtó alig egy méter nyolcvan centi magas, de mivel a tolóajtóba vágták bele, az alsó széle úgy huszonöt centivel a talaj fölött volt. Egy százkilencvenöt centi magas férfi feje nagyjából száznyolcvanöt centire lesz a talajtól, vagyis ha egy függőleges tengelyen nézzük, akkor a tökéletes célpont úgy tizenöt centivel a kisajtó teteje alá esik. Egy ember, aki nagyjából százhuszonöt kiló, nyilván széles vállú is, így abban pillanatban, amikor megpróbálja kinyitni az ajtót, a koponyájának a közepe negyven centivel balra fog esni a jobb kezétől, vagyis ha vízszintesen nézzük, akkor az ajtó bal szélétől úgy tizenöt centire kell célozni.

Tizenöt centi felülről, tizenöt centi a bal szélétől. Tyler hátranyúlt, és kivett a táskájából két csomag rizst. Most szerezte be a boltból, mindegyik csomag két és fél kilót nyomott. A puska alá tette őket, jól belenyomta és megtámasztotta a finom diófa tust. Elhelyezkedett mögötte, megint belenézett a célzókészülékbe, majd az ajtó bal felső sarkába irányította a célkeresztet, aztán egy kicsivel lejjebb és jobbra. Finoman a ravaszra helyezte az ujját, vett egy nagy levegőt, aztán kifújta. Odalent a kisteherautó halk kattanásokkal hűlt, a benzin és a kipufogógáz szaga felszállt, és egybevegyült a por és a régi fa halott szagával. Odakint a nap tovább emelkedett az égbolton, és a fénye egyre erősödött. A levegő párás volt, súlyos, hideg és sűrű – olyan levegő, amikor még a baseball-labdát is nehéz elhajítani, olyan levegő, amely körbeöleli a puskagolyót, és gondoskodik arról, hogy ne térjen le az útvonaláról.

Tyler várt. Tudta, hogy talán egész nap várnia kell, és most már fel is készült rá. Türelmes ember volt. Az üres órákat arra használta fel, hogy magában előre elképzelte az események lehetséges sorrendjét. Elképzelte, ahogy a barna kabátos, nagydarab fickó belép a puska elé, megtorpan, mozdulatlanul áll, hátat fordít, és a kilincsre teszi a kezét.

Százhúsz méter.

Egyetlen, nagy kezdősebességű golyó.

Az út vége.

2. fejezet

A barna kabátos, nagydarab fickó Jack Reacher volt. Az út hat kilométerrel odébb kezdődött a számára, az este közepe táján, amikor megcsörrent a telefon egy motel bárjában. A motel egy útkereszteződésben állt. Stoppal került ide, a sofőr itt tette ki, mert másfele vitt az útja, mint amerre Reacher akart menni. A motelen kívül az egész környék néptelen volt. Úgy negyven-ötven évvel ezelőtt építhették, még a gazdasági fellendülés derűlátó időszakában. Nagy lehetőségeket láthattak ebben a helyben. Csakhogy a nagy lehetőségek nyilvánvalóan nem valósultak meg, vagy talán már eredetileg is csak illúziók voltak. Az egyik sarkon egy elhagyatott, lerobbant benzinkút állt. A másikon egy üres betonalapzat, ahová talán egy nagyobbfajta üzletet vagy akár egy kisebb üzletsort terveztek, de soha nem épült rá semmi. A harmadik sarkon egy üres telek árválkodott.

A motel azonban még tartotta magát. Az épület roppant fantáziadús tervek szerint készült. Úgy festett, mint egy űrkolónia a Holdon vagy a Marson. Reacher gyerekkorában látott ilyeneket képregények rajzain. A főépület tökéletesen kör alakú volt, a teteje kupola. A főépület mögött több kisebb, szintén kör alakú, kupolás kabinszerűség sorakozott, ezekben kaptak helyet a szobák. Lusta ívben távolodtak a főépülettől, és egyre kisebbek lettek, hogy fokozzák a perspektivikus hatást. A központi irodához közelebb a nagyobb, családi szobák helyezkedtek el, távolabb a kisebb, egyszemélyesek. Az épület összes falát ezüstszínűre festették, az ajtókat és az ablakokat alumíniumkeretek emelték ki. A kupolák szélénél elrejtett neoncsövekből kísérteties kék fény áradt. Az épület körüli utakat szürke kaviccsal szórták fel, és szintén ezüstösre festett falécekkel szegélyezték. A motel előtt egy tábla állt, a póznát takaró furnérlemez három karcsú szárnyon nyugvó rakétára utalt. „Apollo inn” – ez volt a motel neve.

Odabent a főépület szinte teljesen egyterű volt, csak egy kisebb részt kerítettek el leghátul irodának, és Reacher úgy tippelt, talán két mosdó kapott még helyet benne. Volt egy íves recepciós pult, és vele szemben, úgy harminc méterrel odébb egy íves bárpult. Egy kis bárhelyiséget rendeztek be itt, tortaszelet alakú táncparkettel, vörös plüss-huzatú fotelekkel, a kis koktélasztalokon rojtos ernyőjű hangulatlámpákkal. A kupola belseje vörös neonfényben fürdött. Több helyről puha fények szűrődtek ki, mind vörös vagy rózsaszín. Könnyed zongoraszó hallatszott lágyan a rejtett hangszórókból. Az egész hely furcsa benyomást keltett, mintha a hatvanas évekbeli Las Vegas hangulatát akarták volna átültetni az űrbe.

A bár teljesen üres volt, csak egyvalaki ült a pultnál, egy férfi pedig mögötte állt. Reacher a recepciónál várt. A férfi a bárpult mögül odasietett, és amikor Reacher szobát kért, őszintén meglepettnek látszott, mintha a legritkább esetben fordulna elő, hogy ilyen kéréssel fordulnak hozzá. Gyorsan nekilátott a formaságok elintézésének, és harminc dollárért cserébe átadott egy kulcsot. Már igencsak középkorú volt, ötvenöt-hatvan is lehetett, nem volt túl magas, sem épp sovány, és sűrű haja olyan rézvörösre volt festve, amilyet Reacher eddig inkább csak bizonyos kort betöltött francia hölgyeknél látott. Eltette a harminc dollárt egy fiókba, és tüntetőleg bejegyzett valamit egy könyvbe. Valószínűleg az örököse lehetett azoknak az őrülteknek, akik ezt a helyet építették. Nyilván soha életében nem dolgozott máshol, és úgy sikerült valahogy megélnie, hogy egy személyben látta el az igazgató, a recepciós, a pultos, a gondnok és a szobalány feladatkörét. Becsukta a vendégkönyvet, betette egy másik fiókba, és visszaindult a bárba.

– Van kávéjuk? – kérdezte Reacher.

A férfi visszafordult. – Persze – felelte mosolyogva, és némi elégedettség hallatszott a hangjában, mintha végre-valahára értelmet nyerne egykori döntése, miszerint minden este megtölti a nagy kávéfőzőt. Reacher követte a neonfényben, és felült egy magas bárszékre, három hellyel odébb a másik vendégtől, egy negyven körüli férfitól, aki vastag tweed sportzakót viselt, bőr könyökvédő foltokkal. A pultra könyökölt, és védelmezőén szorongatott a kezében egy jégkockákkal és borostyánszínű folyadékkal teli poharat. Talán a harmadikon vagy negyediken is túl volt már. Az arca enyhén verejtékezett. Úgy tűnt, meglehetősen elázott.

A vörös hajú moteltulajdonos kávét töltött egy porcelánbögrébe, amelyen a NASA lógója díszelgett, és nagy büszkén odacsúsztatta a pulton. Lehet, hogy értékes antik darab volt a bögre.

– Tejszínt, cukrot? – kérdezte.

– Egyiket sem – felelte Reacher.

– Átutazóban van?

– Kelet felé szeretnék továbbmenni, amilyen hamar csak lehet.

– Mennyire keletre?

– A lehető legmesszebbre. Virginiába.

A férfi bölcsen bólintott. – Akkor előbb dél felé kell indulnia, amíg el nem ér az autópályához.

– Így terveztem – értett egyet Reacher.

– Ma honnan indult?

– Északabbról.

– Autóval van?

– Stoppolok.

A férfi nem mondott többet, mert nem volt mit mondani. A pultosok szeretnek vidám dolgokról csevegni, de ezt a beszélgetést nem lehetett vidáman folytatni. Stoppolni a tél közepén, egy isten háta mögötti mellékúton, Amerika legritkábban lakott államában – hát ez nem lesz könnyű, de a férfi túl udvarias volt, hogy ezt ki is mondja. Reacher felemelte a bögrét, és próbálta szilárdan tartani. Nem járt sok sikerrel. Az ujja hegyétől a bordájáig minden ínszalag és izom égett és fájt. A keze alig észrevehetően remegett, amitől kis koncentrikus hullámok keletkeztek a kávé felszínén. Erősen összpontosított, és a szájához emelte a bögrét. Nem sikerült valami simára a mozdulat, akadozott. A részeg fickó egy pillanatig figyelte, aztán elfordult. A forró kávé kissé állott volt, de azért volt benne koffein, és Reachernek igazából csak erre volt szüksége. A részeg fickó kortyolt a poharából, aztán letette az alátétre, és nyomorultul az italába bámult. Az ajka enyhén szétnyílt, kis nyálbuborék jelent meg a szája sarkában. Megint kortyolt egyet. Reacher is kortyolt a kávéból, most már lassabban. Senki sem szólalt meg. A részeg végzett az italával, a pultos újratöltette a poharát. Jim Beam whiskey-t ivott, legalább tripla adagot.

Reacher karjában kezdett alábbhagyni a fájdalom. A kávé minden bajt orvosol.

Ekkor megcsörrent a telefon.

Sőt, egyszerre kettő is. Egy telefonszám, két készülék – az egyik a recepciós pulton, a másik a bárpult mögötti polcon. A vörös hajú fickó nem tudott egyszerre ott lenni mindenütt. Felvette és beleszólt: – Apollo Inn, tessék. – Olyan büszkén és lelkesen mondta, mintha ez lenne a motel megnyitó estéjén beérkező első telefonhívás. Egy darabig hallgatott, aztán a mellkasához szorította a kagylót, és azt mondta: – Doki, magát keresik.

Reacher önkéntelenül is hátrapillantott az orvost keresve. Senki sem volt ott. A részeg fickó megszólalt: – Ki keres?

– Mrs. Duncan.

– Mi baja van?

– Vérzik az orra, és nem akar elállni.

– Mondja neki azt, hogy nem vagyok itt.

A vörös hajú továbbította a hazugságot a telefonba, aztán letette a kagylót. A részeg válla lehorgadt, és úgy lelógatta a fejét, hogy az arca majdnem beleért a pohárba.

– Maga orvos? – kérdezte Reacher.

– Miért érdekli?

– Mrs. Duncan a betege?

– Technikailag igen.

– És csak így lerázza?

– Mi az, az etikai bizottságtól jött? Csak az orra vérzik.

– Az nem fog csak úgy magától elállni. Akár komoly baj is lehet belőle.

– Harminchárom éves és makkegészséges. Nincs magas vérnyomása, nincsenek keringési problémái. Nem használ drogokat. Nincs rá semmi ok, hogy megijedjek. – A férfi felemelte a poharát. Kortyolt egyet, nyelt, megint kortyolt, megint nyelt.

– Férjnél van a nő? – kérdezte Reacher.

– Miért, attól vérezhet az orra?

– Néha – felelte Reacher. – Katonai rendőr voltam. Időnként kihívtak minket a támaszponton kívülre is, ahol a nős tisztek szállásai voltak. A nők, akiket ver a férjük, sok fájdalomcsillapítót, általában aszpirint szednek. Az aszpirin felhígítja a vért, úgyhogy amikor legközelebb megint

megütik őket, nem áll el a vérzés.

A részeg hallgatott. A pultos elfordult.

– Mi az, gyakran elő szokott fordulni?

A részeg megszólalt. – Csak egy orrvérzés.

– Fél belekeveredni egy családi vitába?

Csönd. Senki sem szólalt meg.

– Lehetnek más sérülései is – mondta Reacher –, amelyek nem látszanak. A maga betege.

Csönd lett.

Reacher folytatta: – Egy orrvérzés ugyanolyan, mintha bárhol másutt vérezne. Ha nem áll el, akkor el fog ájulni. Mintha késsel szúrták volna meg. Ha egy kés állna ki a hátából, akkor nem hagyná, hogy csak úgy üljön ott, igaz?

Csönd lett. Senki sem szólalt meg.

– Nekem mindegy – vonta meg a vállát Reacher –, nem az én dolgom. Különben sem vennék magának semmi hasznát. Vezetni se tudna odáig, bárhol lakik is a nő. De azért hívhatna valami segítséget.

A részeg tagadólag rázta a fejét: – Nincs senki más. Van egy sürgősségi osztály majdnem száz kilométerre innen, de nem fognak mentőautót küldeni egy orrvérzés miatt.

Reacher megint belekortyolt a kávéjába. A részeg nem nyúlt a poharához. – Persze, nem tudnék odáig vezetni. De ha már ott lennék, boldogulnék. Jó orvos vagyok.

– Akkor bele sem merek gondolni, milyenek a rosszak.

– Tudom például, hogy magának mi a baja. Úgy értem, fizikailag. A mentális állapotához nem tudok hozzászólni.

– Hé, vigyázzon, hogy mit mond!

– Miért, különben mi lesz?

Reacher nem felelt.

– Csak egy orrvérzés – ismételte az orvos.

– Mit tenne? – kérdezte Reacher.

– Egy kis helyi érzéstelenítés. Betömném gézzel az orrüreget. A nyomástól is eláll a vérzés, akár szedett aszpirint, akár nem.

Reacher bólintott. Látott már ilyet a seregben. – Akkor menjünk, doki. Majd én vezetek.

3. fejezet

Az orvos kissé bizonytalanul állt a lábán. A részegekre jellemző módon járt, úgy sétált a sík padlón, mintha domboldalon kapaszkodna felfelé. De azért sikerült kijutnia a parkolóba. A hideg levegő mellbe vágta, és átmenetileg kissé jobban tudott összpontosítani, legalábbis ahhoz eléggé, hogy megtalálja a kocsikulcsot. Sorra végigtapogatta a zsebeit, végül előhúzott egy nagy kulcscsomót egy kopottas, bőr kulcstartóval, amelyen megfakult, arany betűkkel a Duncan Fuvarozás felirat állt.

– Ugyanaz a Duncan? – kérdezte Reacher.

– Csak egy Duncan család van az egész megyében – felelte az orvos.

– És mindegyikük a betege?

– Csak a menyük. A fiú Denverbe jár. Szerintem az apja meg a nagybátyjai saját magukat kezelik különböző gyökerekkel és erdei bogyókkal.

A kocsi Subaru volt. Ez volt az egyetlen jármű a parkolóban. Aránylag újnak, és aránylag tisztának tűnt. Reacher megkereste a távirányítót a kulcstartón, és kinyitotta az ajtót. Az orvos tüntetőleg elindult a sofőrülés felé, de aztán megadóan irányt változtatott.

Reacher beszállt, hátrább tolta az ülést, aztán beindította a motort, és megkereste a fényszóró kapcsolóját.

– Dél felé forduljon – irányította az orvos. Reacher köhögni kezdett.

– Próbáljon meg nem rám köhögni – jegyezte meg az orvos. – És a betegemre se.

Reacher úgy tette a kormányra a két kezét, mintha két hosszú bot végére erősített baseballkesztyűvel kellene megfognia valamit. Behajlította ujjait, és jól megszorította a volánt, hogy kevésbé húzza karjainak súlya a vállát. Kikanyarodott a parkolóból, és dél felé indult. Már teljesen besötétedett. Semmit sem látott, de tudta, a sík vidék minden irányban végtelen.

– Mit termesztenek errefelé? – kérdezte, csak hogy ébren tartsa az orvost.

– Természetesen kukoricát. Kukoricát, és még kukoricát. Rengeteg kukoricát. Annyi kukoricát, hogy ez ember ép ésszel ki sem bírja a látványát.

– Maga itt született?

– Idahóból jöttem.

– Ott krumpli terem.

– Még mindig jobb, mint a kukorica.

– És mi hozta Nebraskába?

– A feleségem – felelte az orvos. – Ő itt született és itt nőtt fel. Egy pillanatig hallgattak, aztán Reacher megkérdezte: – Mi bajom van?

– Tessék?

– Azt állította, tudja, mi bajom van. Legalábbis fizikailag. Akkor halljuk.

– Mi az, vizsgáztat?

– Ne tegyen úgy, mintha nem lenne rá szükség.

– Menjen a pokolba. Még működőképes vagyok.

– Bizonyítsa be.

– Tudom, mit csinált. Azt nem, hogy hogyan.

– Mit csináltam?

– Mindent megerőltetett, ami csak létezik a flexor digiti minimi brevistől kezdve a quadratus lumborumig, a testének mindkét oldalán, nagyjából szimmetrikusan.

– Lehetne inkább érthetően a latin helyett?

– Túlerőltetett minden izmot, int és ínszalagot, amelyek a karját mozgatják, a kisujjtól a tizenkettedik bordáig. Fájdalmai vannak, és nehezére esnek a finommotorikus mozgások, mert minden porcikája tiltakozik ellenük.

– Mi a prognózis?

– Rendbe fog jönni.

– Mikor?

– Pár nap, talán egy hét. Szedhetne egy kis aszpirint.

Reacher tovább vezetett. Ujjnyira leeresztette az ablakot, hogy kiszellőzzön az alkoholgőz. Elhaladtak három egymás mellé épült nagy ház mellett. Száz méterre álltak a kétsávos úttól, egy közös kocsifelhajtó végén. Közös léckerítés vette körbe őket. Az orvos elfordította a fejét, és sötét pillantást vetett rájuk, aztán megint előrenézett.

– Hogy csinálta? – kérdezte.

– Mit hogy csináltam? – kérdezett vissza Reacher.

– Hogyan erőltette meg a karját?

– Maga az orvos, mondja meg maga.

– Kétszer láttam eddig ilyen tüneteket. Pár évvel ezelőtt dolgoztam önkéntesként Floridában egy hurrikán után. Nem vagyok ám azért olyan rossz ember.

– És?

– Akiket elkapott odakint az óránként százhatvan kilométeres szél, azokat vagy végigsodorta az utcán, vagy, ha sikerült elkapniuk egy ciklonkerítést, akkor abba kapaszkodva valami biztonságos helyre menekültek. Olyan volt, mintha a széllel szemben kellett volna vonszolniuk a teljes testsúlyukat. Ez hihetetlen erőkifejtést igényel, így jönnek létre az ilyen sérülések. A magáé viszont alig pár napja keletkezett, ha jól látom. És azt mondta, észak felől jött. Innentől északra nem volt mostanában hurrikán. Különben is, most nincs hurrikánszezon. Fogadni mernék, hogy ezen a héten a világon sehol sem volt hurrikán. Úgyhogy fogalmam sincs, hogy szerezte ezeket a sérüléseket. De remélem, hamar rendbe fog jönni. Tényleg.

Reacher semmit sem felelt.

Az orvos megszólalt: – A következő kereszteződésnél balra.

Öt perc múlva megérkeztek a házhoz. Kívülről is kivilágították, sőt, még a fehér postaládára is fényt vetett két spotlámpa. A Duncan név állt rajta. A ház egy szépen helyreállított, kifogástalan állapotban lévő, régi farmháznak tűnt. A méreteitől eltekintve szerénynek volt mondható. Előtte megfagyott pázsit terült el, és rajta egy, már csak dísznek használt régi lovaskocsi állt, óriási kerekekkel, kocsirúddal. Hosszú, egyenes felhajtó vezetett egy melléképülethez. Elég nagy volt, magtár lehetett annak idején, amikor az épületet még eredeti céljának megfelelően használták. Most garázsként funkcionált. Három ajtaja közül az egyik nyitva állt, mintha valaki sietve távozott volna.

Reacher megállt a ház bejáratához vezető ösvény végén.

– Akkor lásson munkához, doki – mondta. – Már ha itt van még a nő.

– Itt lesz.

– Akkor gyerünk.

Kiszálltak a kocsiból.

4. fejezet

Az orvos kivette a táskáját a csomagtartóból, aztán elindult, bizonytalanul, mintha újból domboldalon kapaszkodna felfelé. Egy kicsit botladozott az ösvényen, bár most már némi oka is volt rá, mert a murván nehéz járás esett. De azért sikerült egyedül elérnie az ajtóig, amely szép, régi fából készült, és gondosan lekenték fényes, fehér festékkel. Reacher megtalálta a réz csengőgombot, és megnyomta. Elektromos csengő szólalt meg odabent. Egy percig néma csönd volt, majd lassú léptek koppantak a padlón. Aztán résnyire kinyílt az ajtó, és egy nő arca jelent meg.

Nem is akármilyen arc. Fekete haj keretezte sápadt bőr, rémült szemek. A nő véres zsebkendőt szorított az orrára. A vér lefolyt a szája mellett, végig a nyakán, és lecsöpögött a blúzára. A nyakában lévő gyöngysoron is vérfoltok éktelenkedtek. A selyemblúz a derekáig véres volt. Az ajka felrepedt, az ínye is vérzett. Az orrából patakzott a vér.

– Hát mégis eljött? – szólalt meg.

Az orvos pislogott egyet-kettőt, keményen összpontosított. Legörbült a szája, összevonta a szemöldökét, aztán bólintott. – Mindjárt megnézzük – mondta.

– Maga ivott – állapította meg a nő. Aztán Reacherre pillantott, és megkérdezte: – Maga kicsoda?

– Én vezettem – felelte Reacher.

– Mert a doktor olyan részeg?

– Rendben lesz. Azt nem engedném, hogy agyműtétet hajtson végre, de az orrvérzést el tudja állítani.

A nő egy pillanatig megfontolta a dolgot, aztán biccentett egyet, és szélesre tárta az ajtót.

A konyhában ültek le. Bár az orvos merevrészegre itta magát, az eljárás olyan egyszerű volt, hogy a keze szinte magától is tudta, mit kell csinálni. Reacher meleg vizes rongyokat adogatott neki, az orvos pedig letörölgette a nő arcát, majd jó alaposan tamponálta orrlyukait, és egy kapoccsal összefogta a repedést az ajkán. Az érzéstelenítő használt, a nő megnyugodott, és kissé kába állapotba került. Nehéz lett volna pontosan megállapítani, tulajdonképpen hogy néz ki. Az orra máskor is betört már, ez egyértelműen látszott. Ettől eltekintve finom bőrű, szép csontozatú, ragyogó tekintetű, karcsú és aránylag magas volt. Jólöltözötten, és láthatóan jómódúan élt, amire a házból is következtetni lehetett. Jól befűtötték odabent. A hajópadló százévnyi viasztól ragyogott. Mindenütt dísztárgyak, mindenhol finom részletek, pasztellszínek. A polcokon könyvek, a falakon festmények, a padlón szőnyegek hevertek. A nappaliban egy esküvői fénykép, ezüstkeretben. A nő fiatalabb változatban és sértetlenül, egy magas, vékony férfi mellett állt, aki szürke zsakettet viselt. Sötét hajú, hosszú orrú, csillogó szemű, öntelt figurának látszott. Nem sportoló vagy kétkezi munkás, nem is professzor vagy költő. És nem is farmer. Valószínűleg valami üzletemberféle vagy igazgató. Az a típus, aki irodában tölti ideje nagy részét, és ezért kissé elpuhult. Energikus, mégis hiányzik belőle az igazi életerő.

Reacher visszasétált a konyhába, ahol az orvos épp kezet mosott a mosogatónál, a nő pedig a haját fésülte. Reacher megkérdezte: – Jobban van?

– Aránylag – felelte a nő lassan, nazális hangon, alig érthetően.

– A férje nincs itthon?

– Úgy döntött, a barátaival vacsorázik.

– Hogy hívják?

– Seth.

– És magát?

– Eleanor.

– Szokott aszpirint szedni, Eleanor?

– Igen.

– Mert Seth gyakran teszi ezt magával?

A nő nagyon sokáig hallgatott, aztán megrázta a fejét.

– Elbotlottam – tiltakozott. – A szőnyeg szélében.

– Pár nap leforgása alatt többször is? Ugyanabban a szőnyegben?

– Igen.

– A maga helyében kicserélném azt a szőnyeget.

– Biztos vagyok benne, hogy többször nem fog előfordulni.

Még tíz percig vártak a konyhában, amíg a nő felment az emeletre lezuhanyozni és átöltözni. Hallották, ahogy csobog a víz, aztán a nő lekiabált, hogy jól van, és most lefekszik. Úgyhogy elmentek. Az ajtó egy nagy kattanással magától becsukódott mögöttük. Az orvos elbotorkált a kocsiig, és bemászott az első ülésre, a táskáját a földre tette a lába közé. Reacher indított, és kitolatott a felhajtóról az útra. Eltekerte a kormányt, a gázba taposott, és elindult visszafelé.

– Hála istennek – szólalt meg az orvos.

– Hogy a nő rendben van?

– Nem, hogy Seth Duncan nem volt itt.

– Láttam a fényképét. Nem tűnik túl nagy számnak. Fogadni mernék, hogy pudlikutyát tart.

– Nincs kutyájuk.

– Képletesen értettem. Az rendben van, ha egy vidéki orvos fél beleavatkozni egy házastársi veszekedésbe, ahol a fickó sört vedel, atlétatrikóban jár, és pitbullokat tart az udvaron, a törött szerszámok és az autóroncsok mellett. De nekem úgy tűnik, Seth Duncan nem ilyen.

Az orvos hallgatott.

– De maga mégis fél tőle – folytatta Reacher. – Tehát máshonnan származik a hatalma. Talán pénzügyi vagy politikai. Szép háza van.

Az orvos hallgatott.

– Ő tette? – kérdezte Reacher.

– Igen.

– Biztos benne?

– Igen.

– Máskor is csinált már ilyet?

– Igen.

– Hányszor?

– Sokszor. Néha a nő bordái is elrepedtek.

– Nem szólt a rendőröknek?

– Itt nincs rendőrség. A megyétől függünk. Többnyire száz kilométerre van innen az összes rendőr.

– Odatelefonálhatna.

– Nem fog vádat emelni a férje ellen. A hozzá hasonló nők soha nem teszik meg. Mármint, ha az első alkalom után nem tettek semmit.

– Hová jár vacsorázni a barátaival egy ilyen fickó, mint ez a Duncan?

Az orvos nem válaszolt, Reacher pedig nem kérdezte meg még

egyszer.

Az orvos megszólalt: – Visszamegyünk a motelbe?

– Nem, hazaviszem.

– Köszönöm. Rendes magától. De utána sokat kell majd visszagyalogolnia a motelig.

– Az a maga baja – mondta Reacher. – Elviszem a kocsit. Reggel majd stoppal eljön érte.

Kilenc kilométerrel délre a moteltől az orvos megint alaposan megbámulta a három régi házat, amelyek szigetként álltak a felhajtó végén, aztán előrebámult, és irányította Reachert. Balra kanyarodtak, jobbra, majd megint balra a sötét, kopár szántóföldek mellett. Egy aránylag új farmházhoz értek, amely kerítéssel körbevéve egy néhány hektáros üres telken állt.

– Megvan a kulcsa? – kérdezte Reacher.

– A kulcstartón van.

– Van másik kulcsa?

– A feleségem majd beenged.

– Reméljük – mondta Reacher. – Akkor jó éjszakát.

Nézte, ahogy az orvos végigbotladozik a felhajtó első öt méterén, aztán megfordult a kocsival, és visszafelé indult az észak-déli irányú kétsávos főúton. Ha kételyeid vannak, mindig fordulj balra – ez volt az egyik aranyszabálya, úgyhogy egy-két kilométeren át északnak tartott, aztán lehúzódott, megállt az út szélén, és egy kicsit gondolkodott. Vajon hová menne vacsorázni a barátaival egy olyan fickó, mint Seth Duncan?

5. fejezet

Reacher arra jutott, hogy egy olyan helyre, ahol a steak a fő attrakció. Vidéki környezet, farmerek, egy csomó nagymenő üzletember, akik szeretik játszani a belevaló vidéki fiút. Feltűrik az ingujjukat, meglazítják a nyakkendőjüket, vesepecsenyét kérnek véresen, és gúnyosan vigyorognak a pipogya alakokon, akik aggódnak a koleszterin miatt. Nebraska állam megyéi valószínűleg hatalmasak és ritkán lakottak, ami azt jelenti, hogy két étterem akár ötven-hatvan kilométer távolságra is lehet egymástól. Az éjszaka azonban sötét volt, és az efféle éttermek mindig rikító neonreklámokkal hirdetik magukat. Ez is része a hagyományoknak. Vagy „Steakhouse” neonfelirat áll a tetőn, vagy egy fényszórókkal kivilágított, nagy tábla.

Reacher lekapcsolta a fényszórókat, kiszállt a Subaruból, felmászott a csomagtartóra, aztán onnan a kocsi tetejére. Felállt, így a szemmagassága több mint három méterre került a talaj fölé. Körbefordult, és a sötétséget fürkészte. A távolban, észak felé látta a motel fényeinek kísérteties, kékes derengését, aztán megpillantott egy távoli, rózsaszínes fényfoltot, talán tizenöt kilométerrel odébb, délnyugatra. Lehet, hogy csak egy benzinkút, de ezen kívül sehol sem látott más fényt. Úgyhogy dél felé indult tovább, aztán nyugatnak fordult. Kétszer megállt, hogy újból tájékozódjon. A fény egyre ragyogóbb lett, ahogy közeledett hozzá. Piros neon, amelyet enyhén rózsaszínűre tompított az éjszakai ködpára. Bármi lehet. Egy italbolt, egy másik motel, Exxon benzinkút.

Egy steakétterem. Reacher a hátsó frontja felől közeledett a hosszú, alacsony épület felé, aminek ablakaiban gyertyák égtek. Az épületet kívülről deszkaborítás fedte, mint egy régi fészert, a teteje pedig csapott volt. Úgy állt ott, mint egy kivénhedt kanca a legelőn, egymagában az egy hektárnyi ledöngölt földterületen. A tető szélénél neonreklám futott végig, egy bonyolult rendszer fémkonzolokból és üvegcsövekből, amely valóban a Steakhouse feliratot formázta piros betűkkel. Az étterem körül autók parkoltak, mindegyik az orrával fordult az épület felé, mint a kismalacok az anyakoca hasa, vagy mint a repülőgépek a terminál körül. Voltak köztük szedánok, pick-upok, terepjárók, némelyik új, mások régiek, de a legtöbb amerikai gyártmányú.

Reacher leparkolt az orvos Subarujával egy félreeső helyen, az út közelében. Kiszállt, és egy pillanatig csak állt a hidegben. Megtornáztatta a vállát, igyekezett formába hozni a felsőtestét. Soha életében nem szedett aszpirint, és nem volt kedve most elkezdeni. Párszor előfordult már, hogy amikor egy-egy verekedés után kórházba került, morfiumot kapott, ami kellemes élményként maradt meg emlékezetében. De ha már nincs az intenzív osztályon, akkor jobban szerette volna az idő és az akaratereje segítségével megoldani a dolgot. Nemigen volt más választása.

Odaballagott az étterem bejáratához. Az ajtó egy kis előtérbe vezetett, ahonnan egy újabb ajtó nyílt. A bejárat mellett egy kis pult állt olvasólámpával és egy könyvvel, amelyben az asztalfoglalásokat vezették. Jobbra egy kis különterem nyílt, ahol két pár épp végzett a vacsorával.

Balra egy pontosan ugyanolyan helyiséget látott. Szemben, egy rövid folyosó a tágasabb terembe vezetett, ahol alacsony mennyezet volt, a falon pedig rusztikus faburkolat és sárgaréz falikarok. Meleg, barátságos helynek tűnt.

Reacher elsétált a pult mellett, és benézett a nagyobbik terembe. Közvetlenül az ajtó mellett kétszemélyes kisasztal állt. Egy fiatalember evett ott egyedül, „Cornhuskers” feliratú piros futballdzsekiben. A nebraskai egyetem csapata. A helyiség közepén lévő nyolcszemélyes asztalnál heten ültek, zakóban, nyakkendőben, hárman az asztal egyik oldalán, hárman a másikon, az asztalfőn pedig az a férfi, akit Reacher az esküvői fényképen látott. Kissé idősebb volt, mint a képen, kissé csontosabb, kicsit még beképzeltebb, de minden kétséget kizáróan ő volt az. Nem lehetett nem felismerni. Az asztalon bőséges vacsora romjai hevertek. Tányérok, poharak, kopott fanyelű, recés szélű kések.

Reacher belépett a terembe. A kétszemélyes asztalnál ülő fiatalember felemelkedett, és elállta Reacher útját. Úgy emelte fel a kezét, mint egy közlekedési rendőr, aztán Reacher mellkasára tette a tenyerét. Nagydarab volt, majdnem olyan magas, mint Reacher, sokkal fiatalabb, talán egy kicsivel súlyosabb is, láthatóan jó formában. Szemében az értelem halvány szikráját látta. Erő és ész. Veszélyes kombináció. Reacher jobban kedvelte a régi szép időket, amikor az ilyen izomagyú srácok még ostobák voltak. Az oktatási rendszert hibáztatta a dologért. Megvan az ára annak, hogy a sportolókat is ráveszik arra, hogy egyetemre járjanak.

A nagy asztaltól senki sem nézett feléjük.

– Mi a neved, nagyfiú? – kérdezte Reacher.

– A nevem?

– Nem nehéz kérdés.

– Brett.

– Akkor megmondom, mi az ábra, Brett. Vagy leveszed rólam a kezed, vagy én tépem le a csuklódról.

A srác leengedte a kezét, de nem mozdult a helyéről.

– Na, mi az? – kérdezte Reacher.

– Mr. Duncanhez jött?

– Miért érdekel?

– Mr. Duncannek dolgozom.

– Tényleg? És mi a dolgod?

– Nálam lehet időpontot kérni hozzá.

– És?

– Magának nincs.

– Mikorra kaphatok?

– Ahhoz mit szólna, hogy soha?

– Ez nekem nem nagyon tetszik, Brett.

– Uram, távoznia kell.

– Mi vagy, biztonsági őr? Testőr? Ki a frász ez az ember?

– Csak egy állampolgár, én pedig az asszisztense, ez minden. Most visszakísérem a kocsijához.

– Ki akarsz kísérni a parkolóba?

– Uram, én csak a munkámat végzem.

A hét férfi a nagy asztalnál mind az asztalra könyökölt, összeesküvő módon közel hajoltak egymáshoz. Hatan hallgattak egy történetet, amelyet Duncan mesélt, időnként felnevettek, pokoli jól érezték magukat. Valahonnan az épületből konyhai zajok szűrődtek be, evőeszközök és tányérok csörgése, a faasztalokra lerakott poharak koppanásai.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Reacher.

– Nagyra értékelném, ha kijönne.

Reacher vállat vont.

– Oké – egyezett bele. – Menjünk. – Sarkon fordult, és visszaindult, megkerülte a kis pultot, aztán kilépett a hideg éjszakába. A nagydarab srác követte. Reacher átvágott két pick-up között, és elindult a Subaru felé. A nagydarab fickó követte. Reacher megállt három méterre kocsitól, és megfordult. A srác is megállt. Szemtől szemben könnyed testtartásban, nyugodtan, türelmesen várt.

– Adhatok egy tanácsot? – kérdezte Reacher.

– Mivel kapcsolatban?

– Okos vagy, de nem zseniális. Épp most cseréltél fel egy jó taktikai pozíciót egy sokkal rosszabbra. Odabent emberek voltak, szemtanúk, telefon. Szükség esetén közbeavatkozhattak volna, de itt kint nincs senki. Nagy előnyről mondtál le. Itt kint úgy rugdoslak seggbe, ahogy akarlak, és nincs senki, aki segítene.

– Senkit sem kell seggbe rugdosni ma este.

– Egyetértek. De azért adj át egy üzenet Mr. Duncannek.

– Milyen üzenetet?

– Veri a feleségét. El kell magyaráznom neki, hogy ez miért rossz ötlet.

– Biztos vagyok benne, hogy téved.

– A saját szememmel láttam a bizonyítékot. Beszélnem kell Duncannel.

– Uram, térjen észhez. Nem beszélhet senkivel. Csak egyikünk megy vissza oda ma este, és az nem maga lesz.

– Élvezed, hogy egy ilyen alaknak dolgozol?

– Nem panaszkodom.

– Később lehet, hogy fogsz. Valakitől azt hallottam, a mentőautó száz kilométerről jön. Lehet, hogy egy óra hosszat is idekint fogsz feküdni.

– Uram, szálljon be a kocsijába, és azonnal távozzon.

Reacher a kabátja zsebébe dugta a kezét, hogy ne mozogjon fájó karja, és ne érje újabb sérülés. – Ez az utolsó esélyed, Brett. Még mindig elmehetsz. Nem kell összeveretned magad egy ilyen rohadék kedvéért.

– El kell végeznem a munkámat.

Reacher bólintott. – Idehallgass, kölyök – szólalt meg aztán nagyon halkan, mire a srác egy hajszálnyival közelebb hajolt, hogy jobban hallja a folytatást. Reacher a súlyos bakanccsal keményen ágyékon rúgta, aztán gyorsan hátrább lépett. A srác összegörnyedt, és öklendezni kezdett, zihált, köpködött. Aztán Reacher újból megrúgta, alaposan eltalálta oldalt a fejét, mint amikor egy futballista gólt rúg egy szerencsés passzból. A srác megpördült, aztán tehetetlenül a földre zuhant.

Reacher, továbbra is zsebre vágott kézzel, visszaindult az étterem bejáratához.

6. fejezet

A baráti összejövetel még mindig nagyban folyt a hátsó teremben. A hét férfi már nem az asztalra könyökölt, hanem mind a heten kényelmesen hátradőltek, elterpeszkedtek, mintha otthon lennének. Egy kicsit kivörösödött az arcuk a melegtől és a sörtől, hatan fél füllel hallgatták a hetediket, aki épp nagyban dicsekedett valamivel, a többiek meg várták, hogy rájuk kerüljön a sor, és rálicitáljanak egy anekdotával. Reacher besétált, és megállt Duncan széke mögött. Kihúzta a zsebéből a kezét, és Duncan vállára tette. A teremben hirtelen teljes csönd lett. Reacher ránehezedett a kezére, ezáltal hátradöntötte Duncan székét, míg az olyannyira megdőlt, hogy már csak két lábon egyensúlyozott Aztán elengedte, és a szék két lába nagyot puffant a földön. Duncan feltápászkodott, kihúzta magát, és megfordult. Az arcán részben düh, részben félelem tükröződött, de közben próbálta megjátszani a jeges nyugalmat is a barátai előtt. Körbenézett, de nem találta a testőrét, ami kissé nyugtalanná tette.

– Maga Seth Duncan? – kérdezte Reacher. A csontos férfi nem válaszolt.

– Van egy üzenetem, haver.

– Kitől? – kérdezte Duncan.

– A házassági tanácsadók országos szövetségétől.

– Létezik ilyen?

– Talán.

– És mi az üzenet?

– Inkább egy kérdés.

– Oké, akkor mi a kérdés?

– A kérdés az, magának hogy tetszik ez? – Reacher behúzott neki egyet, egyenesen az orrára. Hatalmas, gyilkos ütés volt, az ökle nagyot csattant a porcokon és a csonton, és teljesen szétzúzta a férfi orrát. Duncan hátratántorodott, és az asztalra zuhant. Több tányér összetört, a poharak felborultak, a kések lerepültek a földre.

Duncan meg sem próbált felállni.

Reacher kisétált, aztán végigment a rövid folyosón, elhaladt a kis pult mellett, és kiment a parkolóba.

A kulcson, amelyet a motelben kapott, egy nagy, hatos szám állt, úgyhogy Reacher a hatodik, kis, kör alakú kabin előtt parkolt le. Amikor belépett, a motel halljának kicsinyített változata fogadta: kör alaprajzú helyiség, hátul egy rész elkerítve fürdőszobának és kis gardróbnak. A kupola alakú mennyezet neonfényben fürdött. Az ágy a fal mellett állt egy emelvényen, amely követte a fal ívét. Volt egy kád formájú fotel, mellette egy kerek asztalka, egy nagyobb asztalon régimódi tévékészülék. Az ágy mellett ódivatú, tárcsás telefon. A fürdőszoba kicsi volt, de a célnak megfelelt, a kád fölött zuhanyrózsa. A gardrób nagyjából ugyanakkora

volt, mint a fürdőszoba.

Minden, amire szüksége van, és semmi olyan, amire nincs.

Reacher levetkőzött, az ágyra terítette a ruháit, és elment zuhanyozni. Olyan forróra állította a vízsugarat, hogy még éppen elviselte, és csak folyatta a nyakára, a vállára, a karjára, a bordáira. Felemelte az egyik karját, aztán a másikat, aztán mindkettőt egyszerre. Tudta mozgatni őket, de csak úgy, mintha egy új konstrukciójú gépezet lenne, amely még további fejlesztésekre szorult. A jó hír az volt, hogy az ökle egyáltalán nem fájt.

Seth Duncan orvosa több mint háromszáz kilométerre volt, Denverben. Kétségkívül első osztályú szakember, de vészhelyzet esetén nyilvánvalóan nem praktikus az ő szolgálatait igénybe venni. A legközelebbi sürgősségi osztály egyórányira volt, a helybéli sarlatánhoz pedig épeszű ember nem fordul. Úgyhogy Duncan az egyik barátjával elvitette magát nagybátyja, Jasper Duncan házához, mivel Jasper Duncan a legfurcsább időpontokban is el tudta intézni a legfurcsább dolgokat. Hét kilométerrel délre lakott a kereszteződéstől, a közös behajtó végében álló három régi ház közül a legészakibb volt az övé. A ház olyan volt, mint egy lomtár, telezsúfolva mindenféle holmival, amik még egyszer jók lehetnek valamire. Jasper bácsikája több mint hatvanéves volt, olyan, mint egy terebélyes, vén tölgyfa. Számtalan titokzatos dologhoz értett, s ő maga a népi bölcsességek egész tárháza volt.

Jasper leültette Duncant a konyhában, és alaposan megvizsgálta sérüléseit. Aztán elment, keresgélt egy kicsit, majd visszajött egy injekciós tűvel és helyi érzéstelenítővel. Állatorvosi szer volt disznók számára, de végső soron minden emlős csak emlős, és valóban használt is. Amikor Seth orra kellően elzsibbadt, Jasper erős hüvelyk– és mutatóujjával helyrerakta a csontot, aztán ismét elment, keresgélt egy kicsit, majd visszatért egy régi alumíniumsínnel. Mindig lehetett számítani rá, hogy nála lesz ilyesmi. Meghajlíthatta, hogy illeszkedjen Seth orrára, aztán ragasztószalaggal odaerősítette. Az orrlyukát betömte gézzel, és meleg vízzel lemosta a vért.

Aztán a telefonhoz ment, és felhívta a szomszédait.

Mellette lakott az egyik bátyja, Jonas Duncan, Jonas mellett pedig a másik bátyja, Jacob Duncan, aki Seth apja volt. Öt perc múlva a négy férfi

ott ült Jasper konyhaasztalánál, és kezdetét vette a haditanács.

– Akkor kezdjük az elején, fiam – mondta Jacob Duncan. – Ki volt ez a fickó?

– Még soha nem láttam – felelte Seth Duncan.

– Nem, a legelején kezdd – szólt közbe Jonas. – Hol a pokolban volt Brett?

– A fickó letámadta a parkolóban, amikor Brett kikísérte. Jól tökön, aztán meg fejbe rúgta, és otthagyta.

– Brett jól van?

– Agyrázkódása van. Azt se tudja, milyen nap van. Hasznavehetetlen idióta. Mást akarok helyette.

– Akad még bőven ott, ahonnan ő jött – nyugtatta meg Jonas.

– Szóval, ki volt ez a pasas? – szólt közbe Jasper is.

– Egy nagydarab fickó barna kabátban, a fején sapka. Ennyit láttam, többre nem emlékszem. Csak bejött az étterembe, és behúzott egyet.

– De miért tette?

– Fogalmam sincs.

– Semmit sem mondott?

– Csak valami marhaságot. Brett azt mondta, a doki kocsijával volt.

– Azt nem tudja, milyen nap van, de a kocsira emlékszik?

– Az agyrázkódás kiszámíthatatlan dolog.

– És biztos vagy benne, hogy nem a doki ütött meg?

– Mondtam már, soha életemben nem láttam azt az embert. A dokit ismerem. Az a nyavalyás úgysem ütne meg. Nem merné megtenni.

– Van valami, amit nem mondasz el nekünk, fiam? – kérdezte Jacob Duncan.

– Szörnyen fáj a fejem.

– Persze, ez érthető. De tudod, hogy nem erre gondoltam.

– Nem akarok beszélni róla.

– Tudod, hogy muszáj. Nem hagyhatunk csak úgy szó nélkül ilyesmit megtörténni.

Seth Duncan balra pillantott, aztán jobbra, majd belevágott: – Hát jó, ma este összevesztem Eleanorral. Mielőtt elmentem vacsorázni. Nem nagy ügy. De megütöttem.

– Mennyire?

– Lehet, hogy vérzett az orra.

– Nagyon?

– Tudod, milyen törékeny.

A konyhában egy pillanatra csönd lett, aztán Jonas Duncan megszólalt:

– Akkor próbáljuk meg összerakni a dolgokat. A feleséged felhívta a dokit.

– Megmondtam neki, hogy ezt ne tegye.

– De lehet, hogy mégis megtette. Mert olyan törékeny. És lehet, hogy az orvos nem volt otthon. Talán szokás szerint most is a motel bárjában volt, és már benyakalt egy fél üveg Jim Beamet. Talán Eleanor ott tudta elérni.

– Megmondtam neki, hogy tartsa távol magát a feleségemtől.

– Lehet, hogy nem engedelmeskedett. Az orvosoknak néha furcsa elképzeléseik vannak a világról. És lehet, hogy szokás szerint túl részeg volt ahhoz, hogy vezessen. Úgyhogy megkért valakit, hogy vigye el, mert aggódott.

– De kit kérhetett meg?

– Valakit a bárból.

– Senki sem merte volna ezt megtenni.

– Egy helybéli nem, egyetértek. Ők tudják, mi a dolguk. De egy idegen megtehette. Végül is egy motel erre való. Idegeneknek, átutazóknak.

– Oké, és akkor mi van?

– Talán annak az idegennek nem tetszett, amit a házadban látott, és elment, hogy megkeressen.

– Eleanor beárult?

– Csak így történhetett. Különben honnan tudta volna a fickó, hogy hol keressen? Egy idegen egyedül nem ismeri ki magát a környéken.

Jacob Duncan megkérdezte: – Pontosan mit mondott?

– Valami baromságot a házassági tanácsadókról.

Jonas Duncan bólintott. – Tessék. Megvan a magyarázat. Egy idegen, akit elfogott az erkölcsi felháborodás. Egy vendég a motelből.

– Azt akarom, hogy megkapja a magáét – fortyogott Seth Duncan.

– Meglesz, fiam – mondta az apja. – Megkapja a magáét, és elküldjük innen. Ki van kéznél az embereink közül?

– Gondolom, Brett nem – mondta Jasper.

– Van még bőven ott, ahonnan ő jött – ismételte önmagát Jonas.

– Küldjetek oda két embert – mondta Jacob Duncan. – Mielőtt elindulnak, hívjanak fel utasításokért.

7. fejezet

Reacher zuhanyozás után újból felöltözött, és még a kabátját is felvette, mert a szobában hideg volt. Aztán leoltotta a villanyt, letelepedett a fotelbe, és várt. Attól nem tartott, hogy Seth Duncan a rendőrséghez fordul. Rendőrök csak a megyeszékhelyen vannak, száz kilométerre innen. Nem köti őket semmiféle lojalitás a helyhez. És ha kihívja a rendőröket, valami mesét is elő kell adnia nekik, ami pedig odavezetne, hogy be kellene vallania, veri a feleségét. Nem valószínű, hogy egy ilyen beképzelt alak ezt az utat választaná.

Viszont valaki, aki épp elveszítette a testőrét, könnyen beszerezhet helyette egy másikat, vagy akár kettőt-hármat is. És habár a testőri feladat általában inkább csak abból áll, hogy passzívan várják az esetleges támadót, a két-három helyettest esetleg rá lehet venni, hogy legalább egy éjszakára vegyék át a kezdeményezést, főleg, ha Brett barátai az illetők. És Reacher tudta, nem lesz nehéz dolguk, ha a nyomára akarnak akadni. Az Apollo Inn valószínűleg az egyetlen szálláshely úgy ötszáz négyzetkilométeren belül. És ha köztudott, hogy az orvos hol szokott inni, akkor nem lesz nehéz összerakni az eseményeket.

Úgyhogy Reacher felöltözött, felvette a bakancsát, aztán csak ült a sötétben, és hegyezte a fülét, hallja-e a kavicsok csikorgását odakint egy érkező autó kerekei alatt.

Több mint hétszáz kilométerrel északabbra Reacher foteljétől ért véget az Egyesült Államok területe, és kezdődött Kanada. A világ leghosszabb országhatára a 49. szélességi fok mentén húzódik, hegyeket, utakat, folyókat és patakokat szel ketté, városokon, földeken és erdőkön vág át. Nyugati szakasza tökéletesen egyenes vonal, háromezer kilométeren át, Washington államtól Minnesotáig. Katonai értelemben egyetlen centimétere sem védtelen, bár a legtöbb helyen kerítés sincs, és semmi sem jelöli a határt, de azért sokkal jobban szemmel tartják, mint ahogy azt az emberek gondolnák. Washington állam és Minnesota között ötvennégy hivatalos határátkelőhely található, tizenhét helyen napi huszonnégy órában vannak őrök, harminchatnál csak a nappali órákban, egy helyen pedig egyáltalán nincs személyzet, csak telefonok egy távoli vámhivatalban. A határ többi részén szúrópróbaszerűen járőröznek, az elszigeteltebb helyeken kamerákat szereltek fel, hosszú szakaszokon pedig mozgásérzékelőket ástak le a földbe. Mindkét érdekelt kormány meglehetősen jól tudta követni, mi történik a határ mentén.

Meglehetősen jól, de azért nem teljes mértékben. Montana államban, a Sziklás-hegységtől keletre a fák lombjának vonala alatt, a táj százötven kilométeren át lassan kisimult, a zord hegycsúcsokat pedig lágyan hullámzó síkság váltotta fel, amelyet főként sűrű fenyőerdők borítottak. Az erdőben csak itt-ott tűnt fel egy-egy kristálytiszta patakocska vagy tó, néhol homokos, fenyőtűkkel teleszórt erdei utak kígyóztak. Az egyik ilyen út több kilométernyi kanyargás után egy tűzoltáskor használatos földútban folytatódott, és dél felé vezetett tovább, majd beletorkollott egy tekergőző, kavicsos útba, amelyre kilométerekkel odébb, egy bal kanyarral lehetett ráfordulni egy kis kétsávos mellékútról, Hogg Parish jelentéktelen városkájától jóval északabbra.

Egy szürke furgon kanyarodott le a mellékútról. Ahogy lassan végiggördült az ösvényen, halkan csikorogtak a kerék alatt a kavicsok. A furgon rázkódott és zötyögött a mély kerékbarázdákban, a rugózás hangosan nyikorgott. A fényszórók égtek. Csendesen, kitartóan haladt, egyre mélyebben hatolva az erdőbe a csípős hidegben és a sötétségben. Végül rákanyarodott a földútra. Jobbra és balra kopár, fagyos fatörzsek, odafent az éjszakai égbolt egy keskeny szeletén rengeteg csillag hunyorgott. A hold nem látszott. A GPS-műholdak több mint ezer kilométeres magasságból irányították tovább, mutatva, hogy meddig biztonságos az út.

A furgon továbbaraszolt kilométereken át, aztán egyszer csak véget ért a földút, és elkezdődött egy homokos erdei ösvény. A furgon egészen lelassított, és a számtalan korábbi útja során hagyott kerékbarázdákban folytatta az útját. Követte a jobbra-balra kanyargó nyomot az összekaristolt törzsű fák között. Az alacsonyabb ágak megkarcolták a furgon oldalát. Több mint egy órán át haladt, aztán megállt a megbeszélt helyen, pontosan három kilométerrel délre a határtól. Senki sem tudta biztosan, hol ásták el a mozgásérzékelőket, de úgy gondolták, a biztonság kedvéért a határ mindkét oldalán másfél kilométerrel számolnak. Mintha aknamező lenne. Még egy kilométert ráhagytak, és itt kiritkítottak egy kis tisztást, hogy legyen hely megfordulni.

A furgon tolatott, megfordult, aztán megállt keresztben a homokos ösvényen, az orrával dél felé. A motor leállt, a fényszórók kialudtak.

A furgon csak várt.

Reacher is csak várt a sötétben, a fotelben. Eltelt negyven perc, egy óra, közben fejben eltervezte a másnapi útvonalát. Dél felé kell továbbmennie az autópályához, aztán tovább keletnek. Az autópályán már könnyű dolga lesz, nagy részét már végigjárta autóstoppal. Vannak felhajtórámpák és autóspihenők, rengetegen járnak rajta, teherszállító járművek, személyautók, a sofőrök közül sokan magányosak, és örülnek a társaságnak. A probléma az, hogyan jusson el az autópályáig, innen a nagy semmi közepéről. Mióta az útkereszteződésnél kiszállt a kocsiból, semmiféle forgalmat nem hallott. Az éjszaka ilyen szempontból mindig rosszabb, mint a nappal, de akkor is ritkán fordul elő Amerikában, hogy az ember ilyen közel van egy országúthoz, és mégsem hallja, hogy autók járnának rajta. Ami azt illeti, semmiféle zajt nem hallott – nem fújt a szél, nem volt semmiféle éjszakai nesz, pedig erősen hegyezte a fülét, hogy meghallja a kavicsok csikorgását. Olyan érzése volt, mintha megsüketült volna. Esetlenül felemelte a kezét, és csettintett egyet az ujjaival a füle mellett. Nem süketült meg. Egyszerűen csak egy vidéki éjszaka volt. Felállt, kiment a vécére, aztán megint visszaült a fotelbe. Ekkor hirtelen megütötte a fülét valami.

Nem egy elhaladó jármű, nem szélzúgás, nem éjszakai neszek. Megcsikordultak a kavicsok, de nem egy jármű kerekei, hanem egy ember cipőtalpa alatt.

8. fejezet

Egy ember közeledett könnyű, tétova léptekkel. Reacher figyelte az ablakot, és egy alakot látott elsuhanni. Alacsony volt, vékony, a fejét jól

30

lehúzta, a kabátja gallérját felhajtotta. Egy nő.

Halkan, bizonytalanul kopogtak az ajtón. Egy ideges kis kéz, kesztyűben. Talán ez csak félrevezetés. Nem elképzelhetetlen – a támadónak nyilván van annyi esze, hogy előreküldjön egy ártatlan, fenyegetést nem jelentő személyt, akinek aggodalom nélkül kinyitja az ajtót. És az is könnyen lehet, hogy ez a személy kissé idegesen és tétován viselkedik a rárótt szerepet tökéletesen játszva.

Reacher némán kilopakodott a fürdőszobába, feltolta az ablakot, kivette a szúnyoghálót, és a fürdőkádba fektette. Aztán kidugta a fejét, és kimászott az ablakon, előbb az egyik lábát vetette át a párkányon, aztán a másikat, és kilépett a kavicsokra. Hogy ne csapjon zajt, az ösvényt szegélyező ezüstszínű deszkán egyensúlyozott, mint egy kötéltáncos. Az óramutató járásával ellentétesen megkerülte a kör alakú épületet, és hátulról közelítette meg a nőt.

Egyedül volt.

Nem állt autó az út szélén, nem volt senki a parkolóban, senki sem lapult oda az ajtófélfa mellé a falhoz, senki sem guggolt az ablakpárkány alatt. Csak a nő állt ott, egyszál magában. Úgy tűnt, fázik. Vastag gyapjúszövet kabátot viselt és sálat. Sapka nem volt rajta. Negyven körül járhatott, alacsony volt, sötéthajú, és arca aggódást fejezett ki. Felemelte a kezét, és újból kopogtatott az ajtón.

– Itt vagyok – szólalt meg Reacher.

A nő ijedten felkiáltott, megfordult, és a melléhez kapta a kezét. A szája kerekre nyílt, mint egy apró O betű. – Elnézést, ha megijesztettem – mondta Reacher. – Nem számítottam látogatókra.

– Pedig talán kellett volna – felelte a nő.

– Nos, ami azt illeti, tulajdonképpen számítottam valakire, de nem magára.

– Bemehetnénk?

– Ön kicsoda?

– Elnézést. Az orvos felesége vagyok.

– Örülök, hogy találkozunk – üdvözölte Reacher.

– Bemehetnénk?

Reacher megkereste a zsebében a kulcsot, és kinyitotta az ajtót. Az orvos felesége belépett, Reacher követte, és újból bezárta az ajtót. Átsétált a szobán, s becsukta a fürdőszoba ajtaját, mert a nyitott ablakon áradt be a hideg. Amikor visszafordult, a nő a szoba közepén állt. Reacher a fotelre mutatott. – Foglaljon helyet.

A nő leült, de a kabátját nem gombolta ki. Még mindig ideges volt. Ha lett volna nála táska, nyilván az ölében szorongatta volna, védekezően maga elé tartva. – Gyalog jöttem ide – szólalt meg.

– A kocsiért? Hagynia kellett volna, hogy a férje reggel érte jöjjön. Én így beszéltem meg vele.

– Túl részeg ahhoz, hogy vezessen.

– Reggelre csak jobban lesz.

– Az már túl késő. El kell mennie innen, most rögtön. Nincs biztonságban.

– Gondolja?

– A férjem azt mondta, dél felé akar menni, az autópályához. Majd én elviszem.

– Most? Az legalább százhatvan kilométer.

– Százkilencven.

– Az éjszaka közepe van.

– Itt nincs biztonságban. A férjem elmesélte, mi történt. Ujjat húzott Duncanékkel. Látta, mit tett Seth a feleségével. Ezért meg fogják büntetni a férjemet, és úgy gondoljuk, utána magát is elkapják.

– Kik?

– Duncanék. Négyen vannak.

– És hogy fogják megbüntetni a férjét?

– Azt nem tudom. A legutóbb egy hónapig nem engedték, hogy idejárjon.

– Ide, a bárba?

– Ez a kedvenc helye.

– Hogy tudják megakadályozni, hogy idejöjjön?

– Megmondták Mr. Vincentnek, a tulajdonosnak, hogy ne szolgálja ki.

– És a tulajdonos miért engedelmeskedne Duncanék utasításának?

– Duncanéknek fuvarozó vállalkozása van. Mr. Vincent minden áruját ők szállítják. Aláírt velük egy szerződést. Kénytelen volt. Duncanék így működnek. Tehát, ha Mr. Vincent nem úgy táncol, ahogy ők fütyülnek, akkor egy-egy szállítmány késni fog, némelyik elvész, vagy valami kár esik benne. Vincent ezzel tisztában van. Tönkremenne az üzlete.

– És velem mit akarnak csinálni?

– A Cornhuskers csapatából bérelnek fel futballjátékosokat testőrnek. Olyan srácok, akik elég jók voltak ahhoz, hogy egyetemi ösztöndíjat kapjanak, de ahhoz nem elég jók, hogy végül bekerüljenek a Nemzeti Ligába. Nagydarab fickók, védőjátékosok.

Brett, gondolta Reacher.

– Előbb-utóbb rá fognak jönni, hogy hol van. Végül is hol másutt lehetne? Meg fogják látogatni. Talán már útban is vannak ide.

– Honnan?

– Duncanék telephelye innen harminc kilométer. A legtöbb emberük arrafelé lakik.

– És hány futballistájuk van?

– Tíz.

Reacher erre nem mondott semmit sem.

A nő folytatta: – A férjem hallotta, hogy azt mondta, Virginiába tart.

– Úgy tervezem.

– Ott lakik?

– Csak annyira, mint bárhol másutt.

– Indulnunk kellene. Nagy pácban van.

– Csak akkor, ha mind a kilencet egyszerre küldik ide – felelte Reacher.

– Kilenc kicsodát?

– A futballistákat.

– Mondtam, hogy tízen vannak.

– Egyikükhöz volt már szerencsém. Ő pillanatnyilag nincs a legjobb formában. Ma este már eggyel kevesebb emberük van.

– Micsoda?

– Megpróbálta megakadályozni, hogy beszéljek Seth Duncannel.

– Mit csinált Seth Duncannel?

– Eltörtem az orrát.

– Jézusom, miért?

– Miért ne?

– Jézus Mária! Hol vannak a kocsi kulcsai?

– Mi lesz Mrs. Duncannel?

– Indulnunk kell, most azonnal.

– Előbb válaszoljon a kérdésemre.

– Mrs. Duncant is megbüntetik, amiért telefonált a férjemnek.

Megtiltották neki, hogy ezt tegye. Ahogy a férjemnek is megmondták, hogy ne menjen oda, ne kezelje.

– A férje orvos. Nincs más választása. Köti az esküje, nem?

– Mi a neve?

– Jack Reacher.

– Mennünk kell, Mr. Reacher. Most azonnal.

– Mi lesz Mrs. Duncannel?

– Ez nem a maga dolga – mondta a nő. Reacher ezzel alapjában véve egyetértett. Az ő dolga az volt, hogy eljusson Virginiába, és felajánlották, hogy ingyen és gyorsan elviszik az út legnehezebb szakaszán. Az 1-80-as út ott várja, kétórányira. Ha megáll egy felhajtónál, könnyen elcsípheti az éjszakai forgalom végét, és az első hajnali ingázókat. Talán meg is tud majd reggelizni egy pihenőnél vagy kamionos megállónál, egy piszkos kis bisztróban. Sült szalonna, rántotta, kávé...

– Mi lesz Mrs. Duncannel? – kérdezte újból.

– Valószínűleg nem sok.

– Ez mit jelent?

– Lehet, hogy valami véralvasztót szedetnek majd vele. Az egyik Duncan testvérnek vannak otthon gyógyszerei. Vagy talán csak megtiltják neki, hogy annyi aszpirint szedjen, hogy legközelebb ne legyen ilyen komoly a vérzés. És talán egy hónapig bezárják. Ennyi. Semmi komoly. Semmi olyan nem fog történni, ami miatt aggódnia kellene. Végül is tíz éve házasok. A nő nem fogoly, ha akar, bármikor elmehet.

– Csak éppen ez alkalommal, ha akaratlanul is, de közreműködött abban, hogy eltörjék a férje orrát. Lehet, hogy a férj rajta fogja levezetni a dühét, ha rajtam nem tudja.

Az orvos felesége nem válaszolt, de úgy tűnt, egyetért. A furcsa kis motelszobára csend telepedett. Aztán Reacher kerékcsikorgást hallott.

9. fejezet

Odament az ablakhoz, és kinézett. Négy kerék alatt csikordultak meg a kavicsok, jó nagy, recés mintázatú, terepjáróra való gumik egy Ford pick– upon. A Fordnak hidraulikus felfüggesztése volt, a tetejére elforgatható reflektorokat szereltek, a motorháztető alól egy szellőzőcső állt ki, és még egy csörlő is volt az elején. A sötétben annyit lehetett kivenni, hogy a kocsiban két nagydarab alak ült. Vastag nyakuk volt, széles válluk. A pick– up lassan végiggördült a motelszobák sora előtt, és megállt hat méterrel az ott parkoló Subaru mögött. A fényszórókat nem kapcsolták le, a motor is tovább járt. Nyílt az ajtó, és a két férfi kiszállt.

Mind a ketten pontosan úgy festettek, mint Brett, csak még tagbaszakadtabbak voltak. Húszas éveik vége felé jártak, talán két méter magasak lehettek, és megközelítették a százötven kilót. A derekuk egészen keskenynek látszott hatalmas mellkasuk, vaskos karjuk és széles válluk mellett. A hajukat rövidre vágták, húsos arcukban kis szemek ültek. Mindkettő az a fajta fickó volt, aki két ebédet eszik egymás után, és még mindig éhes marad. Piros, Cornhuskers feliratú futballdzsekit viseltek, amelyet kékesre festett a motel eresze alól kiszűrődő kék neonfény.

Az orvos felesége odalépett Reacher mellé az ablakhoz.

– Édes Jézusom. – motyogta.

Reacher semmit sem mondott.

A két fiatalember becsukta a kocsi ajtaját, együtt hátramentek a pick-up csomagtartójához, és leemeltek róla egy szerszámosládát, amely eredetileg teljes szélességében oda volt erősítve a vezetőfülke hátához. Levették a tetejét, egyikük kivett belőle egy gömbölyű fejű kalapácsot, a másik pedig egy legalább fél méter hosszú, kétfejű csavarkulcsot. A szerszámosláda tetejét nyitva hagyták, és elindultak a reflektorok fényében. Az árnyékuk előttük vonult. A méreteikhez képest könnyedén lépkedtek és fürgén mozogtak, mint a futballjátékosok általában. Egy pillanatra megtorpantak, és a motelszoba ajtajára pillantottak, aztán elfordultak. A Subaru felé indultak.

Vadul nekiestek a kocsinak. Mintha csak villámháborút vívnának, két– három percen keresztül teljes erejükből zúzták és püfölték. Fülsiketítő volt a zaj. Az utolsó szilánkig kiverték az üveget a szélvédőből, betörték az oldalablakokat, a hátsó ablakot, a fényszórókat, a hátsó lámpákat. A kalapáccsal hatalmas horpadásokat ütöttek a motorháztetőbe, az ajtókba, a tetőbe, az ütközőkbe, a csomagtartó hátsó falába. Benyúltak a kivert ablakon, és ripityára törték a műszerfalat és a rádiót.

A francba, gondolta Reacher. Hát ezzel már nem jutok el az autópályáig.

– A férjem büntetése – suttogta az orvos felesége. – Ez most rosszabb,

mint eddig.

A két fickó megtorpant, ugyanolyan hirtelen, mint ahogy elkezdték. Csak álltak a tönkretett autó két oldalán, és zihálva szedték a levegőt. Megtornáztatták a vállukat, a fegyverüket lelógatták maguk mellett. A szilánkokra tört üveg darabkái csillogtak a neonfényben, a fém döndüléseinek utolsó visszhangja is elhalt, és néma csönd lett.

Reacher levette a kabátját, és az ágyra dobta.

A két fickó megállt egymás mellett, úgy, hogy összeért a válluk, aztán elindultak a szoba ajtaja felé. Reacher kinyitotta, és kilépett, hogy eléjük menjen. Akár győz, akár veszít, ha odabent zajlik a verekedés, tönkretennék a szoba berendezését, és Vincentnek, a tulajnak már így is van épp elég baja.

A két fickó megtorpant úgy három méterre tőle, és egymás tükörképeként csak álltak, a fegyverüket a kívülre eső kezükben lógatva. Négy köbméter csont és izom, háromszáz kiló hús, kimelegedve és megizzadva a hidegben.

Reacher megszólalt: – Van egy kérdésem, fiúk. Négy évet töltöttetek el az egyetemen, hogy megtanuljátok, hogyan kell futballt játszani. Én tizenhárom évet töltöttem a seregben, hogy megtanuljam, hogyan kell embereket ölni. Mit gondoltok, ezek után mennyire félek tőletek?

Semmi válasz.

– Ráadásul annyira rosszak voltatok, hogy utána be se jutottatok a Ligába. Én olyan jó voltam, hogy mindenféle kitüntetést és előléptetést kaptam. Szóval, mennyire féltek tőlem?

– Nem túlságosan – felelte a csavarkulcsos.

Rossz válasz, de érthető. Ha valaki annyira jó védőjátékosnak számít a középiskolai futballcsapatban, hogy utána simán felvegyék sportösztöndíjjal egy egyetemre, az elég komoly eredmény. Ha valaki, akár csak egy rövid időre is, beállhat egy meccsen a Memorial stadionban, az már azt jelenti, a legnagyobbak közelében jár. És ha nem sikerül bejutnia a Nemzeti Ligába, az nem igazán szégyen. A sport világában sokszor nagyon vékony a határvonal a siker és a kudarc között, és gyakran csak a véletlenen múlik, hogy valaki a vonal melyik oldalára kerül. Ezek a fickók majdnem húsz éve az elithez tartoztak, a legsikeresebbek, akiket errefelé láttak az emberek, a városukban, a megyében vagy talán az egész államban. Népszerűek voltak, ünnepelték őket, minden lányt megkaphattak. És valószínűleg nyolcéves koruk óta nem kerültek ki vesztesen egyetlen verekedésből sem.

Csak éppen soha nem is keveredtek igazi verekedésbe, valódi élet-halál küzdelembe. Az a kis lökdösődés az iskolaudvaron, vagy a fagylaltozó előtt az utcán, vagy egy nyári éjszakán egy buli után, ugyanolyan távol áll az igazi verekedéstől, mint egy igazi „Super Bowl” döntőtől az, amikor két kövér srác dobálja egy kicsit egymásnak a labdát a parkban. Ezek a fickók amatőrök voltak, és ami még rosszabb, elbizakodott amatőrök, akik hozzá vannak szokva, hogy puszta méreteiknek és hírnevüknek köszönhetően is győzni tudnak. A való világban halottak lennének, mielőtt akár egyet is tudnának ütni.

Hozzá nem értésük első jele a rossz fegyverválasztás volt. A legjobb, ami lehet az embernél, az a lőfegyver, a második legjobb a szúrófegyver, a harmadik pedig az olyan fegyver, amellyel vágni lehet. A tompa tárgyak a lista legalján szerepelnek. Lelassítják a kar mozgását, és ha nem talált az ütés, az embernek csak hátránya származik abból, hogy egy nehéz tárgy van a kezében. Ráadásul csak visszakézből lehet használni, hogy az ember egyetlen folyamatos mozdulattal fel tudja gyorsítani, és ütni is tudjon vele. Ezek ketten azonban csak ott álltak vállvetve, a fegyverüket a külső kezükben tartva, ami arra utalt, hogy tenyeres ütéssel fogják lendíteni. Ez viszont azt jelenti, hogy a kalapácsot vagy a csavarkulcsot előbb hátra kell lendíteniük, majd egy pillanatnyi megtorpanás után tudnak csak támadni vele. A mozdulat első része egyértelmű üzenet az ellenfél számára. Nem marad semmi meglepetés. Ennyi erővel akár egy hirdetést is feladhatnának az újságban, vagy táviratot küldhetnének a Western Unionnal.

Reacher elmosolyodott. Ő katonai támaszpontokon nőtt fel a világ legkülönbözőbb részein, és kőkemény tengerészgyalogosok gyerekeivel kellett megverekednie. Aztán továbbcsiszolgathatta képességeit a helybéli bandákkal szemben, poros utcákon a csendes-óceáni szigeteken, vagy Európa nyirkos sikátoraiban. Akármilyen isten háta mögötti texasi, arkansasi vagy nebraskai kisvárosból származtak is ezek a fiúk, az cserkésztábor volt ehhez képest. És míg ők a futball szabályait tanulmányozták, és azt gyakorolták, hogyan kell futni, ugrani és elkapni a labdát, addig Reacher kemény küzdelmek során olyan szakértőktől tanult, akik annyira gyorsan tudják eltörni az ellenfél nyakát, hogy az észre sem veszi, csak amikor már bólogatni akar, és elgurult a feje a járdán.

A csavarkulcsos megszólalt: – Van egy üzenetünk a számodra, haver.

– Tényleg? – kérdezte Reacher.

– Ami azt illeti, inkább egy kérdés.

– És vannak benne hosszú szavak? Kell még egy kis idő, hogy átgondoljátok? – Reacher előbbre lépett, és egy kicsit jobbra húzódott. Megállt közvetlenül a két fickó előtt, mindkettőjüktől egyformán két méterre. Úgy helyezkedett, hogy ha az óra számlapján az ő pozíciója a hat órának felelne meg, akkor azok a tizenegynél és az egynél álljanak. A csavarkulcsos állt a balján, a kalapácsos a jobbján.

A csavarkulcsos mozdult meg elsőnek. A jobb lábára helyezte a testsúlyát, és rövid ívben hátralendítette a súlyos fémszerszámot. Úgy tűnt, azt tervezi, hogy talán negyven fokban és egy méterre hátralendítve a csavarkulcsot, alacsony ívben támadva, Reacher bal karját célozza meg vele a válla és a könyöke között. A fickó azért nem volt teljesen idióta. Elég ügyes első próbálkozás volt.

De a tervét nem sikerült végrehajtania.

Reacher a bal lábára helyezte a testsúlyát, így a jobb lába már mozdult is egy töredékmásodperccel a csavarkulcs után, ugyanabba az irányba, ugyanolyan sebességgel, talán egy kicsit gyorsabban is, és még mielőtt a csavarkulcs előrelendült volna, Reacher a bakancsával eltalálta a fickó térdét, és eltörte a térdkalácsát. Elszakadtak az ínszalagok, az ízület kiugrott a helyéről és kifordult, így a térde előrecsuklott.

Mielőtt a fickó az első pár centit megtette volna a föld felé, és mielőtt feltört volna torkából az üvöltés, Reacher már el is lépett mellette, a vállával félrelökte, mintha az emlékezetéből is ki akarná törölni. A fickó alapvetően most már fegyvertelennek és féllábúnak számított, és Reacherrel nemigen fordult még elő, hogy aggódott volna egy féllábú ellenfél miatt.

A kalapácsos fickónak a másodperc töredéke volt arra, hogy döntsön. Vagy előrelendíti a kalapácsot, de akkor szinte teljes körben meg kellett volna pördülnie, mert Reacher most már majdnem a háta mögött volt, és ráadásul megnyomorodott, földön heverő társa is útban feküdt. Vagy pedig csak úgy találomra maga mögé suhint, és reméli, hogy mellette áll a meglepetés ereje, és lesz olyan szerencséje, hogy el is találja az ellenfelét.

Az utóbbi mellett döntött.

Erre Reacher félig-meddig számított, és fel is készült rá. Figyelte, ahogy mozdul a karja, a csuklója hátrahajlik, a könyöke kissé kifelé fordul. Reacher jól megvetette a lábát, derékból oldalra fordult, és a tenyere élével telibe találta a fickó könyökét. A hatalmas ütés pont a lóduló kalapáccsal ellentétes irányból érte. A könyökízülete nagyot roppant, a csuklója hátrahajlott, a kalapács kiesett a kezéből, a fickó pedig azonnal összegörnyedt. Ugrálva és táncolva próbált olyan pózt felvenni, hogy a könyökét kímélje. Kis körben, az óramutató járásával ellenétes irányban mozgott, bizonytalanul és egyensúlyát vesztve, így szembe került Reacherrel, aki annyi időre sem állt meg, hogy megvárja, amíg a kalapács földet ér. Keményen lefejelte a fickót, vad, éles mozdulattal, hatalmas csontreccsenéssel, aztán gyorsan odébb ugrott a szétvert Subaru felé, megfordult, és eltervezte a következő másfél másodpercet.

A csavarkulcsos fickó még mindig a földön fetrengett. Reacher úgy látta, nem is annyira a fájdalom miatt, az inkább később hatalmasodik el igazán rajta, hanem mert rátört a szörnyű felismerés, hogy eddigi életének vége. Valóra vált az a félelme, amely még futballjátékosként futott át az agyán, amikor egy-egy ütközés után a földre került a pályán, hogy a jövője nem tartogat mást, csak botokat, járógépet, bicegést, fájdalmakat, frusztrációt és munkanélküliséget. A kalapácsos fickó még talpon volt, pislogott, az orrából dőlt a vér, egyik karja bénán lógott. A tekintete zavaros lett, és látszott, hogy nemigen tud gondolkodni.

Egy civilizált világban élő ember erre azt mondaná, ennyi elég – egy olyan valaki, aki mozifilmekből és tévéből ismeri az ilyesmit, és egy olyan világban él, ahol a fair play és az önfegyelem uralkodik. Reacher azonban nem ebben a világban élt. Az ő világában, ha az ember elkezd egy verekedést, akkor be is fejezi, és sohasem veszít. Több generáció kemény munkával felhalmozott bölcsességének örököse volt, amely azt tanította, hogy a legkönnyebben úgy lehet elveszíteni a küzdelmet, ha az ember akkor feltételezi azt, hogy a verekedésnek vége, amikor valójában még nincs is vége. Úgyhogy Reacher hátrábblépett a kalapácsos fickóhoz. Vállalta a kockázatot, hogy esetleg megsérti a fájós kezét és karját, és egy jobbhoroggal behúzott egyet a futballista mell– és hasizma közötti háromszögbe. Jól időzített és tökéletesen végrehajtott ütés volt, egyenesen a gyomorszájat találta el. A fickó ettől meglehetősen rossz állapotba került, és kétrét görnyedt. Reacher megvárta, amíg elég alacsonyra hajol, hogy jó keményen arcon tudja rúgni. Azért bizonyos fokig megkegyelmezett neki, amennyiben csak pár foga tört ki, és az álla repedt el, ami még mindig jobb, mintha az agya szenvedett volna komolyabb károsodást.

Aztán a csavarkulcsos fickóhoz fordult, megvárta, amíg fetrengés közben a megfelelő irányba fordul, és a homlokára célzott rúgással gondoskodott róla, hogy elveszítse az eszméletét. Felvette a földről a csavarkulcsot, és eltörte vele a fickó egyik csuklóját, aztán a másikat, aztán a társához sétált, és megismételte ugyanezt. A két fickót valaki tudatosan, fegyverként vetette be, és egy katona soha nem hagyja ott működőképes állapotban az ellenség fegyvereit a csatamezőn.

Az orvos felesége a motelszoba ajtajából rettegve nézte végig a küzdelmet.

–  Mi az? – szólt oda neki Reacher.

10. fejezet

Ford pick-up még mindig ott várakozott türelmesen, üresben járó motorral. A reflektora is égett. A két fickó ernyedten feküdt a vakító fénysugarak mögötti félhomályban, és gőzölgött a testük. Négy köbméter csont és izom, háromszáz kiló hús, csak most vízszintes helyzetben, nem függőlegesen. Nehéz lesz elszállítani őket. Az orvos felesége megszólalt: – Most mi a csudát csináljunk?

–  Mivel kapcsolatban? – kérdezte Reacher.

–  Jobban örülnék, ha nem csinálta volna ezt.

–  Miért?

–  Mert semmi jó nem származhat belőle.

–  Miért ne? Mi a fene folyik itt? Kik ezek az emberek?

–  Mondtam, futballjátékosok.

–  Nem ők, hanem Duncanék. Akik ideküldték őket.

–  Engem láttak vajon?

–  Ezek ketten? Nem hinném.

–  Az jó. Nem engedhetem meg magamnak, hogy belekeveredjek ebbe.

–  Miért? Mi folyik itt?

–  Ez nem a maga dolga.

–  Ezt nekik mondja.

–  Nagyon dühösnek látszott.

–  Én? Nem voltam dühös. Alig érdekelt a dolog. Ha dühös lettem volna, akkor slaggal kellene eltisztogatni a maradványaikat. Így egy targonca is elég lesz.

–  Mit akar csinálni velük?

–  Meséljen ezekről a Duncanékról.

–  Egy család, ennyi. Seth, az apja, és a két nagybátyja. Régebben farmjuk volt, most fuvarozó vállalkozásuk.

–  És melyikük bérel fel helyi futballistákat?

–  Nem tudom, ki dönt. Talán szavaznak, vagy mindnyájuknak egyet kell érteni.

–  Hol laknak?

–  Azt tudja, hogy Seth hol lakik.

–  És a másik három, az idősebbek?

–  Onnan kicsit délebbre. Három magányos ház áll egymás mellett, mindegyiküknek van egy-egy.

–  Igen, láttam. A férje nagyon megnézte őket.

–  A kezeit látta?

–  Miért?

–  Valószínűleg keresztbe tette két ujját, úgy drukkolt. Mint amikor egy gyerek fütyörészik, ha a temető mellett kell elmenni.

–  Miért? Ki a frász ez a négy ember?

–  Olyanok, mint egy darázsfészek. És maga épp most piszkálta meg egy bottal, aztán meg szépen elmegy.

–  Miért, mit kellett volna tennem? Hagyjam, hogy különféle szerszámokkal összeverjenek?

–  Mi ezt tesszük. Elfogadjuk a büntetést, csak mosolygunk tovább, és behúzzuk a nyakunkat, igyekszünk kijönni velük.

–  Mi a fenéről beszél?

A nő hallgatott, aztán megrázta a fejét.

–  Nem olyan nagy ügy – mondta. – Mi legalábbis ezt mondogatjuk magunknak. Ha egy békát beledobunk egy fazék forró vízbe, akkor rögtön kiugrik. De ha hideg vízbe tesszük, és lassan kezdjük el melegíteni, akkor hagyni fogja, hogy elevenen megfőzzék, észre sem veszi.

–  És ez áll magukra is?

–  Igen, ránk is.

–  Meséljen a részletekről.

A nő megint csak hallgatott, és újból megrázta a fejét.

–  Nem – felelte. – Nem, nem. Tőlem nem fog rosszat hallani Duncanékről. Ezt szeretném leszögezni. Helybéli lány vagyok, egész életemben ismertem őket. Nagyon rendes család. Nincs velük semmi baj. Az égvilágon semmi.

Az orvos felesége alaposan megnézte a tönkretett Subarut, aztán gyalog indult el hazafelé. Reacher felajánlotta, hogy elviszi a Forddal, de a nő hallani sem akart róla. Reacher követte a tekintetével, ahogy kisétált a motel parkolójából, míg végül elnyelte a sötétség, és eltűnt a szeme elől. Aztán visszafordult a két fickóhoz, akik ott feküdtek az ajtaja előtt. Az szóba sem jöhetett, hogy felemeljen egy százötven kilós, eszméletlen embert. Talán egy emelőrúd segítségével meg tudna birkózni százötven kilóval, de nem százötven kiló tehetetlen emberi hústömeggel, amelyik akkora, mint egy hűtőszekrény.

Kinyitotta a pick-up ajtaját, és bemászott a vezetőülésre. Fenyőillatú fertőtlenítő és forró olaj szaga érződött a belsejében. Megkereste a sebességváltót, aztán kis ívben kanyarodva egy kicsit előbbre gördült, majd megállt és tolatott, amíg a plató hátsó, lenyitható fala egy vonalba nem került a két fickóval. Kiszállt, odament a motorháztetőhöz, és megszemlélte az elejére erősített csörlőt. Elektromos volt. Egy kis motor csatlakozott a kábeldobhoz, amelyre vékony drót volt felcsévélve. A végén volt egy vonóhorog is, és egy gombbal lehetett beindítani a forgódobot.

Megnyomta a gombot, és letekert a kábelből három métert, hatot, tízet. Áthúzta a motorháztető fölött, át a kocsi tetején a két reflektor között, át a platón, és lehúzta a két fickóhoz, akik a földön feküdtek. Lenyitotta a plató hátsó falát, és odaerősítette a kampót az első fickó derékszíjához. Visszasétált a pick-up elejéhez, és megnyomta a gombot.

A motor beindult, a dob forogni kezdett, és a drót megfeszült. Remegett, mint egy íj felajzott idege, kis barázdát vájt a motorháztetőbe, és meggyűrte a fémrudat a kocsi tetején, amelyre a fényszórók voltak szerelve. A dob forgása lelassult, de nem állt le. A pick-up rugózni kezdett. Reacher hátrasétált, és látta, hogy az első fickót az övénél fogva vonszolja a kábel a plató felé. Eljutott egészen a plató hátsó faláig, aztán a kábel függőlegesen emelkedni kezdett. Hangosan sivítva csikorgott, ahogy a fémhez súrlódott. A fickó derékszíja megnyúlt, és a test felemelkedett a levegőbe, egy kicsit hintázott, a háta ívbe görbült, a karja-lába lógott. Reacher kivárta a megfelelő alkalmat, aztán odalépett, és alulról felnyomta egy kicsit, hogy átbukjon a platóra. Aztán megint előrement, várt egy másodpercig, majd leállította a csörlőt. Visszament hátra, benyúlt a platóra, kiakasztotta a kampót, és megismételte az egészet a második fickóval, mintha egy állatorvos lenne, akinek két elpusztult ökröt kell elszállítania.

Reacher megtett kilenc kilométert dél felé, aztán megállt a három házhoz vezető közös behajtó végében. A házakat egy generációval ezelőtt festhették fehérre, és a holdfényben még mindig halványszürkének látszottak. Szilárdan megépített házak voltak, kis félkörívben elrendezve, egymáshoz egészen közel. Kertet nem alakítottak ki, csak kaviccsal volt felszórva az udvar. Három autó parkolt benn, aztán következett az erős léckerítés, aztán már csak az üres, sík szántóföldek nyúltak el a sötétségbe.

A jobb oldalon álló ház földszinti ablakából világosság szűrődött ki. Életnek nem volt más jele.

Reacher megtett tíz métert, aztán megfordult, és rátolatott a behajtóra. A kavicsok csikorogtak a kerekek alatt, és felcsapódtak az alvázra. Elég nagy zajt csapott. Megkockáztatott úgy ötven métert, a behajtó feléig. Aztán megállt, kiszállt, hátrament a platóhoz, és lenyitotta a hátsó falát. Felmászott, és az övénél és a dzsekije gallérjánál fogva megragadta az első fickót. Megemelte, félig odarángatta, félig odagörgette a plató széléhez, aztán a bakancsa orrával lerúgta. A test zuhant egy métert, az oldalára puffant, aztán a hátára fordult.

Vissza a feladónak.

Reacher visszament második fickóhoz, és őt is odarángatta-vonszolta és görgette a plató széléhez, és lelökte, rá a társára. Aztán felcsukta a plató hátsó falát, oldalt leugrott, visszament, beült, és gyorsan elhajtott.

A négy Duncan még mindig Jasper konyhaasztalánál üldögélt. Nem tervezték előre ezt a találkozót, de mindig akadt megbeszélnivalójuk, és most kihasználták az alkalmat. A legnyugtalanítóbb ügynek egy, a kanadai határon késlekedő fontos szállítmány bizonyult.

–  A barátunk délen egyre nyugtalanabb – vágott bele Jacob.

–  Amit nem tudunk irányítani, azt nem tudjuk irányítani – vélekedett Jonas.

–  Ezt neki mondd.

–  Meg fogja kapni a szállítmányt.

–  Mikor?

–  Idejében.

–  Előre fizetett.

–  Ahogy mindig.

–  Sok pénzt.

–  Mint mindig.

–  De most nagyon ideges. Azt akarja, hogy cselekedjünk. És valahogy nagyon furcsa volt. Amikor felhívott, olyan érzésem volt, mintha egy félbeszakadt beszélgetést folytatna.

–  Micsoda?

–  Frusztrált volt, ez nyilvánvaló. De egy kicsit meg is volt sértődve, mintha úgy érezné, nem vesszük komolyan. Mintha korábban már beszélt volna valamelyikünkkel, és nem vettük volna figyelembe, amit akkor mondott. Mintha nem vettünk volna tudomást egy figyelmeztetésről. Az volt az érzésem, mintha egy könyvben ő már a harmadik oldalon tartana, én meg csak az elsőn.

–  Elment az esze.

–  Hacsak...

–  Hacsak mi?

–  Hacsak korábban nem hívta már fel párszor egyikünket.

–  Hát engem nem – rázta a fejét Jonas Duncan.

–  Engem sem – tagadta Jasper Duncan.

–  Biztosak vagytok benne?

–  Hát persze.

–  Mert más magyarázat nemigen lehetséges. És ne feledjétek, ezzel a pasassal nem lehet ujjat húzni. Roppant kellemetlen alak.

Jacob mindkét fivére vállat vont. Mindketten a hatvanas éveikben jártak, köpcös, zömök, viharvert figurák. Jonas azt mondta: – Ne nézz rám.

–  Rém se – ismételte Jasper.

Csak Seth Duncan nem szólt eddig egyetlen szót sem. Jacob fia. Az apja megkérdezte: – Szóval, mi az, amit nem mondasz el nekünk, fiam?

Seth az asztalra szegezte a tekintetét, aztán zavartan felnézett. Az alumínium sín a fél arcát eltakarta. Az apja és két nagybátyja rámeredt.

–  Nem én törtem el ma este Eleanor orrát – mondta Seth.

11. fejezet

Jasper Duncan kivette a félig teli Knob Creek whiskey-s üveget a konyhaszekrényből, és három göcsörtös ujjával és tömpe hüvelykujjával belenyúlva összefogott négy, kicsorbult poharat. Az asztalra tette őket, kihúzta a dugót az üvegből, és bőven töltött a négy pohárba. Szertartásosan, összeszedett, precíz mozdulatokkal odacsúsztatta az italt a többiek elé az összekaristolt asztallapon. Leült, mindnyájan belekortyoltak a whiskey-be, aztán a négy pohár visszakerült az asztalra. Négy szaggatott kis koppanás egymás után a néma éjszakában.

–  Akkor halljuk az elejétől, fiam – szólalt meg Jacob Duncan.

–  Majd én elintézem a dolgot – ellenkezett Seth Duncan.

–  Nekem úgy tűnik, nem valami jól.

–  Az én ügyfelem.

Jacob megcsóválta a fejét. – Régebben a te kapcsolatod volt, de egy család vagyunk. Mindent együtt csinálunk, semmi önálló akció. Nincs olyan, hogy külön üzlet.

–  Sok pénzt tettem le az asztalra.

–  Nem kell a régi dolgokat felhánytorgatni. Találtál valakit, aki hajlandó volt többet fizetni ugyanazért az áruért, és ezt természetesen nagyra értékeljük. De a jutalom kockázattal is jár. Valamit valamiért. Nincs olyan, hogy ingyen ebéd. Szóval, mi történt?

–  Egy hetes késésben vagyunk.

–  Nem késünk. Soha nem ígérünk határozott időpontot.

Seth Duncan hallgatott.

–  Mi az, te garantáltad a szállítás dátumát? – kérdezte Jacob.

Seth Duncan bólintott.

–  Ez nagy ostobaság volt, fiam – rótta meg Jacob. – Soha nem vállalunk határidős szállítást. Tudod, hogy ezt nem engedhetjük meg magunknak. Száz meg száz olyan tényező befolyásolhatja, amelyet nem tudunk irányítani. Például az időjárás.

–  A legrosszabb eshetőségekre is gondoltam.

–  Túl sokat gondolkozol. Mindig jöhet valami még annál is rosszabb, mint amire számítottál. Ez már csak így van. Szóval, mi történt?

–  Három nappal ezelőtt megjelent két fickó a házamban. Az ő emberei. Kemény fiúk.

–  És hol volt Brett?

–  Szólnom kellett neki előre, hogy látogatókat várok.

–  És szóltál?

–  Nagyjából igen.

–  És nekünk miért nem mondtad el?

–  Mert el tudom intézni.

–  Láthatóan nem valami jól, fiam. És mit csináltak?

–  Azt mondták, egy üzenetet hoztak a főnöküktől, aki a nemtetszését kívánja kifejezni. Azt feleltem, megértem. Magyarázkodtam, elnézést kértem. Azt mondták, ez nem elég. Azt mondták, azt az utasítást kapták, hogy úgy üssenek meg, hogy nyoma maradjon. Mondtam nekik, hogy ezt nem tehetik. Sok dolgom van, mennem kell ide-oda. Foglalkoznom kell az üzlettel. Úgyhogy helyettem Eleanort ütötték meg.

–  Csak így?

–  Előbb megkérdezték. Bele kellett egyeznem. Eleanornak is. Nekem kellett lefognom. Felváltva ütötték meg. Mondtam neki utána, hogy sajnálom, ő azt mondta, nem mindegy, hogy ezek ütik meg, vagy én később? Tudta, hogy ideges vagyok.

–  És azután?

–  Kértem még egy hét haladékot. Negyvennyolc órát adtak.

–  És ma este újból visszajöttek?

–  Igen, és megismételték az egészet.

–  Akkor ki volt a fickó az étteremben? Az egyik közülük?

–  Nem, mondtam már, még soha nem láttam.

–  Csak egy átutazó – szólt közbe Jonas Duncan. – Ahogy gondoltuk is abból, amit Sethnek mondott. Egy átutazó, aki olyasmibe ütötte az orrát, amibe nem kéne.

–  Hát, őt legalább leráztuk – jegyezte meg Jacob.

Ekkor halk zajt hallottak odakintről. Kerekek csikorogtak a kavicsokon. Egy jármű közeledett lassan a behajtón. Úgy tűnt, a behajtó felénél megállt. A motor továbbjárt. Kis szünet után tompa puffanás hallatszott, és mintha valaki nagyot fújt volna. Megint egy kis szünet, majd egy újabb puffanás. Aztán a jármű elhajtott, gyorsabban, mint ahogy jött. Kattant a sebességváltó, a jármű felgyorsult, és a világ ismét elcsendesedett.

Jonas Duncan lépett ki elsőnek a házból. Ötven méter távolságból csak két kupacot látott az úton heverni a holdfényben. Húsz méterről már azt is látta, mik azok a kupacok. Öt méterről azt is, hogy milyen állapotban vannak. – Ezek szerint mégsem ráztuk le. Egyelőre.

–  Ki a frász lehet ez? – kérdezte Jacob Duncan.

Seth Duncan és Jasper nem szólt semmit sem.

Reacher leparkolt a pick-uppal az összetört Subaru mellett. A motel tulajdonosa, Mr. Vincent várta a szobája ajtaja előtt. A neonfényben feketének tűnt a haja.

–  Kicseréli a zárat? – érdeklődött Reacher.

–  Remélem, erre nem fogok rákényszerülni.

–  De?

–  Nem engedhetem, hogy itt maradjon.

–  Fizettem harminc dollárt.

–  Természetesen visszaadom a pénzét.

–  Nem ez a lényeg. Az üzlet az üzlet. Nem tettem kárt semmiben.

Vincent hallgatott.

–  Már úgyis tudják, hogy itt vagyok. Hol lehetnék másutt?

–  Eddig rendben is volt.

–  Miért eddig?

–  Azóta szóltak, hogy ne engedjem itt maradni. Ha valaki nem ismeri a törvényeket, az még nem vétség. De most már nem szállhatok szembe velük, azok után, hogy megmondták, mi a helyzet.

–  Mikor szóltak?

–  Két perccel ezelőtt telefonáltak.

–  És mindig azt csinálja, amit mondanak magának?

Vincent nem válaszolt.

–  Gondolom, ez hülye kérdés volt.

–  Mindent elveszítenék, amiért hosszú éveken át dolgoztam. És a családom is, énelőttem.

–  1969 óta? – kérdezte Reacher.

–  Ezt meg honnan tudja?

–  Csak kitaláltam. A holdra szállás éve, az Apolló-program.

–  Emlékszik 1969-re?

–  Homályosan.

–  Én imádtam azokat az időket. Annyi minden történt akkoriban. Utána mintha egy új korszak kezdődött volna.

–  Úgy is volt – helyeselt Reacher. – Csak épp nem az a korszak jött el, amelyikre számított.

–  Sajnálom ezt az egészet.

–  Most fel fogja ajánlani, hogy elvisz az autópályáig?

–  Azt sem tehetem. Megtiltották, hogy bármiben is a segítségére legyünk.

–  Kinek tiltották meg?

–  Mindenkinek. Az egész városban szétkürtölték.

–  Hát akkor, úgy tűnik, örököltem ezt a pick-upot – mondta Reacher. – Majd ezzel megyek.

–  Ne tegye – mondta Vincent. – Be fogják jelenteni, hogy ellopták. A megyei rendőrség meg fogja állítani. Félútig se fog eljutni vele.

–  Duncanék a rendőrséget is a kezükben tartják?

–  Nem, nem igazán. De egy lopott jármű az lopott jármű, nem?

–  Ezek azt akarják, hogy itt maradjak?

–  Most már igen. Háborút indított ellenük, ők pedig a végére akarnak járni.

12. fejezet

Reacher csak állt a hidegben a pick-up és motelszoba ajtaja között, és körbenézett. Nem volt túl sok látnivaló. A neon kékes derengése csak a Subaruig terjedt, aztán elhalványult. A feje fölött világított a hold és a milliónyi fagyos csillag.

–  Van még kávé a kannában? – kérdezte.

–  Nem szolgálhatom ki – felelte Vincent.

–  Nem fogom beárulni.

–  Lehet, hogy figyelnek.

–  Épp két emberüket viszik a száz kilométerre lévő kórházba.

–  Nem mind mentek el.

–  Ez az utolsó hely, ahol keresni fognak. Megmondták magának, hogy küldjön el, azt fogják feltételezni, hogy engedelmeskedett.

–  Nem is tudom.

–  Kössünk egy üzletet – javasolta Reacher. – Elmegyek, és megspórolom magának a kellemetlenségeket. Megtarthatja a harminc dollárt, mert nem a maga hibája, ami történt. Cserébe csak egy kávét kérek, és választ néhány kérdésemre.

A hallban sötét volt, csak a bárpult mögött égett egyetlen lámpa. A lágy vörös és rózsaszín fények már nem világítottak, csak egy éles zöldes fényű neoncső hunyorgott és zúgott hangosan. A zene sem szólt már a hangszórókból. A helyiségben csönd honolt, nem hallatszott más, csak a neon zúgása és a fűtéscsövekben keringő forró levegő sziszegése. Vincent vizet töltött a kávéfőzőbe, jól megtömte őrölt kávéval, amelyet egy dob nagyságú bádogdobozból kanalazott egy kalap nagyságú papírfilterbe. Bekapcsolta a gépet, Reacher pedig hallgatta, ahogy kotyog és sziszeg benne a víz, és nézte, ahogy a kincset érő barna folyadék csöpögni kezd a kannába.

–  Akkor kezdje a legelején – fordult Vincenthez.

–  Nagyon régen kezdődött az egész.

–  Ez mindig így szokott lenni.

–  Nagyon régi családról van szó.

–  Ahogy mindig.

–  Elsőnek az öreg Duncant ismertem meg. Farmer volt, és az ősei is azok voltak előtte. Azt hiszem, az első Duncan talán még a polgárháború után került ide, az állam adományozott neki földet. Kukoricát és babot termesztettek, és jó nagy földterületre tettek szert. Az öreg Duncan örökölt mindent. Három fia volt, Jacob, Jonas és Jasper. Nyílt titok volt, hogy a fiúk utálták a mezőgazdasági munkát, de amíg az apjuk meg nem halt, megtartották a farmot, nehogy megszakadjon a szíve. Aztán eladták, és fuvarozásba kezdtek, amely sokkal kevesebb munkával járt. A földet felosztották egymás közt, és eladták a szomszédaiknak, ami jó ötletnek tűnt. Annak idején, amikor még lovakkal és öszvérekkel dolgoztak, óriási földnek számítottak, ma már a traktorok és a nagy gazdaságok idejében nem olyan nagyok. A földek akkoriban jó drágák voltak, de a fiúk jutányos áron adták el. Engedményt adtak, ha az új tulajdonosok beleegyeztek, hogy aláírnak egy szerződést, miszerint Duncanék fuvarozó cégét bízzák meg a termés elszállításával. Ami megint csak jó ötletnek tűnt. Mindenki megkapta, amit akart. Mindenki boldog volt.

–  Egészen addig, amíg.?

–  A dolgok lassanként rosszra fordultak. Vitájuk támadt az egyik szomszédjukkal. Ez már őskori történetnek számít. Talán huszonöt éves is megvan már. Mindenesetre nagyon elmérgesedett a helyzet. Egész nyáron át folyt a vita, végül nem szállították el a termést. Duncanék egyszerűen nem voltak rá hajlandóak. Ott rohadt meg földeken. Az illetőnek abban az évben semmi bevétele nem volt.

–  Nem tudtak volna valaki mást megbízni a termés elszállításával?

–  Addigra már Duncanék a markukban tartották az egész megyét. Ráadásul nem is érte volna meg egy másik fuvarozónak, hogy azért az egy szállítmányért idejöjjön.

–  És a farmer nem tudta volna maga elszállítani?

–  Az emberek mind eladták a teherautóikat. Úgy gondolták, nem lesz rájuk szükségük a szerződés miatt, a pénz meg kellett, hogy fizessék a jelzálogot.

–  Bérelhetett volna erre az egy alkalomra egyet.

–  A kapun se jutott volna ki vele. A szerződés apróbetűs részében az is benne volt, hogy a farmokról csak Duncanék teherautója szállíthat el bármit is. Még a bíróságon sem lehetett volna megtámadni, és semmiképp nem tehettek ellene semmit, mert addigra már felvették a futballistákat. Az első generációt. Mostanra azok a fiúk már öregemberek.

–  Szóval teljes ellenőrzést gyakoroltak – összegezte a helyzetet Reacher.

Vincent bólintott.

–  Nagyon egyszerű volt a helyzet – folytatta. – Ha valaki egész évben dolgozik, utána muszáj valahogy elszállíttatnia a termést, különben ennyi erővel azt is megtehetné, hogy otthon ül a fenekén, és nem csinál semmit. A farmerek egyik nyárról a másikra élnek. Nem engedhetik meg maguknak, hogy elveszítsék az egész termésüket. Duncanék megtalálták a tökéletes eszközt, amellyel pórázon tarthatják őket. Hogy véletlenül jöttek rá, vagy eleve így tervezték, nem tudom. De amint rájöttek, milyen hatalom van a kezükben, kezdték élvezni.

–  Mit csináltak?

–  Hivatalosan semmi rosszat. Az emberek kicsit többet fizettek a szállításért, és nem ugráltak. Nagyjából ennyi.

–  Maga is, igaz?

Vincent megint bólintott. – Tíz évvel ezelőtt némi felújításra szorult a motel. Duncanék adtak rá kamatmentes kölcsönt, de alá kellett írnom egy szerződést, hogy minden áruszállítást velük végeztetek.

–  És még mindig fizet nekik.

–  Mindnyájan fizetünk.

–  De miért tűrik el?

–  Forradalmat akar? Ez nem fog megtörténni. Az embereknek enniük kell. És Duncanék ravaszak. Semmi olyat nem csinálnak, ami igazán rossz lenne, ugye, érti?

–  Mint a béka a lassan felmelegített vízben – mondta Reacher. – A doki felesége így fogalmazott.

–  Igen, mind így gondoljuk.

–  De a végén így is halálra fognak főni.

–  Az még nagyon messze van. – Vincent elfordult, és töltött egy bögre kávét. Ezt is a NASA lógója díszítette. Odatolta a bárpulton. – Az anyám rokona volt Neil Armstrongnak – jegyezte meg. – Nagyon távoli unokatestvére, vagy ilyesmi.

Reacher beleszagolt a gőzölgő kávéba, aztán megkóstolta. Kitűnő volt. Friss, forró, erős. Vincent folytatta: – Nixonnak volt egy előre megírt beszéde arra az esetre, ha az űrhajósok ott ragadnának a Holdon, és nem tudnának visszajönni. El tudja ezt képzelni? Csak ültek volna, nézik a Földet, és várják, hogy mikor fogy el a levegőjük.

–  Nincs valami törvény, amelyre hivatkozva meg lehetne támadni őket? A monopóliumok ellen, a szabad kereskedelem akadályozása ellen, vagy valami ilyesmi?

–  Ha ügyvédhez fordulunk, az azt jelenti, hogy csődbe megyünk.

Mennyi ideig húzódhat el egy ilyen per? Két-három évig? Ha két vagy három éven át nem szállítanák el a termést, az öngyilkosság lenne. Dolgozott már farmon? Vagy vezetett motelt? Higgye el nekem, egy fárasztó nap végén az embernek valahogy már nincs kedve jogi szakkönyveket bújni. Csak aludni akar.

–  Az, hogy szétverték a doki kocsiját, nem nevezhető kis dolognak.

–  Egyetértek – bólintott Vincent. – Ez most rosszabb volt a szokásosnál. Egy kicsit mindnyájunkat nyugtalanít a dolog.

–  Mindnyájukat?

–  Beszélünk egymással, állandó telefonösszeköttetésben vagyunk. Tudja, ha történik valami, megosztjuk az információkat.

–  És az emberek mit mondanak?

–  Az az általános vélemény, hogy a doki talán megérdemelte. Nem engedelmeskedett.

–  Mert kezelte egy betegét?

–  A nő nem volt beteg. A doki feleslegesen avatkozott be.

–  Szerintem maguk mind betegek – mondta Reacher. – Egy csapat gyáva, gerinctelen alak. Milyen nehéz lenne lépni valamit? Ha egy ember egyedül állna velük szemben, az nehéz helyzet lenne, ezzel egyetértek. De ha mind összefognának, és hívnának egy másik fuvarozó céget, akkor eljönnének. Miért ne? Ha Duncanéknek elég munka van itt, akkor másnak is elég lenne!

–  Duncanék beperelhetnének.

–  Hadd pereljenek. Akkor ők kerülnek abba a helyzetbe, hogy három éven át fizethetik az ügyvédeket, viszont nincs semmi bevételük. Az ő bajuk lenne.

–  Nem hinném, hogy lenne másik fuvarozó, aki elvállalná a munkát. Felosztják egymás között a területeket. Nem veszik el egymás elől munkát.

–  Azért megpróbálkozhatnának vele.

Vincent nem válaszolt.

–  Végül is nekem mindegy – vonta meg a vállát Reacher. – Engem nem igazán érdekel, ki szállítja el kinek a kukoricáját, mikor és hogyan, vagy a véka babot, vagy mit tudom én, miben mérik az ilyesmit. Intézzék el maguk, vagy ne intézzék el, a maguk dolga. Én indulok Virginiába.

–  Ez nem olyan egyszerű – mondta Vincent. – Itt legalábbis. Az emberek már olyan régóta félnek, hogy már nem is emlékeznek rá, milyen

érzés félelem nélkül élni.

Reacher hallgatott.

–  Most mit fog csinálni? – váltott témát Vincent.

–  Az Duncanéktól függ. Az A terv szerint stoppolok, és továbbmegyek. De ha ők háborút akarnak, akkor a B terv szerint én győzök. Addig szállítom oda az eszméletlen futballistákat a házuk elé, amíg egy sem marad. Aztán szépen odamegyek, és meglátogatom őket. Csak tőlük függ.

–  Szerintem maradjon az A tervnél. Én ezt tanácsolnám.

–  Mutasson egy erre járó autót, és akkor esetleg megfogadom a tanácsát.

–  Kérnem kell valamit magától.

–  Mit?

–  A szobakulcsot. Sajnálom.

Reacher előhalászta zsebéből a kulcsot, és a bárpultra tette. Nagy rézkulcs volt, rajta a hatos szám.

–  Hol fog aludni ma éjszaka? – kérdezte Vincent.

–  Jobb, ha nem tudja – felelte Reacher. – Ha Duncanék esetleg kifaggatják, akkor elmondaná nekik, igaz?

–  Kénytelen lennék – felelte Vincent.

Több szó nem is esett közöttük. Reacher megitta a kávét, és kisétált a motelből, vissza a Fordhoz. A csörlő drótja meghajlította a fémrudat a tetején, és így elölnézetből az egész mintha kicsit kancsal lett volna. A slusszkulcs elfordult, és a motor beindult. Reacher kihajtott a motel parkolójából. Ha kételyeid vannak, mindig fordulj balra. Úgyhogy dél felé indult, lassan, világítás nélkül, és várva, hogy a szeme hozzászokjon a sötétséghez, kereste az útbaigazítást nyújtó jelzőtáblákat.

13. fejezet

Az út keskeny aszfaltszalagjától jobbra sötét, üres szántóföldek, balra pedig sötét, üres szántóföldek nyúltak a végtelenbe. A hold és a csillagok fénye elég lett volna ahhoz, hogy körvonalakat ki tudjon venni, csak éppen nemigen voltak formák. Itt-ott egy fa állt, de többnyire csak a felszántott föld terült el a horizontig. Aztán úgy öt kilométer után messze nyugaton Reacher megpillantott két melléképületet. Egy nagyobb meg egy kisebb álldogáltak magányosan a földek közepén. Még ilyen messziről és a sötétben is meg tudta állapítani, hogy mindkét épület régi, és fából készült. Már nem igazán voltak szögletesek, kissé megdőltek és megsüllyedtek, mintha a föld lassan, centiméterenként akarná magába szívni őket.

Reacher lassított, és rákanyarodott egy földútra, amely inkább csak egy párhuzamos, a traktorok kerekei által hátrahagyott kerékbarázda volt. A két barázdát füves sáv választotta el. A fűszálak kőkeményre fagytak, mintha drótból lennének. A pick-up zötyögött és ugrált. Apró kavicsok csapódtak fel a kerekek alól és spricceltek szét. A keréknyom egyenesen vezetetett, aztán elkanyarodott, majd újból kanyarodott a földek sakktáblaszerű kialakítását követve. A talaj csontkemény volt, nem vertek fel port a kerekek. A két régi gazdasági melléképület egyre nagyobb és nagyobb lett. Az egyik egy csűr volt, a másik valami kisebb fészer. Úgy száz-százhúsz méterre álltak egymástól. Mindkettőt téli álomba merült növényzet vette körül. A szél fújhatta oda az eltévedt magokat, aztán meggyökereztek. Így télen csak a kopár, száraz, összegabalyodott ágak látszottak, de nyáron valószínűleg szép színes virágok futhattak fel az épületek oldalára.

Reacher előbb a csűrt vette szemügyre. Egymagában állt, kopottas, repedezett aszfalttal körbevéve. A fagerendák, amelyből épült, olyan keménynek látszottak, mintha vasból lennének, de már elkorhadtak és megdőltek. A tolóajtó elég nagy volt ahhoz, hogy komolyabb mezőgazdasági gépek is beférjenek rajta, az épület dőlése miatt azonban az ajtó beragadt. A jobb alsó sarka mélyen belefúródott a földbe, a vassíneken futó kis kerekek pedig kiugrottak helyükről.

A tolóajtóba vágtak egy kisebb, átlagos méretű ajtót is. Ez zárva volt, kisablak nem volt rajta. Reacher visszaült a kocsiba, és a kisebbik épület felé indult. Ennek csak három fala volt, a csűrtől elforduló, keskenyebb oldala volt nyitott. A traktornyomok egészen bevezettek a fészerbe. Tárolónak használhatták, legalábbis valamikor régen. Kétszer olyan hosszú volt, mint a Ford, és egy kicsivel szélesebb.

Tökéletes.

Reacher behajtott, és megállt, úgy, hogy a Ford motorházteteje a kis szénapadlás alá került. Leállította a motort, kiszállt, és visszasétált abba az irányba, amerről jött, ki a fészerből, aztán még megtett húsz métert.

Megfordult, és visszanézett. A Fordot teljesen elrejtette a fészer. Reacher elmosolyodott. Ideje nyugovóra térni.

Továbbsétált.

A traktornyomokban lépkedett. A talaj egyenetlen és kemény volt talpa alatt. Lassabban haladt, mintha füves sávon sétált volna, de még a fagyott fűben is megmaradnak a lábnyomok, és Reacher mindig jobban szerette, ha nem hagy nyomot maga után. Visszagyalogolt az útig, ott északnak fordult, és az út közepén sétált tovább, ahol az elválasztó vonalnak kellett volna lennie, már ha felfestették volna. Az éjszaka néma volt és mozdulatlan, a levegő törékeny, a csillagok sziporkázva ragyogtak az égen. Semmi sem mozdult rajta kívül. A távolban nem látta a kékes derengést. A motel fényeit már leoltották éjszakára.

Gyorsan, alig egy óra alatt megtett öt kilométert az úton, és dél felől érkezett meg az útkereszteződéshez. Úgy száz méterre megállt, és alaposan körbenézett. Balra az elhagyatott betonalapzat, ahová az üzletsor épült volna. Mögötte az elhagyatott benzinkút. Jobbra semmi, azon túl pedig a motel, némán és sötéten, csak egy árnyék és foltok egymás mellett.

Járművek nem parkoltak előtte.

Senki sem figyelte.

Senki sem készült támadásra.

Reacher továbbment. Hátulról közelítette meg a motelt, a szobák felől, a legkisebb kabinnál kezdve. Minden csendes volt. Nem a kavicsokon lépkedett, inkább az ezüstre festett deszkákon egyensúlyozott el a fürdőszobaablakig. Még mindig nyitva volt, ahogy hagyta. A szúnyogháló még mindig a fürdőkádban. Leült az ablakpárkányra, behúzta a fejét, felhúzta a lábát és bemászott. Gyorsan becsukta az ablakot, hogy ne jöjjön be a hideg, aztán megfordult és körbenézett.

A törülköző még ott volt, ahol zuhanyozás után hagyta. Vincent nem takarította ki a szobát. Reacher úgy gondolta, nyilván holnapra hagyta ezt a feladatot. Nincs miért sietnie. Nem valószínű, hogy váratlanul szükség lenne a szobára itt az isten háta mögött, Nebraskában, a tél közepén.

Reacher bement: a szobába, ahol mindent: változatlanul talált, pontosan úgy, ahogy hagyta. Nem gyújtott villanyt, a függönyt nem húzta be. Felhajtotta a takarót az ágyról, és ruhástul bebújt, a bakancsát sem vette le. Nem először fordult elő, hogy felöltözve aludt. Néha megéri készenlétben lenni. A bal oldalára fordult, aztán jobbra, elhelyezkedett, amilyen kényelmesen csak tudott, és egy perc múlva már mélyen aludt is.

Öt óra múlva ébredt fel, és azonnal rá kellett jönnie, hogy tévedett. A szobalány feladatkörét nem Vincent látta el. Egy szobaasszonyt alkalmazott. Reacher arra ébredt, hogy a nő léptei megcsikordulnak odakint a kavicsokon. Aztán meglátta az ablakon át. A bejárat felé tartott, hogy rendbe tegye a szobát. Reacher gyorsan felhajtotta a takarót, felült, a lábát a földre tette, és pislogott. A karjában a fájdalom már egy kicsit csillapodott a tegnapihoz képest, de az is lehet, hogy még zsibbadt volt az alvástól. Odakint szürke, ködös, búskomor téli reggel kezdődött, nem sokkal virradat után.

Az emberek mindig azt látják, amit látni akarnak. A szobaasszony kinyitotta a kulcsával az ajtót, szélesre tárta, és belépett az üresnek hitt szobába. A tekintete átsiklott Reacheren, aki az ágyon ült, és egy teljes másodperc kellett hozzá, hogy visszaforduljon. Alig reagált, nem mutatott különösebben nagy meglepetést. Nem kiáltott fel, nem sikoltozott. Megfontolt, megbízható nőnek látszott. Hatvan körül járhatott, fehérbőrű volt, nyers, szögletes, kissé már őszülő, fakó szőke hajjal. Német vagy skandináv felmenői lehettek.

–  Elnézést – szólalt meg. – Mr. Vincent azt hitte, ez a szoba üres.

–  Így is terveztem – felelte Reacher. – Jobb, ha ő ezt hiszi. Amit nem tud, abból nem lehet baja.

–  Maga az az ember, akit Duncanék parancsára el kellett küldenie – állapította meg a nő. Nem kérdés volt, hanem kijelentés, következtetés, amelyre a telefonos riadóláncon kapott információk alapján jutott.

–  Még ma továbbutazom – mondta Reacher. – Nem szeretnék neki bajt okozni.

–  Attól tartok, maga lesz az, aki bajba kerül. Hogy akar továbbutazni?

–  Majd stoppolok, a kereszteződéstől délre. Csináltam már máskor is.

–  És meg fog állni az első autó, amit meglát?

–  Lehetséges.

–  Mekkora ennek az esélye?

–  Nem sok.

–  Az első kocsi, amit meglát, nem fog megállni. Mert szinte biztos, hogy egy helyi lakos lesz az, és az illetőnek az lesz az első dolga, hogy azonnal telefonál Duncanéknek, és elmondja, maga hol van. Megkaptuk az utasításokat, mindenki értesült a dologról. Tehát a második autóban, amelyet látni fog, abban már Duncanék emberei fognak ülni, aztán a harmadikban is, meg a negyedikben is. Nagy bajban van, barátom. A vidék teljesen sík, és tél van. Nincs hol elbújni.

14. fejezet

A szobaasszony rutinosan, a megszokott sorrendben haladva végezte a teendőit, tudomást sem véve arról az apró kis eltérésről, hogy egy törvénytelenül itt tartózkodó vendég ül az ágyon. Benézett a fürdőszobába, mintha felmérné, mekkora feladat áll előtte, aztán a combjával odébb tolta a fotelt a szőnyegen, a fotellábak által kinyomott helyre.

–  Van mobilja? – kérdezte Reacher.

–  Persze. De majdnem lemerült, talán még pár percig működőképes.

–  Be fog árulni?

–  Kit árulnék be? Ez egy üres szoba.

–  Mi fekszik innen keletre?

–  Semmi, ami kicsit is érdekelhetné – felelte a nő. – Az út úgy másfél kilométer után átvált kavicsosba, és igazából sehová sem vezet.

–  És nyugatra?

–  Ugyanaz.

–  Minek van a kereszteződés, ha egyik út sem vezet sehová?

–  Úgy ötven évvel ezelőtt mindenféle őrült terveket szőttek. Akartak ide építeni egy üzletsort, amely másfél kilométer hosszú lett volna, keletre és nyugatra pedig lakóházakat. Néhány farmot eladtak építési területnek, de nagyjából ennyi történt, ezután minden leállt. Még a benzinkutat is be kellett zárni, ami nagyjából a végső kegyelemdöfés egy helynek.

–  A motel még mindig megvan.

–  De a szakadék szélén egyensúlyoz. Mr. Vincent bevételének nagy része abból származik, hogy a doki idejár whiskey-t inni.

–  Ha tegnap este jól láttam, akkor ebből elég bőven folyhat be a pénz.

–  Egy bárnak azért több kell egy vendégnél.

–  Magát is ki tudja fizetni.

A nő bólintott. – Mr. Vincent jó ember. Segít, ahol tud. Én igazából gazdálkodással foglalkozom. Télen itt dolgozom a motelben, mert kell a pénz. Leginkább azért, hogy fizetni tudjak Duncanéknek.

–  A termés elszállításért?

–  Nekem többet kell fizetnem, mint a legtöbbnek.

–  Miért?

–  Ez nagyon régi történet. Nem szeretném elmesélni.

–  Miért?

–  Nem beszélhetek róla – mondta a nő. – Tiltott téma. Akkor kezdődött minden rossz. És különben is, én tévedtem. Hamisan vádoltam meg valakit.

Reacher felállt az ágyról. Kiment a fürdőszobába, leöblítette az arcát hideg vízzel és fogat mosott. A nő közben gyors, szakavatott mozdulatokkal lehúzta az ágyneműt. – Ugye, Virginiába megy?

–  Mi az, a társadalombiztosítási számomat is tudja?

–  A doki azt mondta a feleségének, hogy maga katonai rendőr volt.

–  Valamikor régen. De már nem vagyok az.

–  Akkor most micsoda?

–  Leginkább éhes vagyok.

–  Itt nem kaphat reggelit.

–  Akkor hol?

–  Van egy bisztró úgy egyórányira innen, délre, a megyeszékhelyen. A rendőrök szoktak betérni oda a reggeli kávéra és fánkra.

–  Pompás.

A nő kilépett a szobából, és tiszta ágyneműt vett el egy kerekes kocsiról. Lepedő, paplan– és párnahuzat. Reacher megkérdezte: – Mennyit fizet magának Vincent?

–  A minimálbért. Ennél többet nem tud.

–  Én többet fizetnék magának, ha készítene nekem reggelit.

–  Hol?

–  Magánál, otthon.

–  Ez kockázatos.

–  Miért? Olyan szörnyű szakácsnő?

A nő futólag elmosolyodott. – Sok borravalót szokott adni?

–  Ha jó a kávé.

–  Az anyám régi kávéfőzőjét használom.

–  És ő jó kávét főzött?

–  A legjobbat.

–  Akkor megbeszéltük.

–  Nem is tudom. – tétovázott a nő.

–  Nem fognak átkutatni minden egyes házat. Arra számítanak, hogy valahol odakint fognak megtalálni.

–  És ha nem találják?

–  Magának nincs miért aggódnia. Addigra már rég továbbálltam. Nem mondom, hogy nem szeretek reggelizni, de azért nem tart órákig, amíg végzek vele.

A nő egy pillanatig csak állt, bizonytalanul, védekezőn a melle elé szorítva a fehér párnahuzatot, mint egy zászlót. Aztán annyit mondott: – Hát jó.

Négyszáz kilométerrel északabbra valamivel később hajnalodott. A dérlepte szürke furgon elrejtve, mozdulatlanul, keresztben állt a homokos ösvényen. A sofőr felébredt a sötétben, kimászott, vizelt egy fa mellett, aztán ivott egy kis vizet, evett egy kis csokit, majd visszabújt a hálózsákba, és nézte, ahogy a sápadt reggeli fény átszűrődik a fenyők tűlevelein. Tudta, a legjobb esetben is egész nap itt fog rostokolni, vagy majdnem két napig is, legrosszabb esetben akár három vagy négy napig is. De akkor megkapja a részét, a pénzből és a szórakozásból is, és mindkettő olyan dolog, amire megéri várni. Türelmes volt. És engedelmes.

Reacher megállt a szoba közepén, a szobaasszony pedig rendet rakott körülötte. Olyan feszesre húzta az ágyon a körben betűrt takarót, hogy ha rádobnak egy pénzérmét, visszapattant volna. Kicserélte a törülközőket, kirakott egy kis flakon sampont, egy papírba csomagolt, apró szappant, és egy új vécépapírtekercset. Aztán kiment a kocsijához. Pick-up volt, régi, rozzant, nagyon egyszerű, csupa rozsda, elvékonyodott gumikkal, az alváza pedig lógott. Megkerülte az összetört Subarut, és úgy parkolt le, hogy a pick-up ajtaja a motelszoba ajtajával legyen egyvonalban. Jól körbenézett, előre is, hátra is, aztán várt. Reacher látta rajta, hogy a legszívesebben elfeledkezne az egyezségről, és nélküle húzna el. Az arcára volt írva. De nem tette. Kinyitotta az anyósülés ajtaját, és intett, hogy siessen.

Reacher kilépett a motelszobából, és beszállt a kocsiba. A nő azt mondta: – Ha meglát valakit, húzza le a fejét, és bújjon el, rendben?

Reacher bólintott, bár arra gondolt, ez elég nehéz lesz. Kicsi volt a Chevrolet, belül piszkos és poros, az üléseket kopott műbőr borította. A térde egészen odanyomódott a műszerfalhoz, az ülés mögött is alig maradt hely.

–  Van egy papírzacskója?

–  Minek?

–  Ráhúzhatnám a fejemre.

–  Ez nem vicces – mondta a nő, és indított. A kopott sebváltónak kellett egy másodperc, amíg engedelmeskedett az utasításoknak. Valami hangosan zörgött a motorháztető alatt, a lyukas kipufogócső úgy durrogott, mintha egy motorkerékpárhoz tartozna. A nő balra kanyarodott. Áthajtott a kereszteződésen, aztán délnek indult. Más autó nem járt az utakon. A nappali világosságban köröskörül minden sík volt, jellegtelen, hatalmas és tágas. Mindent fehér dér lepett be. Az üres égbolt a végtelenbe veszett. Öt perc múlva Reacher meglátta nyugaton a két régi melléképületet, a megdőlt csűrt és a kisebb fészert, ahol eldugta a Ford pick-upot. Aztán három perccel később elhaladtak a három Duncan ház mellett, amelyek magányosan álldogáltak a közös behajtó végén. A nő szorosabban markolta a kormányt, és Reacher látta, hogy babonásan keresztbeteszi két ujját. A pick-up továbbzötyögött, a nő pedig gyakrabban nézett a visszapillantó tükörbe, mint az útra. Aztán másfél kilométer után megkönnyebbülten fújt egy nagyot, és mintha egy kicsit megnyugodott volna.

–  Ezek csak emberek – szólalt meg Reacher. – Három öreg, meg egy vézna kölyök. Nincs varázserejük.

–  De gonoszak – felelte a nő.

Jonas Duncan konyhájában ültek, nyugodtan, kényelmesen reggeliztek, és várták, hogy Jacob előálljon a mondandójával. Végre dűlőre jutott, és ezt akarta bejelenteni. Mindnyájan ismerték a jeleket. Sokszor előfordult már, hogy Jacob némán, szórakozottan, magába mélyedve üldögélt, majd végül előrukkolt valami aranyat érő bölcsességgel, a dolgok lényegéig hatoló elemzéssel, vagy egy javaslattal, aminek köszönhetően két vagy három legyet ütöttek egy csapásra. Tehát vártak. Jonas és Jasper szótlanul ettek. Seth egy kicsit küszködött, mert a rágás némi fájdalmat okozott neki. Az alumínium sín alól kék foltok és véraláfutások kandikáltak ki. Reggel úgy ébredt, hogy mindkét szeme alatt duzzadt, fekete monokli sötétlett, akkora, mint két rohadt körte.

Jacob letette a kést meg a villát, és az inge ujjába törölte a száját. Összekulcsolta maga előtt a kezét, és megszólalt: – Fel kell tennünk magunknak egy kérdést.

Jonas volt a házigazda, ezért őt illette meg a jog, hogy először reagáljon. – Micsodát? – kérdezte.

–  Fontolóra kell vennünk, megéri-e, hogy feladjuk egy kicsit méltóságunkat és önbecsülésünket a szerencsés végkifejlet érdekében.

–  Milyen értelemben?

–  Provokáltak és megfenyegettek minket. A provokáció egy idegentől származik, aki olyasmibe üti az orrát, amihez semmi köze. A fenyegetés déli barátunktól jött, aki kezd türelmetlenkedni. Az első büntetést érdemel, a második viszont olyan dolog, amelynek nem is lett volna szabad megtörténnie. Nem lett volna szabad pontos időpontot ígérni. De ha már megtörtént, el kell intéznünk a dolgot, és nem szabad ítélkeznünk. Seth nyilván azt tette, amiről úgy gondolta, hogy mindnyájunk számára a legjobb.

–  És hogy intézzük el? – kérdezte Jonas.

–  Előbb gondolkozzunk el a másik dolgon. Az idegenről a motelben.

–  Azt akarom, hogy megkapja a magáét – mondta Seth.

–  Mindnyájan azt akarjuk, fiam. És meg is próbáltuk helyretenni, igaz? Csak nem sikerült.

–  Mi az, most már félünk tőle?

–  Egy kicsit igen, fiam. Elveszítettük három emberünket. Ostobaság lenne, ha nem aggódnánk legalább egy kicsit. És mi ugyebár nem vagyunk ostobák. Egy Duncant soha nem lehet ezzel vádolni. Ezért tettem fel azt a bizonyos kérdést az önbecsülésünkről.

–  Azt akarod, hogy hagyjuk elmenni?

–  Nem, az a tervem, hogy déli barátunknak azt mondjuk, hogy ez az idegen okozta a bajt, és miatta van a késlekedés. Aztán azt javasoljuk, ha már úgyis ideküldte két emberét, és ha szeretné egy kicsit felgyorsítani a szállítási folyamatot, akkor esetleg az a két fickó elintézhetné az idegent. Így mindenki jól járna, nem? Háromféle módon is. Először is, a két fickó leszállna Sethről, másodszor az idegent összeverik vagy megölik, és harmadszor, a barátunk is megbékél majd egy kissé, mert látni fogja, a késés valójában nem a mi hibánk volt. Be fogja látni, hogy külső erők áldozatai vagyunk, amit neki is meg kell értenie, mivel nyilván vele is előfordul ilyesmi időnként. Más szavakkal, egy oldalon állunk.

Egy pillanatra csönd telepedett a konyhára.

Aztán Jasper Duncan megszólalt: – Nekem tetszik az ötlet.

–  Nekem is – bólintott Jacob. – Különben nem javasoltam volna. Az egyetlen hátulütője az, hogy némi csapást jelent a méltóságunkra és az önbecsülésünkre. Egyrészt: nem a mi kezünk által nyeri el büntetését ez az ember, aki keresztbe tett nekünk, másrészt ezzel a barátunknak is beismerjük, hogy felmerülhetnek olyan problémák is, amelyeket mi magunk nem tudunk megoldani.

–  Ez még nem szégyen – mondta Jonas. – Egy nagyon bonyolult üzletről van szó.

–  Gondolod, hogy az ő emberei jobbak, mint a mieink? – kérdezte Seth.

–  Hát persze, hogy jobbak, fiam – mondta Jacob. – Bármennyire jók is az embereink, az övéi egészen más kategóriába tartoznak. Össze sem lehet hasonlítani őket. Ezt nem szabad elfelejtenünk. Nem veszíthetjük el a barátunkat, különben nagyon kellemetlen ellenséget szerzünk magunknak.

–  De tegyük fel, hogy nem sikerül megoldani a késlekedést – akadékoskodott Jasper. – Tegyük fel, hogy semmi sem változik. Tegyük fel, hogy az idegent ugyan még ma elkapják, de ennek ellenére sem tudunk szállítani még egy hétig. Akkor a barátunk tudni fogja, hogy hazudtunk neki.

–  Nem hinném, hogy az idegent egy nap alatt elkapnák – mondta Jacob.

–  Miért nem?

–  Mert úgy tűnik, nagyon érti dolgát. Minden jel erre mutat. Pár napba is beletelhet, addigra pedig a furgonunk rég úton lehet. De ha nem is így történik, még mindig mondhatjuk azt, hogy okosabbnak gondoltuk, ha távolabb tartjuk az árut, amíg el nem rendeződnek a dolgok. A barátunk ezt talán elhiszi. Persze az is lehet, hogy nem.

–  Szóval szerencsejáték.

–  Igen, az. De valószínűleg ez a legjobb, amit tehetünk. Benne vagytok, vagy nem?

–  Szükségünk lesz segítségre és információkra – mondta Jasper.

–  A helybélieknek is közre kell működni.

–  Ez természetes – mondta Jacob. – A barátunk is elvárja. Kiadjuk az utasításokat, és megfenyegetjük őket.

–  És az embereinket is ki kell küldeni. Tartsák nyitva a szemüket és a fülüket. Legalább hadd érezzük azt, hogy mi is hozzájárulunk egy kicsit a probléma megoldásához.

–  Természetesen – mondta újból Jacob. – Szóval, benne vagytok?

Egy hosszú pillanatig mindenki hallgatott, aztán Jasper bólintott:

–  Én benne vagyok.

–  Én is – csatlakozott Jonas.

Jacob Duncan bólintott, és elvette az asztalról összekulcsolt kezét. – Akkor megvan a többség. Ami nagy megkönnyebbülés a számomra, mert vettem magamnak a bátorságot, és két órával ezelőtt már felhívtam a barátunkat. Az embereink és az ő emberei már megkezdték a vadászatot.

–  Én is ott akarok lenni, amikor az az idegen megkapja a magáét – morogta Seth.

15. fejezet

Reacher félig-meddig arra számított, hogy egy vályogból és korhadt deszkákból összetákolt régi ház fogadja, olyasféle, mint amilyeneket a környéken készült régi, harmincas évekbeli fekete-fehér fényképeken látni. A nő azonban egy hosszú, kaviccsal felszórt úton egy rendes, kétemeletes házhoz hajtott, amely, egy talán négyszáz hektáros földterület egyik sarkában állt egymagában. Leparkolt a ház mögötti udvaron, ahol rozzant melléképületek sorakoztak. Reacher hallotta a tyúkok kotkodácsolását a tyúkólból, és megcsapta az orrát a disznóól szaga. Érezte a föld, a levegő és a teljes téli szépségében pompázó vidék illatát. A nő megszólalt: – Nem szeretnék udvariatlan lenni, de mennyi borravalót fog adni?

Reacher elmosolyodott. – El akarja dönteni, hogy mennyi kaját adjon?

–  Valahogy úgy.

–  A Mississippitől nyugatra általában borravalóval együtt tizenöt dollárt szoktam fizetni egy reggeliért.

A nő meglepettnek és elégedettnek látszott.

–  Az sok pénz – bólintott. – Kétórányi bérem. Ez olyan, mintha ezen a héten kilenc napot dolgoztam volna.

–  Azért ez nem tiszta haszon – figyelmeztette Reacher. – Ne feledje, nagyon éhes vagyok.

A nő egy hátsó kis előszobán keresztül vezette be. A ház ugyanolyan volt, mint amilyen Seth Duncané lehetett a költséges felújítás előtt. Reacher feje majdnem a mennyezetig ért. Az ablak üvege kis kockákból állt, a padló kissé hullámos volt, az egész hely minden szempontból ódon, elavult és divatjamúlt benyomást tett, de látszott, hogy száz éve tisztán és rendben tartják. A makulátlan konyhában a tűzhely hideg volt.

–  Maga még nem evett? – kérdezte Reacher.

–  Én nem szoktam enni – felelte a nő. – Mármint reggelit.

–  Fogyókúrázik?

A nő nem válaszolt, és Reacher azonnal megbánta a kérdést.

–  Meghívom magát is – mondta. – Fizetek harminc dollárt. Érezzük jól magunkat.

–  Nem akarom, hogy jótékonykodjon.

–  Ez nem jótékonykodás. Csak viszonzom a szívességet, amit tesz nekem, ez minden. Kockázatot vállalt azzal, hogy idehozott.

–  Csak próbáltam helyesen cselekedni.

–  Én is így vagyok vele. Ha akarja, elfogadja, ha nem, nem.

–  Hát jó, elfogadom – bólintott a nő.

–  Hogy hívják? – kérdezte Reacher. – Ha együtt reggelizem egy hölggyel, többnyire legalább a nevét tudni szoktam.

–  Dorothynak hívnak.

–  Örülök, hogy megismertem, Dorothy. Férjnél van?

–  Csak voltam. Már nem.

–  Az én nevemet tudja?

–  Jack Reacher. Mindnyájunkat tájékoztattak róla.

–  Bemutatkoztam az orvos feleségének.

–  Ő pedig elmondta Duncanéknek. Ne hibáztassa érte. Ez automatikusan így megy. Fizetnie kell azért, amit elkövetett ellenük. Ahogy mindenki másnak is.

–  Mit követett el?

–  Huszonöt évvel ezelőtt mellém állt.

Roberto Cassano és Angelo Mancini észak felé tartottak egy bérelt Impalával. A megyeszékhely egyetlen szállodájában, a Courtyard Marriottban szálltak meg. A városka tulajdonképpen nem volt több mint néhány utcácska a nagy semmi kellős közepén. Már megtanulták, hogy mindig figyeljenek arra, mennyi benzin van a tankban. Nebraska ilyen hely. Megéri minden egyes benzinkútnál tankolni, amit meglát az ember, mert az is lehet, hogy a következő egymillió kilométerrel odébb lesz.

Las Vegasból jöttek, ami persze azt jelenti, hogy eredetileg valahonnan máshonnan, mert senki sem születik Vegasban. Cassano New Yorkból származott, Mancini pedig Philadelphiából. A szülővárosukban kezdték a pályafutásukat, aztán együtt bérelték fel őket Miamiben, és ezután kerültek a nevadai sivatagba, ahol az igazi nagy üzletek zajlottak. A turistáknak mindig azt mondják, hogy ami Vegasban történik, azt senki sem tudja meg másutt, de Cassano és Mancini esetében ez nem volt igaz. Állandóan úton voltak: ha valahol akár csak a halvány eshetősége is felmerült annak, hogy bármiféle probléma adódhat, azt elintézték, még mielőtt a híre elért volna a főnökük füléig.

Mindketten jó minőségű cipőt és fekete öltönyt viseltek, színes inget nyakkendő nélkül, és gyapjúszövet télikabátot. Sokszor össze is tévesztették őket egymással.

Bementek a motelbe, hogy megkeressék a tulajdonost. Rögtön meg is találták. A bárpult mögött állt, a poharak ragacsos helyét törölgette egy ronggyal. Azonnal látták, hogy szánalmas egy lúzer lehet azzal a vörösre festett hajával.

–  A Duncan családot képviseljük – közölte Cassano minden bevezetés nélkül. Azt mondták neki, ez biztosan hatásos lesz. Úgy is volt. A vörös hajú férfi elejtette a rongyot, hátrábblépett, épp csak hogy vigyázzba nem vágta magát, mintha a seregben lenne, és egy tiszt éppen most üvöltött volna rá.

–  Tegnap este szállást adott egy pasasnak – folytatta Cassano.

–  Nem uram, nem adtam. Kidobtam.

–  Hideg van – mondta Mancini.

A pult mögött álló férfi hallgatott, nem értette, hová akarnak kilyukadni.

Cassano folytatta: – Ha nem itt aludt, akkor hol a pokolban? A városban nincs másik motel. És nem a sövény alatt aludt, az biztos. Először is, úgy látom, Nebraskában nincsenek sövények. Másodszor befagyott volna a segge.

–  Nem tudom, hová ment.

–  Biztos benne?

–  Nem árulta el.

–  Vannak a környéken kedves emberek, akik esetleg befogadnának egy idegent?

–  Ha Duncanék azt mondták, hogy ne tegyék, akkor nem teszik.

–  Akkor csak itt alhatott.

–  Uram, mondtam már, hogy nem aludt itt.

–  Ellenőrizte a szobáját?

–  Visszaadta a kulcsot, mielőtt elment.

–  Másképp is be lehet jutni egy szobába, seggfej. Ellenőrizte?

–  A szobaasszony már kitakarított.

–  És nem mondott semmit?

–  Nem.

–  Hol van most?

–  Végzett a munkájával, hazament.

–  Hogy hívják?

–  Dorothy.

–  Mesélje el szépen, hol lakik Dorothy – mondta Mancini.

16. fejezet

A tizenöt dolláros reggeli, amelyet Dorothy az asztalra varázsolt, felért egy egész lakomával. Először kávét főzött, aztán nekilátott a reggeli többi részének – zabkása, sült szalonna, rántotta, pirítós. Óriási, gőzölgő adagokat tálalt mindenből, legalább ötvenéves, vastag porcelántányérokon, és szögletes, ódivatú, régi evőeszközöket tett az asztalra.

–  Pompás – mondta Reacher. – Nagyon köszönöm.

–  Egészségére. És köszönöm, hogy meghívott.

–  Nincs rendjén, hogy az emberek nem esznek Duncanék miatt.

–  Az emberek sok mindent csinálnak Duncanék miatt.

–  Én tudom, mit tennék.

Dorothy elmosolyodott. – Valamikor régen mindnyájan így beszéltünk. De Duncanék szegénységbe taszítottak minket, belefáradtunk az egészbe, és megöregedtünk.

–  És a fiatalok mihez kezdenek itt?

–  Elmennek, amilyen hamar csak lehet. A kalandvágyóbbak jó messzire. Nagy ez az ország. A többiek inkább a közelben maradnak, Lincolnban vagy Omahában.

–  És ott mit csinálnak?

–  A városban van munkalehetőség. Néhány fiú beállt az állami rendőrséghez. Az mindig népszerű volt.

–  Valaki felhívhatná azokat a fiúkat. Dorothy nem válaszolt.

–  Mi történt huszonöt évvel ezelőtt? – váltott témát Reacher.

–  Nem beszélhetek róla.

–  Nekem beszélhet. Senki sem fogja megtudni. Ha valaha is találkozom Duncanékkel, a jelenről fogunk társalogni, nem a régmúltról.

–  Mindegy, úgyis tévedtem.

–  Mivel kapcsolatban?

A nő nem válaszolt.

–  Maga volt az a szomszéd, akivel vitájuk támadt?

A nő nem válaszolt.

–  Akarja, hogy segítsek elmosogatni?

A nő megrázta a fejét. – Egy étteremben sem kell elmosogatnia, nem?

–  Eddig még sose kellett.

–  Maga merre járt huszonöt évvel ezelőtt?

–  Már nem emlékszem – felelte Reacher. – Valahol a nagyvilágban.

–  A seregben volt?

–  Valószínűleg.

–  Az emberek azt beszélik, tegnap összevert három Cornhuskers játékost.

–  Nem egyszerre – szerénykedett Reacher.

–  Kér még kávét?

–  Persze – mondta Reacher, a nő pedig újból megtöltötte a régimódi kávéfőzőt, és feltette a tűzhelyre. – Reacher megkérdezte: – Hány farmtulajdonos áll szerződésben Duncanékkel?

–  A megyének ezen a részén mindnyájan. Negyven farm.

–  Az jó sok kukorica.

–  És szója, és lucerna. Vetésforgót alkalmazunk.

–  A régi Duncan-farm egy részét vette meg?

–  Úgy negyven hektárt. Szép kis földdarab. Kiegészítettem vele a földem hiányzó sarkát. Jó ötletnek tűnt.

–  Ez mikor volt?

–  Talán harminc éve is van már.

–  Szóval az első öt évben nem voltak gondok?

–  Nem fogom elmesélni, mi történt.

–  Szerintem jobban tenné, ha elmondaná. És az az érzésem, maga is szeretné.

–  Miért akarja tudni?

–  Ahogy mondta, három futballistát küldtek rám. Szeretném tudni legalább, miért.

–  Mert betörte Seth Duncan orrát.

–  Sok orrot betörtem már életemben, de még soha senki sem próbált futballistákkal bosszút állni rajtam.

A nő töltött a kávéból, és Reacher elé tette a bögrét. A tűzhely jól befűtötte a konyhát, és úgy tűnt, egész nap meg is fog maradni a meleg. – Huszonöt évvel ezelőtt Seth Duncan nyolcéves volt.

–  És?

–  A megyének ebben a zugában összetartó kis közösség élt. Persze egymástól távol álló, elszigetelt házakban laktunk, de az iskolabusz valahogy mégis összefogott mindent. Mindenki ismert mindenkit. A gyerekek együtt játszottak, nagy csapatokban, hol az egyik házban, hol a másikban.

–  És?

–  Seth Duncanékhez senki sem szeretett menni. Főleg a kislányok nem. Pedig Seth sokat játszott a lányokkal, többet, mint a fiúkkal.

–  És miért nem szerették?

–  Senki sem mondta ki. Egy ilyen helyen akkoriban nem beszéltek ilyesmiről. De valami kellemetlen folyt náluk, vagy csak a levegőben volt.

Az én lányom is nyolcéves volt akkor, ugyanannyi, mint Seth. Sőt majdnem egy napon is születtek. A lányom nem akart átmenni hozzájuk játszani, ezt határozottan kijelentette.

–  Miért, mi történt?

–  Mondtam, senki sem beszélt róla.

–  De maga ugye, tudta? Volt egy lánya. Talán nem tudta bebizonyítani, de tudta.

–  Magának van gyereke?

–  Nem tudok róla. De tizenhárom évig amolyan rendőrféle voltam, és egész életemben ember. Az ember néha tud dolgokat.

A nő bólintott. Az arca kipirult a laktató reggelitől és a melegtől. – Azt hiszem, manapság gyermekmolesztálásnak neveznék.

–  Seth?

A nő bólintott. – Az apja, és mindkét nagybátyja.

–  Ez rémes.

–  Igen, az volt.

–  És maga mit tett?

–  A lányom soha többé nem ment át hozzájuk.

–  Elmondta a többieknek?

–  Először nem. Aztán valahogy minden kiderült. Egyszer csak mindenki erről beszélt, és egy kislány sem akart többet odamenni.

–  Próbált beszélni valaki Seth anyjával?

–  Sethnek nem volt édesanyja.

–  Miért, elhagyta?

–  Nem.

–  Meghalt?

–  Soha nem is létezett.

–  Kellett, hogy legyen.

–  Biológiailag gondolom, igen. De Jacob Duncan soha nem volt nős. Soha senki nem látta nővel egyiküket sem. Duncanék anyja régen meghalt. Csak az öreg Duncan volt, és a három fiú. Aztán meg a három fiú egyedül. És aztán egyszer csak Jacob egy kisfiút kezdett hordani az óvodába.

–  És az emberek nem kérdezték, hogy került hozzá a gyerek?

–  Beszéltek ezt-azt, de nem kérdezték meg. Udvariasságból. Gátlásokból. Azt hiszem, mindenki úgy gondolta, Seth valami rokongyerek. Tudja, talán elárvult, vagy ilyesmi.

–  És mi történt ezután? Nem engedték át a gyerekeiket hozzájuk játszani, és ez okozta a bajt?

–  Így kezdődött. Sokat pletykáltak és suttogtak az emberek. Duncanék egyedül maradtak, kirekesztették őket. Amit eléggé zokon vettek.

–  És bosszút álltak?

–  Először még nem.

–  Mikor kezdték?

–  Miután eltűnt egy kislány.

Robert Cassano és Angelo Mancini visszaültek a bérelt Impalába, és beindították a motort. A kocsihoz navigációs rendszer is járt, naponta pár dollárt számoltak fel érte, de nem vették sok hasznát. A képernyőn nemigen jelent meg más, csak néhány vékony piros vonal, mintha csak odafirkáltak volna valamit egy jegyzettömbre. Az utaknak nem volt nevük, csak számok jelezték őket, vagy még azok sem. A térkép nagy része egyszerűen üres volt. És egyébként is pontatlan, vagy nem teljes. A keresztutakat egyáltalán nem tüntette fel. Tulajdonképpen ugyanolyan volt, mint Vegasban. Las Vegas olyan gyorsan növekszik, hogy a GPS-társaság nem tud lépést tartani vele. Úgyhogy Cassano és Mancini hozzá voltak szokva ahhoz, hogy a régi, jól bevált módszer szerint igazodjanak el, vagyis a kezükben tartottak egy pontos, kanyarról kanyarra szóló útbaigazítást, amelyet egy olyan embertől kaptak, aki mindent elkövetett, hogy pontos legyen, nehogy még nagyobb verést kapjon, mint a legelején. A moteltulajdonos az első két pofon után az átlagosnál is idegesebb lett. Nem volt egy hősi alkat, annyi szent.

–  A parkolóból balra kell fordulni – olvasta fel Mancini egy céduláról.

Cassano balra fordulva kihajtott a parkolóból.

Dorothy a harmadik kanna kávét főzte. Kiöblítette a kávéfőzőt, újból megtöltötte, és feltette a tűzhelyre. – Seth Duncanre nehéz idők jártak az iskolában. A többi gyerek sokat bántotta. A nyolcéves kisfiúk kegyetlenül ki tudnak pécézni valakit. Azt hiszem, úgy érezték, a felnőttek engedélyével piszkálják, olyan dolgok miatt, amelyeket otthon hallottak suttogni. A lányok pedig nem álltak ki mellette. Nem mentek el hozzájuk, szóba sem álltak vele. A gyerekek már csak ilyenek. Mindenki így viselkedett vele, egy kislányt kivéve, akit úgy neveltek a szülei, hogy mindenkivel legyen kedves és együttérző. Nem ment át Seth Duncanékhez, de azért beszélgetett vele. Aztán egy nap ez a kislány egyszerűen eltűnt.

–  És?

–  Szörnyű, ha ilyesmi történik. El sem tudja képzelni. Először kitör a teljes pánik, mindenki őrülten aggódik, de senki sem tudja rávenni magát, hogy a legrosszabbtól tartson. Eltelik pár óra, talán három vagy négy, az ember azt hiszi, hogy a gyerek csak játszik valahol, elment virágot szedni a rétre, nem figyelte, mennyi az idő, és nemsokára hazaér, épen és egészségesen. Akkoriban még nem voltak mobiltelefonok. Egyeseknek még hagyományos telefonjuk sem volt. Aztán amikor a kislány nem került elő, mindenki kocsiba ült, és keresni kezdtük. Aztán besötétedett, és hívtuk a rendőrséget.

–  És a rendőrök mit csináltak? – kérdezte Reacher.

–  Mindent megtettek, amit csak tudtak. Jó munkát végeztek. Házról házra jártak, reflektorokkal, hangosbeszélővel, mindenkinek szóltak, hogy kutassák át a fészereket és a melléképületeket. Egész éjszaka járták a környéket, aztán ahogy pirkadt, kutyákkal kezdték keresni. Hívták az állami rendőrséget és a Nemzeti Gárdát, és helikopter is jött.

–  És semmit sem találtak?

A nő megrázta a fejét.

–  Semmit. Aztán én beszéltem nekik Duncanékről.

–  Igen?

–  Valakinek meg kellett tennie. Ahogy én beszélni kezdtem, másoknak is megeredt a nyelve. Mindenki rájuk mutogatott. A rendőrök nagyon komolyan vettek minket. Gondolom, nem engedhették meg maguknak, hogy ne vegyenek komolyan egy ilyen ügyet. Duncanéket bevitték a lincolni kapitányságra, és napokon át faggatták őket. Átkutatták a házukat. Az FBI-tól is kaptak segítséget. Mindenféle szakértők jöttek ki.

–  És találtak valamit?

–  Semmilyen nyomot nem találtak.

–  A világon semmit?

–  Minden teszt negatív volt. Azt mondták, a kislány nem járt azokban a házakban.

–  És mi történt ezután?

–  Semmi. Lassan minden lecsendesedett. Duncanék hazajöttek, a kislány soha nem került elő. Soha nem oldották meg az ügyet. Duncanék nagyon megkeseredtek. Felszólítottak, hogy kérjek bocsánatot, amiért megvádoltam őket, de én nem voltam rá hajlandó. Nem adhattam fel. A férjem sem. Egyesek a mi oldalunkon álltak, mint például az orvos felesége. De a legtöbben nem igazán. Látták, hogy mi lesz ebből. Duncanék visszahúzódtak és bezárkóztak. Aztán bosszút álltak. Abban az évben nem szállították el a termést. Mindenünk odaveszett. A férjem öngyilkos lett. Ott ült azon a széken, ahol most maga, és az álla alá szorította a puskája csövét.

–  Sajnálom.

A nő nem felelt.

–  Ki volt a kislány? – kérdezte Reacher.

Semmi válasz.

–  A magáé, ugye?

–  Igen, az én lányom. Nyolcéves volt. Mindig is nyolcéves lesz. A nő sírva fakadt, és ebben a pillanatban megcsörrent a telefon.

17. fejezet

Nagyméretű, régi Nokia-készülék volt. A konyhapulton vibrált, és azt a régi Nokia-dallamot játszotta, amelyet Reacher ezerszer hallott már bárokban, buszokon, az utcán. Dorothy felkapta a telefont. Annyit mondott, hogy Halló, aztán csak hallgatott. Abból, ami kihallatszott a telefonból, úgy tűnt, valaki sietve hadar, talán valami figyelmeztetést, aztán Dorothy kikapcsolta a telefont, és úgy ejtette ki a kezéből, mintha tűzforró lenne.

–  Mr. Vincent volt az – mondta. – A motelből.

–  Mit akart? – kérdezte Reacher.

–  Két férfi járt nála, most ide tartanak.

–  Kicsodák?

–  Nem tudjuk. Soha nem látta őket korábban. – Dorothy kinyitotta a konyhaajtót, és kilesett az előszobán keresztül. Egy pillanatig csönd volt, aztán Reacher meghallotta a távolból, hogy autók kerekei surrognak az aszfalton, egy lassú motor berreg, aztán fékeztek. Egy kerék csikorgása a kavicsokon, aztán még egy kerék, majd még kettő együtt, ahogy a kocsi rákanyarodott felhajtóra, és belezökkent a kivájt keréknyomokba.

–  Menjen el, kérem! Nem tudhatják meg, hogy itt van!

–  Azt sem tudjuk, kik ezek.

–  Duncanék emberei, ki mások lennének? Nem engedhetem, hogy itt találják! Ennél drágább az életem!

–  Erre nem tudok kimenni, már a behajtón vannak.

–  Bújjon el hátul, kérem, könyörgök! Nem találhatják itt! Komolyan mondom! – A nő kilépett az előszobába, hogy a látogatók elé menjen a főbejárathoz. Már majdnem a háznál jártak, és gyorsan közeledtek. A kavicsok hangosan csikorogtak. – Lehet, hogy átkutatják a házat – mondta Dorothy. – Ha megtalálják, mondja azt, hogy a földeken át jött, és hátulról, az udvar felől jutott be. Kérem! Mondja azt, én nem tudtam, hogy itt van. Úgy, hogy el is higgyék. Mondja azt, hogy nekem semmi közöm hozzá! – Dorothy becsukta az konyhaajtót, és már ott sem volt.

Angelo Mancini összehajtogatta a cédulát, amelyen a kézzel írott eligazítás volt, és zsebre tette. Egy göröngyös, hepehupás, ócska úton zötyögtek egy rozzant, ócska tanyaépület felé, amelynek inkább egy skanzenben vagy egy történelemkönyv lapjain lett volna a helye. A navigációs berendezés képernyője semmit sem mutatott, csak egy fehér foltot. Roberto Cassano vezetett. Minden egyes gödörbe belezökkent, de nem törődött vele, a kocsi úgyis a Hertz kölcsönzőé, nem az övé. Nyílt a ház bejárati ajtaja, és egy nő jelent meg a lépcsőn. Az ajtófélfába kapaszkodott, mintha attól félne, hogy ha elengedi, elesik.

Mancini megszólalt: – Ez a nő rejteget valamit, már messziről látszik rajta.

–  Nagyon úgy néz ki – helyeseit Cassano.

Reacher kinézett a hátsó udvarra. Talán húsz méter az ott parkoló Fordig, és még húsz méter a fészerekig, a tyúkólig és a disznóólig. Óvatosan kinyitotta a hátsó ajtót. Visszafordult, és a bejárati ajtó felé nézett. Csukva volt, de így is hallotta a közeledő kocsit. Csikorogva fékezett, nyíltak az ajtók. Érezte, hogy Dorothy rettegve, pánikba esve áll odakint az ajtó előtt, és a kocsit bámulja. Reacher megvonta a vállát, és megint elfordult. A tekintete közben végigsiklott a konyhaasztalon.

Ez így nem lesz jó.

Lehet, hogy átkutatják a házat.

Mondja azt, én nem tudtam, hogy itt van.

Az asztalon egy kétszemélyes reggeli maradványai álltak.

Két zabpelyhes tálka, két tányér tojással összekenve, két tányér pirítósmorzsákkal, két kanál, két kés, két villa, két kávésbögre.

Reacher gyorsan rárakta az egyik tányért a másikra, a zabpelyhes tálkát felülre, a kávésbögrét a tálkába, a kést-villát-kanalat pedig zsebre vágta. Fogta az imbolygó tányérhalmot, és vitte magával. Átsietett a konyhán, majd ki a hátsó ajtón. Fél kézzel tartotta a tányérokat, miközben becsukta maga után az ajtót, aztán átvágott az udvaron. A talaj zúzott kaviccsal kevert döngölt föld volt, itt-ott elszáradt téli gyomok ütötték fel fejüket. Aránylag nesztelen járás esett rajta, de mivel a karja egy kicsit remegett, a tányérok csörögtek a kezében. Halk csörrenések kísérték minden lépését. Olyan hangosnak tűnt, mint egy tűzjelző sziréna. Elhaladt a Ford mellett, és továbbment a fészer felé. A régi, lapos tetejű deszkaépítményt kátránnyal kenték be. Elég rossz állapotban volt, ajtainak sarokvasai elrozsdásodtak, így mindkét ajtó megvetemedett. Reacher bedugta a bakancsa sarkát az egyik ajtó mögé, a fenekével a résbe fordult, aztán a csípőjével meglökte az ajtót, és benyomakodott: először a háta került be, aztán a karjai, végül a tányérok.

Odabent sötétség fogadta, csak a deszkák közötti résekben szikrázott a vakító napfény. Vékony csíkokat és foltokat vetített a földre. Itt is földes volt a padlózat, régi olajfoltokkal, rozsdával. A levegőben benzinszag terjengett. Reacher letette a tányérokat. Ócska gépek vették körbe, egyformán barnák voltak, és egyformán mállott róluk a festék. Egyikről sem tudta, mire valók. Boronák, ekevasak, kerekek, mindenféle fémtárgy, minden furcsa formákká görbült és csavarodott. Mezőgazdasági gépek. Nem az ő szakterülete. Még csak nem is konyított hozzá.

Visszalépett a megvetemedett ajtóhoz, és kilesett egy repedésen. Figyelt és hallgatózott, és közben végiggondolta a bevetés szabályait. Nem nyúlhat ezekhez a fickókhoz, csak akkor, ha vállalja, hogy végig is csinálja, és végleg eltünteti őket a föld színéről a kocsijukkal együtt, aztán ráveszi Vincentet, hogy tartsa a száját és hallgasson, de örökre. Ha ennél kevesebbet tesz, akkor előbb vagy utóbb Dorothyn csattan az ostor. Úgyhogy az óvatosság azt diktálta, maradjon csendben és elbújva, és ő hajlott is rá, hogy ezt tegye. Persze minden attól függ, mit hall a ház felől. Ha egy sikolyt, akkor lehet, hogy Dorothy csak egy kicsit megijedt. Ha kétszer sikolt, akkor már nagy baj van. Ez esetben visszamegy a házba, és jöjjön, aminek jönnie kell.

Semmit sem hallott.

Tíz hosszú percen át nem is látott semmit. Aztán egy férfi lépett ki a ház hátsó ajtaján az udvarra, majd egy másik is követte. Megtettek tíz lépést, aztán megtorpantak, és csak álltak egymás mellett, mintha övék lenne az egész hely. Balra néztek, aztán előre, aztán jobbra. Látszott rajtuk, hogy városi fiúk. Kifényesített cipő, gyapjúszövet nadrág és kabát. Mindketten alacsonyabbak voltak száznyolcvan centinél, mindkettőnek széles volt a válla és a mellkasa, és mindketten sötét hajúak voltak. Tipikus kemény fiúk, mintha egy tévéfilm szereplői lennének.

Elindultak balra, a pick-up felé. Megnézték a csomagtartót, kinyitották az ajtaját, és benéztek. Aztán továbbsétáltak a melléképületekhez, a tyúkól és a disznóól irányába.

Egyenesen Reacher felé.

Már egészen közel jártak.

Reacher kicsit megtornáztatta a vállát, kinyújtóztatta a könyökét és megropogtatta a csuklóját. Próbált egy kis életet lehelni a karjába. Jobb kezét ökölbe szorította, aztán a balt is.

A két férfi továbbsétált felé.

Balra néztek, majd jobbra. Beleszagoltak a levegőbe.

Azután megálltak.

Kifényesített cipő, gyapjúszövet kabát. Városi fiúk. Nem akartak tyúktollakban és disznóürülékben gázolni, és mindenféle régi vacak között kotorászni. Egymásra néztek, aztán az egyik visszafordult a házhoz, és elkiáltotta magát: – Hé, hölgyem, vonszolja ki a kövér seggét!

Dorothy kilépett a negyven méterrel odébb lévő házból. Egy pillanatra megtorpant, aztán lassan, tétovázva elindult a két férfi felé. Azok is elindultak feléje, ugyanolyan lassan. A Ford pick-up közelében találkoztak. Az egyik fickó mozdulatlanul megállt, a másik elkapta Dorothy felsőkarját, és egy pisztolyt húzott elő a kabátja alatt rejtegetett pisztolytáskából. Nikkelezett félautomata, vagy rozsdamentes acél. Reacher túl messze volt, nem tudta kivenni, milyen márka. Talán Colt. Vagy csak másolat. A férfi felemelte a fegyvert, és Dorothy halántékához szorította a csövét. Laposan oldalra fordítva tartotta, ahogy a filmekben szokták a rosszfiúk. A hüvelykujja és három másik ujja szorosan a markolatra simult, a mutatóujja a ravaszon. Dorothy próbált elhúzódni. A férfi megrántotta a karját, és visszahúzta.

–  Reacher! – kiáltotta. – Így hívják, ugye? Itt van? Elbújt valahol? Hall engem? Most háromig számolok, aztán ha nem jön ki, lelövöm az öregasszonyt. A fejéhez szorítottam a pisztolyt. Gyerünk, mondja meg neki.

–  Nincs itt senki – mondta Dorothy.

Az udvarban néma csönd lett. Három ember egyedül a négyszáz hektáros területen.

Reacher mozdulatlanul állt, egyedül a sötétben. Látta, hogy Dorothy behunyja a szemét. A férfi számolni kezdett: – Egy. Reacher mozdulatlanul állt.

–  Kettő.

Reacher mozdulatlanul állt.

–  Három.

18. fejezet

Reacher továbbra is mozdulatlan maradt, és kilesett a résen. Egy hosszú pillanatig nem történt semmi, aztán a férfi leengedte a kezét, és visszadugta a pisztolyt a kabátja alá. A nő karját is elengedte. Dorothy egy lépést odébb tántorodott. A két férfi körbenézett, balra, jobbra, aztán egymásra néztek, és vállat vontak. A teszt sikeres volt. Mindent megtettek, amit az elővigyázatosság megkívánt. Elfordultak, elindultak a ház oldala mellett, és már el is tűntek szem elől. Egy perccel később Reacher hallotta, hogy csapódnak az ajtók, felberreg a motor, és a kocsi csikorogva kihajt az útra. Hallotta, ahogy felgördül az aszfaltra, aztán sebességet vált, és elhajt. A világ ismét elcsendesedett.

Reacher maradt a helyén, elrejtőzve a sötétben. Nem volt ostoba. A világ legegyszerűbb átverése lenne, ha az egyik ott marad a ház sarkánál elbújva, míg a társa nagy dérrel-dúrral elhajt. Reacher ismert minden ilyen

trükköt. A legtöbbet már használta. Néhányat ő maga is kitalált.

Dorothy csak állt az udvaron, egyik kezével a kocsijára támaszkodott. Reacher figyelte. Úgy gondolta, még harminc másodperc kell neki, amíg összeszedi magát, vesz egy nagy levegőt, és azt kiabálja, Elmentek!, és előjöhet. De aztán látta, hogy erőt vesz rajta a huszonöt éven át megszokott félelem és óvatosság. Ellépett a kocsi mellől, elsétált ugyanarra, amerre a két férfi eltűnt. Egy percig volt távol, aztán visszajött, a ház másik oldalán. Megtett egy teljes kört. Köröskörül mindenfelé síkság, tél. Nincs hová elbújni.

–  Elmentek! – kiáltotta.

Reacher felvette a földről a tányérokat, és kifurakodott a csűr megvetemedett ajtaján. Egy kicsit hunyorgott a fényben, és megborzongott a hidegtől. A pick-up mellett találkozott össze Dorothyval, aki átvette tőle a tányérokat. – Jól van? – kérdezte Reacher.

–  Egy percig kicsit aggódtam.

–  Nem volt kibiztosítva a pisztoly. Nem mozdult a hüvelykujja, figyeltem. Csak blöffölt.

–  És ha nem lett volna blöff? Akkor előjött volna?

–  Valószínűleg – felelte Reacher.

–  Jól tette, hogy kihozta a tányérokat. Amikor eszembe jutott, biztos voltam benne, hogy végem. Nekem nagyon úgy tűnt, hogy ezek a fickók mindent észrevesznek.

–  És még milyennek látta őket?

–  Durvának. Fenyegetőnek. Azt mondták, a Duncan családot képviselik. Így mondták, képviselik, nem nekik dolgoznak. Ez valami új. Duncanék régebben soha nem használtak külsősöket.

–  Hová mennek vajon ezután?

–  Fogalmam sincs. Szerintem ők sem tudják. Mivel a környéken nincs hol elbújni, ez azt is jelenti, hogy keresgélni sincs hol, nem?

–  Talán az orvos házához?

–  Lehetséges. Duncanék tudják, hogy maga beszélt vele.

–  Lehet, hogy oda kellene mennem.

–  Vagy vissza a motelbe. Szerintem bántották Mr. Vincentet. Fura volt a hangja a telefonban.

–  Van egy régi csűr meg egy kis fészer a moteltől délre. Az úttól nyugatra, magányosan állnak a mező közepén. Kié az a két épület?

–  Senkié. Ahhoz a farmhoz tartoztak, amelyiket ötven évvel ezelőtt eladtak az ingatlanfejlesztőknek. De a tervekből végül nem lett semmi.

–  Elrejtettem ott egy pick-upot. A futballistáktól vettem el tegnap este. Elvinne odáig?

–  Nem. Nem hajtok el még egyszer Duncanék mellett.

–  Nincs röntgenszemük.

–  De igen. Száz szempár figyel nekik.

–  Szóval azt akarja, hogy gyalog menjek el mellettük?

–  Nem kell arra mennie. Vágjon át nyugati irányba a földeken, míg meg nem lát egy mobiladótornyot. Az egyik szomszédom bérbe ad a telefontársaságnak fél hektárt. Ebből fizeti a szállítási díjakat. Ott forduljon északnak, kerülje meg hátulról Duncanékat, és akkor meg fogja látni a csűrt meg a fészert.

–  Milyen messze van?

–  Egy délelőttnyi séta.

–  El fogom égetni az egész reggelit.

–  Arra való. Mindenképp északnak forduljon, rendben? Ha dél felé megy, akkor egyenesen Seth Duncan házához jut, és nem hinném, hogy oda akarna kilyukadni. Ugye, tudja, merre van észak és dél?

–  Ha dél felé megyek, melegebb lesz, északon hidegebb. Majd kitalálom.

–  Komolyan beszélek.

–  Hogy hívták a kislányát?

–  Margaret – felelte nő. – Margaretnek hívták.

Így aztán Reacher hátulról megkerülte a melléképületeket, a tyúkólat és a disznóólat, és kigyalogolt a szántóföldre. A napból nem látszott több, csak egy fénylő, elmosódott folt a szürke égen, de ahhoz azért elég volt, hogy tudjon hozzá igazodni. Reggel tíz óra Nebraskában, télen. A nap jóval délkeletre volt, a bal válla fölött. Negyven percen át ebbe az irányba haladt, aztán meglátta az adótornyot derengeni a ködpárában. Magas volt, vékony, a tetején a mikrohullámú vevőkészülék olyasféle formájú volt, mint egy nagydob, és antennák meredeztek rajta. A tövénél halott, barna gyomok nőttek, jelképes szögesdrót kerítés vette körbe. A távolban egy tanyaépület állt, olyasféle, mint Dorothy háza. Feltehetően a szomszédja. A talaj kemény volt és göröngyös. A tavalyi aratás idejéből megmaradt baseball-labda nagyságú fagyott rögök és göröngyök ide-oda gurultak, vagy szétomlottak a talpa alatt.

Az adótoronynál északnak fordult. A nap közben továbbhaladt az égen. Magasan állt, és majdnem a háta mögött volt. Még egy óra lehetett hátra a komor, szürke délig. A nap nem adott semmi meleget, csak fényt, egy kicsit talán többet, mint amennyit a nap hátralévő részében fog. Reacher a távolban, jobbra, egy foltot látott a horizonton. A három Duncan ház, gondolta, egy csoportban a közös behajtó végén. A részleteket nem tudta kivenni. Az biztos, hogy emberi alakokat nem látott, ami azt jelentette, hogy őt sem vehetik észre onnan. Ugyannyi a távolság keletről nyugatra, mint nyugatról keletre, ugyanolyan a szürkeség és a ködpára. De azért a biztonság kedvéért kis ívben elkanyarodva egy kicsit balra húzódott, hogy jó távol maradjon a házaktól.

Dorothy leültette Mr. Vincentet egy piros plüssfotelbe, és letörölgette az arcáról a vért egy nedves szivaccsal. A férfi ajka felrepedt, a szemöldöke is felszakadt, és az egyik szeme alatt tojás nagyságú duzzanat éktelenkedett. Mentegetőzött, amiért olyan későn telefonált. Azt mondta, elájult, de ahogy magához tért, rögtön a telefonhoz botorkált.

Dorothy rászólt, hogy most ne beszéljen.

A kör alakú helyiség másik végében felborítva hevertek a bárszékek, a bárpult mögötti tükörfal összetört. Az ezüstös hátú üvegszilánkok úgy hullottak az italos palackok közé, mint megannyi apró tőr. Az egyik NASA-logós bögrének is letört a füle.

Angelo Mancini a bal kezével megmarkolta az orvos inggallérját, a jobb kezét ökölbe szorította. Az orvos felesége Roberto Cassano ölében ült. Amikor először ráparancsoltak, nem volt hajlandó engedelmeskedni, úgyhogy Mancini megütötte a férjét. Jó keményen behúzott egyet az arcába. A nő megint nem engedelmeskedett. Mancini még egyszer megütötte a férjét, most még erősebben. A nő végül engedelmeskedett. Cassano a combjára tette a kezét, és a hüvelykujja egy-két centire becsúszott a szoknyája széle alá. A nő megdermedt a félelemtől és az

undortól.

–  Halljuk, mesélj szépen – súgta a fülébe Cassano. – Meséld el, mit mondtál Jack Reachernek, hol bújjon el.

–  Nem mondtam neki semmit.

–  Húsz percig nála voltál tegnap éjjel. A motel tulaja elmondta.

–  Én nem mondtam neki semmit.

–  Akkor mit csináltatok húsz percig? Lefeküdtél vele?

–  Nem.

–  Velem akarsz?

A nő nem válaszolt.

–  Szégyenlős vagy? Elvitte a nyelvedet a kiscica?

Még egy centivel feljebb csúszott a keze, és belenyalt a nő fülébe. A nő elhúzta a fejét. Derékból elfordult, és jobbra hajolt.

–  Gyere csak vissza, kicsikém.

A nő nem mozdult.

–  Vissza! – parancsolt rá kicsit hangosabban Cassano.

A nő kiegyenesedett. Cassanónak az volt az érzése, mindjárt elhányja magát. Azt mégsem szerette volna, hogy tönkretegye a jó ruháját. Azért még egyszer belenyalt a fülébe, csak hogy megmutassa, ki a főnök, Mancini pedig még egyszer behúzott az orvosnak, csak úgy szórakozásból. Állandóan utaztak, oda mentek, ahová kell, tették a dolgukat. De meg volt győződve róla, hogy itt Nebraskában csak az idejüket vesztegetik. Senki nem tud a világon semmit sem. Az egész hely olyan kihalt, mintha a holdon lennének, és még annyit sem lehet csinálni, mint ott. Ugyan, ki akarna itt maradni? Az a Reacher nevű fickó nyilván rég továbbállt, bottal üthetik a nyomát. Mire felkel nap, talán már félúton lesz Omaha felé a lopott pick-up-pal, a megyei zsaruk úgysem veszik észre. Nyilván egész éjszaka nem csinálnak semmit, csak ülnek a seggükön és malmoznak. A Kanadából Vegas felé tartó szállítmányokból se vettek észre soha egyetlenegyet sem, immár hónapok óta.

Seggfejek. Tahók. Retardáltak, egytől egyig mind.

Cassano hirtelen felállt, és lelökte az öléből az orvos feleségét. A nő elterült a földön. Mancini még egyet behúzott az orvosnak, aztán visszasétáltak a kint parkoló bérelt Impalához.

Reacher úgy haladt tovább, hogy a három elmosódott folt a távolban jobb kéz felé essen. Hozzá volt szokva a sok gyalogláshoz, mint minden katona. Ha gyorsan kell megtenni nagy távolságot, néha nincs más lehetőség, mint a gyalogmenet, úgyhogy alaposan kiképzik rá őket. Így volt ez a rómaiak óta, és így is lesz mindörökre. Elégedett volt a tempójával, és élvezte a friss levegőt és a vidék illatát.

Aztán egyszer csak más is megcsapta az orrát.

Egy bozótost pillantott meg, olyan volt, mint egy miniatűr kiserdő. Vadmálna bokor lehetett, vagy talán vadrózsa, amelyet valamiért kikerültek a szántásnál. Most kopáran szunnyadtak a bokrok, de sűrű ágaik még mindig tele voltak tüskékkel. A bozót mögül, a közepétől kissé jobbra vékonyka füstcsík szállt fel, és vízszintesen, szinte láthatatlanul elsodródott a szélben. Félreismerhetetlen szag terjengett a levegőben. Nem tűzrakás, és nem is cigarettafüst.

Marihuána.

Reacher jól ismerte ezt a szagot, ahogy minden rendőr, többek között a katonai rendőrök. A katonák szolgálaton kívül ugyanúgy élvezik a kábítószereket, mint bárki más. Néha szolgálat közben is. Reacher a szag alapján úgy találta, nem Mexikóból importált vacak lehet, hanem jó minőségű, belföldi anyag. Miért is ne, itt, Nebraskában? Az ilyen kukoricatermelő vidék ideális tikos kis ültetvények létesítésére. A kukorica olyan magasra nő, hogy egy elefánt is alig látna ki belőle, és jó sűrű. Ha a kukoricatábla szélétől száz méterre vágnak egy öt-hat méteres tisztást, ott jól el lehet rejteni az ültetvényt. Sokkal jövedelmezőbb, mint a kukoricatermelés, még ha állami támogatást kapnak is rá. És ezeknek az embereknek ki kell fizetniük a szállítási díjakat. Lehet, hogy valaki épp megkóstolja a legutóbbi termését, hogy megítélje a minőségét, és eldöntse, mennyit kérhet érte.

Egy kölyök lapult a bokrok mögött, talán tizenöt-tizenhat éves lehetett. Reacher továbbsétált, és ahogy benézett a mellkasáig érő bokrok közé, rögtön meglátta. Magas volt, sovány, hosszú, középen elválasztott hajjal. Ilyet Reacher nagyon rég nem látott fiún. Vastag nadrágot viselt, és a régi nyugat-német hadsereg készletéből származó dzsekit. Egy kiterített nejlonszatyron ült, a térdét felhúzta, a hátát a földből kiálló nagy gránittömbnek vetette. A szikla ék alakú volt, mintha egy nagyobb darabról tört volna le valahol messze, és onnan gurult volna el idáig. A szikla miatt kímélték meg a bokrokat a szántásnál. Jó nagy ívben kikerülték őket a nehezen kormányozható traktorokkal, a természet pedig azonnal kihasználta a lehetőséget. Most pedig ez a fiú használta ki a helyet, hogy elbújjon a világ elől, és valamivel eltöltse a napját. Lehet, hogy mégsem termelő, csak egy lelkes amatőr, aki postán rendeli a magokat Boulderből vagy San Franciscóból.

–  Helló – szólította meg Reacher.

–  Hé, haver! – felelte a srác. Kábult volt a hangja. Még nem volt teljesen elszállva, legfeljebb egy kicsit lebegett a föld felett. Valószínűleg tapasztalt marihuánafogyasztó, aki tudja, mennyi az elég. A gondolkodása kissé lelassult, mindent le lehetett olvasni az arcáról. Az első gondolata az volt: Most lebuktam? Aztán: Nem, dehogy.

–  Hé, haver – mondta újból. – Maga az a pasas, akit Duncanék keresnek.

–  Tényleg? – kérdezte Reacher.

A srác bólintott. – Maga Jack Reacher. Százkilencvenöt centi, százhúsz kiló, barna kabátban. Nagyon keresik magát. Komolyan.

–  Valóban?

–  Ma reggel nálunk járt két Cornhuskers játékos. Azt mondták, tartsuk nyitva a szemünket. És tessék, most itt is van. Pont rám talált. Gondolom, maga jobban nyitva tartotta a szemét, mint én. Igazam van? – A fiú idétlen vihogásban tört ki. Egy kicsit talán mégis többet szívott, mint Reacher először gondolta.

–  Van mobilod? – kérdezte.

–  Naná. Mindjárt írok is egy SMS-t a haverjaimnak. Elmondom nekik, hogy láttam magát teljes életnagyságban. Hé, nem beszélne velük telefonon? Az nagyon menő lenne, nem? Megtenné a kedvemért? Beszélne a haverjaimmal, hogy tudják, nem kamuzok?

–  Inkább nem – felelte Reacher.

A srác erre rögtön elkomolyodott. – Hé, öreg, én a maga oldalán állok. Meg kell húznia magát, megértem. De ne aggódjon, nem fogjuk elárulni. Úgy értem, én és a haverjaim. A maga oldalán állunk. Ha szembeszáll Duncanékkel, mi maga mellett leszünk.

Reacher nem válaszolt. A srác keményen koncentrált, kinyújtotta a karját a bokrok közül, és odanyújtotta a füves cigit.

–  Kér? Ez is nagyon menő lenne. Együtt szívtam magával.

A cigi jó kövér volt, szépen megsodorva, sárga papírban. A fele már elfogyott.

–  Nem, kösz.

–  Mindenki gyűlöli őket – mondta a srác. – Úgy értem, Duncanéket. Az egész megyét a kezükben tartják.

–  Nincs olyan hely, ahol ne lennének ilyenek.

–  Jól mondja. Az egész rendszer rothadt. Ezt nem vitatom. De Duncanék a szokásosnál is rosszabbak. Megöltek egy gyereket, ezt tudta? Egy kislányt. Nyolcéves volt. Elrabolták, megerőszakolták, és megölték.

–  Tényleg?

–  Persze, ez tuti.

–  Biztos vagy benne?

–  Semmi kétség, barátom.

–  Ez huszonöt évvel ezelőtt történt. Te mennyi vagy, tizenöt?

–  Akkor is megtörtént.

–  Az FBI más véleményen volt.

–  Maga hisz nekik?

–  Miért, kinek higgyek? Egy drogos srácnak, aki még meg sem született akkor?

–  Az FBI nem hallotta azt, amit én.

–  Miért, mit hallottál?

–  A kislány kísértetet. Még mindig itt bolyong, huszonöt év után is. Néha itt ülök kint egész éjszaka, és hallom azt a szegény kísértetet sikoltozni. Csak sikoltozik, és jajgat és zokog itt a sötétben.

19. fejezet

Befutott a hajónk. Régi mondás, a régi tengerjáró időkből, tele reménységgel és csodálkozással. Egy befektetőnek néha mindenét rá kellett áldoznia arra, hogy megépíttessen egy hajót, felszerelje, legénységet béreljen, sőt talán még kölcsönre is szorult. Aztán a hajó hosszú évekig tartó útra indult, elképzelhetetlen távolságokra, feneketlen mélységek felett, előreláthatatlan veszélyek közepette. Nem volt mód semmiféle kommunikációra. Nem létezett se rádió, se telefon, se távirat, se posta. Nem kaptak róla semmi hírt. Aztán egyszer csak egy szép napon a hajó visszatér – a viharoktól megtépázott vitorla felbukkan a kikötőben, a hajó teste mélyre merül a csatorna vízében, megrakva Indiából származó fűszerekkel, Kínából érkezett selyemmel, teával, kávéval, rummal, cukorral. A tulajdonosnak annyi haszna származik a rakományból, hogy ki tudja fizetni a költségeket és a kölcsönöket, és elég ahhoz, hogy bőségesen megéljen belőle akár egy évtizeden át. A következő utak már csak profitot hoznak, amelyből egy ember úgy meggazdagodhat, ahogy legmerészebb álmaiban sem gondolta. Befutott a hajónk.

Jacob Duncan ezt a régi mondást idézte ezen a délelőttön, fél tizenkettőkor. A fivéreivel volt, a háza hátsó részében megbújó sötét kisszobában. A fia, Seth már hazament. Csak a három idősebb Duncan üldögélt ott sztoikusan, türelmesen és töprengve.

–  Telefonált az emberünk a vancouveri kikötőből – jelentette be Jacob.

–  Befutott a hajónk. A Luzon-szorosban nagyon rossz volt az idő, ezért késtek.

–  Az meg merre van? – kérdezte Jasper.

–  Ahol a Dél-kínai-tenger találkozik a Csendes-óceánnal. De most már megérkezett az áru. A teherautó ma este indulhat is, vagy legkésőbb holnap reggel.

–  Ez jó – bólintott Jasper.

–  Tényleg?

–  Miért ne lenne az?

–  Korábban aggódtál, hogy mi van, ha az idegent elkapják, mielőtt elintéztük a késést. Azt mondtad, akkor rájönnének, hogy hazudtunk.

–  Ez igaz. De ez a probléma már megoldódott.

–  Gondolod? Nekem úgy tűnik, hogy a helyzet csak bonyolódott. Tegyük fel, hogy a szállítmány ideér, mielőtt elkapják az idegent. Akkor megint az derül ki, hogy hazudtunk.

–  Feltartóztathatnánk egy kicsit.

–  Azt nem tehetjük. Mi fuvarozunk, nem raktározunk. Nincs helyünk.

–  Akkor mit tegyünk?

–  Gondolkozzunk. Hol lehet az a pasas?

–  Nem tudjuk.

–  De azt tudjuk, hogy tegnap óta nem aludt és nem evett. Azt is tudjuk, hogy két emberünk egész délelőtt az utakat járta, és semmit sem láttak. Akkor hol lehet?

Jonas Duncan közbeszólt: – Vagy elbújt valahol egy tyúkólban, vagy a földeken kóborol.

–  Pontosan – bólintott Jacob. – Azt hiszem, ideje, hogy az embereink letérjenek a szép sima utakról, ideje lenne körülnézni a szántóföldeken, és nagy körökben átfésülni mindent.

–  Már csak heten maradtak.

–  Mindegyiknek van mobilja. Ahogy megpillantják a pasast, fel tudják hívni a barátunk embereit, és átadják a problémát a profik kezébe. Már ha szükség lesz rá. Legalább beindíthatnának egy összehangolt akciót. Küldjük ki őket.

Reacher ekkor már kezdte jobban szedni a lábát. Úgy négyszáz méterrel járt nyugatra a három Duncan-háztól, és nem is állt szándékában ennél közelebb kerülni. Az úttal párhuzamosan haladt. Már látta a távolban a faépületeket. Barna, tűhegynyi pontok a messzeségben, a távoli horizonton. Odáig sehol semmi, csak a sík szántóföld. Figyelte, nem jönnek-e autók. Tudta, hogy előbb-utóbb jönni fognak. Akik vadásznak rá, mostanra már nyílván ellenőrizték az utakat, és semmit sem találtak. Tehát arra jutottak, hogy csak a szántóföldeken bóklászhat. Hamarosan arrafelé indítják el a keresést, ha nem tették meg már idáig is. Ez elég kiszámítható lépés volt. Gyors, mozgékony járőröket küldenek ki, mobiltelefonnal, talán rádió-adóvevővel, minden szükséges felszereléssel. Ami nem túl jó.

Továbbsietett. Eltelt öt perc, tíz, húsz. A három Duncan-ház eltűnt a válla fölött. A faépületek makacsul a horizonton maradtak, de azért valamicskét már nagyobbnak tűntek. Négyszáz méterrel odébb egy újabb tüskés bokrokból álló bozótos terült el. A mellkasáig értek a bokrok, de ettől eltekintve az egész környéken nem volt semmi, ami két centinél jobban kiemelkedett volna a földből. Reacher veszélyesen védtelen volt a kíváncsi tekintetekkel szemben, és ennek nagyon is tudatában volt.

Las Vegasban egy Safír nevű libanoni férfi elővette a telefonját, és tárcsázott. Egy Rossi nevű olasz vette fel, hat háztömbbel odébb. Az udvariaskodást mellőzték, nem volt rá idő. Safír rögtön azzal kezdte: – Nagyon feldühített.

Rossi nem válaszolt. Nem engedhette meg magának, hogy visszabeszéljen. Ezt írta elő a protokoll. Saját szervezetének abszolút csúcsán állt, márpedig ez nem kis szervezet volt, hanem széleskörű, kiterjedt és jól fejlett, messzenyúló, erős gyökerekkel és ágakkal. Csakhogy léteztek ennél nagyobb szervezetek is, és Safíré volt az egyik.

–  Szívességet tettem, amikor üzletet kötöttem magával – folytatta Safír.

–  És ezért hálás is vagyok – felelte Rossi.

–  De most kínos helyzetbe hozott – mondta Safír. Rossi úgy vélte, ez a mondat hiba volt. A gyengeség beismerése. Nyilvánvaló lett, hogy bármekkora hatalommal is bír Safír, tart valakitől, aki nála is hatalmasabb. A táplálékláncban legalul vannak Duncanék, aztán következik Rossi, aztán Safír, de legfelül áll még valaki. Nem számít, kicsoda. A puszta létezése miatt Safír és Rossi egy csónakban eveznek. Minden felhalmozott vagyonuk, hatalmuk és dicsőségük ellenére csak közvetítők. Közös ügyet szolgálnak.

–  Maga is tudja, az ilyen minőségű árut nehéz beszerezni.

–  Elvárom, hogy betartsák az ígéreteiket.

–  Én is. Mindketten áldozatok vagyunk. A különbség csak az, hogy én teszek is valamit az ügy érdekében. Már ott vannak az embereim Nebraskában.

–  Milyen probléma adódott?

–  Azt állítják, valami fickó szaglászik arrafelé.

–  Kicsoda? Egy zsaru?

–  Nem, egyáltalán. Csak egy átutazó, ennyi. Egy idegen.

–  De mégis kicsoda?

–  Senki. Csak egy kíváncsiskodó.

–  Akkor hogy lehet, hogy egy kíváncsiskodó idegen feltartóztathatja a szállítmányt?

–  Nem hinném, hogy tényleg miatta késnek. Szerintem hazudnak. Csak kifogásokat keresnek. Késnek, ez minden.

–  Ez így nem kielégítő.

–  Egyetértek, de ezt a piacot az eladók határozzák meg.

–  Kit küldött oda?

–  Két emberemet.

–  Én is küldök két embert.

–  Nincs értelme – tiltakoztott Rossi. – Már intézkedtem.

–  Nem Nebraskába, maga idióta – felelte Safír. – Elküldöm két emberemet, hogy tartsák magán a szemüket. Hogy érezze a nyomást. Azt akarom, nagyon is tudatában legyen annak, mi történik azokkal az emberekkel, akik cserbenhagynak.

A régi vancouveri kikötőt összevonták a Fraser-folyó kikötői hatóságával, valamint a folyó északi kikötői hatóságával, és így a háromból létrejött egy vadonatúj hivatal, amelyet „Port Metro Vancouver”-nek neveztek el. Ez Kanada legnagyobb kikötője, sőt a Csendes-óceán északnyugati partvidékének legnagyobb kikötője, továbbá Észak-Amerika nyugati partjának negyedik legnagyobb kikötője, egész Észak-Amerikában pedig az ötödik legnagyobb. Hatszáz kilométernyi partvonalat foglal el, és huszonöt külön terminálja van. Minden évben háromezer hajó fut be ide, a teljes rakományuk eléri a százmillió tonnát, ami átlagosan több mint negyedmillió tonnát jelent naponta. Szinte minden árut intermodális konténerekben szállítottak, amelyeket – mint annyi minden mást – az amerikai védelmi minisztérium ötvenes évekbeli tervrajzai alapján gyártottak. Az ötvenes években ez volt az egyik olyan akarattal és energiával bíró szervezet a világon, amelyiknek megvolt a kellő befolyása, hogy elterjessze a megvalósult terveket.

A konténerek rozsdásodó fémdobozait könnyedén át lehetett rakni egyik szállítóeszközről a másikra, hajókra, tehervagonokra, teherautókra. Egy hatméteres konténer számít egy egységnek, a tizenkét méteres kettőnek, és így tovább. Mindegyik egy kicsivel több mint két és fél méter magas és két és fél méter széles. A legrövidebb és legritkább fajta hat méter hosszú. A legtöbb tizenkét, tizenhárom, tizennégy vagy tizenhat méteres. A szállítmányokat azonban mindig a minimális hosszúság, vagyis a hat méter többszörösével mérik, amely egy egységnek számít. A Port Metro Vancouver kikötőben évente kétmillió ilyen egység fordult meg.

Duncanék szállítmánya egy hat méter hosszú konténerben érkezett, a legkisebb fajtában. Egy szállítási egység. A konténer bruttó súlya 2771 kilogramm, a nettó 2200 kilogramm, vagyis a benne lévő áru 571 kilogramm volt, mindez egy akkora helyen, ahol akár 25 000 kiló is elfért volna. Vagyis a konténer kilencvennyolc százaléka üres volt. Ez azonban egyáltalán nem volt olyan pazarlás, mint első ránézésre tűnik, ugyanis a

benne lévő áru minden kilója többet ért, mint az aranyé.

A portáldaru leemelte a konténert egy dél-koreai hajóról, és óvatosan lerakta kanadai földre, aztán rögtön újból felemelte egy másik daru, amely átszállította az ellenőrző zónába, ahol egy kamera leolvasta a konténeren lévő BIC-kódot. Ez a párizsi központú „Bureau International des Containers” rövidítése. A kód négy betű és hét szám kombinációjából áll. Ezek tájékoztatják a Port Metro Vancouver számítógépeit arról, hogy ki a konténer tulajdonosa, honnan érkezett, mi van benne, és hogy a tartalmát előzetesen engedélyezte-e a kanadai vámhatóság. A megadott információk közül ebben az esetben egyik sem volt igaz. A kód arról is tájékoztatta a számítógépeket, hová szállítják tovább a konténert és mikor, ez viszont igaz volt, legalábbis bizonyos mértékig. Kanada belseje felé szállították tovább egy teherautón, amely már várta a szállítmányt.

Miután továbbengedték a konténert, áthaladt egy vizsgálókapun, amelyet arra terveztek, hogy felismerje az esetleges csempészett nukleáris hasadóanyagokat, majd miután sikeresen átesett az ellenőrzésen, kikerült a rendezőudvarba. Ekkor a kikötő számítógépei automatikusan üzenetet küldtek a várakozó sofőrnek, aki már indította is a teherautót, és beállt a helyére. A konténert leengedték a teherautó platójára, és rögzítették. Egy perc múlva már indult is, tíz perccel később pedig áthajtott a kikötő kapuján, és kelet felé indult a magányos, nyitott platós teherautó, amely kétszer olyan hosszú volt, mint maga a konténer. A dübörgő dízelmotornak meg sem kottyant ez a csekély súly.

Reacher tovább gyalogolt a keményre fagyott földön, megtett még száz métert, aztán megállt, megfordult maga körül, és körbenézett. Előtte semmi. Nyugatra semmi. Keletre semmi. Csak a sík, üres szántóföld. A háta mögött azonban, jó messze, délen, feltűnt egy közeledő jármű. Talán másfél kilométerre lehetett, talán még messzebb. Áthajtott a földeken, zötyögött, ugrált az egyenetlen talajon, a napfény tompán megcsillant krómozott ütközőjén. Nem egyenesen Reachert vette célba, de nagy általánosságban feléje tartott.

20. fejezet

Reacher gyorsan leguggolt. Olajzöld és barna ruhát viselt, és a sok-sok hektárnyi téli szántóföld ugyanolyan olajzöld és sötétbarna volt – bomló kukoricaszárak és levelek, a termékeny föld fagytól és széltől megrepedezett és porrá omlott göröngyei. A levegőben még mindig derengett egy kis ködpára, mozdulatlanul, láthatatlanul lebegett, mint a legfinomabb pókháló.

A másfél kilométerre lévő jármű – valószínűleg egy pick-up – kitartóan közeledett. A földterület hatalmas volt, négyszögletes, és az autó nagyjából a közepénél tartott. Folyamatos S kanyarokkal gyűrte maga alá a távolságot, tett egy kis félkanyart balra, aztán továbbhajtott egyenesen, aztán egy fél kanyart tett jobbra, és így tovább, ritmikusan, szabályosan és könyörtelenül. A sofőr tekintete úgy pásztázta a horizontot, mint egy reflektor fénysugara.

Reacher továbbra is guggolt. Egy statikus célpont sokkal kevésbé vonja magára a figyelmet, mint egy mozgásban lévő. De tudta, a jármű előbb vagy utóbb a közelébe fog érni. Ez elkerülhetetlen. Egy bizonyos ponton kénytelen lesz továbbmenni. De merre? Közel-távol semmiféle természetes fedezék nem volt. Se dombok, se erdők, se patakok, se folyók, az égvilágon semmi. És Reacher mindig is lassan futott, nem volt túl mozgékony. Nem mintha bárki is elég gyors vagy mozgékony tudna lenni ahhoz, hogy egy nyílt, végtelen terepen le tudjon győzni egy autót.

A jármű lassan, türelmesen, módszeresen közeledett, de még mindig csak apró pont volt a távolban. Fél kanyar balra, tovább egyenesen, fél kanyar jobbra. A jobbra tett fél kanyaroknál egyenesen Reacher felé közeledett. Már csak egy kilométerre lehetett. A sofőrt még nem tudta kivenni, tehát a sofőr sem láthatta őt. Egyelőre legalábbis. De csak idő kérdése. Úgy kétszáz méterről fogja először észrevenni a guggoló alakot, vagy talán százötvenről, ha piszkos a szélvédő, vagy száz méterről, ha a sofőr rövidlátó, lusta, vagy unja az egészet. Beletelik egy pillanatba, amíg felismeri, aztán gyorsítani fog. Legfeljebb ötvenre tud felgyorsítani a göröngyös talajon. Valahol hét és tizenöt másodperc közötti idő kell ahhoz, hogy ideérjen.

Ez bizony nem túl sok.

Jobb lesz minél előbb elillanni.

De merre.?

Reacher lassan, óvatosan körbefordult. Kelet felé semmi. Nyugat felé semmi. Háromszáz méterrel északra azonban ott volt a tüskés bozót, amelyet már korábban is észrevett. A második ilyen, amit öt kilométeren belül látott. Mellmagasságig érő, sűrűn összefonódó bokrok, vadmálna, vadrózsa, amelyek kopáran, tüskésen alusszák téli álmukat. A szántásnál kikerülték őket. Az elsőt azért, mert egy nagy szikladarab lapult a bokrok között. A másodiknál sem lehetett másképp. Nincs a világon olyan földműves, aki évről évre megkímélne pár vadrózsabokrot pusztán érzelmi okokból.

A tüskés bozót volt az egyetlen lehetséges búvóhely.

Háromszáz méter. Amilyen lassú, ezt talán hatvan másodperc alatt tudja megtenni.

Az autónak még ezer méter idáig. Amilyen gyors, talán hetven másodperc kell hozzá.

Vagyis Reachernek volt tíz másodperc előnye.

Ezt nem lehet elrontani.

Futásnak eredt.

Talpra ugrott, és rohanni kezdett. Esetlen, merev léptekkel lóbálta a karját, nyitott szájjal kapkodta a levegőt. Megtett tíz métert, húszat, harmincat. Aztán negyvenet, ötvenet. A távolban hallotta a motor tompa berregését. Nem nézett hátra. Csak futott tovább, meg-meg-csúszva, botorkálva, és érezte, hogy milyen fájdalmasan lassan halad.

Még kétszáz méter volt hátra. Futott tovább, ahogy a lába bírta. Végig hallotta a háta mögött a motorberregést, még mindig elég tompán, biztonságos távolságból. Felpörgő motor, sivító ékszíjak, a kerekek alól felcsapódó kavicsok kopogása.

Még száz méter.

Megkockáztatott egy pillantást hátrafelé. Az autó nyilván elég későn gyorsított fel, mert még mindig messzebb volt, mint ahogy számított rá. Mégsem pick-up volt, ahogy gondolta, hanem egy egyszerű szabadidőterepjáró. Amerikai márka, nem külföldi. Talán GMC. Sötétbordó és nem új. Magas, szögletes orra volt, az elején akkora króm gallytörő rács, mint egy fürdőkád.

Még ötven méter. Tíz másodperc. Reacher megtorpant a céltól húsz méterre, és megfordult. Mozdulatlanul, zihálva állt, és széttárva felemelte a két karját. Gyere, kapj el.

A kocsi továbbzötyögött, egyenesen feléje. Reacher egy kicsit jobbra lépett, egyetlen hosszú lépést, aztán még egyet, majd még egyet, igyekezett pontosan helyezkedni. A terepjáró közvetlenül előtte volt, a bokrok között megbújó szikla közvetlenül mögötte. A terepjáró tovább közeledett. Reacher hátrálni kezdett, aztán lábujjhegyre emelkedve gyorsított, de közben nagyon figyelt. A kocsi zötyögve, ugrálva, bőgő motorral közeledett. Még húsz méterre volt, aztán már csak tíz méterre, aztán ötre. Reacher vele együtt mozgott. Amikor megérezte, hogy az első tüske súrolja a vádliját, akkor oldalra vetette magát, elugrott a kocsi útjából, félregördült és várta, hogy a terepjáró berontson a tüskebokrok közé, és nekirohanjon a sziklának.

De nem ez történt.

A sofőr keményen beletaposott a fékbe, és a kocsi megállt. A gallytörő rács csak egy méterre fúródott be a bokrok közé. Helybéli fiú volt, nyilván tudta, mi rejtőzik a növények között. Reacher hallotta, ahogy a sebváltó rükvercbe kapcsol, és a kocsi kitolatott a bozótból. Az első kerekek elfordultak, a sofőr újból sebességet váltott, és a kocsi egyenesen Reacher felé lódult. Gyors volt és hatalmas. Terepjáróra való, jó nagy gumik voltak rajta, piszkos fehér betűkkel felirat állt rajtuk, és mély mintázatot hagytak a talajon. Csak úgy köpülték a földet, mind a négy kerék alól göröngyök csapódtak fel. Négykerék-meghajtás. A motor hangosan dübörgött, jó erős, nyolchengeres lehetett. Reacher a földön feküdt, és látta alulról a felfüggesztés rugóit, a lengéscsillapítókat, a kipufogót és a differenciálművet. Akkora volt, mint egy focilabda. Felállt, úgy tett, mintha jobbra akarna vetődni, de valójában balra ugrott. Megint odébb gördült, a kocsi egy éles kanyarral követte, de elvétette. Az arcától harminc centire haladtak el a kerekek, felverve a fagyott rögöket. Reacher orrát megcsapta a forró motorolaj, a benzin és a kipufogógáz szaga. Pokoli volt a zaj, a motor dübörgött, a sebváltó csikorgott, a rugók sivítottak. A sofőr megint rükvercbe kapcsolt, és Reachert célba véve visszafelé indult. Reacher akkorra már feltérdelt, és próbálta eldönteni, most merre tovább. A bokrok közé, vagy a nyílt terepre?

Nem volt sok választása.

Ha a nyílt terepet választja, az az öngyilkossággal lenne egyenértékű, így közelről a terepjáró nehézkesen mozog, és könnyű kicselezni, de nem menekülhet előle örökké. Ez senkinek sem sikerülne. A kimerültség végül úgyis legyőzné. Úgyhogy felállt, és begázolt a bokrok közé. A tüskék beletéptek a nadrágjába. A terepjáró egyre szűkebb körökben, tolatva követte. A sofőr hátrafelé bámult a válla fölött. Nagydarab fickó volt, vastag nyakú, széles vállú, rövid hajú. Reacher befúrta magát a bokrok sűrűjébe. A hosszú, tüskés ágak összegabalyodtak, beleakadt a bokája. Széttépte őket, és továbbgázolt. A sofőr tekerte a kormányt, amennyire csak tudta. Az autó még kisebb sugarú körben körözött. Reacher továbbnyomult előre, be a bokrok közé.

Elért a sziklához.

Óriási kődarab volt. Sokkal nagyobb, mint az előző. Lehet, hogy az erről tört le. Az elsőnek ék alakja volt, mintha egy nagyobb kődarabról hasították volna le. Nagyon úgy festett, ez lehetett az a nagyobb kődarab. Olyan alakja volt, mint egy tortának, amelyből kivágtak egy nagy szeletet, csak épp a teteje nem lapos volt, hanem inkább gömbölyded. Úgy festett, mint egy félig a földbe temetett narancs, amelyből hiányzik három-négy gerezd. Talán ötvenezer évvel ezelőtt, a jégkorszakban görgette idáig egy gleccser, egészen Kanadából. A milliárdnyi tonna fagyott hó súlya szétrepesztette, és a kisebb darab még tovább görgött három kilométerre, aztán megakadt, és az elkövetkező számtalan évszázad során kopni és mállani kezdett. A nagyobbik kő az eredeti helyén maradt, derékig temetve a dús talajba, bár az idők során ez is kissé lekopott. Hatalmas gránitgolyó, amelyből mintha kiharaptak volna egy keskeny, háromszögletű szeletet, mintha egy nyitott száj tátongana dél felé, kisebb rokona irányába. A rés talán három méter széles volt, és úgy másfél méteren át keskenyedett a szikla közepe felé.

Reacher megállt, és a keleti oldalnál a kőnek támasztotta a hátát. A hiányzó rész még negyed körrel odébb volt, a jobb válla mögött. A kocsi is megfordult, és kihajtott a bokrok közül. Egy őrült pillanatig Reacher azt hitte, hogy a fickó feladja, és hazamegy, de aztán a terepjáró széles, lusta körben ismét megfordult, és visszafelé indult, lassan, fenyegetően, egyenesen Reacher felé. A szélvédő mögött látszott, hogy a sofőr arcán széles, diadalittas, ragadozó mosoly ül. Az első bokor lelapult a gallytörő rács nyomásának engedelmeskedve. A sofőr óvatosan fogta a volánt, két kézzel, precízen kormányozva a célja felé. Láthatólag az volt a terve, hogy odanyomja Reacher lábát a sziklának.

Reacher felkapaszkodott a gránitszikla oldalán, a tenyerére-talpára támaszkodva hátrált, mint egy rák. Felküzdötte magát, aztán felállt a szikla tetején, és imbolyogva egyensúlyozott a másfél méteres magasban. A terepjáró pár centire állt meg a sziklától. A motorháztető egy kicsivel Reacher lába alatt volt, a kocsi teteje egy kevéssel fölötte. A motor üresben járt, és Reacher négy kattanást hallott, ahogy a sofőr belülről bezárta az ajtókat. Nyilván kissé aggódott. Nem szerette volna, ha kirángatja az ülésről, és verekedésre kerül sor. Okos fiú. Reacher lehetőségei most már korlátozottabbak lettek. Leléphet a motorháztetőre, és megpróbálhatja berúgni a szélvédőt, de az ilyen üveg keményebb, mint amilyennek látszik. Különben is, a fickónak nem lenne más dolga, mint hirtelen indítani, és Reacher már le is esett, hacsak nem kapaszkodik meg a tetején lévő fémrúdba, de a karja túlságosan fájt ahhoz, hogy kibírja, amint fél Nebraskán át egy ötvennel vagy még nagyobb sebességgel zötyögő terepjáró tetején kapaszkodik.

Zsákutca.

Vagy talán mégsem.

A támadója egyáltalán nem titkolta a taktikáját. Eddig nem használta a telefonját. Ő maga akarta elkapni Reached, és learatni a babérokat. Úgy tervezte, kalapácsként használja a kocsit, a sziklát pedig üllőnek. De nem fog örökké itt várni. Ahogy kezd egyre jobban elfajulni a helyzet, fel fogja hívni a haverjait.

Ideje indulni.

Reacher a túlsó oldalon lemászott a szikláról, és begázolt a tüskebokrok közé. Hallotta, a kocsi tolat, és elkanyarodik, hogy kövesse. Jobbról bukkant fel, a bokrokon áttörve, egyre szűkülő körben próbálta csapdába csalni, mintha egy körforgalomban haladna, lassan, elszántan. Reacher úgy tett, mintha ki akarna rontani a szántóföldre. A sofőr be is dőlt a cselnek, és talán tíz fokkal kijjebb tért a körből, Reacher azonban visszahúzódott a szikla felé. Megkerülte, és gyorsan bebújt a résbe, egészen a V alakú rész csücskébe behúzódva. A válla beszorult a két ferde sziklafal közé. A kocsi egy pillanatra megállt, aztán megugrott, és tett egy hurok alakú kanyart, majd újból megindult Reacher felé, ugyanolyan lassan és fenyegetően. Egyre közelebb és közelebb ért, három méterre, másfél méterre, egy méterre, fél méterre.

Aztán a gallytörő rács jobb és bal széle egyszerre ütközött bele a sziklába, és a kocsi elakadt. Megrekedt pontosan ott, ahol Reacher szerette volna. A hatalmas, krómozott rács korlátként zárta el a sziklában tátongó rést, úgy harminc centire Reacher combjától. Érezte a motorból áradó forróságot, és az üresben járó motor berregése rezonált a mellkasában. Az orrát megcsapta az olaj, a gumi és a kipufogógáz szaga. A vaskos rácsra tette a kezét, és le akart guggolni. Arra készült, hogy lábbal előre becsúszik a kocsi alá, és a hátán araszolva a túloldalon előbukkan.

De nem vált be a terve.

A sofőrnek fontosabb volt az, hogy elkapja Reachert, mint amennyire a gallytörő rácsot féltette.

Reacher még csak félig mászott be a kocsi alá, amikor meghallotta, hogy a sebváltó alacsony fokozatra vált, ami ideális ahhoz, ha egy farönköt akarnak elvontatni, vagy ha össze akarnak nyomni egy krómozott fémtárgyat. A motor felbőgött, mind a négy kerék keményen a földbe mart, és a kocsi előrelódult, nekifeszülve a rácsnak. A gallytörő rács csikorgott, és engedett a motor erejének, egyre jobban meggyűrődött, de a kocsi csak nyomult előre, két centit, öt centit, hatot. A kerekek lassan, de könyörtelenül pörögtek, és centiről centire közelebb vitték a kocsit Reacherhez. A rács végül nagyot csikordulva kettétört, a hatalmas erő lapos fémdarabbá préselte.

A gallytörő közepe már csak tizenöt centire volt Reacher mellkasától, és tovább közeledett. A rács egészen rálapult a kocsi orrára az acélkonzolokhoz. Ez már erősebb anyag volt. A motor még hangosabban bőgött, a kerekek keményen megkapaszkodtak, a felfüggesztés erőlködött és megfeszült. Az egyik első kerék egy pillanatra megcsúszott, és hirtelen göröngyök, kavicsok és ágak spricceltek szét alóla, de aztán újból megkapaszkodott a talajban. A kipufogó felbőgött, az acélkonzolok is engedtek egy centit, és a kocsi előbbre gördült.

Már csak tíz centire volt Reacher mellkasától.

Aztán hét.

Aztán az acél még jobban engedett, és a forró fém Reacher kabarjához

ért.

Ideje lelépni.

Oldalra fordította a fejét, a kezével a gallytörő rácsra támaszkodva lefelé tolta magát, mintha víz alá merülne. Félúton járt, amikor az ütköző mögött a terepjáró orra is kezdett behorpadni. A fémlemez csikorogva engedett. A motor hangosan bőgött, a kipufogó még hangosabban dübörgött, a kocsi előbbre gördült pár centit, és a rács középső része Reacher arcához nyomódott. Még lejjebb csúszott, egyik füle a forró krómhoz szorult, a másik a hideg gránithoz. A sarkával rúgkapálva sikerült a lábát a kocsi alá becsúsztatnia, és a hátára feküdt. Közvetlenül az arca fölött még látta az égbolt utolsó kis világos háromszögét, amely eltűnt, ahogy a gallytörő rács utolsó darabkája is csúcsosra görbült, és a gránithoz simult.

A sofőr nem adta fel, továbbra is keményen taposta a gázpedált. Nyilván nem tudta pontosan, hol van Reacher, mert nem látott oda. Azt remélte, sikerül a mellkasánál odanyomni a sziklához. A kocsi megugrott, és továbbnyomult előre. Reacher alatta feküdt, tőle balra a pörgő kerekek, jobbra is pörgő kerekek, fölötte a remegő kipufogócső, az arcától pár centire mindenféle mocskos és olajos fém alkatrész. Minden forgott és berregett, csavarok, csövek és ékszíjak. Reacher nem nagyon értett az autókhoz. Nem tudta, hogy kell megjavítani, és azt sem, hogy kell elrontani. Egyébként sem voltak szerszámai.

Vagy mégis.?

Kétségbeesetten tapogatta végig a zsebeit, és az egyikben megakadt a keze valami kemény fémtárgyon. Dorothy evőeszközei, amelyeket a reggelinél használt. A kés, a villa, a kanál. Súlyos, régi darabok. Akkor villámgyorsan eldugta őket, aztán elfelejtette visszaadni. Gyorsan előhúzta őket. Hosszú, vastag nyele volt mindegyiknek, valamilyen régi, rozsdamentes acélból.

Közvetlenül az orra fölött egy széles panelt látott, amely magát a motort takarta el. Alulról nézve olyan volt, mint egy lapos fémdoboz. Fekete volt és piszkos. A közepén egy hatszögletű csavar tartott egy kis fedelet. Itt lehet olajat cserélni. A szerelő lecsavarja a fedelet, és a használt olaj kifolyik, az újat pedig fölülről betöltik.

Persze a szerelőnek van csavarkulcsa.

Reachernek nem volt.

A motor dübörögve erőlködött, a kocsi egész teste remegett és rázkódott. Reacher odébb csúszott egy métert, a feje fölé emelte a kezét, és benyomta a kést a hatszög alakú csavar egyik oldala alá, a villa nyelét pedig másik oldalra. Jó szorosan tartotta őket a hüvelykés mutatóujjával, maradék erejét be kellett osztania, hogy a két szerszámot összenyomja, és közben az óramutató járásával megegyező irányban elfordítsa a csavart.

Nem mozdult. Reacher vett egy jó nagy levegőt, összeszorította a fogát, és próbált nem tudomást venni a karjába nyilalló fájdalomról. Újból próbálkozott. Semmi. Ezután taktikát váltott. Az evőeszközök nyelét a jobb hüvelyk– és mutatóujjával szorította össze, a bal kezét pedig arra használta, hogy az egészet elfordítsa.

A csavar megmozdult, épp csak egy hajszálnyit. Reacher megint vett egy nagy levegőt, és tovább szorította, amíg az ujjai egészen elfehéredtek, ahogy próbálta elcsavarni a csavart a késsel meg a villával. A csavar azonban nagyon erősen tartott. Vonakodva elfordult egy kissé, de úgy tűnt, a csavarmenetbe szorult kosz miatt végleg beragadt. Reacher azonban zihálva, összpontosítva tovább erőlködött. Két és fél fordulat után elkezdhetett szivárogni a tartályból az olaj, és kissé megkenhette a csavarmeneteket, mert hirtelen minden ellenállás megszűnt, és a csavar gyorsan és simán elfordult. Reacher eldobta az evőeszközöket, még egy kicsit odébb csúszott, és az ujjaival a feje fölé nyúlva teljesen kicsavarta a csavart. A motor még mindig bőszen pörgött. Ahogy a csavar kijött a helyéről, az óriási nyomás miatt az olaj kétcentis sugárban lövellt ki. Nemcsak lassan, apránként csöpögött vagy szivárgott, hanem erős sugárban ömlött. Sziszegve kopogott a fagyott földön, forrón, füstölögve szétspriccelt a környező bokrok ágaira, és fényes feketével vonta be őket.

Reacher leengedte a karját az oldala mellé, és hátul kicsúszott a kocsi alól, úgy, hogy a lába előre nézett. A bokrok ágai akadályozták, a tüskék beletéptek, visszahúzták. Megragadta a hátsó lökhárítót, és kitolta magát a kocsi alól, aztán felguggolt. Jól jött volna, ha van kéznél egy ököl nagyságú kő, amellyel bezúzhatná a hátsó ablakot, de nem talált ilyet, úgyhogy beérte azzal, hogy az öklével kétszer jó keményen rácsapott, aztán sarkon fordult, és futásnak eredt.

21. fejezet

Reacher harminc métert futott a fagyos földön, aztán megállt. A sofőr kitekeredve fordult vissza az ülésen, és nézett hátra, közben vaktában tekerte a kormánykereket és váltott sebességet. A terepjáró tolatni kezdett, még mindig lassan, a motor erőlködve pörgött fel. Reachernek sejtelme sem volt arról, hogy mennyi idő kell ahhoz, hogy egy erős motor, amelyben nincs olaj, végleg bedögöljön és leálljon. Remélte, hogy nem sok.

Oldalra táncolt, balra, aztán még jobban balra, és még jobban balra, a terepjáró pedig lassan követte. Az összenyomódott rács egészen odakenődött az elejére. A tengelyek maximális erőt fejtettek ki, a kerekek csikorogva vájtak újabb barázdákat a talajba. A sofőr még jobban rátaposott a gázpedálra, és balra rántotta a kormányt, hogy elgázolja Reachert, mikor a nyilvánvalóan félrevezetésnek szánt balra táncoló manőver után jobbra ugrik, de Reacher erre dupla blöffel megint balra ugrott, és a terepjáró így méterekkel odébb húzott el.

A terepjáró megállt, Reacher látta, hogy a sofőr rángatja a sebességváltót. A terepjáró tizenkét méteres ívet leírva visszafordult. Reacher mozdulatlanul állt, és csak figyelte. Aztán jobbra húzódott, megint jobbra, megint jobbra, aztán egy harmadik, most már tripla blöffel megint jobbra, miközben a terepjáró balra kanyarodott, és így megint nem találta el. Az orrával a bokrok közé fúródva állt meg. Mindenféle kínlódó zaj hallatszott a motorháztető alól. Mélyen kongott, mint egy elhangolódott harang. A csapágyak, gondolta Reacher. Valamennyit azért értett a terminológiához. Hallotta a szerelőket beszélgetni a támaszpontokon. Látta, hogy a sofőr ijedt pillantást vet a műszerfalra, mintha figyelmeztető piros lámpák gyúltak volna ki. A levegőben gőz és kékes füst szállt.

A terepjáró megint tolatni kezdett.

Aztán egyszer csak leállt.

Rövid kis ívben próbált hátratolatni, de elakadt. Sebességet kellett volna váltani, amit a sofőr meg is tett, de a jármű már nem mozdult. Csak előbbre zökkent harminc centit, ameddig a felfüggesztés engedte, aztán megakadt. A motor elnémult, aztán Reacher sziszegést és kattogást hallott, és látta, hogy gőz árad ki a motorháztető alól, aztán egy kis fekete füstfelhő, mintha a haldokló motor még köhögött volna egy utolsót.

A sofőr bezárkózva a helyén maradt.

Reacher megint körbenézett, nincs-e kéznél egy nagyobb kődarab, de most sem talált. Zsákutca. De nem sokáig.

Mivel ő volt magasabban, Reacher látta meg először, hogy lángnyelvek jelennek meg a motorháztető és a gallytörő rács közötti részen, a jármű elején. Először kicsik voltak és színtelenek, épp csak felforrósították a levegőt, de aztán gyorsan terjedni kezdtek, és a kocsin felpattogzott a festék. A lángok egyre jobban elharapóztak, kékre és sárgára váltottak, fekete füstöt okádtak. Egy percen belül már a nagy, szögletes motorháztető mind a négy szélénél lobogtak körben a lángok, a festék felhólyagzott és sistergett a nagy hőtől.

A sofőr csak ült a helyén.

Reacher odarohant, és megpróbálta felrántani az ajtót. Még mindig zárva volt. Tompa ökölcsapásokkal dörömbölt az ablaküvegen, és a motorháztetőre mutogatott. Persze képtelenség volt, hogy a fickó ne jött volna rá már magától is, hogy ég a kocsi. Az ablaktörlők is meggyulladtak. Fekete füstöt árasztottak, amely kanyarogva kígyózott felfelé a szélvédő előtt. A fickó egyenesen rábámult, aztán Reacherre, ide-oda járt a tekintete, a szemében pánik csillogott.

Legalább annyira tartott Reachertől, mint a tűztől.

Úgyhogy Reacher elhátrált három métert, mire nyílt az ajtó, és a sofőr kiszállt. Nagydarab, fehér srác volt, nagyon fiatal, talán 197 centi magas, majdnem százötven kiló. Futott másfél métert, aztán megtorpant. A kezét ökölbe szorította. A háta mögött lángok nyaldosták már a kormánykereket is, lefelé terjedtek, aztán fölfelé csaptak, és egyre hevesebben lobogtak. Már az első kerekek is füstölögtek. A fickó csak állt, mintha a földbe gyökerezett volna a lába. Reacher megint odafutott hozzá a három méter távolságból. A fickó meg akarta ütni, de nem találta el. Reacher leguggolt, és elhajolt az ütés elől. Behúzott egyet a fickó gyomorszájára, és a gallérjánál fogva megragadta. A fickó leguggolt és védelmezőén átkarolta a fejét. Reacher talpra rángatta, és gyorsan odébb vonszolta tíz, tizenkét, tizenöt méterre, majd megállt. A futballista újból megpróbálta megütni, de ezúttal sem talált. Reacher úgy tett, mintha egy balegyenest akarna behúzni, de valójában egy hatalmas jobbhorgot vitt be, amely fültövön találta az ellenfelét. Egy másodpercre megingott, aztán lehuppant a fenekére. Csak ült és pislogott, a nagy semmi közepén. Húsz méterrel odébb a terepjáró már vadul lángolt, egészen a tetejéig. Az első kerekek is égtek, a motorháztető behorpadt.

–  Mennyi benzin van a tankban? – kérdezte Reacher.

–  Ne üssön meg még egyszer!

–  Válaszolj a kérdésemre!

–  Ma reggel tankoltam.

Reacher újból galléron ragadta a futballistát, felrángatta a földről, és megint odébb vonszolta tíz méterrel, aztán a biztonság kedvéért még egy méterrel. A srác botladozott, végül ellenállt, megvetette a lábát, és azt mondta: – Kérem, ne üssön meg többször.

–  Miért ne tenném? Épp most próbáltál meg elgázolni.

–  Nagyon sajnálom.

–  Sajnálod?

–  Meg kellett tennem.

–  Csak parancsot teljesítettél, mi?

–  Megadom magam, rendben? Kiszálltam a küzdelemből. Tekintsen hadifogolynak.

–  Nagyobb vagy nálam, és fiatalabb is.

–  De maga őrült.

–  Ki mondta?

–  Nekünk ezt mondták, a tegnap este történtek miatt. Három emberünket is kórházba juttatta.

–  Hogy hívnak?

–  Brett – felelte srác.

–  Mi ez, az Alkonyzóna? Mindenkit ugyanúgy hívnak?

–  Csak hármunkat.

–  A tízből, igaz?

–  Igen.

–  Az harminc százalék. Mekkora ennek a valószínűsége?

A srác nem válaszolt.

–  Ki a főnök? – kérdezte Reacher.

–  Nem tudom, mire gondol.

–  Ki mondta, hogy gyere ide ki, és gázolj el a terepjáróval?

–  Jacob Duncan.

–  Seth Duncan apja?

–  Igen.

–  Tudod, hol lakik?

A futballista bólintott, és a távolba mutatott, délkelet felé, a lángoló járművön túl. A lángok közben már belülről emésztették a kocsit. Az üveg szétrobbant, az ülések égtek. Fekete, sűrű füstoszlop emelkedett a levegőbe. Egyenesen felfelé szállt, aztán beleütközött egy alacsony nyomású légrétegbe, és elkezdett szétterülni, mint egy miniatűr gombafelhő.

Aztán felrobbant az üzemanyagtartály.

Narancssárga tűzgolyó lövellt az ég felé, egészen feldobta a földről a terepjáró hátulját, és egy másodperctöredékkel később tompa dörrenés hullámzott át a földeken, olyan erős lökéshullám kíséretében, hogy Reacher kissé megtántorodott, és olyan forróság csapta meg, hogy el kellett húzódnia. A lángnyelvek öt méterre is felcsaptak, aztán azonnal vissza is húzódtak. A terepjáró hátulja is visszazökkent a földre – fekete fémváz a tomboló, harminc méteres magasságba felcsapó lángok között.

Reacher pár másodpercig nézte, aztán megszólalt: – Jól van, Brett, megmondom, mit fogsz csinálni. Elkocogsz szépen Jacob Duncan házáig, és közölsz vele három dolgot. Jól figyelsz?

A futballista elfordult a tűztől, és annyit felelt: – Igen.

–  Oké, először is, ha Duncan úgy akarja, rám küldheti a megmaradt hat emberét is. Mindegyik hátráltatni fog pár percet, de aztán úgyis odamegyek, és seggbe rúgom. Megértetted?

–  Igen.

–  Másodszor, ha gondolja, kihagyhatjuk azt a részt, hogy összeverem a hat srácot, és kijöhet, hogy szemtől szemben találkozzunk. Megértetted?

–  Igen.

–  Harmadszor pedig, ha még egyszer meglátom azt a két idegen pasast, egy vödörben küldöm haza őket. Mindent megértettél?

–  Igen.

–  Van nálad mobil?

–  Igen.

–  Add ide.

A futballista a zsebébe nyúlt, és elővett egy telefont. Fekete volt, és nagyon aprónak tűnt hatalmas, vörös lapátkezében. Odaadta, Reacher szétnyitotta. Látott már szanaszét tört telefont, és tudta, mi van a belsejében. Akkumulátor és SIM-kártya. Leszedte a hátulját, kivette az akkumulátort, és eldobta úgy hat méterre az egyik irányban, aztán kivette a SIM-kártyát, és a telefon többi részét eldobta hat méterre a másik irányban. A tenyerében tartotta a SIM-kártyát: kis, aranyszálakkal átszőtt szilíciumostya.

–  Edd meg – parancsolt rá a fickóra.

–  Tessék?

–  Edd meg. Ez a büntetés, amiért egy hasznavehetetlen hájpacni vagy.

A futballista egy pillanatig csak állt, aztán finoman, két ujjal elvette a kártyát, kinyitotta a száját, és a nyelvére tette. Becsukta a száját, összegyűjtött egy kis nyálat, és lenyelte.

–  Mutasd – parancsolt rá Reacher.

A fickó kinyitotta a száját, és kinyújtotta a nyelvét, mint egy gyerek az orvosnál. A kártya eltűnt.

–  Most ülj le – mondta Reacher.

–  Minek?

–  Ülj le, ahogy az előbb.

–  Azt hittem, azt akarja, hogy menjek el Duncanhez.

–  Azt akarom, de addig nem, amíg itt vagyok a közelben.

A futballista dél felé fordulva kissé aggodalmas arccal leült a földre. A lábát egyenesen kinyújtotta, a kezét a térdére helyezte, a felsőtestével kissé előredőlt.

–  A karodat a hátad mögé. Dőlj hátra, és támaszkodj meg a tenyereden.

–  Minek?

Egy katona soha nem hagyja ott működőképes állapotban az ellenség fegyverét, a csatamezőn.

–  Csak csináld.

A futballista hátranyújtotta a karját, és a tenyerére támaszkodott. Reacher mögéje lépett, és belerúgott a jobb könyökébe. A futballista elterült, felordított, és nyöszörögve hempergett a földön. Aztán megint felült, és törött karját fogva, szemrehányóan meredt Reacherre. Reacher megint mögéje lépett, és jól fejbe rúgta hátulról.

A futballista lassan előrebukott, aztán kicsit oldalra, amikor a hasa miatt már nem tudott jobban előredőlni. Puhán az egyik vállán landolva elterült, aztán mozdulatlanul feküdt, mint egy nagy L betű egy piszkos barna papíron. Reacher elfordult, és sietve elindult északi irányba, a horizonton álló két kis faépület felé.

22. fejezet

A kanadai teherautó Duncanék szállítmányával jó tempóban haladt kelet felé Brit Columbiában, a 3-as főúton, amely majdnem párhuzamosan húzódott a nyílegyenes határral. Nem messze járt Albertától. A 3-as magányos út volt, hegyek között vitt, meredek kaptátokkal és éles kanyarokkal. Nem éppen ideális egy nagyobbfajta jármű számára. A legtöbb sofőr inkább az 1-es utat választotta, amely észak felé indult Vancouverből, és csak később vette kelet felé az irányt. Mindent egybevéve sokkal jobb útvonal volt. A 3-as ehhez képest nagyon csendes. Hosszú szakaszokon semmi, csak az aszfalt szalagja és a vadon. Nagyon gyér volt rajta a forgalom. Helyenként kaviccsal felszórt pihenők voltak az út szélén.

Az egyik ilyen pihenő úgy másfél kilométerrel a Waterton-tavak Nemzeti Park előtt volt, amerikai oldalról nézve pontosan a Washington– Idaho államhatár fölött, körülbelül félúton, Spokane-től és Coeur d’Alene– től úgy százhatvan kilométerre. A pihenőről lélegzetelállító kilátás nyílt. Dél felé végtelen erdőségek nyúltak el, keletre a Sziklás-hegység havas csúcsai, északon pompás tavak. A teherautó sofőrje lehúzódott, és megállt, de nem a szép kilátás kedvéért. Azért parkolt le, mert ez volt az előre megbeszélt találkahely, és egy fehér furgon várt már rá. Duncanék azért tudtak ilyen hosszú ideje foglalkozni ezzel az üzlettel, mert szerencséjük volt, és mert mindig óvatosak voltak. Az egyik legfőbb óvintézkedésük az volt, hogy a beérkezés után mindig a lehető leghamarabb átrakták az árut egy másik szállítójárműre. Egy konténernek könnyű a nyomára jutni. Sőt, egyenesen arra tervezték őket, hogy a BIC-kód alapján könnyű legyen megtalálni. Jobb nem kockáztatni, hogy egy gyanakvó vámos utólag felfigyeljen a szállítmányra. Okosabb órákon belül átpakolni az árut egy névtelen, könnyen felejthető és lenyomozhatatlan járműbe, márpedig a fehér furgonnál nincs névtelenebb, felejthetőbb és lenyomozhatatlanabb a világon.

A teherautó leparkolt, a furgon pedig megfordult a kavicsokon, odatolatott, és megállt úgy, hogy a hátsó ajtaja a teherautó csomagtartója felé nézzen. Mindkét sofőr kiszállt. Egy árva szót sem váltottak. Csak kiléptek az útra, és a nyakukat nyújtogatva ellenőrizték, hogy nem jön-e valaki. Egyikük kelet felé bámult, a másikuk nyugat felé. Nem jött senki, ami cseppet sem volt szokatlan a 3-as úton. Úgyhogy visszasiettek a járművekhez, és nekiláttak a munkának. A furgon sofőrje kinyitotta a hátsó ajtót, a teherautó sofőrje felmászott a platóra, átvágta a műanyag biztonsági plombát, elhúzta a konténert záró reteszt, és kinyitotta a konténer ajtaját.

Az árut egy perc alatt át is rakták, mind az 571 kilót, újabb egy perc múlva pedig a fehér furgon ismét megfordult, és kelet felé indult. A teherautó egy darabig követte. A sofőr úgy tervezte, északnak kanyarodik a 95-ös útra, aztán visszakanyarodik nyugatnak az 1-esen, amely már sokkal jobb út, és úgy megy vissza Vancouverbe, ahol várja a következő munka, amely valószínűleg már törvényes, tehát jobb a vérnyomásának, viszont kedvezőtlenebb a pénztárcájának.

Las Vegasban a Safír nevű libanoni férfi kiválasztotta a két legjobb emberét, és megbízta őket, hogy vigyázzanak a Rossi nevű olaszra. Mint kiderült, ez nem volt túl bölcs döntés, ami egy órán belül nyilvánvaló is lett a számára.

Safír telefonja megcsörrent, felvette. Egy Mahmeíni nevű iráni férfi kereste. Mahmeíni volt Safír ügyfele, bár az üzleti kapcsolatuk enyhén szólva nem volt kiegyensúlyozott. Mahmeíni úgy volt Safír ügyfele, ahogy egy király az ügyfele egy csizmadiának – nagyhatalmú, parancsolgató, fensőbbséges, lekezelő, és halálosan dühös, ha a csizmája nem az elvárásoknak megfelelően sikerül.

Vagy ha késik.

–  Már egy héttel ezelőtt meg kellett volna kapnom az árut – mondta Mahmeíni.

Safírnak annyira kiszáradt a szája, hogy képtelen volt megszólalni.

Mahmeíni folytatta: – Nézzük egy kicsit az én szemszögemből. Az árura már megvan a vevő. Bizonyos emberek bizonyos helyeken, bizonyos alkalmakkor akarják felhasználni. Ha nem kapják meg időben, nekem lesz veszteségem.

–  Kárpótolni fogom érte – ígérte Safír.

–  Igen, ezt tudom. Ezért is telefonálok. Sok megbeszélnivalónk van. Mivel nem csak egyszeri veszteségről van szó. a dolognak további következményei lesznek. Ártani fog a hírnevemnek. Miért bíznának meg bennem ezek után a vevőim? Végleg odalesz az üzletem. Ami azt jelenti, hogy örökre az adósom marad. Élete végéig az én szolgálatomban fog állni. Érti, mire gondolok?

Safír csak annyit tudott kinyögni: – Azt hiszem, a szállítmány már útban van.

–  Egy hetet késett.

–  Ez nekem is gondot okozott, és próbáltam is intézkedni. A kapcsolatomnak már szóltam, hogy küldje oda két emberét, aztán odaküldtem hozzá kettőt az én embereim közül, hogy biztosan elvégezze a feladatát.

–  Az emberei? Férfiakat alkalmaz vagy kisfiúkat?

–  Megbízható emberek.

–  Majd megtudja, hogy az én embereim milyenek. Odaküldök kettőt magához. gondoskodni fognak róla, hogy maga is elvégezze a feladatát.

A vonal elnémult. Safír csak ült ott, és várta a két iráni keményfiút az irodájába, ahonnan alig egy órával ezelőtt küldte el az embereiből a legjobbakat.

Reacher minden további baj nélkül odaért a csűrökhöz, ami nem volt nagy meglepetés a számára. Hat megmaradt futballista és a két idegen – ez összesen nyolc használható ember. Úgy gondolta, a két nem helybéli mindenképp együtt marad, vagyis összesen hét járművel keresik egy akkora területen, amely több száz négyzetkilométer is lehet. Már az is óriási véletlen volt, hogy egyvalaki véletlenül rátalált, két ilyen véletlen szinte kizárt.

A régi csűr még mindig zárva volt, és némán düledezett. A pick-up elrejtve állt a kisebbik fészerben. Amennyire Reacher meg tudta állapítani, senki sem bukkant rá, és nem nyúltak hozzá. Hideg volt és mozdulatlan. A fészerben a száraz levegőben por és egérürülék szaga érződött. A földek körös-körül üresen és némán pihentek.

Reacher felnyitotta a pick-up platóján lévő szerszámosládát, és megnézte, mi van benne. A legnagyobb fegyverként használható eszköz, amit talált, egy állítható csavarkulcs volt, úgy harminc centi hosszú lehetett. Szép fényes acélötvözetből készült. Úgy egy kilót nyomhatott. Amerikai gyártmány. Nem a legkomolyabb fegyver a világon, de a semminél még mindig jobb. Reacher a kabátzsebébe dugta, és tovább keresgélt. Talált még két csavarhúzót, az egyik egy zömök, guminyelű, keresztfejes Philips volt, a másik hosszabb és karcsúbb, a hétköznapi csavarokhoz. A másik zsebébe tette ezeket is, becsukta a szerszámosládát, és beült a kocsiba. Indított, kitolatott, aztán a traktorok által hagyott mély barázdákat követve kelet felé kihajtott az útra, ahol északnak fordult, a

motel felé.

Safír két embere megérkezett Rossi irodájába. A vállukon pisztolytáska lógott, a kezükben fekete sporttáskát tartottak. Rossi orra előtt, az íróasztalára pakolták ki a táskák tartalmát. Az első táskában csak egyvalami volt, a másikban kettő. Az elsőből egy csiszológép került elő, friss csiszolópapírral felszerelve. A másikból egy hegesztőpisztoly és egy tekercs széles szigetelőszalag.

Foglalkozásuk legfontosabb eszközei. Abban a világban, ahol Rossi élt, ez egyértelmű üzenet volt. Az áldozatot meztelenül ragasztószalaggal a székhez kötözik, beindítják a csiszológépet, és a legérzékenyebb részeket veszik célba vele, mint a térd, a könyök, vagy a mellkas. Vagy akár az arc. A hegesztőpisztoly már csak jutalom.

Senki sem szólalt meg.

Rossi felemelte a telefonkagylót, és tárcsázott. Három csöngetés után Roberto Cassano vette fel Nebraskában. Rossi beleszólt – Mi a lene folyik ott? Ez most már tényleg nem várhat tovább!

–  Csak árnyékokat üldözünk – felelte Cassano.

–  Akkor üldözzétek jobban!

–  Mi értelme lenne? Ki tudja, hogy ennek a fickónak egyáltalán van-e bármi köze az egészhez? Maga is azt mondta, hogy csak kifogásnak használják. Tehát bármi történik is vele, az nem fogja felgyorsítani a szállítmányt.

–  Hazudtál már valaha?

–  Magának soha, főnök.

–  És másnak?

–  Persze.

–  Akkor tudod, hogy megy ez. Az ember próbálja úgy intézni a dolgokat, hogy ne bukjon le. Szerintem azok a rohadék Duncanék is ezt csinálják. Valahol feltartóztatják a szállítmányt, amíg el nem kapjuk azt a fickót, hogy úgy nézzen ki, mintha végig igazat mondtak volna, és tényleg ő lett volna a késlekedés oka. Úgyhogy akár akarjuk, akár nem, végig kell játszanunk ezt a játszmát. Találjátok meg azt a barmot, érthető? Méghozzá gyorsan. Nem várhat tovább.

Rossi kikapcsolta a telefont. Az egyik libanoni épp kitekerte a csiszológép vezetékét, aztán lehajolt, és bedugta a konnektorba. Egy pillanatra felkattintotta a kapcsolót, mire a gép zúgva beindult, aztán leállt.

Egy próba.

Egy üzenet.

Reacher a motelhez hajtott, és leparkolt az orvos összetört Subaruja mellett. Még mindig a hatos szoba előtt állt. Reacher kiszállt, és a kisebbik csavarhúzó segítségével lecsavarozta a pick-up elejéről és hátuljáról a rendszámtáblákat. Aztán leszedte a Subaru rendszámtábláját, és átszerelte a pick-upra. A pick-up rendszámtábláját a csomagtartóba dobta, a csavarhúzót visszadugta a zsebébe, és a motel halijába indult.

Vincent épp egy ronggyal törölgette a bárpultot. Óriási fekete monokli sötétlett a szeme alatt, az ajka feldagadt, az arcán öklömnyi daganat. Az egyik tükör a pult mögött eltörött. Villám alakú üvegszilánkok hiányoztak belőle, kilátszott alóla a falon lévő régi faborítás. Megsárgult, hétköznapi, közönséges faborítás. Elég sokat ártott a helyiség vidám hangulatának.

–  Sajnálom, hogy bajba került miattam – mondta Reacher.

–  Itt töltötte az éjszakát? – kérdezte Vincent.

–  Tényleg tudni akarja?

–  Azt hiszem, inkább nem. – Reacher megnézte magát a törött tükörben. Az egyik füle felhorzsolódott, ahol megkarcolta a szikla. Az arcán karcolások éktelenkedtek, amelyeket a bokrok tüskéi ejtettek, a kezét és a hátát is összekaristolták, ahol felcsúszott a kabátja, az inge meg a pulóvere. – Volt egy címlistájuk azoknak a fickóknak, hogy hol kell keresni?

–  Gondolom, házról házra jártak.

–  Milyen kocsival voltak?

–  Bérelt.

–  A színe?

–  Valami sötét, talán sötétkék. Azt hiszem, Chevrolet volt.

–  Azt megmondták, hogy kicsodák?

–  Csak annyit mondtak, hogy Duncanéket képviselik. Így fogalmaztak. Sajnálom, hogy beszéltem nekik Dorothyról.

–  Dorothy rendben van – mondta Reacher. – Ne aggódjon miatta. Volt már nagyobb baja is az életében.

–  Tudom.

–  Gondolja, hogy Duncanék ölték meg a kislányát?

–  Szeretném azt hinni. Egybevágna azzal, amit amúgy is tudunk róluk.

–  De?

–  Nem szólt ellenük semmilyen bizonyíték. A világon semmi. Márpedig nagyon alapos nyomozás folyt, több különböző szervezet végezte, a legprofibb módon. Nem hinném, hogy ne vettek volna észre valami fontosat.

–  Szóval, Duncanék csak véletlenül keveredtek gyanúba?

–  Csak így lehetett.

Reacher hallgatott.

Vincent megkérdezte: – Most mit fog csinálni?

–  Két dolgot – felelte Reacher. – Esetleg hármat. Aztán eltűnök innen. Megyek tovább Virginiába.

Kisétált a parkolóba, és beült a pick-upba. Indított, kihajtott az útra, és az orvos háza felé vette az irányt.

23. fejezet

Mahmeíni két embere úgy egy órával azután érkezett meg Safír Las Vegas-i irodájába, hogy két saját embere távozott. Mahmeíni emberei fizikailag nem voltak túl feltűnőek. Nem dagadtak az izmaik, nem akarta szétfeszíteni a nyakuk az inggallért. Alacsonyak voltak és szívósan izmosak, sötétbőrűek és hajúak, a szemük halott, a ruhájuk gyűrött és kétes tisztaságú. Safír libanoni volt, és elég sok iránit ismert. A legtöbben a világ legkedvesebb emberei voltak, főleg ha nem Iránban éltek. De akadtak köztük olyanok is, akik a lehető legrosszabb fajtához tartoztak. Ezek ketten semmit sem hoztak magukkal. Nem volt náluk táska, nem voltak szerszámaik, semmiféle felszerelésük. Nem is volt rá szükségük. Safír tudta, hogy a hónuk alatt pisztolyt rejtegetnek, és a zsebükben kést. A kés miatt aggódott leginkább. Egy pisztolylövés gyors. A kés lassú. És ez a két iráni nagyon lassan és nagyon találékonyan bánt a késsel. Safír ezt pontosan tudta. Egyszer látta az egyik áldozatukat a sivatagban. Még alig indult oszlásnak, de a rendőröknek meglehetősen sokáig tartott, hogy megállapítsák a nemét. Ami nem volt meglepő, mivel semmiféle külső jel

nem árulkodott róla.

Safír telefonált. Három csöngés után, hat háztömbbel odébb felvette egy embere. – Jelentést kérek – mondta Safír.

–  Elég zavaros a helyzet.

–  Nyilvánvaló, de ennél többet akarok tudni.

–  Oké, kiderült, hogy Rossi kapcsolatai nebraskaiak, Duncannek hívják őket. Nagyon idegesek valami pasas miatt, aki arrafelé szaglászik. Valószínűleg semmi köze az egészhez, de Rossi úgy gondolja, Duncanék visszatartják az árut, amíg el nem kapják a fickót, hogy ne derüljön ki, hogy hazudtak, amikor azt állították, hogy miatta késnek. Rossi szerint ez csak mellébeszélés, de most már nem lehet leállítani a dolgot. Rossi úgy gondolja, semmi nem fog történni, amíg el nem kapják a fickót. Már vannak ott emberei, akik dolgoznak az ügyön.

–  Mennyire keményen?

–  Amennyire csak tudnak, gondolom.

–  Mondd meg Rossinak, hogy szóljon nekik, hogy húzzanak bele keményebben. Sokkal, de sokkal keményebben. És gondoskodj róla, hogy megértse, komolyan gondolom, érthető? Mondd meg neki, hogy hozzám is jöttek emberek, és ha nekem bajom lesz, akkor neki is nagy baja lesz, és neki kétszer annyira fog fájni, mint nekem.

Reacher emlékezett az előző estéről, hogy merre kell menni az orvos házához. Nappali világosságban másképp festettek az utak, nyíltabb terekké változtak, jóval kevesebbet titkolva. Ki volt téve annak, hogy észreveszik. Az utak keskeny aszfaltszalagja kissé kiemelkedett a környező földek síkjából, nem védte sövény, nem árnyékolták fák. A reggeli köd már felszállt, és felhőréteg lebegett alacsonyan az égen, úgy százötven méteres magasságban. Az égbolt lapos felületéről baljós fény verődött vissza. Nem sütött igazán a nap, csak a felhőkön keresztül derengett némi szűrt fény, így árnyékok sem voltak.

Reacher végül szerencsésen megérkezett a házhoz. Egyszerű farmépület, néhány hektárnyi sík területen, léckerítéssel körbevéve. Nappali fényben újnak és befejezetlennek hatott a ház. A tetőn hatalmas tányérantenna állt. A felhajtón nem parkolt autó. Nem volt ott a kék Chevrolet. Szomszédok sem voltak, a legközelebbi ház talán egy kilométerre is lehetett. Három oldalról nem vette körbe más a házat, csak a téli álmát alvó szántóföld, amely szunnyadva várta a tavaszi szántást és vetést. A negyedik oldalon az út húzódott, aztán megint földek terültek el, laposan, jellegtelenül, egészen a horizontig. Az orvos és felesége láthatóan nem szeretett kertészkedni. A ház körül csak fű nőtt, a kerítés tövétől a ház faláig. Nem voltak se bokrok, se örökzöldek, se virágágyások.

Reacher megállt a felhajtón, aztán az ajtóhoz sétált. Volt rajta egy kukucskáló nyílás. Kis üveglencse, mint egy óriási, kövér vízcsepp. A városban megszokott dolog, de vidéken furcsa. Reacher becsöngetett. Hosszú várakozás következett. Az volt az érzése, aznap nem ő az első látogató. Valószínű, hogy a harmadik. Ezért vonakodnak ajtót nyitni. De végül csak kinyitották. A kukucskáló nyílás elsötétedett, aztán megint világos lett, az ajtó lassan kitárult, és Reacher megpillantotta a nőt, akivel már előző este is találkozott. Ott állt az előszobában, kissé meglepődött és nagyon megkönnyebbült.

–  Maga az – szólalt meg.

–  Igen, én vagyok – felelte Reacher. – Nem ők.

–  Hála istennek.

–  Mikor jártak itt?

–  Ma reggel.

–  És mi történt?

A nő nem válaszolt, csak hátrább lépett, néma invitálásként. Reacher bement, végigsétált az előszoba-folyosón, és ahogy szembetalálta magát az orvossal, nagyjából rá is jött, mi történhetett. Kissé elbántak vele, hasonlóan ahhoz, ahogy Vincenttel is a motelben. A szeme körül monokli sötétlett, vér szivárgott az orrlyukaiból, az ajka felrepedt. Valószínűleg egy-két foga is kilazult, abból ítélve, ahogy a száját tartotta. Úgy mozgatta a nyelvét, mintha próbálná a helyükre nyomni a fogait, vagy azt számolná, hány maradt. Reacher úgy gondolta, háromszor üthették meg. Mindegyik ütés kemény volt, és kissé más helyen érte. Szakértők bántak el vele.

–  Tudják, kik ezek? – kérdezte Reacher.

–  Nem. Nem idevalósiak – felelte az orvos. A szavait alig lehetett kivenni kilazult fogai és felrepedt ajka miatt. És feltehetően másnapos is volt. – Azt mondták, Duncanéket képviselik. Nem nekik dolgoznak, vagyis nem ők bérelték fel őket. Nem tudjuk, kicsodák, vagy kinek az emberei.

–  És mit akartak?

–  Természetesen magát keresték.

–  Nagyon sajnálom, hogy bajt okoztam – mentegetőzött Reacher.

–  Ami megtörtént, megtörtént – felelte az orvos. Reacher visszafordult a nőhöz. – Maga jól van?

–  Engem nem ütöttek meg.

–  De?

–  Nem akarok beszélni róla. Minek jött?

–  Orvosi ellátásra lenne szükségem – mondta Reacher.

–  Mifélére?

–  Megkarcoltak egy bokor tüskéi. Ki kellene tisztítani a sebeket.

–  Tényleg?

–  Nem. Csak fájdalomcsillapítóra lenne szükségem. Hiába pihentettem a karomat, nem javult úgy, ahogy reméltem.

–  Mit akar valójában?

–  Beszélni magukkal.

Először a konyhába mentek, hogy kitisztítsák a sebeket. Az orvos felesége elmesélte, hogy eredetileg ápolónő volt. Csípős folyadékot töltött egy tálkába, és vattapamacsokat mártott bele. Reacher arcán és nyakán kezdte, aztán a kezén folytatta. Rászólt, hogy vegye le az ingét. A háta is tele volt karcolásokkal, amelyeket akkor szerzett, amikor kicsúszott a terepjáró alól. – Ma reggel együtt reggeliztem Dorothyval – mondta Reacher. – Nála.

–  Ezt nem kellene elmondania. Dorothy bajba kerülhet miatta.

–  Csak ha maguk elárulják Duncanéknek.

–  Lehet, hogy kénytelenek leszünk.

–  Azt mondta, a barátnője.

–  Nem vagyunk igazán barátnők. Ő sokkal idősebb nálam.

–  Azt mondta, huszonöt évvel ezelőtt mellé állt.

A nő hallgatott, és gondosan tovább tisztogatta a sebeket Reacher hátán. Nagyon alapos volt. Két ujjával kicsit széthúzta a karcolásokat, és jól letörölgette a vattával. Az orvos megkérdezte: – Megkínálhatom valamivel?

–  Nekem még túl korai – felelte Reacher.

–  Úgy értettem, kávéval – mondta az orvos. – Tegnap este is kávét ivott

a bárban.

Reacher elmosolyodott. Az orvos próbálta bizonygatni, hogy valamire azért emlékszik, nem volt annyira részeg, és most sem túl másnapos.

–  Egy kávét mindig szívesen elfogadok – mondta Reacher.

Az orvos odalépett a mosogatóhoz, és bekapcsolta a kávéfőzőt. Aztán visszament, és egyik kezével megfogta Reacher karját, a másikkal a kezét. Felemelte, ide-oda mozgatta, forgatta. Az orvos keze kicsi volt, Reacher karja meg jó vastag. Úgy birkózott vele, mint egy hentes egy nagy darab marhahússal. Aztán belemélyesztette az ujjait a vállízületbe, nyomogatta, vizsgálgatta.

–  Adhatok kortizont – mondta végül.

–  Szükségem van rá?

–  Segítene.

–  Mennyire?

–  Egy kicsit. Talán valamivel többet is. Gondolja meg. Könnyítene a kellemetlenségeken. Nyilván állandón gyötri a fájdalom, ami valószínűleg kifárasztja.

–  Oké – bólintott Reacher. – Csináljuk.

–  Máris. Cserébe némi információért.

–  Mint például?

–  Hogy sérült meg?

–  Miért akarja tudni?

–  Mondjuk, hogy szakmai érdeklődésből.

Az orvos felesége közben végzett. Ledobta az asztalra az utolsó vattadarabot is, és visszaadta Reachernek az ingét. Az magára rángatta, és begombolkozott. – Úgy volt, ahogy gondolta. Egy hurrikán kapott el.

–  Nem hiszek magának – mondta az orvos.

–  Nem természeti jelenség. Egy földalatti bunkerben ragadtam, ahol tűz ütött ki. Volt három akna, az egyikben egy csigalépcső vezetett, a másik kettő pedig szellőzőakna volt. Szerencsém volt, a lángok a szellőzőaknában terjedtek. Én épp a lépcsőn voltam, így nem égtem meg. De a lépcső aknájában ugyanolyan erővel tódult lefelé a levegő, mint ahogy a lángok nyomultak fölfelé, úgyhogy olyan volt felkapaszkodni a lépcsőn, mintha egy hurrikánnal szemben haladnék. Kétszer vissza is lökött, nem tudtam megállni a lábamon. Végül csak a karommal tudtam felfelé húzni magam.

–  Hány lépcső volt?

–  Kétszáznyolcvan.

–  Így már érthető. Hol történt ez?

–  Ez már nem tartozik a szakmai érdeklődése körébe.

–  És utána mi történt?

–  Ez sem tartozik magára,

–  Nemrégiben történt, igaz?

–  Olyan, mintha tegnap lett volna – felelte Reacher. – Most hozza azt az injekciót.

Az orvos egy akkora rozsdamentes acél injekcióstűvel tért vissza, amely egy lónak is nagy lett volna. Megint levetette Reacherrel az ingét. Reacher leült, és az asztalra könyökölt. Az orvos hátulról jó mélyre beleszúrta a vállízületbe a tűt. Reacher érezte, ahogy átfúródik az inakon és izmokon. Aztán az orvos lassan belenyomta a folyadékot. Reacher érezte, ahogy elárasztja és fürdeti az ízületet, amely azonnal kilazul és megnyugszik, mintha hihetetlen tempóban felgyorsult volna a gyógyulási folyamat. Aztán az orvos a másik vállába is beadott egy injekciót, ugyanúgy, ugyanazzal az eredménnyel.

–  Ez csodás – sóhajtott fel Reacher.

–  Miről akart beszélni velünk? – kérdezte az orvos.

–  A régi időkről. Amikor a felesége még kislány volt.

24. fejezet

Reacher újból felvette az ingét, aztán mindhárman átvitték a kávéjukat a nappaliba. Keskeny, téglalap alakú helyiség volt. Az egyik sarokban L alakban rendezték el a bútorokat, szemben egy tévéállványon hatalmas plazmatévé és mindenféle műszaki készülék volt, amelyeket vastag vezetékek kötöttek össze. A képernyő két oldalán két komoly hangfal állt. Az óriási ablak előtt nem lógott függöny, így akadálytalan kilátás nyílt az ezerhektáros, kietlen tájra. Szunnyadó pázsit, a kerítés, aztán a szántóföldek, egészen a horizontig. Nem voltak hegyek, nem voltak bokrok, fák, patakok. De terepjárók és járőrök sem. Teljes volt a nyugalom, semmi sem mozdult. Reacher egy fotelben foglalt helyet, ahonnan egyszerre rálátott a bejárati ajtóra és az ablakra is. Az orvos a kanapéra telepedett le, a felesége mellé. A nőről lerítt, hogy nincs nagy kedve beszélgetni.

Reacher megkérdezte: – Maga mennyi idős volt, amikor Dorothy kislánya eltűnt?

–  Tizennégy.

–  Hat évvel idősebb, mint Seth Duncan.

–  Nagyjából.

–  Nem egy generációhoz tartoznak.

–  Nem.

–  Emlékszik arra, amikor Seth először felbukkant?

–  Nem igazán. Kilenc– vagy tízéves lehettem akkor. Az emberek sokat beszéltek a dologról. Valószínűleg inkább erre emlékszem, mint magára az eseményre.

–  Mit mondtak az emberek?

–  Mit mondhattak volna? Senki sem tudott semmit. Nem állt a rendelkezésükre semmiféle információ. Azt gondolták, Seth valami elárvult rokongyerek, akinek talán autóbalesetben meghaltak a szülei egy másik államban.

–  És Duncanék soha nem magyarázták meg az esetet?

–  Miért magyarázták volna? Az ő dolguk volt, nem tartozott másra.

–  És mi történt, amikor Dorothy kislánya eltűnt?

–  Szörnyű volt. Mint egy árulás. Megváltoztatta az embereket. Ha ilyesmi történik, az mindig ijesztő, de többnyire jól végződik a dolog. De most nem így történt.

–  Dorothy úgy gondolta, Duncanék tették.

–  Tudom.

–  Azt mesélte, maga mellé állt.

–  Igen.

–  Miért?

–  Miért ne?

–  Maga akkor tizennégy éves volt, Dorothy pedig mennyi, harminc, harmincöt? Több mint kétszer idősebb, mint maga. Tehát nem a szokásos értelemben vett női szolidaritásról volt szó, vagy arról, hogy két anya vagy két szomszédasszony összetart. Azért állt mellé, mert tudott valamit, igaz?

–  Miért kérdezi?

–  Mondjuk úgy, hogy szakmai érdeklődésből.

–  Ennek már negyedszázada.

–  Dorothynak olyan, mintha tegnap lett volna.

–  Maga nem idevalósi.

–  Tudom. Útban vagyok Virginiába.

–  Akkor menjen.

–  Nem tehetem. Egyelőre. Amíg azt gondolom, hogy Duncanék a bűnösök, és megúszták.

–  Mit számít ez magának?

–  Nem tudom. Nem tudnám megmagyarázni, de számít.

–  Duncanék sok mindent megúsznak, nekem elhiheti. Minden áldott nap.

–  Engem a többi dolog nem érdekel. Nem érdekel, kinek a termését szállítják el, mikor, vagy mennyit kérnek érte. Ezt intézzék el maguk. Nem olyan bonyolult ügy.

–  Duncanék bébiszittere voltam abban az évben – mondta a nő.

–  És?

–  Tulajdonképpen nem is igazán volt rá szükségük. Nagyon ritkán mentek el otthonról. Vagyis elmentek, de szinte azonnal vissza is jöttek. Mintha be akartak volna ugratni. És nem nagyon akartak hazavinni. Mintha azért fizettek volna, hogy ott legyek velük, úgy értem mind a négyükkel, nemcsak a kisfiúval.

–  Mennyi ideig dolgozott náluk?

–  Talán hatszor voltam ott.

–  És aztán mi történt?

–  Milyen értelemben?

–  Valami rossz dolog?

A nő egyenesen ránézett. – Úgy érti, zaklattak-e?

–  Zaklatták?

–  Nem.

–  Veszélyben érezte magát bármilyen szempontból?

–  Egy kicsit.

–  Került valamikor is kényelmetlen helyzetbe, ha náluk volt?

–  Nem igazán.

–  Akkor miért állt mégis Dorothy mellé, amikor eltűnt a kislánya?

–  Csak egy megérzés volt.

–  Miféle megérzés?

–  Tizennégy éves voltam, nem igazán értettem még a dolgokat. De az tudtam, hogy kellemetlen érzésem van velük kapcsolatban.

–  Azt tudta, miért?

–  Csak később, lassan jöttem rá.

–  És mi volt az?

–  Csalódottak voltak amiatt, hogy nem voltam kisebb. Azt éreztették velem, hogy túl idős vagyok nekik. A hideg is kirázott tőlük.

–  Úgy érezte, tizennégy évesen túl idős nekik?

–  Igen. Pedig nem voltam különösebben fejlett kislány.

–  És mit érzett, mi történt volna, ha kisebb lett volna?

–  Inkább nem is akarok belegondolni.

–  A rendőröknek beszélt az érzéseiről?

–  Persze, mindent elmondtam nekik. A rendőrök nagyszerűen végezték a munkájukat. Mindez huszonöt évvel ezelőtt történt, de már akkor is nagyon modern módszereik voltak. Nagyon komolyan vettek mindenkit, még a gyerekeket is. Mindenkit meghallgattak. Azt mondták, bármit elmondhatunk, akármilyen fontos vagy jelentéktelen dolgot, tényt vagy pletykát. Úgyhogy végül mindent kitálaltam.

–  De semmit sem bizonyítottak rájuk.

Az orvos felesége megrázta a fejét. – Duncanék patyolattiszták voltak, mint a frissen hullott hó. Csodálkozom, hogy még nem kaptak Nobel– békedíjat.

–  De azért maga Dorothy mellé állt.

–  Tudtam, hogy mit érzek.

–  Úgy gondolta, a nyomozással minden rendben volt?

–  Tizennégy éves voltam, mit tudtam én erről? Láttam a rendőrkutyákat meg az embereket FBI-feliratos dzsekiben. Olyan volt az egész, mint egy tévéfilmben. Igen, azt hiszem, akkor úgy gondoltam, hogy minden rendben volt.

–  És most, visszanézve?

–  Soha nem került elő a kislány biciklije.

Az orvos felesége azt mesélte, hogy a legtöbb környékbeli gyerek úgy tizenöt éves korában kezd el autót vezetni, vagy ha elég magasak, akár kicsit korábban is, a szüleik ütött-kopott pick-upjával járnak. A fiatalabbak és a nem elég magasak pedig biciklivel. Jó nagy, Schwinn biciklivel. A fiúk baseballkártyával dekorálják ki a küllőket, a lányoknak rózsaszín bojt van a kormánykerekén. Nagy ez a megye, óriásiak a távolságok, gyalog járni túl lassú lenne. A nyolcéves Margaret is biciklijén távozott a házból, ahol Reacher járt, azon az úton, amelyen Reacher végigment, egy rózsaszín biciklivel, amely nagyobb volt nála. Sem őt, sem a biciklit nem látták soha többé.

Az orvos felesége folytatta: – Azt vártam, egyszer majd megtalálják a biciklit, tudja, valahol az út mentén heverve a magas fűben, ahogy a filmekben szokott történni. Talán nyomokat is találnak, lábnyomot vagy egy elejtett cédulát, vagy ilyesmit. De nem így történt. A nyomozás zsákutcába jutott.

–  És akkoriban mit gondoltak az emberek Duncanékről? – kérdezte Reacher. – Bűnösnek tartották őket vagy nem?

–  Nem – mondta a nő. – A tények azok tények.

–  De maga mégis Dorothy oldalára állt.

–  Részben a megérzéseim miatt. Az érzések mások, mint a tények. Részben pedig azért, ami utána történt. Szörnyű volt neki. Duncanék megsértődtek. És az emberek is kezdtek ráébredni, menynyire a kezükben tartanak mindenkit. Még a gondolataikat is ellenőrizték. Először elvárták Dorothytól, hogy kérjen bocsánatot, amire nem volt hajlandó, aztán meg azt akarták, fogja be a száját, és éljen tovább úgy, mintha mi sem történt volna. Még gyászolni sem tudott rendesen, mert az olyan lett volna, mintha újból Duncanéket vádolná. A környéken mindenki kellemetlenül érezte magát. Olyan volt, mintha Dorothy feláldozta volna magát a közösségért. Mint egy régi legendában, amikor egy gyereket kell adni a szörnyetegnek, hogy a falu megmeneküljön.

Ezután többet nem beszéltek. Reacher összeszedte a három kiürült kávésbögrét, és kivitte a konyhába, részben udvariasságból, részben azért, hogy kinézzen a konyhaablakon. A vidék még mindig teljesen kihalt volt. Senki sem közeledett. Semmi sem történt. Egy perc múlva az orvos kiment utána, és megkérdezte: – Akkor most mihez kezd?

–  Továbbmegyek Virginiába.

–  Értem.

–  De útközben kétszer megállok.

–  Hol?

–  Benézek a megyei rendőrkapitányságra, az száz kilométerrel délre van innen. Meg akarom nézni a nyomozás anyagát.

–  Gondolja, hogy még megvan minden?

Reacher bólintott. – Egy ilyen nyomozásban, ahol több különböző szerv is együttműködik, mindenki igyekszik a legjobb teljesítményt nyújtani, és nyilván elég vaskos aktakupacot hoztak össze. És nem hinném, hogy kidobták, mivel technikailag az ügy nincs lezárva. Ott porosodnak a papírok valahol egy irattárban. Valószínűleg egy köbméter is van belőlük.

–  És megengedik majd, hogy belenézzen? Csak így?

–  Én is amolyan rendőrféle voltam tizenhárom éven át. Általában sikerül rávennem az irattárosokat, hogy működjenek együtt velem.

–  És miért akarja megnézni?

–  Hogy ellenőrizzem, nincsenek-e benne fehér foltok. Ha minden rendben van, továbbmegyek. Ha nem, lehet, hogy visszajövök.

–  Minek?

–  Hogy kitöltsem a fehér foltokat.

–  Hogy fog eljutni odáig?

–  Autóval.

–  Ha egy lopott pick-uppal állít be oda, az nem fogja túl jó fényben feltüntetni.

–  Átszereltem rá a maga rendszámtábláját. Nem fognak rájönni.

–  Az én rendszámomat?

–  Ne aggódjon, majd visszacserélem. Ha a papírok rendben vannak, akkor otthagyom a pick-upot a rendőrkapitányság közelében, a saját rendszámával, és akkor előbb-utóbb valaki rájön, hogy kié, és értesítik Duncanéket, ők meg ebből tudni fogják, hogy végleg továbbálltam, és békén hagyják magukat.

–  Az jó lesz. És hol áll meg másodszor?

–  A rendőrség lesz a második. Az első megálló egy kicsit közelebb lesz.

–  Hol?

–  Meglátogatjuk Seth Duncan feleségét. Maga meg én. Egy vizit.

Megnézzük, javult-e az állapota.

25. fejezet

Az orvos nem volt elragadtatva az ötlettől. Nem volt nagy kedve a látogatáshoz. Elfordult, fel-alá járkált a konyhában, a sérüléseket tapogatta az arcán, összeszorította az ajkát, végighúzta a nyelvét a fogain. Végül megszólalt: – Lehet, hogy Seth is otthon lesz.

–  Nagyon remélem. Legalább megnézhetjük, hogy az ő állapota is javult-e. Ha igen, behúzok neki még egyet.

–  Vele lesznek a futballisták is.

–  Nem lesznek. Mind a földeket járják, és engem keresnek. Már az a néhány ember, aki még megmaradt.

–  Nem tudom, hogy ez jó ötlet-e.

–  Maga orvos, esküt tett. Kötelességei vannak.

–  Veszélyes lehet.

–  Reggel felkelni az ágyból, az is veszélyes.

–  Maga teljesen őrült, tudja?

–  Én inkább úgy gondolom, lelkiismeretes.

Reacher és az orvos beültek a pick-upba, kihajtottak a kétsávos útig, és ott jobbra fordultak. A moteltől két-három kilométerrel délebbre voltak, a három Duncan háztól pedig három kilométerrel északabbra. Két perccel később el is hajtottak a házak mellett. Az orvos megbámulta őket. Reacher is alaposan megnézte. Az ellenség felségterülete. Három fehér ház, három autó, életnek semmi jele. Reacher azt feltételezte, a második Brett nevű srác időközben már átadta az üzenetét. Nyilván meghallgatták, aztán legyintettek rá, mert csak szájhősködésnek tartják. Habár a kiégett terepjáró csak számított valamit. Duncanék folyamatosan komoly veszteségeket szenvedtek, és ezzel ők is tisztában voltak.

Reacher balra kanyarodott, ott, ahol előző este a Subaruval, aztán továbbment, míg jobb felől fel nem bukkant Seth Duncan háza. Nappali fényben nagyjából ugyanolyannak tűnt, mint este kivilágítva. Fehérre festett postaláda „Duncan” felirattal, szunnyadó pázsit, a régi lovaskocsi, hosszú, egyenes felhajtó, a garázsnak használt melléképület a három ajtóval. Most kettő is nyitva állt. Két autó hátulja látszott odabent a félhomályban. Az egyik egy kisebb piros sportkocsi volt, talán Mazda, nagyon nőies, a másik egy nagy fekete Cadillac, nagyon férfias.

–  Az ott Seth kocsija – szólalt meg az orvos. Reacher elmosolyodott, és megkérdezte: – Melyik?

–  A Cadillac.

–  Szép kocsi. Lehet, hogy odamegyek, és összetöröm. Most már nekem is van csavarkulcsom. Akarja, hogy megtegyem?

–  Az ég szeremére, dehogy – tiltakozott az orvos.

Reacher megint elmosolyodott, és leparkolt ugyanott, ahol előző este. Kiszálltak, és egy pillanatig csak álltak a hidegben. A felhőréteg még mindig alacsonyan függött, és az aljáról köd szállingózott, hogy rátelepedjen a délutánra és az estére. A köd láthatóvá varázsolta magát a levegőt is, gyöngyházszürke volt, és úgy csillogott, mintha folyékony lenne.

–  Akkor gyerünk – mondta Reacher, és elindult az ajtó felé. Az orvos egy-két méterrel lemaradva követte. Reacher bekopogott, és egy hosszú percet várt, míg léptek koppanását hallotta a parkettán. Könnyű lépések voltak, lassúak és kissé tétováztak. Eleanor.

A nő kinyitotta az ajtót. Ott állt, bal kezével az ajtó szélét fogta, jobb tenyerével a másik falnak támaszkodott, mintha nem tudna megállni a lábán, vagy mintha úgy gondolná, a karjával megvédelmezheti a házat a külső behatolóktól. Fekete szoknya volt rajta és fekete kardigán. Gyöngysort most nem viselt. Az ajkán már varasodott a seb, az orra feldagadt, a bőrén sárgás véraláfutás látszott, még az alapozó sem fedte el.

–  Maga az? – szólalt meg.

–  Elhoztam a doktort – mondta Reacher. – Hogy megnézze, jól van-e.

Eleanor Duncan az orvos arcára pillantott. – Ő legalább olyan rosszul

fest, mint én. Seth tette? Vagy valamelyik cornhuskers játékos? Bármelyikük is volt, elnézést kérek.

–  Egyik sem – mondta Reacher. – Úgy tűnik, felbukkant a városban pár keményfiú.

Eleanor Duncan nem válaszolt. Csak elvette jobb kezét a falról, egy udvarias gesztussal intett, és beljebb hívta őket. Reacher megkérdezte: – Seth itthon van?

–  Nincs, hála istennek – felelte Eleanor.

–  A kocsija itt van – mondta az orvos.

–  Az apja érte jött, és elvitte.

–  Meddig lesz távol? – kérdezte Reacher.

–  Nem tudom – felelte Eleanor. – De az volt az érzésem, hogy sok megbeszélnivalójuk van. – Bevezette őket a konyhába, ahol előző este, és talán már sok más alkalommal is, az orvos kezelte. Leült egy székre, és a fény felé tartotta az arcát. Az orvos odalépett, és szemügyre vette. Nagyon könnyedén megérintette a sebeket, megkérdezte, fáj-e valamije, és nincs-e baj a fogaival. A nő olyasmiket válaszolt, amit Reacher sokszor hallott már az ő helyzetében lévő emberektől. Bátor volt, és igyekezett kicsinyíteni a bajait. Azt mondta, az orra és a szája még fáj egy kicsit, egy kicsit hasogat a feje, és a fogai sincsenek teljesen rendben. De aránylag tisztán tudott beszélni, nem volt emlékezetkiesése, és a pupillái megfelelően reagáltak a fényre, úgyhogy az orvos elégedett volt a vizsgálat eredményével. Azt mondta, rendbe fog jönni.

–  És hogy van Seth? – érdeklődött Reacher.

–  Nagyon dühös magára – felelte Eleanor.

–  Csak azt kapta, amit megérdemelt.

–  Maga sokkal nagyobb nála.

–  Ő is nagyobb magánál.

A nő nem válaszolt. Egy hosszú másodpercig csak nézett Reacher-re, aztán elfordult. Az arcán teljes bizonytalanság ült, már amennyire a sebektől merev ajka és fájó orra engedte, hogy bármiféle arckifejezése legyen. Reacher gyanította, hogy komoly fájdalmai vannak. Két ütést kaphatott, az elsőt valószínűleg az orrára, a másikat lejjebb, a szájára mérték. Az első elég kemény volt, de azért nem tört csontot, és a második is elég erős volt ahhoz, hogy vérezzen az ajka, de azért ne törjenek ki a fogai.

Két gondosan célzott, jól kiszámított és végrehajtott ütés. Profi munka.

–  Nem Seth tette, igaz? – kérdezte Reacher.

–  Nem, nem ő.

–  Akkor kicsoda?

–  Ahogy maga is mondta az előbb, úgy tűnik, van néhány keményfiú a városban.

–  Jártak itt?

–  Kétszer.

–  Minek?

–  Nem tudom.

–  Kik ezek?

–  Azt sem tudom.

–  Azt mondták, Duncanéket képviselik.

–  Hát nem így van. Duncanéknek nincs szükségük arra, hogy külső embereket béreljenek fel, hogy megüssenek. Tökéletesen meg tudják oldani maguk is.

–  Hányszor ütötte meg már Seth?

–  Talán ezerszer is.

–  Az jó. Persze nem a maga szempontjából.

–  De magának jó, mert így tiszta a lelkiismerete.

–  Valahogy úgy.

–  Felőlem azt csinál vele, amit akar. Verje péppé. Törje össze minden csontját. Engem nem érdekel. Komolyan mondom.

–  Miért marad vele?

–  Nem tudom – felelte nő. – Rengeteg könyvet írtak már erről a témáról. A legtöbbet olvastam. Végső soron hová mennék?

–  Bárhová a világon.

–  Ez nem ilyen egyszerű. Soha nem ilyen egyszerű.

–  Miért?

–  Higgye el nekem, jó?

–  Szóval, mi történt?

–  Négy nappal ezelőtt beállított két férfi. Keleti parti akcentussal beszéltek. Olasznak néztek ki. Drága öltönyt viseltek, és kasmír télikabátot. Seth bevitte őket a dolgozószobájába. A beszélgetésüket nem hallottam, de tudtam, hogy bajban vagyunk. Állati bűz töltötte be a házat. Húsz perc után mind kijöttek, Seth nagyon meghunyászkodott. Az egyik férfi azt mondta, azt az utasítást kapták, hogy meg kell ütniük őt, de Seth rávette őket, hogy érjék be velem. Először azt hittem, a férjem előtt fognak megerőszakolni. Olyan volt a légkör. Az az állati bűz. De Seth csak lefogott, azok meg felváltva megütöttek. Mindegyik egyszer. Az orromat, aztán a számat. Aztán tegnap este visszajöttek, és megint. Utána Seth elment vacsorázni a barátaival. Ennyi történt.

–  Nagyon sajnálom – mondta Reacher.

–  Én is.

–  Seth mondta, hogy kik voltak ezek, vagy mit akartak?

–  Nem. Seth soha nem mond el nekem semmit sem.

–  Van valami ötlete?

–  Befektetők voltak – felelte a nő. – Vagyis befektetők küldték őket. Ez az egyetlen értelmes magyarázat, amelyet el tudok képzelni.

–  A Duncan cégnek vannak befektetői?

–  Csak feltételezem. Gondolom, ez nem olyan fantasztikusan jövedelmező üzlet. A gázolaj nagyon drága pillanatnyilag, nem? Vagy a dízel, vagy mit tudom, én, mit használnak. És tél van, ilyenkor nyilván kevés a bevétel. Nincs mit szállítani. Persze nekem fogalmam sincs az egészről. Csak azt tudom, hogy folyton panaszkodnak valami miatt. És láttam a híradóban, hogy a bankok jelenleg nem nagyon kölcsönöznek a kisvállalkozásoknak. Úgyhogy lehet, hogy alternatív forrásból kellett kölcsönt felvenniük.

–  Meglehetősen alternatív forrásból – jegyezte meg Reacher. – De ha ez az egész a Duncan céggel kapcsolatos pénzügyi probléma, miért engem keresnek azok a fickók?

–  Keresik magát?

–  Igen – szólt közbe az orvos. – Keresik. Ma reggel nálunk jártak. Négyszer megütöttek, és megfenyegettek, hogy a feleségem sokkal rosszabbul fog járni. És csak azt kérdezgették, hogy hol van Reacher. Állítólag a motelben is jártak Mr. Vincentnél. És Dorothynál is, aki nála dolgozik, tudja, a szobaasszony.

–  Ez szörnyű – mondta Eleanor. – Dorothy jól van?

–  Túlélte.

–  És a felesége?

–  Egy kicsit megrázta a dolog.

–  Nem tudom megmagyarázni – mondta Eleanor. – Semmit sem tudok Seth üzleti ügyeiről.

–  És magáról Sethről mit tud? – kérdezte Reacher.

–  Hogy érti?

–  Például, hogy tulajdonképpen kicsoda, és honnan került ide?

–  Kérnek inni valamit?

–  Nem, köszönöm – mondta Reacher. – Mesélje el, honnan kelült ide Seth.

–  Ez már régi történet. Örökbe fogadták, ahogy sok más gyereket is.

–  Honnan?

–  Nem tudja, és nem hinném, hogy az apja biztosan tudja. Valami jótékonysági szervezeten keresztül intézték a dolgot, bizonyos fokú névtelenséget megtartva.

–  Nincs róla semmi történet?

–  Semmi.

–  Seth emlékszik valamire? Az emberek azt mondják, már óvodás volt, amikor idekerült. Csak emlékszik valamire a korábbi életéből!

–  Nem hajlandó beszélni róla.

–  És mi a helyzet az eltűnt kislánnyal?

–  Ez is egy régi történet. Isten a tanúm, Seth és családja összes hibáit látom, de úgy tudom, a szövetségiek által lefolytatott nyomozás tisztázta őket. Ez nem elég az embereknek?

–  Maga nem itt élt akkoriban?

–  Nem, én Illinoisban nőttem fel, Chicagótól nem messze. Seth huszonkét éves volt, amikor megismerkedtünk. Én újságírónak készültem akkoriban. Nem találtam máshol állást, csak egy lincolni lapnál. Épp a környékbeli kukoricabárókról írtam egy cikket. Másról nemigen írtak abban az újságban, csak a kukoricatermelésről meg az egyetemi sportcsapatokról. Seth volt a Duncan fuvarozóvállalat új igazgatója. Interjút készítettem vele. Aztán megittunk egy koktélt. Először teljesen levett a lábamról. Később már nem annyira.

–  Nem lesz semmi baja.?

–  És magának? Így, hogy két keményfiú keresi?

–  Én elmegyek – felelte Reacher. – Délnek indulok, aztán keletre, Virginiába. Akar velem jönni? Ha eljut az autópályáig, többet vissza sem kell néznie.

–  Nem – rázta meg a fejét Eleanor Duncan.

–  Biztos benne?

–  Igen.

–  Akkor nem tudok segíteni magán.

–  Máris segített. El sem tudom mondani, mennyit. Eltörte Seth orrát. Nagyon örültem neki.

–  Velem kellene jönnie – mondta Reacher. – El kellene tűnnie innen, nagyon gyorsan. Őrültség itt maradni, amikor így érzi magát.

–  Túl fogom élni Sethet – mondta Eleanor. – Ez a küldetésem. Azt hiszem, mindnyájukat túl fogom élni.

Reacher erre nem mondott semmit sem. Csak körbenézett a konyhában, hogy miket fog örökölni Eleanor, ha sikerül túlélnie mindnyájukat. Sok holmi volt, minden drága és jó minőségű, sok olasz, néhány német, néhány amerikai. Többek között egy Cadillac kulcsai is ott hevertek egy üvegtálban.

–  Ez Seth kocsikulcsa? – kérdezte Reacher.

–  Igen, az.

–  Tele van a tankja?

–  Többnyire igen. Miért?

–  Mert el fogom lopni a kocsit – közölte Reacher.

26. fejezet

Legalább egy órát kell vezetnem – folytatta Reacher. – Jól jönne valami kényelmesebb annál a pick-upnál. És azt a dokinak amúgy is meg kell tartania. Szüksége lehet rá a munkájához.

–  Nem fog messzire jutni vele – figyelmeztette Eleanor Duncan. – Épp a megyei rendőrség központjához megy egy lopott autóval.

–  Nem fogják tudni, hogy lopott, ha Seth nem szól nekik.

–  De szólni fog.

–  Mondja meg neki, hogy ne tegye. Mondja meg, ha szól a rendőrségnek, akkor visszajövök, és eltöröm a karját. Fogja be a száját, és holnap menjen el a kocsiért. Majd otthagyom valahol útközben.

–  Nem fog hallgatni rám.

–  De igen.

–  Senkire sem hallgat.

–  Azokra az idegenekre is hallgatott.

–  Mert fél tőlük.

–  Tőlem is fél. Mindenkitől fél. Higgye el nekem, Seth ilyen.

A nő nem válaszolt. Reacher kivette az üvegtálból a Cadillac kulcsait, a pick-up kulcsait odaadta az orvosnak, és az ajtó felé indult.

Seth Duncan az apja konyhaasztalánál ült, szemben az öreggel, könyöke összeért két nagybátyja könyökével. Jonas ez egyik oldalán ült, Jasper a másikon. A négy férfi csendesen és visszafogottan viselkedett, mert nem voltak egyedül. Roberto Cassano a mosogató mellett álldogált, Angelo Mancini pedig az ajtónak támaszkodott. Cassano tüntetőleg lesimítgatta az ingét, és gondosan betűrte a nadrágjába, bár egyáltalán nem volt rajta gyűrődés, Mancini pedig kigombolta a kabátját, és megnyomogatta a derekát, mintha fájna a sok vezetéstől. Valójában mindkettőjüknek csak az volt célja, hogy megmutassák a vállra akasztható, tokban hordott fegyverüket. Mindkét pisztoly Colt Double Eagle volt, rozsdamentes acélból készült félautomata fegyver. Pontosan egyformák. Duncanék látták a fegyvereket, és megértették az üzenetet, úgyhogy csak ültek, és befogták a szájukat.

Cassano megszólalt: – Akkor mondják el szépen még egyszer. Magyarázzák el. Győzzenek meg. Hogy tudta ez az idegen feltartóztatni a szállítmányt?

–  Én talán megmondom a főnökének, hogyan intézze az üzleti ügyeit?

–  felelte Jacob Duncan.

–  Nem hinném.

–  Mert az az ő dolga. Feltehetően ezernyi olyan finomság van benne, amit én nem érthetek meg teljesen. Tehát nem ütöm bele az orromat.

–  Mr. Rossi se üti az orrát a maguk üzletébe. Csak, ha valami kellemetlensége támad maguk miatt.

–  Ha valami nem tetszik, keressen más szállítót.

–  Biztos vagyok benne, hogy ezt fogja tenni. De egyelőre van egy érvényes szerződése.

–  Le fogjuk szállítani az árut.

–  Mikor?

–  Ahogy ez az idegen kikerült a képből. Cassano erre csak bosszúsan megrázta a fejét.

Mancini átvette a szót: – Változtatni kellene a taktikájukon. Az idegen itt járt a földeken, oké, ezt elhisszük, de már nincs itt. A pick-uppal ment el, amelyet ellopott tegnap éjjel attól a két idiótától, aztán valahol eldugta. Meg kellene keresniük. Újból körül kellene nézni az utakon.

Seth Duncan Cadillacje elég új volt ahhoz, hogy minden extrával fel legyen szerelve, de azért mégsem volt több egy egyszerű Turnpike Cruiser modellnél. Nem versenyezhetett a BMW-vel vagy a Mercedes Benzzel az újgazdagok kegyeiért, ahogy az újabb Cadillac modellek. Viszont a repülőhöz vagy vonathoz képest kényelmesebb volt, egy hosszú utazásra, ahogy a hagyományos, hadihajó méretű Cadillacek mindig is. Reachernek nagyon is kedvére való volt. Pompás autó, hosszú, széles, nagyjából két tonnát nyomhatott. Simán és némán siklott. Nyugalmat árasztott. Akár egy– egy érintéssel is irányítani lehetett, és szép kényelmesen el lehetett nyúlni benne. Fekete volt, a belsejét is fekete bőr borította, az ablaküveg sötét füstszínű. A rádióból zene szólt, a tank háromnegyedig volt.

Reacher beszállt, hátrább állította az ülést, és kitolatott a garázsból. A ház mögött megfordult, és óvatosan kihajtott a kétsávos útra. Balra kanyarodott, délnek, és végigsuhant az úton. Mindenfelől csend és nyugalom ölelte körbe. A táj egyáltalán nem változott. Előtte az egyenes út, jobbra szántóföldek, balra szántóföldek, a feje fölött felhők. Egyetlen más járművel sem találkozott. Tizenöt kilométerrel délebbre egy régi, útszéli kocsma düledezett magányosan. Egykor ledöngölték körülötte a földet parkolónak, de most már teljesen felverte a gaz. A kocsma zárva volt, az ablakokat bedeszkázták, a tető omladozott, a falakra felfestett Pabst Blue Ribbon és Miller High Life sörreklámok alig látszottak a sok sártól. Ezután teljesen kihalt és üres volt minden, ameddig csak el lehetett látni.

Roberto Cassano kilépett Jacob Duncan házának hátsó ajtaján, és átsétált a gazzal felvert kavicsos részen, hogy hallótávolságon kívül kerüljön. Messze északon vékony fekete füstcsík kígyózott az égre. A kiégett terepjáró még mindig füstölt. Az idegen műve.

Cassano elővette a mobilját, és hívta Rossit, aki fel is vette a harmadik csengésre.

–  Ragaszkodnak a meséjükhöz, főnök – jelentette. – Nem kaphatjuk meg a szállítmányt, amíg el nem kapják az idegent.

–  Ennek nincs semmi értelme – mondta Rossi.

–  Nekem mondja? Mese habbal.

–  Mekkora nyomást gyakoroltál rájuk?

–  Duncanékre? Éppen azt akartam kérdezni, hogy mekkora nyomást

gyakoroljunk rájuk?

Hosszú szünet következett, aztán egy rezignált sóhaj után Rossi azt mondta: – Az a gond, hogy remek árujuk van. Nem fogok ennél jobbat találni. Sőt, feleennyire jót sem. Úgyhogy nem tehetem meg, hogy elbánok velük, mert a jövőben még szükségem lesz rájuk, ez egyértelmű.

–  Akkor?

–  Menj bele a kis játszmájukba. Találjátok meg azt az átkozott idegent.

Az orvos kilépett Eleanor Duncan ajtaján, és rámeredt a pick-upra. Nem akart beszállni. Nem akarta, hogy ebben lássák. Még a közelébe sem akart menni. Duncanék autója, amelyet elloptak, mégpedig megalázó módon. Két Cornhuskers játékost csak úgy megvetően félrelöktek. Tehát, ha valaki bármilyen módon kapcsolatba kerül ezzel a pick-uppal, az felháborító provokációnak számít. Tiszta őrültség. Nagyon szigorúan meg fogják büntetni. De hát orvos volt.

És sajnos éppen józan is, így teljesen tiszta volt a feje.

Betegei vannak, kötelessége. Például ott van Vincent a motelben. Dorothy, a szobaasszony. Mindketten rossz állapotban vannak. Ráadásul saját maga nős ember. A felesége tizenkét kilométerre van egyedül, és fél.

A kezében tartott kulcsokra nézett, aztán a behajtón álló pick-upra. Fejben megtervezte az útvonalat. Leparkolhat Dorothy háza mögött, és akkor senki sem fogja meglátni a pick-upot. Aztán megállhat a motel túlsó oldalán, és ott sem látják meg az útról. Aztán meg majd valahol otthagyja a kocsit az úton észak felé, és onnan keresztülgyalogol a földeken hazáig.

Csak addig lesz teljesen védtelen, amíg a földutakon megtesz úgy három kilométert, és hatot a kétsávos úton.

Tíz perc. Ez minden.

Ez elég biztonságos.

Talán.

Beült a pick-upba, és beindította a motort.

A névtelen fehér furgon még mindig a 3-as úton hajtott, továbbra is Kanada területén, de Brit Columbiát már elhagyta, és most már Albertában járt. Kitartóan haladt tovább kelet felé. Senkinek sem szúrt szemet. A sofőr egyszer sem telefonált útközben. A mobilját kikapcsolta. Azt feltételezték, hogy a 49. szélességi fok közelében lévő mobiladótornyokat állandó megfigyelés alatt tartják. Talán rögzítik és elemzik is a telefonbeszélgetéseket. A Belbiztonsági Hivatal illetékes osztályainak a határ mindkét oldalán bonyolult számítógépes szoftverek állnak a rendelkezésére külön erre a célra. Ha elhangzanak bizonyos szavak egy beszélgetésben, akkor a rendszer azonnal riaszt. De ha nem is hangzik el semmi kompromittáló, akkor is elektronikus nyoma marad annak, hogy az illető merre járt és mikor, és az ilyesmit jobb elkerülni. Ugyanebből az okból kifolyólag a sofőr a benzinkutaknál csak készpénzzel fizetett, a megállóknál felhajtotta a gallérját és jól a fejébe húzta sapkáját, hátha vannak biztonsági kamerák. A furgon kitartóan száguldott tovább kelet felé.

Rossi letette a telefont, miután beszélt Cassanóval, és öt percig keményen törte a fejét, aztán felhívta Safírt, aki hat háztömbbel odébb volt. Vett egy nagy levegőt, és megkérdezte: – Találkozott már valaha ennél jobb áruval?

–  Nem kell az önreklám – mondta Safír. – Már meggyőzött az áru minőségéről.

–  És eddig mindig elégedett volt vele, igaz?

–  Most nem vagyok elégedett.

–  Ezt megértem – mondta Rossi. – De szeretnék valamit megbeszélni magával.

–  Az egyenrangú felek szoktak megbeszélni dolgokat – felelte Safír. – Mi nem vagyunk egyenrangúak. Én közlök dolgokat, maga legfeljebb kérhet.

–  Oké, akkor kérni szeretnék valamit. Azt kérném, nézze egy kicsit tágabb perspektívából a helyzetet, és vegyen fontolóra valamit.

–  Például mit?

–  Nekem is szükségem van erre a szállítmányra, magának is szüksége van erre a szállítmányra, mindenkinek szüksége van a szállítmányra. Arra akarom kérni, tegyük félre az ellentéteinket, és fogjunk össze. Csak egykét napra.

–  Hogyan?

–  A nebraskai kapcsolatomnak gondja akadt.

–  Ezt tudom – felelte Safír. – Az embereim jelentették.

–  Azt akarom, küldje oda őket, hogy segítsenek.

–  Kiket? Hová?

–  Az embereit, Nebraskába. Nincs semmi értelme, hogy itt üljenek a nyakamon az irodámban. A maga érdeke az én érdekem is, és én már minden erőmmel dolgozom ezen az ügyön. Tehát arra gondoltam, a maga emberei segíthetnének az én embereimnek, és így együttes erővel megoldhatnánk a problémát.

Az orvosnak sikerült észrevétlenül eljutnia Dorothy házához, és leparkolt hátul az udvarban, közvetlenül Dorothy pick-upja mögött. A nőt a konyhában találta, épp mosogatott. A Reacherrel közösen elfogyasztott, óriási kockázatot jelentő reggeli edényeit.

–  Hogy van? – kérdezte az orvos.

–  Megvagyok. Maga rosszabbul néz ki, mint én.

–  Túlélem.

–  Duncanék kocsijával van.

–  Tudom.

–  Ez nagy ostobaság.

–  Ahogy reggelit csinálni is ostobaság volt annak az embernek.

–  Éhes volt.

–  Szüksége van segítségre? – kérdezte az orvos.

–  Csak azt szeretném tudni, hogy fog végződni ez az egész.

–  Valószínűleg nem jól. Egy ember, egyedül Duncanékkel szemben. És nincs rá semmi garancia, hogy nem áll tovább.

–  Tudja, hol van most?

–  Igen, nagyjából.

–  Ne mondja el.

–  Nem fogom.

–  El kellene mennie megnézni Mr. Vincentet. Elég csúnyán helyben hagyták.

–  Ő lesz a következő, akit meglátogatok – felelte az orvos.

Safír letette a telefont, aztán tíz percen át gondolkozott. Végül felhívta az ügyfelét, Mahmeínit, aki nyolc háztömbbel odébb volt. Vett egy jó nagy levegőt, és megkérdezte: – Látott már valaha ennél jobb árut?

–  Térjen a lényegre – felelte Mahmeíni.

–  Van egy csomó a láncon.

–  Egy láncon nincs csomó. Legfeljebb van benne egy gyenge láncszem. Be akar vallani valamit? Maga az a gyenge láncszem?

–  Nem, csak úgy mondom. Adódott egy kis probléma. A 22-es csapdája. Őrültség az egész, de nincs mit tenni.

–  És?

–  Mindnyájunknak közösek a céljaink. Mindnyájan a szállítmányt akarjuk. És nem fogjuk megkapni, amíg ez az akadály el nem hárul. Ez sajnos tény. És egyikünk sem tehet semmit. Mindnyájan áldozatok vagyunk ebben a dologban. Tehát arra szeretném kérni, tegyük félre az ellentéteinket, és fogjunk össze, csak egy-két napra.

–  Hogyan?

–  Azt akarom, hívja vissza az embereit az irodámból, és küldje őket Nebraskába. Én is odaküldöm az embereimet. Együtt megoldhatnánk ez a problémát.

Mahmeíni hallgatott. Az igazság az volt, hogy ő sem volt több egy láncszemnél, ugyanúgy, ahogy Safír, ugyanúgy, ahogy Rossi, akiről mindent tudott, és ahogy Duncanék, akikről szintén mindent tudott, mint ahogy Vancouvert is jól ismerte. Mindennek utánanézett, aminek kellett. Mind-mind láncszemek voltak, csak éppen ő volt az utolsó előtti láncszem, és így rá nehezedett a legnagyobb nyomás. Mert utána, a csúcson már csak a szaúdiak következtek, akik hihetetlenül gazdagok voltak, és hihetetlenül gonoszak. Ami rendkívül rossz kombináció.

–  Tíz százalék engedményt kérek az árból – mondta Mahmeíni.

–  Ez természetes – felelte Safír.

–  Hívjon vissza, ha elintézte a dolgot – mondta Mahmeíni.

Az orvos a motel mögött parkolt le, az épület ívelt fala és egy cölöpkerítés között, amely mögött kukák és propánbutángáz-palackok bújtak meg. Közvetlenül Vincent kocsija, egy régi Pontiac mögött állt meg. Nem épp tökéletes rejtekhely. Bizonyos szögekből tisztán rá lehetett látni a pick-upra, északról és délről is. De ez volt a legjobb, amit talált. Kiszállt, megállt a hidegben, és végignézett az úton. Senki sem jött.

Vincentet a bárban találta, csak üldögélt az egyik vörös plüssfotelben, és semmit sem csinált. A szeme alatt monokli feketéllett, az ajka felrepedt, az arcán tojás nagyságú daganat. Ami azt illeti, pontosan úgy festett, mint az orvos. Szép pár. Mintha tükörbe nézett volna.

–  Szüksége van segítségre? – kérdezte az orvos.

–  Borzalmasan fáj a fejem – mondta Vincent.

–  Adjak fájdalomcsillapítót?

–  A fájdalomcsillapító úgysem segít. Azt akarom, hogy legyen vége ennek az egésznek. Ennyi. Azt akarom, hogy az az ember fejezze is be, amit elkezdett.

–  Útban van Virginiába.

–  Hát ez remek.

–  Azt mondta, útközben beugrik a megyei rendőrségre, megnézi a huszonöt évvel ezelőtti aktákat, és ha úgy látja, hogy valami nem stimmelt a nyomozással, akkor visszajön.

–  Az már ősrégi történet. Biztosan kidobták a papírokat.

–  Azt mondja, nem dobták ki.

–  Nem fogják engedni, hogy belenézzen.

–  Azt mondta, meg fogják engedni.

–  De mit találhat most, amit annak idején nem találtak meg a rendőrök? Ha ilyeneket mondott, az azt jelenti, hogy nem jön vissza. Csak enyhíteni akarta a dolgot, valami kifogást keresett, amivel elillanhat. Itt hagy minket a pácban.

A furcsa helyiségben csönd lett.

–  Szóval, szüksége van valamire? – kérdezte újból az orvos.

–  És magának? – kérdezett vissza Vincent. – Egy italra?

–  Nem tiltották meg, hogy kiszolgáljon?

–  Egy kicsit már késő emiatt aggódni, nem gondolja? Kér egyet?

–  Nem – felelte az orvos. – Jobb lesz, ha most nem iszom. – Aztán kis hallgatás után hozzátette: – Tudja mit, esetleg egyet, útravalónak.

Safír visszahívta Rossit, és azt mondta: – Húsz százalék engedményt akarok az árból.

–  És mit ad cserébe? – kérdezte Rossi.

–  Segítek magának, és odaküldöm az embereimet.

–  Tizenöt százalék, mert ezzel magának is segít.

–  Húsz – mondta Safír. – Mert nem csupán a saját embereimet küldöm.

–  Hanem?

–  Rám is vigyáz két fickó, akik most is itt vannak nálam. Már mondtam, nem? Gondolja, belemegyek abba, hogy én elküldjem az embereimet a maga irodájából, miközben ezek ketten itt ülnek a nyakamon? Erről ne is álmodjon. Úgyhogy rávettem az ügyfelemet, egyezzen bele, hogy ő is odaküldi az embereit. Közösen vállalt áldozat. Különben is, egy ilyen dologban jobb, ha tényleg mind együttműködünk.

Rossi hallgatott.

–  Rendben – mondta végül. – Ez nagyon jó. Így összesen hat emberünk lesz a helyszínen, és jó gyorsan el tudjuk intézni a dolgot. Pillanatok alatt megoldjuk a problémát.

–  Hogy intézzük?

–  A legközelebbi civilizált hely száz kilométerrel délebbre van onnan, ott, ahol a megyei hivatalok is vannak. Az egyetlen szálláslehetőség a Courtyard Marriott. Az embereim ott szálltak meg. Szólok nekik, hogy azonnal menjenek vissza a szállodába, és foglalok még szobákat. Aztán ott találkozhatnak, és tarthatnak egy megbeszélést, amilyen hamar csak lehet, aztán neki is foghatnak a dolguknak.

A kétsávos út végig nyílegyenes volt. Reacher egyenletes, száz kilométer per órás sebességgel haladt – percenként valamivel több mint másfél kilométer, semmi stressz. Ötven perccel az indulás után elhajtott egy újabb kocsma mellett, amely magányosan állt az út jobb szélén. Rozzant kis faépület volt, piszkos ablakaiban sörreklámok világítottak, a parkolóban három kocsi állt. A cégtáblán a „Cella Blokk” név állt. Reacher úgy gondolta, ha kicsit hunyorogna, tényleg olyan lenne a kis faépület, mint egy börtön, talán egy régi westernfilmből. Elhajtott mellette. Néhány kilométerrel később megváltozott a horizont. Egy víztorony és egy Texaco benzinkút táblája derengett fel a délutáni félhomályban. A civilizáció első jelei. A városka kicsinek tűnt: négyzethálós elrendezésű utcák, talán egy tucatnyi földszintes épület a nagy semmi közepére odapottyantva.

Nyolcszáz méterrel odébb egy óriási tábla hirdette, hogy az erre vetődő utazó milyen öt különböző módon költheti el a pénzét. Enni két helyen lehetett, az egyik inkább csak egy bisztró volt. Reachernek egyik név sem volt ismerős, nem tartoztak egyetlen nagyobb gyorsétterem-lánchoz sem. Ha meg akarná javíttatni a kocsiját, van egy szerviz meg egy gumis. Ha aludni szeretne valahol, az egyetlen lehetőség a Courtyard Marriott Hotel.

27. fejezet

Reacher elhajtott a tábla mellett, aztán lassított, és körülnézett. Tapasztalatai szerint a legtöbb város főutcáján inkább a jól jövedelmező üzletek sorakoznak, míg a rendőrség és az egyéb megyei szintű hivatalok egy-két sarokkal beljebb, vagy még messzebb bújnak meg. Nyilván, a mellékutcákban lévő helyiségek bérleti díja olcsóbb.

Még egy kicsit lassított, és elhajtott az első épület előtt. Az út bal oldalán állt. Tulajdonképpen nem is épület volt, hanem egy alumínium lakókocsiból kialakított bisztró, amelyet Dorothy is említett. Ez volt az a hely, ahová a rendőrök reggelente betérnek egy kávéra meg egy fánkra, és valószínűleg délután is egy kis uzsonnára. A büfé előtt egy fekete-fehér Dodge járőrautó parkolt, meg két kisteherautó, mindkettő láthatóan mezőgazdasági jármű, csupa horpadás és kosz. Ezután egy Texaco benzinkút következett az utca túloldalán, közvetlenül mellette egy szerviz. Majd jobb és bal oldalon is hosszú sorban különféle boltok következtek: vasárubolt, italbolt, gumis, John Deere-féle mezőgazdasági gépek kereskedése, élelmiszerbolt, gyógyszertár. Az utca széles volt és sáros, mindkét oldalán ferdén felfestett vonalak jelezték a parkolóhelyeket.

Reacher keresztülhajtott a városon, egészen a túlsó végéig. A főutca egy kereszteződésbe torkollt. Egy tábla balra egy bioetanol-üzemet jelzett, jobbra egy kórházat, egyenesen pedig az I-80-as autópályát, amely még száz kilométerre volt innen. Reacher visszakanyarodott, és újból végighajtott a főutcán, most észak felé. Jobbra is és balra is három mellékutca ágazott el. Számára ismeretlen emberekről nevezték el őket. Talán az első nebraskai telepesek lehettek, híres futballisták vagy edzők, esetleg neves kukoricatermelők. Az első saroknál befordult jobbra, a McNally utcába, és megpillantotta a Marriott hotelt. Délután négy óra volt, elég szerencsétlen időpont. A régi aktákat vagy a kapitányságon őrzik, vagy a megyei irattárban, de az irattárosok nyilván mindkét helyen ötkor végeznek. Egy órája van, ez minden. Csupán az beletelhet félórába, amíg elintézi, hogy belenézhessen az anyagba, és akkor alig félórája maradna az átolvasására, jobb lesz megvárni a holnap reggelt.

Vagy talán mégsem.

Egy próbát megér.

Továbbhajtott, és közben szemügyre vette a hotelt. Nem volt egészen biztos benne, mi a különbség egy sima Marriott és egy Courtyard Marriott között. Talán az egyik sokemeletes, a másik pedig alacsonyabb épület. Ez mindössze kétemeletes volt. H alakban épült, a középen lévő hallt két oldalról övezte a két szerény méretű szárny, ahol a szobák helyezkedtek el. Volt egy, húsz jármű számára kijelölt parkoló, de csak kettő volt foglalt. Hátul ugyanez volt a helyzet. Húsz parkolóhely, kettő foglalt. Bőven akadt üres hely. Tél volt, az isten háta mögött, vidéken.

Reacher balra kanyarodott, és megint északnak hajtott, párhuzamosan a főutcával, és elment háromsaroknyit. Meglátta a második éttermet, amely sült húsokra specializálódott. A hirdetőtábla szerint egyenesen Kansasból származott a pác receptje. Reacher az étterem után ismét balra kanyarodott, és megint kilyukadt a főutcára. Megállt a bisztró előtt. A járőrautó még mindig odakint parkolt. Reacher benézett az ablakon. A büfében nem volt sok vendég. Két rendőr és két civil, rajtuk kívül csak egy pincérnő sürgölődött odabent, és a felnyitható pult mögött a szakács.

Reacher bezárta a Cadillacet, és besétált. A rendőrök egy bokszban ültek egymással szemben. Mindkettő széles vállú volt és testes, majdnem elfoglalták a kétszemélyes padot. Egyikük nagyjából egyidős volt Reacherrel, a másikuk fiatalabb. Kitűzőkkel, rangjelzéssel és névtáblával ellátott szürke egyenruhát viseltek. Az idősebbik rendőrt Hoagnak hívták. Reacher elsétált mellette, aztán hírtelen tüntetőleg megtorpant, visszafordult, és felkiáltott: – Hé, maga Hoag, nem igaz? Hát ezt el sem hiszem!

–  Tessék?

–  Emlékszem, maga is ott volt a „Sivatagi Viharban”. Ugye? Az Öbölben, 1991-ben?

–  Sajnálom, barátom, de nem tudom, miről beszél. Sok idő eltelt azóta.

Reacher kezet nyújtott. – Reacher vagyok, a 110-es különleges

egységtől.

A rendőr a nadrágjába törölte a tenyerét, és megrázta a feléje nyújtott kezet. – Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is kapcsolatba kerültem magukkal.

–  Tényleg? Pedig megesküdtem volna, hogy ismerem. Talán Szaúd– Arábiában találkoztunk? Vagy kicsivel korábban, a „Sivatagi Pajzs” alatt?

–  Én korábban Németországban állomásoztam.

–  Nem hinném, hogy Németországban találkoztunk. De emlékszem a nevére, és valamennyire az arcára is. Nem szolgált esetleg a testvére is az Öbölháborúban? Vagy az unokatestvére?

–  De, az unokaöcsém.

–  És hasonlít magára?

–  Azt hiszem, akkoriban hasonlított egy kicsit.

–  Na, tessék! Rendes srác, igaz?

–  Elég rendes.

–  És ha jól emlékszem, remek katona volt.

–  Bronzcsillag kitüntetéssel jött haza.

–  Igen, tudtam. Hetedik hadtest, igaz?

–  A könnyűpáncélosoknál volt.

–  Harmadik század?

–  Igen, az.

–  Tudtam – vágta rá megint Reacher. Ősrégi módszer ez, amelyet a világon mindenhol használnak a jósok. Egy sor eldöntendő kérdést kell feltenni az érdeklődőnek, amelyekre csak igennel vagy nemmel válaszolhat, és így pillanatok alatt kialakul az áhított kép.

Egyszerű pszichológiai trükk, csak jól oda kell figyelni a válaszokra, óvatosan tapogatózni, és rájátszani a valószínűségekre. A legtöbben, akik nap mint nap névtáblát viselnek az egyenruhájukon, el is feledkeznek róla, hogy ki van írva a nevük. És sok vidéki rendőr volt régebben katona. De ha nem is lett volna katona az illető, a legtöbbjüknek jó nagy családja van, egy csomó testvérük és unokatestvérük. Szinte biztosra vehető, hogy közülük legalább egy szolgált a seregben. És a Sivatagi Vihar egy egész generáció számára a legnagyobb hadművelet volt, a hetedik hadtest a legnagyobb egység, és ha valaki elnyerte a Bronzcsillagot a könnyűpáncélosoknál, akkor szinte biztos, hogy a harmadik században szolgált. A valószínűségek alapján kikövetkeztethető egyszerű algoritmus.

Nem lehet nagyot tévedni.

–  És mit csinál most az unokaöccse? – érdeklődött Reacher.

–  Tony? Visszament Lincolnba. Még a második menet előtt kiszállt, hála istennek. Most a vasútnál dolgozik. Két gyereke van, az egyik általánosba jár, a másik már főiskolára.

–  Ez nagyszerű. Gyakran szoktak találkozni?

–  Hébe-hóba.

–  Ha találkoznak, mondja meg neki, hogy üdvözlöm, rendben? Jack Reacher, katonai rendőrség, 110-es egység.

–  És maga mivel foglalkozik mostanában? Tony biztos meg fogja kérdezni.

–  Hogy én? Ó, ugyanazzal, mint régen.

–  Még mindig a seregben van?

–  Nem, úgy értem, régen is nyomozó voltam, és most is nyomozó vagyok, csak épp magánnyomozó. Most a saját szakállamra dolgozom.

–  Itt, Nebraskában?

–  Csak átmenetileg – felelte Reacher, aztán kis hallgatás után hozzátette: – Tudja mit, lehet, hogy tudna segíteni nekem. Ha nem bánja, kérek valamit.

–  Miről lenne szó?

–  Most kezdődik a műszakjuk, vagy most végeznek?

–  Most kezdünk. Előttünk az egész éjszakai műszak.

–  Nem bánják, ha leülök?

A Hoag nevű rendőr odébb csúszott a padon, csikorgott a feneke alatt a műanyagborítás. Reacher letelepedett a pad szélére. Még meleg volt az ülés. – Ismertem egy másik fickót is, McNallynek hívták. Szintén a második könnyűpáncélosoknál. Az ő egyik barátjának van egy barátja, akinek a nagynénje itt él a megyében. Gazdálkodó. Huszonöt évvel ezelőtt eltűnt a kislánya. Nyolcéves volt akkor, és soha többé nem került elő. A nő azóta sem tudta túltenni magát rajta. Maguk nyomoztak az ügyben, ráadásul az FBI is. McNally barátjának a barátja úgy gondolja, hogy az FBI elszúrt valamit. Úgyhogy McNally megkért, hogy nézzem át a régi aktákat.

–  Huszonöt évvel ezelőtti ügy? Az még az én időm előtt volt – mondta Hoag.

–  Persze. Gondolom, mi akkoriban még kezdők voltunk.

–  És a gyerek soha nem került elő? Akkor ez azt jelenti, hogy nem zárták le az ügyet. Vagyis még meg kell lenniük az aktáknak. Valaki biztosan emlékszik.

–  McNally is pontosan ebben reménykedik.

–  És az FBI-ra akarja ráhúzni a vizes lepedőt? Nem ránk?

–  Úgy tudja, hogy a maguk emberei remek munkát végeztek.

–  És az FBI mit szúrt el?

–  Nem találták meg a gyereket.

–  Mi értelme lenne ennek ennyi idő után?

–  Nem tudom – felelte Reacher. – Tudja, milyenek az emberek. Gondolom, egy kicsit megnyugtatná őket.

–  Oké – bólintott Hoag. – Majd kérdezősködöm egy kicsit a kapitányságon. Jöjjön oda reggel, valaki majd beengedi az irattárba.

–  Nem lehetne esetleg még ma este? Ha éjfélre végezni tudnék vele, akkor McNallynek egy nappal kevesebb honoráriumot kellene fizetnie. Nem áll valami jól.

–  Maga nem akar többet keresni?

–  McNally is veterán, mint én, összetartunk. Tudja, hogy van ez. És az a helyzet, hogy máshol is lenne munkám. Virginiába kell utaznom, amilyen gyorsan csak lehet.

Hoag az órájára nézett. Húsz perccel múlt négy. – Az ilyen régi aktákat az alagsorban tartjuk, a megyei irattárban. Oda öt óra után nem juthat be.

–  Nem lehetne valahogy mégis.?

–  Öregem, nagyon sokat kér.

–  A tárgyi bizonyítékokra nincs szükségem, már ha egyáltalán vannak ilyenek. Csak a papírokba kukkantanék bele.

–  Ezért nagyon megüthetem a bokám.

–  Csak szeretném átfutni, mi baj lehet ebből? Egy éjszaka alatt meglennék vele, senki sem fogja megtudni.

–  Valószínűleg rengeteg papír van, több kartondoboz.

–  Majd segítek cipelni.

–  McNally is a könnyűpáncélosoknál volt, mint Tony?

Reacher bólintott. – Csak a második században, nem a harmadikban. Nem volt egy szinten Tonyval.

–  Hol szállt meg?

–  A Marriottban, hol másutt? – Hosszú csönd lett. A fiatalabbik rendőr csak figyelt. Hoag érezte magán a fürkésző tekintetét. Reacher figyelte, ahogy mindkettő a gondolataiba merül. Hoag egyrészt óvatos volt, másrészt erőt vett rajta a nosztalgikus hangulat, öreg katonák egymás közt. Végül Reacherre nézett, és azt mondta: – Hát jó. Ismerek valakit az irattárban. Elintézzük. De jobb lesz, ha maga nem jön velem. Várjon meg valahol, majd odaviszem az aktákat.

Így aztán Reacher visszament a Courtyard Marriotthoz, és leparkolt a Cadilleckel jó hátul, az épület mögött, ahová az útról nem lehetett látni. Így biztonságosabb, mert lehet, hogy Seth Duncan mégis szétkürtölte a kocsilopást. Aztán visszasétált a bejárathoz, és megvárta, amíg a recepciós befejez egy telefont. Úgy tűnt, épp szobát foglaltak. Amikor végzett, Reacher kért egy szobát egy éjszakára. Földszinti szobát kapott, amely a H alakú épület egyik szárnyának a legvégében feküdt. Nagyon csendes volt, és épp megfelelő, tiszta, szépen bútorozott, zöld és barna színekben, világos színű fabútorokkal, sárgaréz lámpákkal. Aztán negyven perc múlva megjelent Hoag és a társa egy kölcsönkért kisteherautóval, a csomagtartóban tizenegy kartondoboznyi irattal. Öt perccel ezután már az összes doboz Reacher szobájában volt.

Öt perccel ezután, száz kilométerrel északabbra az orvos épp távozott a motelből. Egy kicsit elbeszélgetett Vincenttel erről-arról, de leginkább megivott három tripla adag Jim Beam whiskey-t, alig több mint egy óra alatt. Borús idő volt, már sötétedett is, így hiába nézett körbe az úton, nem látott annyit, mint napsütésben látott volna. Beült a pick-upba, beindította a motort, és kitolatott a rejtekhelyéről. Átvágott a parkolón, aztán nagyot tekert a kormánykeréken, és kikanyarodott jobbra, a kétsávos útra.

28. fejezet

A hat megmaradt Cornhuskers játékos szétoszlott, és külön-külön léptek akcióba. Megálltak az út szélén, ketten az északi irányba vezető oldalon, ketten a déli oldalon, egyikük a délkelet felé tartó kisebb, kacskaringós mellékutakon keringett, a hatodik délnyugat felé járőrözött.

Az orvos azokkal futott össze, akik északon várakoztak.

Szó szerint beléjük szaladt. Azt tervezte, hogy otthagyja a pick-upot, ahogy talál egy semleges, senki földjének számító helyet, aztán a szántóföldeken átvágva szépen hazasétál. Épp körbenézett, és próbált tájékozódni, hogy merre is jár. Jobbra-balra nézelődött, de az ital miatt lassú volt és kába. Visszanézett az útra, és akkor pillantott meg veszélyes közelségben egy másik pick-upot, amely félig lehúzódva állt az út szélén, a menetiránnyal szemben, lekapcsolt reflektorokkal. Az alkohol lelassította az orvos reakcióidejét, egy tizedmásodpercnyi késéssel rántotta el a kormányt. Ferdén átvágott az úton, és szembe találta magát egy harminc méterrel odébb ott álldogáló másik pick-uppal. Rátaposott a fékre, a négy kerék leblokkolt, az autó megcsúszott, és kissé oldalra fordulva megállt.

A második pick-up előbbre gördült, és elzárta előtte az utat.

Az első pick-up is előbbre gördült, és mögötte is elzárta az utat.

Las Vegasban Mahmeíni épp telefonált. A legfontosabb emberét hívta, aki nyolcsaroknyival odébb volt, Safír irodájában. – Változott a terv – közölte Mahmeíni. – Ti ketten most azonnal elmentek Nebraskába. Használjátok a cég gépét. A pilóta majd megkapja az utasításokat.

–  Rendben.

–  Mahmeíni folytatta: – A küldetés két részből áll. Először is, találjátok meg ezt az idegent, akiről mindenki beszél, és intézzétek el. Másodszor, kerüljetek közel Duncanékhez. Intézzétek el, hogy megbízzanak bennetek. Aztán nyírjátok ki Safír embereit és Rossi embereit is, és akkor ezentúl két szemet átugorhatunk a láncban. A jövőben közvetlenül köthetjük meg az üzleteket. Így sokkal több profitunk származik, és nagyobb ellenőrzést is gyakorolhatunk.

Mahmeíni embere csak ennyit felelt: – Rendben.

Az orvos csak ült a volán mögött, és remegett a sokktól, a félelemtől és az ereiben lüktető adrenalintól. A két futballista kimászott a kocsijából. Nagydarab fickók piros futballdzsekiben. Lassan, könnyed léptekkel indultak az orvos közrefogott pick-upja felé, az egyik balról kerítette be, a másik jobbról. A délutáni szürkületben egy pillanatra némán és mozdulatlanul megálltak a kocsi két oldalán, aztán egyikük kinyitotta az anyósülés ajtaját, a másik pedig a sofőrülés melletti ajtót. Az egyik elállta a menekülés útját, a másik benyúlt, és a kabátja gallérjánál fogva kirángatta az orvost. Az orvos azonnal elterült az úton, mintha halott lenne. A futballista felrántotta, és jó keményen behúzott egyet a gyomorszájára, aztán megfordította, és még kétszer megütötte, pont a veséje fölött. Az orvos térdre rogyott, és kihányta a whiskey-t az útra.

A másik futballista, aki az anyósülés mellett állt, visszasétált a saját kocsijához, és leparkolt vele ugyanott, ahol korábban is állt. Aztán beült az orvos pick-upjába, és beállt a saját kocsija mögé. Visszament a társához, ketten együttes erővel begyömöszölték az orvost az első pick-upba, és elhajtottak. Az orvos kettőjük közé szorulva ült a háromszemélyes ülésen, remegett, az álla a mellkasára csuklott.

Las Vegasban Safír is telefonált. Az embere felvette Rossi irodájában, hatsaroknyival odébb. – Új fejlemények vannak – mondta Safír. – Nebraskába kell mennetek. A részleteket majd elfaxolom a reptérre.

–  Rendben – felelte az embere.

Safír folytatta: – Rossi emberei a szállodában fognak várni benneteket. Mahmeíni is odaküldi két emberét. Hatan fogtok együttműködni, míg el nem kapjátok azt az idegent. Közben próbáljatok összehaverkodni Duncanékkel, és nyírjátok ki Rossi embereit. Így egy lépéssel közelebb kerülünk az aranybányához, és megkettőzhetjük a hasznunkat.

–  Rendben – felelte az embere.

–  És ha adódik rá alkalom, nyírjátok ki Mahmeíni embereit is. Azt hiszem, fel tudnám venni a kapcsolatot a vevőjével. Honnan máshonnan tudna ilyen minőségű árut beszerezni? Talán meg is négyszerezhetjük a hasznunkat.

–  Rendben, főnök – felelte az embere.

A Cornhuskers játékosok dél felé hajtottak. Gyorsan megtettek kilenc kilométert, aztán lassítottak, és bekanyarodtak a három Duncan házhoz vezető közös behajtóra. Az orvos felnézett, amikor megérezte, hogy sebességet és irányt változtatnak. Fojtottan felnyögött, lehunyta a szemét, és megint lehorgasztotta a fejét. A jobbján ülő oldalba bökte a könyökével.

–  Nem ártana, ha megtalálná a hangját, barátom, mert lesz egy kis magyarázkodnivalój a.

Lassan, szinte ünnepélyesen odahajtottak a házakhoz, a jól végzett feladat felett érzett örömmel. Aztán megálltak a ház előtt, kiszálltak, és magukkal rángatták a zsákmányukat is. Odavonultak Jacob Duncan ajtajához, és bekopogtak. Egy perc múlva Jacob nyitott ajtót. Az egyik futballista az orvos hátára tette a tenyerét, és belökte. – A doki használta a pick-upot, amelyet elvesztettünk, és rácsavarozta a saját rohadt rendszámtábláját.

Jacob Duncan vagy tíz másodpercig meredt az orvosra, aztán felemelte a kezét, és gyengéden megpaskolta az arcát. Az orvos sápadt volt, a bőre nyirkos, az arca tele daganatokkal és véraláfutásokkal. Duncan megmarkolta az ingét a mellkasán, és beljebb rángatta az előszobába. Tovább lökdöste befelé, a ház sötét mélyére, a hátul található konyha felé. A fogoly bekerült a börtönbe.

Jacob Duncan visszafordult a futballistákhoz: – Szép munka volt, fiúk. Most menjetek, és fejezzétek is be. Találjátok meg azt a Reachert. Nyilván megint gyalog közlekedik. Ha a doki tudja, hol van, bizonyára hamarosan elárulja nekünk, és majd értesítünk benneteket. Addig azért kezdjétek keresni.

Roberto Cassano még mindig Jacob Duncan konyhájában volt, Angelo Mandnivel együtt. Látták, ahogy a szerencsétlen orvos részegen, ziláltan, rémülten botladozik befelé. Az arcán még jól látszottak Mancini ütéseinek a nyomai. Aztán egyszer csak megcsörrent Cassano telefonja. Megnézte a kijelzőt, és látta, hogy Rossi hívja. Kilépett a hátsó ajtón, és odébb sétált a gazos kavicsokon. Lenyomta a zöld gombot, és a füléhez emelte a telefont.

–  Bonyodalmak adódtak – szólalt meg Rossi.

–  Milyen bonyodalmak? – kérdezte Cassano.

–  Egy kicsit le kellett csillapítanom a kedélyeket. Kezdtek kicsúszni a kezemből a dolgok. Beszélnem kellett emberekkel, változtatni az eddigi felálláson. Hogy rövidre fogjam, arról van szó, hogy erősítést kaptok. Kettőt Safír emberei közül, és kettőt Mahmeíni emberei közül.

–  Az talán lerövidítheti a dolgokat.

–  Eleinte igen – mondta Rossi. – De később inkább csak megnehezíti.

Fogadni mernék, hogy azzal az utasítással küldik oda őket, hogy intézzenek el minket is. Mahmeíni valószínűleg Safírt is ki akarja vonni a forgalomból. Úgyhogy ne engedjétek Duncanék közelébe férkőzni őket, egyetlen percre sem. Ne hagyjátok, hogy Duncanék új barátokat szerezzenek. És nagyon vigyázzatok, miután elkaptátok az idegent, mert azok négyen utána benneteket fognak célba venni.

–  Mit akar, mit tegyünk?

–  Csak azt, hogy maradjatok életben. És tartsátok kézben az ellenőrzést.

–  A bevetés szabályai?

–  Safír embereit mindenképp nyírjátok ki. Így eltávolítjuk a felső kapcsolatunkat, és utána közvetlenül Mahmeíninek adhatjuk el az árut, Safír árain.

–  Rendben.

–  Ha önvédelemből rákényszerültök, akkor nyírjátok ki Mahmeíni embereit is. De gondoskodjatok róla, hogy úgy fessen, mintha Safír emberei vagy Duncanék tették volna. Mahmeínire továbbra is szükségem lesz. Nem ugrálhatok túlságosan. Az ő kapcsolatához, a legfontosabb megrendelőhöz nem férek hozzá nélküle.

–  Rendben.

–  Úgyhogy induljatok is, most azonnal. Menjetek vissza a hotelbe, és húzzátok meg magatokat. Ott fogtok találkozni a többiekkel, valószínűleg hamarosan. Lépjetek kapcsolatba velük, és készítsetek egy haditervet.

–  Ki lesz a főnök?

–  Az irániak azt fogják mondani, hogy ők, de tehetnek egy szívességet. Ti ismeritek az embereket és a terepet. Tartsátok kézben az irányítást, és legyetek nagyon óvatosak.

–  Oké, főnök – mondta Cassano. Két perccel később ő és Mancini már a bérelt Impalában ültek, és dél felé haladtak a nyílegyenes kétsávos úton. Száz kilométert kellett megtenniük.

A fehér furgon még mindig a 3-as úton járt, még mindig Kanadában, és továbbra is kelet felé tartott. Már majdnem félúton volt Alberta felé, Saskatchewan volt a cél. Épp most ment el egy kereszteződés mellett, ahol rá lehetett volna fordulni a 4-es útra, amely dél felé vitt, a határhoz, ahol a szerény kanadai aszfalt átvált a széles és méltóságteljes amerikai 15-ös számú autópályába, amely egészen Las Vegasig, majd Los Angelesig vezet. Egykor csak egy ösvény vitt erre, ahol lóháton jártak. Ezt most nagyon veszélyes útszakasznak tartották. Olyan volt, mint egy hatalmas ütőér, amely két fontos pontot köt össze, így feltételezhetően a hatóságok nagyon gondosan szemmel tartják. Ezért aztán a fehér furgon sofőrje inkább lemondott a gyorsabb és kényelmesebb útról, és továbbra is kelet felé haladt a kisebb úton, egy Medicine Hat nevű városka felé. Azt tervezte, ott majd végre délnek fordul, és a Pakowki-tó környékén eltűnik a sűrű vadonban, aztán megkeresi a névtelen, épp csak a kerékbarázdák által jelzett kis ösvényt, amely az erdő mélyére vezet, majd át a határon Amerikába.

Duncanék leültették az orvost az asztalfőre. Csak ültek, bámultak rá, és egy percig nem szóltak egy szót sem. Jacob és Seth ültek az egyik oldalon, Jasper és Jonas a másikon. Végül Jacob megkérdezte: – Ezt tekintsük szándékos lázadásnak?

Az orvos nem válaszolt. A torka be volt dagadva és fájt az öklendezéstől, de egyébként sem igazán értette a kérdést.

–  Vagy csak úgy gondolta, joga van hozzá?

Az orvos nem válaszolt.

–  Tudnunk kell – folytatta Jacob. – El kell mondania. Rendkívül érdekes téma, amelyet alaposan meg kell tárgyalnunk.

–  Nem tudom, miről beszél – felelte az orvos.

–  Talán a felesége tudja – mondta Jacob. – Menjünk el érte, hozzuk ide, és kérdezzük meg tőle?

–  Őt hagyják ki ebből.

–  Tessék?

–  Kérem, hagyják békén.

–  Elszórakoztathatna minket egy kicsit. Tudja, ahogy annak idején. Jóval régebben ismerjük, mint maga. Járt itt nálunk úgy fél tucatszor. Itt, ebben a házban. Nagy örömmel jött. Persze, fizettünk neki, ami kissé befolyásolhatta az érzéseit. Meg kellene kérdeznie arról, mit is csinált a pénzéért.

–  Bébiszitterkedett.

–  Ő ezt állítja? Hát persze, most már nyilván ezt mondja.

–  Azt is csinálta.

–  Egyszer majd kérdezze meg újból, egy óvatlan pillanatban. Nagyon sokoldalú kislány volt valamikor. Talán mesél majd róla magának. Lehet, hogy még élvezni is fogja.

–  Mit akarnak?

–  Tudni akarjuk, milyen indítékból tette azt, amit tett – mondta Jacob Duncan.

–  Miért, mit tettem?

–  Átszerelte a saját rendszámtábláját erre a kocsira. Az orvos hallgatott.

Jacob Duncan folytatta: – Tudni szeretnénk, miért. Ez minden. Nem

egy bonyolult kérdés. Csak pimaszkodás volt? Vagy üzenet? Bosszút akart állni, mert tönkretettük az autóját? Jogot formál rá? Valamit ki akart nyilvánítani? Megróni minket, amiért túl messzire mentünk?

–  Nem tudom – felelte az orvos.

–  Vagy valaki más cserélte ki a rendszámtáblákat?

–  Nem tudom ki cserélte ki.

–  De nem maga volt?

–  Nem.

–  Hol találta a pick-upot?

–  A motelnél, ma délután. Ott állt a kocsim mellett, és az én rendszámtáblám volt rajta.

–  Miért nem cserélte vissza?

–  Nem tudom.

–  Hamis rendszámtáblával vezetni bűncselekmény, tudja? Vagy legalábbis vétség. Helyes, ha egy orvos megszegi a törvényt?

–  Gondolom, nem.

–  De maga megtette.

–  Sajnálom.

–  Ne nekünk mentegetőzzön. Ez itt nem a bíróság. De azért jó lesz, ha kitalál valami elfogadható mentséget. Lehet, hogy elveszítheti a munkáját. És akkor a felesége mivel keresné a pénzt? Lehet, hogy vissza kellene térnie a régi foglalkozásához. Na, nem mintha mi visszafogadnánk. Úgy értem, kinek kellene egy ilyen kikent-kifent nőszemély?

Az orvos hallgatott.

–  Kezelte a menyemet – folytatta Jacob Duncan. – Pedig megmondtuk,

hogy ne tegye.

–  Orvos vagyok. Meg kellett tennem.

–  A hippokratészi esküje miatt?

–  Pontosan.

–  Ami először is azt mondja ki, hogy nem árthat senkinek.

–  Senkinek sem ártottam.

–  Nézze meg a fiam arcát.

Az orvos ránézett Sethre.

–  Ezt maga tette – mondta Jacob.

–  Nem én tettem.

–  De maga miatt lett ilyen, ami ugyanaz. Ártott neki.

–  Nem én voltam.

–  Akkor ki?

–  Nem tudom.

–  Szerintem tudja. Mindenki erről beszél. Nyilván maga is hallotta. Tudjuk, hogy az egész környék állandóan rólunk beszél. Telefonon tartják a kapcsolatot. Azt hiszi, titokban tudják tartani?

–  Reacher tette.

–  Na, végre – mondta Jacob. – Rátértünk a lényegre. Maga a cinkosa volt.

–  Nem voltam.

–  Megkérte, hogy vigye el a fiam házához.

–  Nem kértem. Ő vett rá, hogy elmenjünk.

–  Az mindegy – legyintett Jacob. – Ami megtörtént, megtörtént. De lenne egy kérdésünk magához.

–  Micsoda?

–  Hol van most Reacher?

29. fejezet

Reacher épp a Courtyard Marriott egyik földszinti szobájában volt, és nyakig belemerült a rendőrségi aktákba. A zsebében megbújó lapos csavarhúzóval tépte fel a kartondobozokon a ragasztószalagot, és minden dobozban megnézte a legfelső papírlapot, hogy időrendi sorrendbe tudja rakni őket. Elrendezte a dobozokat, aztán nekilátott, hogy gyorsan átfussa

az anyagot a legelejétől.

Ahogy arra számított is, a feljegyzések igen átfogóak voltak. Nagyon fontos és kényes ügyként kezelték a kislány eltűnését, és a megyei rendőrségen kívül három másik szerv is bekapcsolódott a nyomozásba: az állami rendőrség, a Nemzeti Gárda és az FBI. A megyei rendőrség emberei mindent elkövettek, hogy minden részletre kiterjedően utánajárjanak a legapróbb nyomnak is. Az ilyen eseteknél, amikor több szerv dolgozik együtt, mindig egyfajta verseny alakul ki, és a megyeiek nem akartak lemaradni. Minden lépésükről feljegyzést készítettek, minden nyomot megvizsgáltak, mindenkit kihallgattak. Bizonyos értelemben az akták egy elmúlt korszakról is árulkodtak. Akkoriban még egyáltalán nem voltak számítógépek. A régimódi, kézzel irt akták mellett a géppel írott oldalak valószínűleg egy régi IBM elektromos írógéppel készültek. A sortávolság nem volt mindenhol egyforma, és sok volt a szövegben a hibajavító festékkel készült javítás. A vékony papír megsárgult, töredezett, és dohos szagot árasztott. Nem voltak mobiltelefonos híváslisták, mert akkoriban még senkinek sem volt mobilja, még a rendőröknek sem. Nem vettek DNS-mintákat, nem voltak megadva GPS-koordináták.

Az akták pontosan olyanok voltak, mint amilyeneket Reacher is sokszor készített annak idején a seregben, pályafutásának a kezdetén.

Dorothy az egyik szomszédja házából hívta fel a rendőrséget, vasárnap este nyolckor. Volt egy átirat is beszélgetésről. Úgy tűnt, hogy nem magnófelvételről készült, hanem emlékezetből diktálta le az ügyeletes őrmester, aki a hívást fogadta. Dorothy vezetékneve Coe volt. Egyetlen lányát, Margaretet hat órája nem látták. Jó kislány volt, soha nem volt vele semmi probléma. Nem volt rá oka, hogy elszökjön. Zöld ruha volt rajta, és egy rózsaszín biciklivel ment el otthonról.

Az őrmester felhívta a századost, a százados pedig egy nyomozót, aki épp akkor végzett a nappali műszakkal. A nyomozót Miles Carsonnak hívták. Carson járőrkocsikat küldött ki, és megkezdődött a kutatás. Carson negyven percen belül ki is érkezett a helyszínre. A következő tizenkét óra eseményei nagyjából úgy zajlottak le, ahogy Dorothy is beszámolt róla a reggelinél: a rendőrök házról házra jártak reflektorokkal, hangosbeszélőkkel, ellenőriztek minden csűrt és fészert, egész éjszaka kocsival járták a környéket, aztán hajnalban megérkeztek a kutyák is, majd az állami rendőrség és a Nemzeti Gárda helikoptere.

Miles Carson alapos ember volt, de semmire sem jutott.

Reachernek elméletben volt egy-két szakmai kifogása. Például nem volt semmi ok arra, hogy hajnalig várjanak a kutyák bevetésével. A kutyák sötétben is tudtak volna dolgozni. Persze, nem mintha sok értelme lett volna, mert ahogy Margaret felült a biciklijére, a szagnyom eltűnt, elsodorta a szél, csak a gumiabroncsok érintkeztek a földdel. A kutyák legfeljebb a ház előtti felhajtóig tudták volna követni a nyomokat. Az, hogy hangosbeszélőn felszólították az embereket, hogy mindenki vizsgálja át a melléképületeket, szintén furcsán felesleges volt, mert ugyan mit tett volna az elkövető, ha tényleg helybéli? Feladta volna saját magát? Habár Carson védelmére legyen mondva, eleinte nem gyanakodtak arra, hogy bűncselekmény történt. Carson másnap reggel kilenckor hallott először a helyiek gyanújáról, amikor Dorothy Coe reményvesztve beszélni kezdett Duncanékról. A kihallgatása egy óra hosszat tartott, a jegyzőkönyv kilenc oldalas volt. Ezután Carson ráállt erre a nyomra.

Duncanék azonban az elejétől fogva ártatlannak tűntek. Még alibijük is volt. Öt évvel korábban eladták a családi farmot, csak egy T alakú telket tartottak meg belőle, amely a behajtót és a három házat foglalta magában, de ahogy az vidéken szokás, nem nagyon foglalkoztak vele, hogy megjelöljék az új telekhatárt. A szomszédok utolsó felszántott barázdája jelölte a határvonalat, végül mégis úgy döntöttek, hogy csináltatnak egy léckerítést. Elég nagy munka volt, sokkal súlyosabbra és szilárdabbra építették, mint a megszokott kerítéseket. Négy helybéli tizenéves fiút béreltek fel a munkára. A négy fiú az egész vasárnapot ott töltötte, hajnaltól alkonyatig, méricskéltek, fűrészeltek, mély gödröket ástak az oszlopoknak. A három Duncan és a nyolcéves Seth ott volt velük egész nap, hajnaltól alkonyatig, irányították őket, ellenőrizték a munkát, besegítettek. A négy fiú megerősítette, hogy Duncanék nem hagyták el az otthonukat, és senki sem járt náluk, a legkevésbé egy kislány zöld ruhában, rózsaszín biciklivel.

Carson mindenesetre bevitte Duncanéket kihallgatásra. Addigra határozottan felmerült a bűncselekmény gyanúja, úgyhogy az állami rendőrséget is bevonták, így aztán Duncanéket a Lincolnban található állami kapitányságra vitték. Seth is velük ment, őt női rendőrök hallgatták ki, de semmit sem tudott mondani. A három felnőttet napokig faggatták. A nyolcvanas évek Nebraskájában a szabályok és az eljárási módszerek meglehetősen lazák voltak, ha gyerekrablás gyanúja merült fel. Duncanék azonban semmit sem ismertek be. Önként ajánlották, hogy kutassák át a házakat. Carson emberei alapos munkát végeztek, ami nem lehetett nehéz, mert nem volt túl nagy az átkutatni való terület. A befejezetlen kerítéssel körbevett T alakú telek, és a három ház. A rendőrök semmit sem találtak. Carson ezután felhívta az FBI-t, akik küldtek egy, a legmodernebb technológiával felszerelkezett szakértőcsapatot. Az FBI sem talált semmit. Duncanéket elengedték, hazavitték, és így az ügyet nem tudták lezárni.

Miután végzett az első áttekintéssel, Reacher négykézláb visszamászott az első dobozhoz, hogy nekilásson az akták részletes áttanulmányozásának.

Az orvos nem válaszolt. Csak állt, tele kék foltokkal és horzsolásokkal, remegett, izzadt. Jacob Duncan megismételte a kérdést: – Hol van most Reacher?

–  Szeretnék leülni – mondta az orvos.

–  Ivott?

–  Egy kicsit.

–  A motelben?

–  Nem. Gondoltam, Mr. Vincent úgysem szolgálna ki.

–  Akkor hol ívott?

–  Otthon.

–  Aztán elsétált a motelbe?

–  Igen.

–  Minek?

–  Kellett valami a kocsimból. Orvosi műszerek.

–  Szóval, amikor ellopta a pick-upunkat, már részeg volt?

–  Igen. Józanon nem tettem volna ilyet.

–  Hol van most Reacher?

–  Nem tudom.

–  Kér egy italt?

–  Egy italt?

–  Gondolom, tudja, mi az.

–  Igen, kérek.

Jacob Duncan felállt, és odasétált a konyhaszekrényhez. Kinyitotta, és elővett egy majdnem teli üveg Wild Turkey whiskey-t, egy másik szekrényből pedig egy poharat. Mindkettőt odavitte az asztalhoz, és letette. Lerámolt néhány holmit a sarokban álló székről – egy pár csizmát, régi leveleket, egy gombolyag spárgát – odavitte a széket, és letette az orvos mögé.

–  Üljön le – mondta. – És szolgálja ki magát.

Az orvos leült, közelebb csúszott a székkel az asztalhoz, és kinyitotta az üveget. Töltött magának egy jó nagy adagot, és egy hajtásra kiitta. Aztán újból töltött.

–  Hol van most Reacher? – kérdezte Jacob Duncan.

–  Nem tudom – felelte az orvos.

–  Szerintem tudja. És ideje, hogy döntsön. Itt ülhet velünk, iszogathatja a jó whiskey-met, és eltölthetjük az egész napot kellemes csevegéssel. Vagy másképp is csinálhatjuk. Például szólhatok Seth-nek, hogy törje el az orrát. Biztos vagyok benne, szívesen megtenné. Vagy rávehetjük a feleségét, hogy csatlakozzon hozzánk, és kitalálhatunk mindenféle megaláztatást a számára. Szerintem nem nagyon küzdene, annyi ideje ismer már minket. Ha nem tudja megvédeni, ez a közös kis élmény hatással lehet a házasságukra. Ő nem úgy fogja látni, hogy maga nem tudott segíteni rajta, hanem úgy, nem akart. Gondolja csak meg.

–  Reacher elment – mondta az orvos.

–  Elment?

–  Ma délután.

–  Hogyan?

–  Kocsival.

–  Az lehetetlen – mondta Jacob. – Lezártuk az utakat északi és déli irányban is.

–  Elkéstek vele.

–  Látta, hogy elment?

–  A motelben volt. Azt hiszem, ő cserélte ki a rendszámtáblákat, mert a maguk pick-upját akarta használni. De közben jött valaki, aki elvitte, és így jobb volt neki.

–  Ki volt az?

–  Nem idevalósi. Csak valaki, aki épp erre járt.

–  Milyen kocsival volt?

–  Nem értek az autókhoz. Azt hiszem, fehér volt.

–  Azt megmondta, hogy hová megy?

Az orvos már majdnem megitta a második pohár whiskey-t is. Kortyolt, nagyot nyelt, kortyolt, nagyot nyelt, aztán azt mondta: – Virginiába megy.

–  Minek?

–  Nem tudom – felelte az orvos, és újratöltötte a poharat. – Állandóan erről beszélt, a legelejétől fogva. Virginiába megy, ahová eredetileg is tartott.

–  Mi van Virginiában?

–  Nem mondta. Talán egy nő várja, úgy gondolom.

–  Miből?

–  Csak egy megérzés.

–  Maga ideges – mondta Jacob Duncan.

–  Hát persze, hogy ideges vagyok.

–  Miért? Csak megiszik egy italt a szomszédaival.

Az orvos hallgatott. Jacob Duncan folytatta: – Mit gondol, vissza fog jönni?

–  Nem.

–  Visszajön?

Az orvos hallgatott.

–  Halljuk.

–  Katonai rendőr volt. Ért ezekhez a dolgokhoz.

–  Milyen dolgokhoz?

–  Azt mondta, beugrik a megyei rendőrségre, azt hiszem, holnap reggel. Azt mondta, meg akarja nézni a huszonöt évvel ezelőtti nyomozás aktáit. Ha mindent rendben talál, akkor továbbmegy Virginiába. Ha nem, akkor visszajön ide.

–  Minek jönne vissza?

–  Hogy elkapja magukat.

Kanadában a fehér furgon közvetlenül a Medicine Hat nevű városka előtt jobbra kanyarodott, és dél felé haladt tovább egy kihalt úton, amely a Pakowki-tó felé vezetett. Errefelé már teljesen sötét volt. A felhők eltakarták a hold és a csillagok fényét. Az út nagyon rossz volt, csupa kátyú, ide-oda kanyargott, hol emelkedett, hol lejtett. Nehezen járható volt, és nem is teljesen biztonságos. Sőt, helyenként egyenesen veszélyes, mert ebben a helyzetben egy törött tengely vagy féltengely mindent tönkretehet. Úgyhogy a sofőr balra fordult, egy göröngyös, füves ösvényre, amelyet már régebben is használt, és elzötyögött kétszáz métert egy kirándulók számára kialakított piknikező-helyhez, amely télen mindig elhagyatott volt. A sofőr látott már errefelé medvéket, prérifarkasokat, rókákat, jávorszarvast, sőt kétszer azt hitte, vapitit is látott, bár lehet, hogy csak egy árnyék volt. Egyszer meg mintha farkast látott volna, de lehet, hogy az is csak prérifarkas volt. De embereket soha nem látott errefelé télen.

Megállt egy magas fenyő alatt, hogy itt töltse az éjszakát.

Roberto Cassano és Angelo Mancini a Marriott háta mögé kanyarodtak a bérelt Impalával, és leparkoltak egy fekete Cadillac mellett, amely egymagában álldogált a parkoló végében. Kiszálltak, nyújtózkodtak egyet, és megnézték, hány óra. Úgy gondolták, van még idejük egy gyors vacsorára, mielőtt megérkezik az erősítés. A bisztró vagy az étterem? Egyik sem tetszett nekik. Miért is tetszene. Nekik van ízlésük, és ezeknek a retardált helybéli tahóknak nincs, annyi szent. De éhesek voltak, és valahol enniük kellett.

Egy kicsit fontolgatták a dolgot, aztán a bisztró mellett döntöttek. Hátat fordítottak a hotelnek, és a főutca felé indultak.

Duncanék hagyták, hogy az orvos megigya a harmadik pohár whiskey– t is, aztán útjára engedték. Kilökdösték az ajtón, és megmondták neki, hogy sétáljon szépen haza. Figyelték, ahogy végigmegy a behajtón, aztán megfordultak, visszamentek és újból összegyűltek Jacob konyhájában. Jacob visszatette az üveget a konyhaszekrénybe, a poharat a mosogatóba, a széket pedig a sarokba, Jasper megkérdezte: – Na, mit gondolsz?

–  Miről? – kérdezett vissza Jacob.

–  Hívjuk fel a megyeieket, és akadályozzuk meg, hogy Reacher megnézze az aktákat?

–  Nem hiszem, hogy ezt meg tudnánk tenni.

–  Megpróbálhatnánk.

–  Csak felhívnánk magunkra a figyelmet.

Jonas közbeszólt – Felhívjuk Eldridge Tylert? Csak a biztonság

kedvéért?

–  Akkor tartoznánk neki egy szívességgel.

–  Lehet, hogy bölcs dolog lenne, ha Reacher visszajön.

–  Nem hinném, hogy vissza fog jönni – mondta Jacob. – Legalábbis eddig így gondoltam.

–  De.?

–  Azt hiszem, végső soron attól függ, mit talál azokban az aktákban és mit nem.

30. fejezet

Reacher talált a jegyzőkönyvek között egy vallomást a kislány apjától is. Hosszú volt, és nagyon részletes. A rendőrök nem voltak ostobák. Az apa mindig automatikusan gyanúsított, ha egy kislány eltűnik. Margaret apját Arthur Coe-nak hívták, de mindenki csak Artie-nak szólította. A kislány eltűnésének idején harminchét éves volt. A nyolcvanas években idős apának számított egy nyolcéves gyerekhez. Helybéli volt, vietnámi veterán. Bár a helyi sorozóbizottság megsúgta neki, hogy a farmon végzett munkáját lehet közhasznúnak tekinteni, és akkor felmenthetik a szolgálat alól, de ő visszautasította az ajánlatot. Beállt a seregbe, és végül haza is tért Vietnamból. Bátor ember volt. Igazi hazafi. Épp gépeket javított egy melléképületben, amikor Margaret elment otthonról, és órákkal később még mindig a javítással foglalatoskodott, amikor a felesége kiment szólni, hogy a gyerek még nem jött haza. Akkor azonnal mindent abbahagyott, és elindult megkeresni Margaretet. A vallomásában csupa olyasmiről beszélt, mint Dorothy – reménykedett, hogy a kislány csak játszik valahol, biztos csak elment virágot szedni, nem figyelte, mennyi az idő, nemsokára hazaér, épen és egészségesen. A gépelt sorokból, még így huszonöt év múltán is, áradt a döbbenet és a fájdalom.

Reacher úgy vélte, Arthur Coe ártatlan.

Egy nagyobb borítékkal folytatta az olvasást, amelyen kézzel írott felirat állt: Margaret Coe, életrajz. Egy átlagos, barna boríték hullott ki belőle, meglehetősen vékony, ahogy az elvárható egy nyolcéves gyerek élettörténetétől. A borítékot nem ragasztották le annak idején, de így is odatapadt a széle a raktár nyirkos levegőjétől. Reacher felnyitotta. Néhány papírlap lapult benne, és megsárgult, átlátszó tokban egy fénykép. Reacher kivette, és kissé meglepődött.

Margaret Coe ázsiai volt.

Talán vietnami lehetett, thai vagy kambodzsai, esetleg kínai, japán, vagy koreai. Dorothy nem lehetett ázsiai, és valószínűleg Arthur sem, hisz egy helyi születésű nebraskai gazdálkodó. Tehát Margaretet adoptálták. A fénykép hátulján a dátum mellett női kézírással az állt: Majdnem nyolc, és szebb, mint valaha! Színes fénykép volt, valószínűleg amatőr felvétel, de nagyon jól sikerült. Jobban, mint egy egyszerű pillanatfelvétel. Nyilván nagyon hasonlított, ha ezt adták a rendőrségnek. Egy ázsiai kislány állt a képen, egyenesen, mosolyogva. Kicsi volt, vékony, törékeny, a szemében vidámság és bizalom csillogott. Rakott szoknyát és fehér blúzt viselt. Nagyon kedves gyermeknek tűnt.

Reacher fejében megszólalt a narkós srác hangja: Néha itt ülök egész éjszaka, és hallom azt a szegény kísértetet sikoltozni. Csak sír, és jajgat és zokog itt a sötétben...

Úgy döntött, tart egy kis szünetet.

Száz kilométerrel északabbra Dorothy Coe kivett egy szelet karajt a hűtőből. Egy tőle egy kilométerre lakó barátja vágta a disznót. Ez is része volt a laza együttműködésnek, amellyel az emberek a nehéz időket próbálták átvészelni. Dorothy levágta a húsról a zsíros részeket, egy kis borsot és barna cukrot szórt rá, és megkente mustárral. Egy tepsibe tette, aztán be a sütőbe. Megterített – egy tányér, egy kés, egy villa. Elővett egy poharat, megtöltötte vízzel, és a tányér mellé tette. Összehajtogatott egy papírszalvétát. Vacsora egy személyre.

Reacher éhes volt, nem ebédelt aznap. Letelefonált a recepcióra, és megkérdezte van-e szobaszervíz, de a recepciós azt mondta, sajnos nincs. Elnézést kért, aztán a bisztrót meg az éttermet ajánlotta, amelyeknek a hirdetését Reacher már az óriásplakáton is látta a város határában. A recepciós biztosította róla, hogy mindkét helyen kitűnően főznek. Talán részesedést kap a helyi kereskedelmi kamarától.

Reacher felvette a kabátját, és elindult a folyosón a hall felé. Épp két újabb vendég érkezett, két férfi. Közel-keletinek néztek ki, talán irániak lehettek. Alacsonyak voltak, borostásak, gyűrött ruhájukban ápolatlannak tűntek. Egyikük vetett egy pillantást Reacherre. Reacher udvariasan odabiccentett, aztán a kijárat felé indult. Odakint sötét volt és hideg. Reacher azt gondolta, a bisztróban fog majd reggelizni, tehát a vacsorát inkább az étteremben fogyasztja el. Jobbra fordult, és sietve elindult az utcán.

Az orvos szaporán szedte a lábát a hidegben, és egy órán belül haza is ért. A felesége már várta. Aggódott miatta. A férjének volt némi magyarázkodnivalója. Az orvosból azonnal ömleni kezdett a szó, és elmesélte az egész történetet, mielőtt a felesége bármit mondhatott volna. Aztán elhallgatott, a nő pedig azt mondta: – Szóval szerencsejáték az egész, igaz? Ezt akarod mondani? Olyan, mintha egy lóversenyen fogadnánk. Visszajön-e Reacher, mielőtt Seth hazamegy, és rájön, hogy ott voltál, és végignézted, ahogy ellopják a kocsiját?

–  Vissza fog jönni egyáltalán?

–  Szerintem igen.

–  Miért jönne?

–  Mert Duncanék rabolták el azt a gyereket. Szerinted ki más tette volna?

–  Nem tudom, én nem voltam itt. Idahóban voltam. Én is gyerek voltam akkoriban, ahogy te is.

–  Higgy nekem, tudom, mit beszélek.

–  Rendben, de azért szeretném tudni, pontosan miért is kellene hinnem neked.

A nő hallgatott.

–  Talán Seth nem megy haza – mondta az orvos. – Lehet, hogy az apjánál tölti az éjszakát.

–  Lehetséges. Azt mondják, sokszor szokott ott aludni. De azért még nem szabad automatikusan ezt feltételeznünk. – A nő járkálni kezdett házban, ellenőrizte, rendesen be vannak-e csukva az ablakok, zárva van-e az ajtó, elöl és hátul is. Aztán azt mondta: – El kellene torlaszolni az ajtókat.

–  Akkor az ablakon jönnek be.

–  Tornádó elleni üveg van benne, nagyon erős.

–  Azok a fickók százötven kilót nyomnak. Láttad, mit műveltek a kocsimmal.

–  Valamit csak kell tennünk.

–  Ki fognak füstölni. Vagy csak megállnak a lépcsőn, és követelik, hogy nyissuk ki. Akkor mit csinálunk? Nem engedelmeskedünk?

–  Egy-két napig ki tudunk tartani. Van vizünk és ennivalónk.

–  Lehet, hogy tovább tartana, mint egy-két nap. Talán örökre. És még ha igazad is van, nincs rá semmi garancia, hogy Reacher talál majd bizonyítékot. Valószínűleg nincs. Ha lenne, az FBI megtalálta volna annak idején.

–  Reménykednünk kell.

Reacher sült oldalast rendelt káposztasalátával és egy kávét. A helyiség félhomályos volt és piszkos, a falakat régi hirdetések és plakátok borították. Valószínűleg nem eredetiek. Talán úgy rendelték őket, és egy tajvani gyárban festették, aztán a futószalag mellett következő munkás koptatott rajtuk egy kicsit, hogy réginek nézzenek ki. De a sült tényleg jó volt. A pác ízletes, a hús puha, a káposzta ropogós, a kávé forró. Ráadásul a számlán igen alacsony végösszeg szerepelt. Mississippitől keletre vagy Sacramentótól délre csak a borravaló rúgna ennyire.

Reacher fizetett, aztán visszasétált a hotelbe. A parkolóban két férfi épp a csomagjait pakolta ki egy piros Taurusból. Újabb vendégek. Úgy látszik, a Marriottban kisebb téli fellendülés tapasztalható. Az egyszerű Taurus új volt. Valószínűleg bérelték. A két férfi jó nagydarab volt. Arabok, talán szíriaiak vagy libanoniak. Reacher aránylag jól ismerte a világnak azt a tájékát. A két férfi rápillantott, ahogy elhaladt mellettük, Reacher udvariasan odabólintott, és továbbment. Egy perccel később már a szobájában volt, a kezében egy újabb megsárgult, törékeny papírlappal.

Duncanék aznap este báránysültet ettek vacsorára, Jonas Duncan konyhájában. Jonas kitűnő szakácsnak tartotta magát, és igazság szerint tényleg nem volt rossz. A sültjei általában elfogadhatóan sikerültek. Burgonyával, párolt zöldségekkel és sok mártással szolgálta fel a húst, amitől az még finomabb lett. És persze sok whiskey kíséretében, így végképp felülmúlhatatlan volt. Mind a négy Duncan evett-ivott, ketten– ketten az asztal két oldalán, aztán együtt rendet raktak. Jasper a bátyjára, Jacobra nézett, és azt mondta: – Még mindig van hat emberünk, akik tudnak járni és beszélni. El kellene döntenünk, hogyan használjuk fel őket ma este.

–  Reacher nem fog visszajönni – mondta Jacob.

–  Biztosak lehetünk ebben?

–  Semmiben sem lehetünk biztosak, csak abban, hogy a nap keleten kel és nyugaton nyugszik.

–  Akkor jobb lesz inkább óvatosnak lenni.

–  Oké – bólintott Jacob. – Állítsunk egy őrt dél felé, a másik öt pedig pihenjen.

Jasper telefonált, és kiadta az utasításokat. Miután letette a telefont, a szobára csönd telepedett. Seth Duncan az apjára nézett, és megszólalt: – Hazaviszel?

–  Nem, fiam, maradj még egy kicsit. Meg kell beszélnünk néhány dolgot. A szállítmány holnap ilyenkorra itt lehet. Ami azt jelenti, hogy elő kell készülnünk a fogadására.

Cassano és Mancini is visszatért a bisztróból, és egyenesen Cassano szobájába mentek. Cassano letelefonált a recepcióra, és megkérdezte, bejelentkezett-e már két új vendég. A recepciós azt felelte, igen, épp most érkeztek, két páros is, külön-külön, egymás után. Cassano megkérte, kapcsolja neki a szobájukat. Először Mahmeíni embereit hívta fel, aztán Safír embereit, és megbeszélt velük egy azonnali találkozót a saját szobájába. Úgy gondolta, könnyebben vezető pozíciót vívhat ki magának, ha nem hagyja a többieknek, hogy legyen idejük gondolkodni, és ha a saját felségterületén fogadja őket. Na, nem mintha bárki is szívesen gondolna úgy egy ócska nebraskai hotelszobára, mint ami az ő felségterülete. De tudott egyet-mást a pszichológiáról, és azt is tudta, hogy az irányítás megszerzése apró részleteken múlik.

Az irániak érkeztek elsőnek, Mahmeíni emberei. Csak egyikük beszélt, amiről Cassano úgy vélte, rendben is van, mivel Rossi nevében is csak ő beszélt, Mancini nem szólalt meg. Nem mutatkoztak be egymásnak. Ez is rendben volt, ez egy ilyen üzlet. Az irániak külső megjelenése nem tett rá túl nagy benyomást. Alacsonyak voltak, gyűröttek, ziláltak. Halkszavúnak, titkolózónak és alattomosnak tűntek. Furcsák voltak. Cassano kinyitotta a minibárt, és felajánlotta, szolgálják ki magukat, de egyikük sem élt a lehetőséggel.

A libanoniak öt perc múlva érkeztek meg. Safír emberei. Egyértelműen arabok, de mindkettő nagydarab volt, és meglehetősen keményfiúknak látszottak. Itt is csak az egyikük beszélt, és ők sem mutatkoztak be. Cassano intett, hogy foglaljanak helyet az ágyon, de ők nem ültek le. Inkább csak a falnak támaszkodva álltak. Cassano úgy gondolta, próbálnak fenyegető benyomást kelteni. És majdnem sikerült is. Nekik is megvoltak a kis pszichológiai fogásaik. Cassano megvárta, amíg teljes csönd lesz a szobában. Egy percig csak nézte a többieket, sorra végighordozta rajtuk a tekintetét – négy ember, akikkel csak most találkozott, és akikről tudta, nemsokára megpróbálják majd megölni.

–  A feladat meglehetősen egyszerű – kezdte. – Száz kilométerrel északabbra, a megye sarkában van negyven farm. Van ott egy fickó, aki bajt kever. Az igazság az, hogy nem különösebben fontos, de a közös szállítónk személyes ügynek tekinti a dolgot. Az üzlet nem mehet tovább addig, amíg ezt a fickót el nem kaptuk.

Mahmeíni embere megszólalt. – Ezt mind tudjuk. Mi a következő lépés?

–  Oké – bólintott Cassano. – A következő lépés az, hogy mindnyájan odamegyünk, és együtt elintézzük a problémát.

–  Mikor kezdjük?

–  Mondjuk holnap reggel, ahogy világosodik.

–  Láttad azt a fickót?

–  Még nem.

–  A nevét tudjuk?

–  Reacher.

–  Ez meg milyen név?

–  Amerikai. Téged hogy hívnak?

–  Az én nevem nem érdekes. Személyleírás van róla?

–  Nagydarab fickó, fehér bőrű, kék szemű, százkilencvenöt centi magas, százhúsz kiló, barna kabátban.

–  Ez nem ér semmit – mondta Mahmeíni embere. – Ez itt a vidéki

Amerika, tele van gazdálkodókkal és parasztokkal. Mindenki így néz ki. Épp az előbb láttunk egy fickót, aki pontosan így festett.

Safír embere közbeszólt: – Igaza van, mi is láttunk egyet. Ennél sokkal jobb személyleírásra lesz szükségünk.

–  Az nincsen – felelte Cassano. – De ha odaértünk, már könnyebb dolgunk lesz. Nyilván kilóg a többiek közül. És a helybéliek is segíteni fognak nekünk. Megmondták nekik, ha bárki látja, telefonáljon. Nincs hol elbújnia.

–  Akkor most hol rejtőzik? – kérdezte Mahmeíni embere.

–  Nem tudjuk. Van egy motel, de ott nincs. Talán valahol csövezik.

–  Ebben az időben? Mennyire valószínű ez?

–  Van a környéken egy csomó csűr és fészer. Biztos vagyok benne, hogy meg fogjuk találni.

–  És azután?

–  Kinyírjuk.

–  Ez kockázatos.

–  Tudom. Kemény fiú. Eddig négyet elintézett a helyiek közül.

–  Engem nem érdekel, mennyire keménynek hiszi magát – mondta Mahmeíni embere. – És az sem érdekel, hányat intézett el a helyiek közül. Ezek itt mind idióták, ebben biztos vagyok. Azért mondtam, hogy kockázatos, mert ez már nem a vadnyugat. Hogy tudunk utána biztonságban elmenekülni?

–  Azt mondják, csak egy csavargóféle – mondta Cassano. – Senkinek sem fog hiányozni. Nem lesz nyomozás. Még rendőrök sincsenek arrafelé.

–  Az jó.

–  És vidékről van szó, ahogy mondtad. Nyilván lesz kéznél egy csomó mezőgazdasági munkagép. Majd elássuk valahol. Lehetőleg élve. Ahogy a szállítónk beszél róla, szerintem annak örülne legjobban.

31. fejezet

A környék átkutatásáról négy jegyzőkönyv is készült, négy külön dossziéban: a megyei rendőrségtől, az állami rendőrségtől, a Nemzeti Gárda helikopteres egységétől és az FBI-tól. A helikopteres jelentés vékonyka volt és hasznavehetetlen. Margaret Coe zöld ruhát viselt, amikor eltűnt, ami nem sokat segített a keresésében kora nyáron a kukoricaföldek között. A pilóta úgy háromszáz méteres magasságban maradt, hogy a rotor szele ne károsítsa a zsenge növényeket. Egy ilyen vidéken erre is gondolni kell, még akkor is, ha egy eltűnt gyerekről van szó. Semmi érdekeset nem láttak a levegőből. Se frissen felásott földet, se a bicikli rózsaszínjét, se letaposott kukoricaszárakat. A világon semmi, csak a végtelen kukoricatáblák. idő– és üzemanyag-pocsékolás.

Mind a megyei, mind az állami rendőrség átkutatta mind a negyven környékbeli farmot. Először hangosbeszélővel jártak végig mindent a sötétben, aztán másnap újból sorra vettek minden házat, mindenkit kikérdeztek, hogy nem látták-e a kislányt, és alaposan átkutatták a melléképületeket. Szinte mindenki együttműködött velük. Csak egy idős házaspár ismerte be, hogy nem néztek körül túl alaposan, úgyhogy a rendőrök átkutatták helyettük a farmot. Nem találtak semmit sem. A motelben is jártak, minden szobát ellenőriztek, kiürítették a szeméttároló konténert, bizonyítékok után kutattak. Nem találtak semmit.

Duncanék házai három aktában is szerepeltek. Minden hatóság járt ott, kivéve a helikopteres egységet. Először a megyei rendőrök, aztán visszatértek az állami rendőrség embereivel együtt, aztán az állami rendőrség emberei külön, végül az FBI, vagyis elég sokszor és elég sokan megfordultak náluk, ahhoz képest, hogy milyen kis helyet kellett átkutatni. A kutatás igen alapos és átfogó volt. Az, hogy a hely olyan kicsi volt, valahogy már önmagában gyanút keltett. Reacher tisztán érezte a sorok között, még így huszonöt évvel később is. A vidéki rendőrök kissé furcsállták a helyzetet. Olyan volt, mintha Duncanék egyenesen gyűlölnék a földet. Megszabadultak minden tenyérnyi földterülettől. Csak a behajtót tartották meg, a szélén két jelképes sávval, és talán öt-tíz méteres területet a három ház mögött. Ez volt minden, idáig terjedt a birtokuk.

Emiatt azonban könnyű is volt átkutatni. A jelentések nagyon aprólékosan beszámoltak mindenről. A félig elkészült kerítéshez odahordott faanyagot darabonként szétszedték és megvizsgálták. Felgereblyézték a kavicsot, a rendőrök láncba állva átfésülték a környéket, és a kutyák szó szerint tízszer átvizsgáltak minden négyzetcentimétert.

Nem találtak semmit.

Ezután odabent folytatták a kutatást. Kint is nagyon alaposak voltak, de bent a házban kétszer alaposabbak. Reacher sok helyet átkutatott már életében, és tudta, milyen nehéz feladat. A rendőrök négyszer egymás után átnéztek mindent, egyetlen kis zugot sem hagytak ki, semmit sem kíméltek. Mindent szétszedtek, üregeket kerestek a faiakban, felszedték a padlódeszkákat. Reacher nagyon jól tudta, miért. Ezt a jelentésben nem írták le ugyan, de megint csak tudott olvasni a sorok között. A kislányt keresték, nyilván, de ezen a ponton már az is felmerült, hogy csak a testrészeit fogják megtalálni.

Nem találtak semmit.

Az FBI teljes helyszíneléssel járult hozzá a nyomozáshoz, a nyolcvanas éveknek megfelelő színvonalon. Hivatalos FBI-fejléces papírra íródott a részletes, hosszadalmas jelentés, fénymásolva, összetűzve. Udvariasságból elküldték a helyi rendőrségnek. Összegyűjtöttek minden haj– és szövetszálat, minden felületről ujjlenyomatot vettek, bevetettek mindenféle bűvös eszközt és műszert. Egy hullák megtalálására kiképzett kutyát is hoztak Denverből, de nem talált semmit sem. Tucatnyi különféle bűnügyi szakértő dolgozott itt tizenkét órán át.

Nem találtak semmit.

Reacher becsukta a dossziét. Szinte fizikailag érezte, ahogy azok a rendőrök is annyi évvel ezelőtt, hogy a nyomok végleg kihűltek.

Száz kilométerrel északabbra Dorothy Coe a mosogatónál állt. Elmosta a tányért, a kést, a villát, a poharat, és kisikálta a tepsit is, amelyben a hús sült. Eltörölgette egy konyharuhával, aztán mindent elrakott, a tányért és a poharat a konyhaszekrénybe, az evőeszközöket egy fiókba, a tepsit egy másik szekrénybe. A szalvétát kidobta, letörölte az asztalt egy ronggyal, és a helyére tolta a széket. Aztán átment a nappaliba. Úgy gondolta, elüldögél egy kicsit, aztán lefekszik, mert másnap reggel korán kell kelnie, hogy induljon a motelbe. Talán tud segíteni Mr. Vincentnek megjavítani a bárpult mögötti tükröt. És talán a NASA lógós bögre fülét is vissza tudja ragasztani.

Reacher egy darabig csak ült a hotelszoba padlóján, és gondolkodott. Este tíz óra volt. Végzett a dolgával, de még volt két óra az éjféli határidőig. Feltápászkodott, mindent visszapakolt a tizenegy kartondobozba, és ráhajtotta a fedelüket. Szépen egymásra rakta őket a szoba közepén, két négyes és egy hármas kupacba. Tárcsázta a kilencest, hogy külső vonalat kapjon, aztán a rendőrség központi számát, amelyre emlékezett Dorothy első telefonhívásának átiratából. Még mindig élt a vonal, és fel is vették a telefont. Reacher Hoagot kérte. Nem igazán számított rá, hogy ott találja, de egy kattanás és egy másodpercnyi néma csönd után ő jelentkezett.

–  Végeztem is – mondta Reacher.

–  És talált valamit?

–  Maguk remek munkát végeztek, nincs miért aggódnia. Úgyhogy megyek is tovább.

–  Máris? Nem marad itt nálunk, hogy élvezze az éjszakai életet?

–  Egyszerű lélek vagyok, jobban szeretem a csendet és a nyugalmat.

–  Oké, hagyja csak ott a papírokat. Majd beugrunk érte, és elvisszük. Visszakerül az alagsori irattárba, még mielőtt az aktakukacok bejönnek reggel. Meg se fogják tudni. A küldetés elvégezve.

–  Tartozom magának egy szívességgel.

–  Felejtse el – mondta Hoag. – Az ember segítsen, ahol tud.

–  Bárcsak mindenki így gondolná – felelte Reacher. Letette a kagylót, fogta a kabátját, és indult az ajtó felé. A H alakú oldalszárny végében volt a szobája, elég sokat kellett sétálni a haliig, ahonnan aztán kijuthat az utcára, majd az épületet megkerülve a parkolóba. Az első emeletről levezető lépcsők a hall előtt értek le földszintre. Amikor Reacher odaért a lépcső aljához, egy férfi épp lefele tartott a másik szárnyból. Ő is a hall felé vette az irányt, a kijárat felé. Az egyik új vendég volt, aki épp akkor jelentkezett be, amikor Reacher megérkezett. Alacsony, borostás fickó, gyűrött öltözékben, valószínűleg iráni. Vetett rá egy pillantást, Reacher udvariasan biccentett. A férfi viszonozta. Együtt sétáltak tovább a kijárat felé. A férfi kezében egy slusszkulcs lógott egy piros műanyag bilétával ellátott kulcstartón. Avis autókölcsönző. A férfi megint vetett egy pillantást Reacherre, és lopva végigmérte. Reacher visszanézett rá, kinyitotta az ajtót, és előreengedte. A férfi kilépett, Reacher követte. A férfi megint rápillantott, elgondolkozó tekintettel. Kíváncsiság csillogott a szemében.

Reacher balra indult, hogy kívülről megkerülje az épületet. Az iráni ugyanarra ment, ami érthető is volt, mivel Reacher látta, hogy két kocsi áll a parkolóban. Seth Duncan Cadillacje, és egy sötétkék Chevrolet. A

leggyakoribb bérautó. Az Avisnak valószínűleg több ezer van belőle.

Egy sötétkék Chevrolet.

Reacher megtorpant.

Az iráni is megtorpant.

32. fejezet

Senki sem tudja, mennyi idő kell ahhoz, hogy egy gondolat megformálódjon az ember fejében. Az elektromos impulzusok a fény sebességének a töredékével száguldanak végig az idegpályákon, de ez pusztán csak az átvitel. Olyan, mint egy postai küldemény. A levelet az agy írja, aztán egy villámgyors kémiai reakció szikrája életre kelti az üzenetet. Két vegyület összekapcsolja a szinapszisokat, és létrejön a reakció, mint az ólom és a sav között az autók akkumulátorában, de nem tizenkét ostoba volt keletkezik, hanem az agy mindenféle utasítással árasztja el a testet, mivel egyszerre nem feltétlenül csak egy gondolat jön létre. Sziporkáznak a gondolatok, mint egy tűzijáték szikraesője, áradnak, mint a vízesés, aztán párhuzamos útvonalakon száguldanak tovább, tülekednek, versengenek egymással, küzdenek az elsőbbségért.

Ahogy Reacher meglátta a sötétkék Chevrolet-t, azonnal az agyába villant, amit Vincent mesélt a motelben, aztán a két férfi, akiket Dorothy fészeréből látott, de ugyanebben a pillanatban azonnal meg is kérdőjelezte magában ezt a futó gondolatot, mivel a Chevrolet gyakori márka, és a sötétkék gyakori szín. Ugyanakkor rögtön eszébe jutott a két iráni és a másik két arab is, akiket korábban látott, és feltette magának a kérdést, hogy lehet-e puszta véletlen, ha két-két idegen férfi felbukkan télen, egy isten háta mögötti nebraskai hotelben. Viszont ha nem véletlen, akkor ez vajon nem arra utal, hogy egy harmadik párosnak is jelen kell lennie? Esetleg lehetnek azok a kemény fickók, akik Dorothyt is megkeresték – bármennyire érthetetlen is, hogy milyen kapcsolatban állhat egymással ez a hat férfi, és bármilyen rejtélyes dologban ügyködnek is.

Miközben mindez átfutott az agyán, figyelte a férfit, aki hirtelen eldobta a kocsikulcsot, és benyúlt a kabátja zsebébe. Ugyanebben a pillanatban Reachernek az is eszébe villant, hogy az a két fickó, akiket Dorothynál látott, nem vett ki szobát Vincent moteljében, tehát akkor nem szállhattak meg másutt, csakis itt, száz kilométerrel délebbre, a Marriottban. Tehát a Chevrolet nagy valószínűséggel az övék, ami viszont azt jelenti, hogy az iráni valószínűleg kapcsolatban áll velük, vagyis ellenség, habár Reacher el sem tudta képzelni, mi állhat a háttérben. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy ez a „valószínűleg” a civil hatóságok szemében nem számít jogos indoknak az önvédelemre. Viszont a hosszú évek során, kemény leckék árán megszerzett tapasztalatokból azt is tudta, ha egy olyan pasas, mint ez az iráni, a kabátzsebébe nyúl egy sötét parkolóban, akkor annak négy oka lehet vagy mobiltelefont vesz elő, hogy segítséget hívjon, vagy tárcát, útlevelet, igazolványt, hogy bebizonyítsa az ártatlanságát, vagy egy kést, de leginkább egy pisztolyt. Reacher ezt mind tudta, eközben azzal is tisztában volt, ha a férfi az első két okból nyúl a zsebébe, és ő erőszakosan reagál, az megbocsáthatatlan – viszont ha az utóbbi két ok áll fenn, akkor ez az egyetlen módja annak, hogy megmentse az életét.

A gondolatok szikrazáporként cikáztak, vízesésként áradtak, tülekedtek, versengtek egymással, küzdöttek az elsőbbségért.

Jobb félni, mint megijedni.

Reacher döntött.

Egy heves mozdulattal derékból oldalra fordult, és egy ütéssel megcélozta az iráni mellkasát. Az agyában lejátszódó kémiai reakciót azonnali impulzusátvitel követte. A kémiai reakció a másodperc töredéke alatt minden izmára hatással volt, a bal lábától a jobb ökléig. Az ellenfele alig egy méterre volt tőle, így a másodperc töredéke alatt célba ért az ökle. Az időzítés tökéletes volt, mert a férfi keze már a zsebében volt, mivel ő is ugyanolyan gyorsan reagált, mint Reacher. Már húzta vissza a könyökét, hogy kivegye a zsebéből, bármi is volt az, amit ki akart venni – kés, pisztoly, telefon, jogosítvány, útlevél, vagy egy kormányszerv hivatalos igazolványa. Esetleg egy tökéletesen ártatlan levél a teheráni egyetemtől, amely azt igazolja, hogy az illető a növénygenetika világhírű szakértője, és nagyra becsült vendég Nebraskában, akinek köszönhetően százszorosára növelhetik a helyi kukoricatermelők profitját, továbbá egy csapásra megszüntethetik az éhezést az egész világon. De akár tévedett, akár nem, Reacher ökle már lendült. A férfi szeme nagyra tágult, és pánik villant benne. Még gyorsabban rándult a karja, és már meg is jelent a zsebe szélénél barna, fekete szőrös kézfeje, aztán az ökle. Egy nagy, fekete

tárgyat szorongatott.

Aztán Reacher ütése célba talált.

Százhúsz kiló mozgó tömeg, egy hatalmas ököl, óriási erejű becsapódás. A férfi kabátján lévő cipzár a szegycsontjához nyomódott, a szegycsontja a mellüregbe. A bordák természetes rugalmassága több centit engedett, az ennek eredményeképp létrejövő erőteljes nyomás kipréselte a tüdejéből a levegőt, majd a hidrosztatikus sokk visszapumpálta a vért a szívébe. A feje előrecsapódott, mint a törésteszteknél használt bábuké, a válla hátrafelé rándult, az egész teste kissé felemelkedett a földről. Majd a feje hátracsuklott, nekiütődött a mögötte lévő ablaknak, és tompán puffant egyet, mint egy üstdob. Lerogyott, mint egy rongybaba, és elnyúlt a földön. A kemény, fekete tárgy zörögve odébb csúszott a földön. Reacher a szeme sarkából követte – nem tárca volt, nem telefon, nem kés, hanem egy kis zömök Glock 17-es félautomata pisztoly. Másfél-két méterrel odébb állt meg, elérhetetlen távolságban. Az iráni nem szerezhette vissza, részben mert nem érte el, részben azért, mert elnyúlva, mozdulatlanul feküdt a földön.

Ami azt illeti, nagyon úgy nézett ki, hogy többet nem is fog.

Olyan dolog volt ez, amelyről Reacher hallott már, de még sohasem találkozott vele a való életben. A seregben egészségügyis barátai úgy nevezték, hogy commotio cordis, vagyis hirtelen szívhalál, amely akkor következhet be, ha a „megfelelő” helyen, a „megfelelő” időben kisebb erejű trauma éri a mellkas falát. Kisebb erejű abban az értelemben, hogy nem egy autóbalesetnél elszenvedett nagy erejű ütközés vagy egy lövés okozza, hanem mondjuk egy erősen elhajított baseball-labda, egy futballmeccsen két játékos összeütközése, egy ütés verekedés közben, vagy egy szerencsétlen esés, ha az illető épp egy tompa, kemény tárgyra zuhan rá. A laboratóriumi állatkísérletek azt bizonyították, hogy pusztán rossz időzítés és balszerencse dolga az egész. Az elektrokardiogramon megjelenő hullámok egyikét T-hullámnak nevezik. Ha az ütés akkor éri a mellkast, amikor ez a bizonyos T-hullám 15-30 milliszekundummal a csúcspontja előtt jár, akkor halálos szívritmuszavar állhat elő, amely ugyanúgy leállítja a szívet, mint egy szívroham. Stresszes környezetben – mondjuk verekedés közben egy parkolóban – az ember szíve sokkal gyorsabban ver, mint normális körülmények között, tehát a T-hullámok az átlagosnál gyakrabban érik el a csúcspontjukat, akár másodpercenként kétszer-háromszor is, így drámaian megnő az esélye annak is, hogy az ütés pont ebben a szerencsétlen időpontban érje a szívet.

Az iráni teljesen mozdulatlanul feküdt.

Nem lélegzett.

Nem volt pulzusa.

Az életnek semmi jele.

A seregben Reacher megtanulta a szokásos elsősegélynyújtó módszereket – mesterséges lélegeztetés, erőteljes nyomás a mellkasra percenként nyolcvanszor –, viszont a maga részéről ahhoz az aranyszabályhoz tartotta magát, hogy soha ne élesszünk újra egy olyan fickót, aki épp az imént akart lelőni. Ebben a kérdésben meglehetősen hajthatatlan volt. Úgyhogy egy percig hagyta, hogy a maguk természetes útján menjenek a dolgok, aztán besegített egy kicsit. A hüvelyk– és mutatóujjával erősen megnyomta az artériát a fickó nyakának mindkét oldalán. Négy perc oxigén nélkül – nagyjából ennyit bír ki az agy. A biztonság kedvért öt percig várt a férfi mellett guggolva. Körbenézett, figyelt. Nem jött senki. Az iráni halott volt, már nem érződött az az enyhe izomtónus, amely egy eszméletlen embernél még megvan, csak a teljes ernyedtség. Reacher felállt, megkereste a kocsikulcsot, és felvette a földről a pisztolyt is. A kulcstartón egy Chevrolet embléma díszelgett, de nem a sötétkék kocsi kulcsa volt. Amikor megnyomta a távirányító gombját, semmi sem történt. A majdnem vadonatúj Glock teljesen meg volt töltve, tizenhét kilenc milliméteres Parabellum töltény volt a tárban, és egy a csőben. Reacher zsebre tette a csavarhúzók mellé.

Visszasétált az épület előtti parkolóba, és megint próbálkozott a távirányítóval. Egy sárga Chevy Malibu reagált a távirányítóra. Mind a négy indexe megvillant, és kattant mind a négy zár. A kocsi új volt és tiszta, nyilvánvalóan bérelték. Reacher beszállt, hátrább tolta az ülést, és indított. A tank majdnem tele volt. Az ajtó oldalzsebében ott lapult a bérleti szerződés aznapi dátummal, egy Las Vegas-i cég semmitmondó nevére kiállítva. Az üvegtartóban két palack ásványvíz volt, az egyik félig teli, a másik még bontatlan. Reacher kitolatott a parkolóhelyről, hátrakanyarodott az épület mögé, és megállt a halott férfi előtt. Megkereste a csomagtartót nyitó gombot, majd megnyomta. Kiszállt, és megnézte, mennyi hely van a csomagtartóban. Nem volt túl nagy, de az iráni sem volt különösebben nagydarab.

Reacher lehajolt, és átkutatta a férfi zsebeit. Talált egy mobiltelefont, egy kést, egy tárcát, egy zsebkendőt és egydollárnyi aprót. A pénzt otthagyta, a telefonból kivette az akkumulátort, amelyet aztán visszatett a férfi egyik zsebébe, a telefont pedig a másikba. A rugós kés nyelét gyöngyházzal díszítették. Súlyos, erős, éles. Remek kis szerszám. Reacher a saját zsebébe tette a csavarkulcs mellé. Megnézte a tárcát. Majdnem négyszáz dollár volt benne, három hitelkártya, és egy nevadai jogosítvány, Asghár Arad Szepehr névre, Las Vegas-i lakcímmel. A fénykép aránylag hasonlított. A hitelkártyák ugyanerre a névre szóltak. A pénz főleg húszas címletekben volt, ropogós, friss, illatos bankjegyek, egyenesen az automatából. Reacher a pénzt megtartotta, a tárcát letörölgette a zsebkendővel, és visszatette az iráni zsebébe. Aztán két kézzel, az övénél és gallérjánál fogva felemelte, átfordította, és már éppen lódította volna a Malibu csomagtartójába.

Aztán megtorpant.

Jobb ötlete támadt. Odacipelte az iránit Seth Duncan Cadillacjéhez, és óvatosan lefektette a földre. Előkotorta a zsebéből a kocsi kulcsait, kinyitotta a csomagtartót, megint felemelte a férfit, és berakta. A régimódi Cadillaceknek jó nagy csomagtartója van. Bőven volt benne hely. Lecsapta a tetejét, aztán beült a kocsiba, és a zsebkendővel mindent letörölt, amihez csak aznap hozzáért, a kormánykereket, a sebváltót, a tükröt, a rádió gombjait, az ajtókilincseket belülről és kívülről is. Aztán a távirányítóval bezárta az ajtókat, és elsétált, vissza a Malibuhoz. Sárga színétől eltekintve nem volt rajta semmi feltűnő. Amerikai gyártmány, helyi rendszámtábla, átlagos külső. Valószínűleg élénk színe ellenére kevésbé szúr szemet az utakon, mint egy Cadillac. És sokkal kevésbé valószínű az is, hogy bejelentik az ellopását. Az államon kívülről érkezett fickók, akik kést és pisztolyt hordanak a zsebükben, általában kevesebb feljelentést szoktak tenni, mint egy átlagos, felháborodott állampolgár.

Reacher alaposan körbenézett, jobbra, balra, előre, hátra. Minden csendes volt. Hideg, némaság, mozdulatlanság, lassan leereszkedő éjszakai köd. Visszaült a Malibuba. A fényszórókat nem kapcsolta be, úgy fordult meg, és lassan kihajtott a parkolóból, végighajtott a McNally Streeten, aztán megállt. Balra, száz kilométerrel délebbre húzódik az I-80-as út, a tizenhat sávos autópálya, amely nyílegyenesen vezet egészen Virginiáig. Jobbra, száz kilométerrel északra a negyven farm, Duncanék, az Apollo

Inn, Eleanor, az orvos meg a felesége, és Dorothy Coe.

Ideje dönteni.

Jobbra vagy balra? Északnak vagy délnek? Felkattintotta a fényszórókat, jobbra kanyarodott, és visszaindult észak felé.

33. fejezet

Duncanék átmentek Jonas Duncan konyhájából Jasper házába, mert nála még mindig ott volt a konyhaszekrényben a teli üveg Knob Creek whiskey. Mind a négyen letelepedtek az asztal köré, olyan közel egymáshoz, hogy összeért a könyökük. Előttük vastag, kicsorbult poharakban egy-egy ujjnyi borostyánszínű ital. Lassan kortyolgatták, és halkan beszélgettek. Még úgy fél nap, egy nap kellett, hogy megérkezzen a szállítmány. Többnyire ez már alkalom lett volna az ünneplésre, olyan, mint a karácsony előtti este. Most azonban visszafogottabb hangulatban voltak.

–  Mit gondolsz, hol járhat éppen? – kérdezte Jonas.

–  Megállt éjszakára – felelte Jacob. – Legalábbis remélem. Valahol a határhoz közel megvárja a reggelt. Most az óvatosság a legfontosabb.

–  Nyolcszáz kilométer – mondta Jonas. – Átkel a határon, és aztán talán még tíz óra. És előre nem látható események is közbejöhetnek.

–  Mit gondolsz, meddig tart átolvasni a rendőrségi aktákat?

–  Ez jó kérdés – mondta Jacob. – Természetesen ezt is átgondoltam. Jó vaskos lehet az az akta, és valahol egy irattár mélyén őrzik. Mondjuk, hogy az ilyen helyeken reggel nyolckor kezdenek dolgozni, és ötkor végeznek. Nyilván némi bürokráciával jár engedélyt szerezni, hogy betekinthessen az aktákba. Tehát mondjuk, holnap déltájban kezdhet neki. Akkor holnap délutánig öt órája van rá, és esetleg a következő nap teljes nyolc óra. Ez elég lehet.

–  Tehát legalább negyvennyolc óráig nem fog visszajönni.

–  Csak találgatni tudok. Nem lehetünk biztosak benne.

–  Akkor is, bőven van időnk.

Seth Duncan közbeszólt: – Egyáltalán nem fog visszajönni. Minek jönne? Száz ember olvasta át azokat az aktákat, és mindenki azt mondta, rendben vannak. És ez az ember nem százszor okosabb mindenki másnál.

Az lehetetlen.

A többiek hallgattak.

–  Mi az? – kérdezte Seth.

–  Nem kell, hogy okosabb legyen másoknál, fiam – mondta az apja. – Százszor pedig semmi esetre sem. Csak éppen másképpen okos. Ez a laterális gondolkodás.

–  De nincs semmi bizonyíték. Ezt mind tudjuk.

–  Egyetértek – bólintott Jacob. – De itt most nem ez a lényeg Nem arról van szó, mi van azokban az aktákban, hanem hogy mi nincs bennük.

A Malibu fele akkora volt, mint a Cadillac. Négy henger a nyolc helyett, egy tonna két tonna helyett, és nagyjából fele olyan hosszú is. De jól működött. Simán suhant. Nem mintha Reacher különösebben odafigyelt volna rá. A halott iránin törte a fejét, és azon, mekkora az esélye annak, hogy éppen abban a szerencsétlen pillanatban találja el. A férfi kistermetű volt és madárcsontú, márpedig Reacher hajlamos volt azt feltételezni, hogy azok, akik fizikai felépítés tekintetében az ő ellentétei, a személyiségükben is különböznek tőle. Ő béketűrő és nyugodt természetű, az iráni viszont nyilván állandóan felpörgetett és feszült volt. Ez azt jelenti, hogy ott a parkolóban akár száznyolcvanat is verhetett a szíve percenként, vagyis a T– hullámok őrült gyors tempóban követhették egymást, másodpercenként talán háromszor is. Tehát annak az esélye, hogy éppen tizenöt milliszekundummal a csúcspont előtt, abban a kritikus időpontban találja el, nagyjából negyvenöt az ezerhez, vagyis valamivel nagyobb, mint egy a húszhoz.

Ez mindenesetre pech. Az iráninak mindenképp. De azért Reachernek nem okozott túl nagy fejfájást a dolog. Valószínűleg mindenképp el kellett volna intéznie a fickót előbb vagy utóbb, pár szívveréssel később. Ez gyakorlatilag elkerülhetetlen: ahogy előkerül a pisztoly, nemigen marad más választása. De akkor is, ez volt az első ilyen esete.

Biztos volt benne, a következő, akivel szembe fog kerülni, valamelyik futballista lesz. Úgy gondolta, Duncanék tudják, hogy elhagyta a környéket, talán egy napra, talán végleg. Nyilván rég elkapták az orvost, és kipréselték belőle ezt az információt. Duncanék realisták és óvatosak. Öt emberüket elküldték pihenni éjszakára, és egy őrt állítottak délre. Tehát csak egy magányos őrszemmel kell elbánnia. De semmi esetre sem a commotio cordis módszerével. Nem állt szándékában behúzni egy óriásit egy százötven kilós futballista mellkas közepére. Beletörne a keze.

Továbbsuhant a Malibuval, megtett tizenhárom kilométert, tizennégyet, aztán figyelni kezdte, mikor következik a kocsma, amelyet az út szélén látott idefelé jövet. A kis faépület, a Cella Blokk feliratú cégtáblával. Talán közvetlenül a város határában áll. Lehet, hogy az italmérési engedély miatt előnyösebb a városon kívül megtelepedni. Köd volt, a Malibu reflektorai éles kis fényalagutakat vágtak a sötétségbe. A távolban, balra is felderengett valami fény. A sörreklámok élénkzöld, piros és kék neonfényei, és a parkolóban elhelyezett néhány wolframégős lámpa halványsárga fényfoltjai.

Reacher lelassított, bekanyarodott, és megállt egy pick-up mellett, amely leginkább a rozsdától volt barna. Kiszállt, bezárta a kocsit, és elindult a bejárat felé. Közelről a hely egyáltalán nem úgy festett, mintha cellák lennének benne. Csak egy egyszerű faépület volt, valamikor talán lakóház vagy bolt lehetett. Aztán a cégtábla sem stimmelt. A Cella Blokk olyan betűkkel íródott, mint egy elektromos kapcsolási rajz felirata. Mintha valami technikai jellegű dolog lenne. Odabent nagy zaj fogadta, egy félig üres, késő esti kocsmára jellemző meleg, zsivaj és nevetés, amelyet egy kis zenei aláfestés is kísért a zenegépből. Reacher nem ismerte a számot, de úgy döntött, tetszik neki.

Beljebb lépett. Az ajtó közvetlenül a helyiség bal sarkában nyílt. A bárpult jobboldalt húzódott, balra asztalok és székek álltak. Úgy húszan lehettek odabent, főleg férfiak. A dekorációnak nem volt semmiféle témája. Faasztalok, egyszerű székek, a pultnál bárszékek, fapadló. Nem utalt semmi börtönre. Az elektronikus jellegű utalások viszont odabent is felbukkantak. A Cella Blokk felirat megismétlődött a hátsó falon, rádióadótornyokat festettek melléje, amelyekből villámok csaptak ki.

Reacher kikerülgette az asztalokat, és elkapta a pultos tekintetét, aki odacsoszogott hozzá. Fiatal volt, nyílt, barátságos. – Úgy látom, keres valamit – mondta.

–  Arra számítottam, hogy rácsok lesznek az ablakokon, az ülőhelyek régi cellákban lesznek kialakítva, a személyzet pedig csíkos rabruhában lesz.

A pultos nem válaszolt.

–  Mint egy régi börtönben – tette hozzá Reacher.

A pultos egy pillanatig üres tekintettel bámult, aztán elmosolyodott.

–  Nem börtöncellára utal a Cella Blokk – mondta. – Vegye csak elő a mobilját.

–  Nincs mobilom.

–  Hát, ha lenne, akkor rájönne, hogy itt nem működik. Másfél kilométeres körzetben nincs térerő. Ezért járnak ide az emberek, hogy egy kis békére és nyugalomra leljenek.

–  És ha egyszerűen csak nem veszik fel a telefonjukat?

–  Az emberi természet nem ilyen. Képtelenek figyelmen kívül hagyni egy csöngő telefont, mert rossz a lelkiismeretük. Tudja, a feleségük vagy a főnökük miatt, akik folyton zaklatják őket. Akkor már sokkal jobb, ha nem is csöng a telefonjuk.

–  És van itt egy nyilvános telefon? Vészhelyzetekre?

A pultos hátra mutatott. – A hátsó folyosón.

–  Kösz – mondta Reacher. – Csak ezért jöttem be. Végigsétált a bárszékek mellett, melyeknek némelyike foglalt volt, és megtalálta a mosdókhoz és a hátsó kijárathoz vezető folyosó ajtaját. Volt egy nyilvános telefonkészülék a falra szerelve a női mosdóval szemben. Egy négyszögletes parafa alátétre rögzítették, ami már igencsak megsötétedett és összekoszolódott, és tele volt firkálva megfakult telefonszámokkal. Reacher belekotort a zsebébe, van-e negyeddollárosa. Öt darabot talált. Már bánta, hogy nem tartotta meg az iráni aprópénzét is. Felhívta ugyanazt a számot, amelyet negyedórával ezelőtt, és amelyet Dorothy Coe hívott huszonöt évvel ezelőtt. Amikor felvették, Hoagot kérte, és tíz másodpercen belül kapcsolták is.

–  Szeretnék még egy szívességet kérni – mondta Reacher. – Ugye, van megyei telefonkönyvük?

–  Igen – felelte Hoag.

–  Kellene nekem egy bizonyos Seth Duncan telefonszáma, aki úgy száz kilométerrel északra lakik maguktól.

–  Várjon egy kicsit – mondta Hoag. Reacher hallotta a számítógép billentyűzetének a kopogását. Számítógépes adatbázisban tárolják a telefonszámokat, nem telefonkönyvben. Hoag megszólalt: – Nem szerepel a száma a nyilvántartásban.

–  Úgy érti, hogy titkos, vagy ott van, de nem akarja elmondani?

–  Kérem, inkább ne kérdezze.

–  Oké, akkor nem kérdezem. Eleanor Duncan néven?

–  Nincs. Négy Duncan van, mind férfi. Mind titkos.

–  Akkor adja meg a helyi orvos számát.

–  Milyen orvosét?

–  Aki ott praktizál.

–  Hogy hívják?

–  Fogalmam sincs. Nem tudom a nevét.

–  Akkor nem tudok segíteni. Csak név szerint szerepelnek az emberek, ábécé sorrendben.

–  Csak van elérhetősége egy orvosnak vészhelyzetekre! Valahogy csak meg lehet szerezni a számát!

–  Itt semmi sem szerepel.

–  Várjon csak, tudom már. Adja meg az Apollo Inn számát.

–  Apollo, mint az űrrakéta?

–  Pontosan úgy.

A billentyűk ismét kopogtak, és Hoag beolvasott egy számot a telefonba. 308-as körzetszámmal kezdődött, amely az állam nyugati részét jelölte, aztán még hét számjegy következett. Reacher egyszer elismételte magában, aztán azt mondta: – Köszönöm. – Letette a kagylót, újra felemelte és ismét tárcsázott.

Tizenhat kilométerrel délebbre Mahmeíni embere is épp telefonált. Mahmeínit hívta a mobilján. – Akadt egy kis probléma – kezdte.

–  Micsoda?

–  Ashgar lelépett.

–  Az lehetetlen.

–  Pedig lelépett. Leküldtem a kocsihoz, hogy hozzon fel vizet. Nem jött vissza, úgyhogy megnéztem, mi van vele. A kocsi is eltűnt, meg ő is.

–  Hívd fel.

–  Próbáltam vagy tízszer, ki van kapcsolva a telefonja.

–  Ezt nem hiszem el.

–  Most mit csináljak?

–  Keresd meg.

–  Fogalmam sincs, hol keressem.

–  Tudod, hogy iszik.

–  Tudom, de a városban nincs kocsma. Csak egy italbolt, de az már zárva van. És különben is, oda gyalog ment volna, nem kocsival. Háromsaroknyira van innen.

–  Csak van egy kocsma, ez Amerika. Kérdezd meg kapust.

–  Nincs kapus, ez nem a Bellagio. Még ásványvizet sem tesznek a szobákba.

–  Csak van valaki a recepción. Kérdezd meg tőle.

–  Nem tudok menni sehová, nincs kocsim. És a többiektől nem kérhetek segítséget. Azzal beismerném a gyengeségemet.

–  Találj ki valamit – mondta Mahmeíni. – Derítsd ki, hol a kocsma, és találd ki, hogy jutsz el oda. Ez parancs.

Reacher hallgatta a csengőhangot. Hangosan zengett a régimódi, jó nagy műanyag kagylóból, amely talán fél kilót is nyomhatott. Maga elé képzelte, ahogy nyolcvan kilométerrel északabbra két telefonkészülék egyszerre csöng a motelben, az egyik a recepción, a másik a bárpultnál. Vagy talán kettőnél is több telefon van. Lehet, hogy van egy harmadik készülék is egy hátsó irodában, és egy negyedik Vincent magánlakrészében. Talán az egész hely be van hálózva telefonvezetékekkel, mint egy holdra szálló modul belseje. Akárhány telefon volt is, mind sokáig csöngött, aztán végre az egyiket felvették, és felcsendült Vincent hangja: – Apollo Inn, tessék! – Vidáman és lelkesen szólt bele a kagylóba, ahogy Reacher korábban is hallotta tőle, mintha egy vadonatúj motel megnyitó estéjének a legelső telefonhívása lenne.

–  Szükségem lenne Eleanor Duncan telefonszámára – kezdte üdvözlés helyett Reacher.

–  Reacher, maga az? Hol van most?

–  Még mindig a városon kívül. Szükségem van Eleanor számára.

–  Vissza fog jönni?

–  Ugyan, mi tartana vissza?

–  Nem Virginiába megy?

–  De igen, remélem, végül oda.

–  Nem tudom Eleanor számát.

–  Ő nem vesz részt a telefonos riadóláncban?

–  Nem, hogy is vehetne? Esetleg Seth venné fel a telefont.

–  Oké, akkor ott van a doki?

–  Most nincs.

–  Szóval nincs túl sok vendég, mi?

–  Sajnos.

–  Az ő számát tudja?

–  Várjon egy kicsit – mondta Vincent. Egy koppanás hallatszott, ahogy letette a kagylót, talán a bárpultra, aztán annyi szünet, amíg átsétált a hall túlsó felére, aztán hallatszott, ahogy felemel egy másik telefonkagylót, talán a recepción. A két vonal zavarta egymást, és Reacher hallotta, ahogy egy sziszegő hang verődik vissza a kupola alakú mennyezetről. Vincent beolvasott egy körzetszámból és hét számjegyből álló telefonszámot. Reacher egyszer elismételte fejben, aztán azt mondta: – Köszönöm – letette a kagylót, majd újból felemelte, és ismét tárcsázott.

A Marriott recepciósa azt mondta Mahmeíni emberének, hogy van ugyan egy kocsma, de nem a városban, hanem úgy tizenöt kilométerrel északra, a kétsávos út bal oldalán. Cella Blokknak hívják, kellemes kis hely, tűrhető árakkal, és többnyire sokáig nyitva tart. Taxi van a városban, és nagyon szívesen hív egyet azonnal.

Így aztán alig öt perccel később Mahmeíni embere már ott is ült egy ősrégi Chevy Caprice koszos, műanyaggal borított hátsó ülésén. A sofőr kikanyarodott parkolóból, és elindult a McNally Streeten, majd a végén jobbra fordult.

Az orvos sokkal gyorsabban vette fel a telefont, mint Vincent – Szükségem lenne Eleanor Duncan telefonszámára – mondta Reacher köszönés gyanánt.

–  Reacher, maga az? Hol van most?

–  Még mindig városon kívül.

–  Vissza fog jönni?

–  Mi az, hiányzom magának?

–  Nem mondtam el Duncanéknek a Cadillacet.

–  Jól tette. Seth hazament már?

–  Amikor én eljöttem, még az apjánál volt.

–  És ott is fog maradni?

–  Azt mondják, sokszor ott is alszik.

–  Maga jól van?

–  Tűrhetően. A futballisták elkaptak a pick-uppal.

–  És?

–  Semmi különös. Inkább csak beszéltek.

Reacher elképzelte, ahogy az orvos remegve áll a konyhában vagy az előszobában, az ablakot és az ajtót figyelve. – Józan? – kérdezte.

–  Egy kicsit – felelte az orvos.

–  Egy kicsit?

–  Attól tartok, mostanában ez a legtöbb, amit elmondhatok.

–  Szükségem lenne Eleanor Duncan telefonszámára.

–  Titkos.

–  Ezt tudom.

–  Nem szoktuk felhívni a telefonos riadóláncban.

–  De a maga betege.

–  Nem adhatom meg.

–  Ugyan, mekkora bajba kerülhet még?

–  Nem erről van szó. Ez bizalmi kérdés. Orvos vagyok. Ahogy maga is mondta, felesküdtem.

–  Ha valami eredményt akarunk elérni, akkor áldozatokat is kell hozni.

–  Tudni fogják, hogy én adtam meg.

–  Ha megkérdezik, majd mást mondok.

Az orvos hallgatott egy sort, aztán felsóhajtott, és lediktálta a számot.

–  Köszönöm – mondta Reacher. – Vigyázzon magára. Üdvözletem a feleségének. – Letette, aztán újra tárcsázott, és hallgatta az újabb csengőhangot. Ugyanaz a lusta elektromos berregés, de most egy másik helyen, a felújított tanyaházban. Pasztellszínek, drága szőnyegek és olajfestmények. Úgy gondolta, hogy ha Seth otthon van, akkor ő fogja felvenni a telefont, nem a felesége. Ilyennek tűnt a viszonyuk. De fogadni mert volna, hogy Seth nincs otthon. Duncanék bajban vannak, két szempontból is, és Reachernek az volt az érzése, hogy amíg túl nem lesznek rajta, inkább együtt maradnak. Tehát Eleanor valószínűleg egyedül van otthon, és ő fogja felvenni. Vagy nem. Az is lehet, hogy nem vesz tudomást a telefoncsengésről, bármit gondol is a kocsmáros az emberi természetről.

Eleanor vette fel.

–  Halló? – szólt bele.

–  Seth otthon van? – kérdezte Reacher.

–  Reacher, maga az? Hol van most?

–  Az nem számít. Seth hol van?

–  Az apjánál. Nem hiszem, hogy ma este hazajön.

–  Az jó. Ugye még nem feküdt le, fel van öltözve?

–  Miért?

–  Meg szeretném kérni valamire.

34. fejezet

A régi Caprice hátsó ülése olyan volt, mintha csak két külön ülőhelyet alakítottak volna ki, de nem azért, mert eredetileg is így tervezték, hanem a sok utas kiülte a hátsó üléseket. Mahmeíni embere a jobb oldali bemélyedésben helyezkedett el, az utasülés mögött, és balra hajtotta a fejét, hogy kilásson a szélvédőn. A reflektorok fényében meglátta egy óriás hirdetőtábla hátsó felét, azután pedig a végtelenbe vesző síkságot. Az út előttük egyenesen vitt, és teljesen kihalt volt. Nem jöttek szembe autók, ami némi csalódást jelentett. Ha Asghár egy italt akart, azt még el lehet nézni neki. Vagy akár azt is, ha kettőt vagy hármat, amennyiben utána azonnal visszatér. De ha az egész éjszakát ivással akarja tölteni, az már dezertálásnak számít.

Az öreg motor hangosan berregett, a sebességmérő mutatója kilencven fölött állt meg. Másfél kilométer percenként. Még hátravan tizennégy kilométer, az kilenc perc.

Reacher folytatta: – Azt szeretném, ha pontosan tíz perc múlva elmenne otthonról a kis piros sportkocsijával.

–  Kocsival? Hová? – kérdezte Eleanor Duncan.

–  Dél felé induljon, a kétsávos úton. Csak tegyen meg tizennyolc kilométert, olyan gyorsan, ahogy csak akarja. Aztán egyszerűen forduljon vissza, és menjen haza.

–  Tizennyolc kilométert?

–  Vagy tizenkilencet, vagy kicsit többet, de tizennyolcnál ne legyen

175

kevesebb.

–  Minek?

–  Az most nem érdekes. Megteszi?

–  A házunkkal akar valamit csinálni, és útban lennék?

–  A háznak a közelébe sem megyek, megígérem. Soha senki nem fogja megtudni az egészet. Megteszi?

–  Nem lehet. Seth elvette a kocsim kulcsát. Be vagyok zárva.

–  Nincs pótkulcs?

–  Azt is elvette.

–  Nem hiszem, hogy a zsebében hordja, ha a saját kulcsát egy tálban tartja a konyhában.

Eleanor nem felelt.

–  Tudja, hol vannak a kulcsok? – kérdezte Reacher.

–  Igen, Seth íróasztalán.

–  Rajta, vagy egy fiókban elzárva?

–  Rajta, csak úgy ott hever. Mintha próbára akarna tenni. Azt szokta mondani, hogy a kísértések nélküli engedelmesség értelmetlen.

–  Akkor maga mi a fenének van még mindig ott?

–  Hová mehetnék?

–  Csak vegye el azokat az átkozott kulcsokat, rendben? Álljon ki végre magáért!

–  Ezzel ártani fogok Sethnek?

–  Nem tudom, mit vár tőlem.

–  Azt akarom, hogy őszintén válaszoljon.

–  Közvetve árthat neki. végső soron. Valószínűleg.

Hosszú csönd lett, aztán Eleanor azt mondta. – Rendben, megteszem. Tizennyolc kilométert megyek dél felé, aztán visszafordulok. Egy óra tíz perc múlva indulok.

–  Nem, most már csak egy óra és hat perc – javította ki Reacher. – Négy perce beszélünk.

Letette a kagylót, és visszament a kocsmába. A pultos tette a dolgát gyors, hatékony mozdulatokkal, és közben figyelte a vendégeket. Elkapta Reacher tekintetét, mire Reacher feléje kanyarodott, a pultos pedig azt mondta: – Alá kellene íratnom magával egy szalvétát vagy valamit, és eltenni emlékbe. Maga az első, aki valaha is azért jött be ide, hogy telefonáljon, és nem azért, hogy elkerülje a telefonhívásokat. Kér valamit

inni?

Reacher végigfutotta a kirakott itallapot, mit lehet kapni, volt mindenféle ital, csapolt és üveges sörök, üdítők. Kávénak semmi nyoma. – Nem, köszönöm – mondta. – indulnom kell tovább. – Az asztalok között kifelé indult, és visszasétált a kocsijához. Beszállt, indított, kitolatott a parkolóból, és továbbhajtott észak felé.

Mahmeíni embere derengő fényt pillantott meg a távolban, a bal oldalon, még jó messzire. Zöld, piros és kék neonfények. A sofőr még egy percig taposta a gázt, aztán levette a lábát a gázpedálról, és hagyta, hogy csak úgy guruljon a kocsi. A motor köhécselt, a kipufogó pukkant egyet– kettőt, és a taxi lelassult. Távolabb az úton halványan két piros féklámpa látszott. Szinte már ott sem volt. A taxi lefékezett. Mahmeíni embere megpillantotta a kocsmát. Egyszerű kis faépület volt. Elöl, az eresz alatt két gyenge spotlámpa világított, amelyek két, inkább csak jelképes sárga fénykört vetítettek a parkolóba. Elég sok jármű állt ott, de a sárga, bérelt autó nem volt köztük.

A taxi bekanyarodott a parkolóba, és megállt. A sofőr hátranézett a válla fölött. Mahmeíni embere azt mondta: – Várjon itt.

–  Meddig?

–  Egy perc. – Mahmeíni embere kiszállt a kocsiból, aztán megállt. Az észak felé hajtó autó hátsó lámpái közben már el is tűntek a távolban. Mahmeíni embere egy másodpercig bámulta a sötétséget, ahol az előbb lámpák voltak. Aztán a kocsma ajtajához sétált, és belépett. Egy nagy helyiség fogadta, balra székekkel és asztalokkal, jobbra bárpulttal. Úgy húszan lehettek odabent, főleg férfiak. Asghár Arad Szepehr nem volt köztük. A pultos épp kiszolgált valakit, aztán áttért a következőre, és közben vetett egy pillantást az újonnan érkezett vendégre. Mahmeíni embere az asztalok között elindult a pult felé. Érezte, hogy mindenki őt nézi. Alacsony, külföldi, borostás, az öltözete gyűrött és nem túl tiszta. A pulttól ellépett egy férfi, a kezében két pohár sörrel. A pultos a következő vendéghez fordult, hogy kiszolgálja, de közben már az utána következőre pillantott, mintha két lépéssel előre tervezne.

Mahmeíni embere megszólította: – Keresek valakit.

–  Azt hiszem, ezzel mindnyájan így vagyunk, uram – felelte a pultos. -

Ez az emberi természet lényege, nemdebár? Az örökös keresés.

–  Nem, én egy ismerősömet keresem. Egy barátomat.

–  Hölgy vagy úr az illető?

–  Nagyon hasonlít rám.

–  Akkor nem láttam, sajnálom.

–  Sárga kocsival van.

–  A kocsik odakint parkolnak, én bent vagyok.

Mahmeíni embere megfordult, és körbenézett a helyiségben. Az észak felé távolodó piros féklámpákra gondolt, aztán visszafordult, és megkérdezte: – Biztos benne?

–  Nem szeretnék udvariatlan lenni, de ha ma este a második magához hasonló külsejű vendég járna itt, valaki már felhívta volna a Belbiztonsági Hivatalt, nem gondolja?

Mahmeíni embere nem felelt.

–  Csak úgy mondom – tette hozzá a pultos. – Ez itt Nebraska. Van egy csomó katonai objektum a környéken.

–  Akkor ki járt még itt ma este?

–  Ez egy kocsma, barátom. Az emberek egész éjszaka jönnek-mennek. Ezért vagyunk.

A pultos a következő vendéghez fordult. A beszélgetés ezzel véget is ért. Mahmeíni embere megfordult, és ismét körbenézett a helyiségben. Aztán feladta, és az asztalok között lavírozva elindult a kijárat felé. Kilépett a parkolóba, és elővette a telefonját. Nem volt térerő. Egy másodpercig csak állt, aztán észak felé pillantott, ahol a piros féklámpák eltűntek, aztán visszaült a taxiba. Becsapta a nyikorgó ajtót, és azt mondta:

–  Köszönöm, hogy megvárt.

A sofőr hátranézett, és megkérdezte: – Most hová?

–  Hadd gondolkozzam egy percig – felelte Mahmeíni embere.

Reacher egyenletes tempóban, száz kilométeres sebességgel haladt. Valamivel több mint másfél kilométer percenként. Hipnotikus hatású volt, ahogy a villanyoszlopok egyenletes időközökben elsuhantak mellette, a kerekek surrogtak az aszfalton, a motor halkan berregett. Reacher kivette a felbontatlan üveg ásványvizet, kinyitotta és egy hajtásra kiitta. Felkapcsolta a reflektorokat. Így sem látott semmit sem. Egyenes út, aztán a köd, aztán a koromsötétség. Belenézett a visszapillantó tükörbe. A háta mögött sem látott semmit sem. Ellenőrizte a mutatókat a műszerfalon. Minden rendben volt.

Eleanor Duncan megnézte az óráját. Egy kis Rolex volt. Seth vette neki ajándékba, de azért valószínűleg valódi. Amikor letette a telefont, kiszámolta az egy óra hat percet. Még mindig volt háromnegyed órája. Kiment a nappaliból az előszobába, onnan pedig a férje dolgozószobájába. Kis, négyszögletes helyiség volt. Nem tudta, eredetileg milyen célt szolgálhatott ez a szobácska, talán vadászfegyvereket tároltak benne. Seth itthoni irodának rendezte be, amolyan angol klubos stílusban. Volt egy bőrfotel, egy tiszafa íróasztal, a lámpán zöld üvegbúra. Könyvespolcok, szőnyeg. A szobában Seth illata érződött.

Az íróasztalon állt egy lapos üvegtál. Emlék a Velence melletti Muranóból. Ez is zöld volt. Gemkapcsok hevertek benne, és a Mazda Miata recés szélű kulcsai. Kis, kétüléses, lenyitható tetejű autó volt.

Sportos, gondtalan élethez való, mint a régi brit MG és a Lotus, csak sokkal megbízhatóbb.

Elvette az egyik kulcsot.

Kiment az előszobába. Tizennyolc kilométer. Gyanította, hogy mit tervez Reacher. Kinyitotta a gardróbszekrényt, és elővett egy hófehér selyemkendőt. Háromszögbe hajtotta, és bekötötte vele a fejét. Megnézte magát a tükörben. Úgy festett, mint egy régi filmsztár. Pontosabban, mint egy régi filmsztár, miután kiütötte egy nehézsúlyú bokszbajnok.

A hátsó ajtón ment ki a házból, és kisétált a hidegben a garázshoz, jobbra Seth autójának a helye üres volt, az ő sportkocsija középen állt. Beült és lenyitotta a tetejét. Indított, kitolatott, elkanyarodott, aztán járó motorral a felhajtón várt egy darabig, hogy bemelegedjen a fűtés. A szíve a torkában dobogott. Megnézte az óráját. Maradt huszonkilenc perc.

Reacher még három percen keresztül vezetett száz kilométer per órával, aztán lassított, és ismét a tompított fényszórót kapcsolta be. Az út jobb szélét figyelte. A régi, elhagyott kocsma meg is jelent, ahogy várta, élesen kirajzolódott a lámpák fényében. Rossz tető, a falakra kenődött sár alatti sörreklámok, földes parkoló. Lekanyarodott az útról, és behajtott az egykori parkolóba. Itt-ott kavicsok csikordultak meg a kerekek alatt. Tett egy kört.

Az épület hosszú volt, alacsony, csúnyácska. Mint egy derékban kettévágott csűr. Eredetileg téglalap alakú lehetett, de hátul a két végéhez hozzáépítettek. Az elsőben valószínűleg a mosdók kaptak helyet, a másikban a konyha. Hatékony megoldás a csatornázás és a vízvezeték szempontjából. A két kiugró rész között maradt egy U alakú hely, mint egy kis öböl. Üres volt, csak a szél sodort oda némi szemetet. Három oldalról zárt, de az üres, sötét földek felé nyitott volt, keleti irányba. Úgy kilenc méter hosszú és hat méter széles lehetett a hely.

Tökéletes lesz később.

Reacher a déli fal mellett megkerülte az épületet, és tíz méterrel odébb leparkolt úgy, hogy északról ne lehessen meglátni. Az út felé fordulva állt meg, kissé ferdén, mint egy gyorshajtókra vadászó járőrautó. Lekapcsolta a lámpát, de a motort nem állította le. Kiszállt a hidegbe, megkerülte a kocsit, és az épület sarkához sétált. Nekidőlt a régi deszkafalnak. Vékony volt és törékeny, száz tél hidege fagyasztotta, száz nyáron át aszalta a nap. Ódon, poros szagot árasztott. Reacher belebámult a sötétségbe, észak felé, amerre az út húzódott. Aztán csak várt.

35. fejezet

Húsz hosszú percen át várt, aztán fényeket pillantott meg északon. Még halványak voltak, és távoliak, talán nyolc-kilenc kilométerre lehettek. Inkább csak egy gömb alakú, ragyogó fényfelhő látszott a ködben, amely furcsán vibrált és remegett, hol gyengült, hol erősödött, majd újból gyengült. Egy mozgó fénybuborék. Vakítóan fehér volt, szinte kékes. Egy autó közeledett dél felől, meglehetősen gyorsan.

Feltehetően Eleanor Duncan, pontosan a megbeszélt időben. Reacher várt.

Két perc múlva a nő kocsija már három kilométerrel közelebb járt, és a gömb alakú fényfolt is nagyobb lett és még ragyogóbb. Továbbra is vibrált és remegett, de most már az is látszott, hogy furcsa, nem szinkronban lévő lüktetéssel. A fényfolt hol erre, hol arra ugrált, szabálytalanul erősödött– gyengült.

Nem egy autó közeledett az úton, hanem egymás mögött kettő.

Reacher elmosolyodott. Az őrszem. A futballista, akit a dél felől bevezető útszakaszra állítottak őrködni. Egyetemet végzett, tehát nem ostoba fiú. Tudta, hogy az öt haverját Duncanék azért küldték haza lefeküdni, mert azt gondolták, úgysem fog történni semmi. Tisztában volt vele, csak a biztonság kedvéért, elővigyázatosságból állították ki őrködni. Tudta, hosszú és unalmas éjszaka áll előtte – bámulhatja a sötétséget, és nincs rá semmi esélye, hogy bármivel is kitüntesse magát. Ezek után mit tesz, ha meglátja, hirtelen elszáguld mellette Eleanor Duncan a kis, piros sportkocsijában? Rögtön rájön, hogy itt a lehetőség jó pontot szerezni. Ahelyett, hogy ott ácsorogna hosszú, tétlen órákon át, inkább a nő nyomába ered, és közben már arról álmodozik, hogy előléptetik, és bekerül a legbelsőbb körökbe. Előre elképzeli a jelenetet, és elpróbálja magában, mit fog mondani holnap reggel, amikor majd nagyon diszkréten félrevonja Seth Duncant, mint egy régi barát vagy egy megbízható segéd, és elsuttogja neki, hogy látta tegnap este a feleségét, követte, és azt is meg tudja mondani, hová ment. Aztán szerényen hozzáteszi, úgy gondolta, ez sokkal fontosabb, mint az őrködés, örülök, hogy ön is egyetért, uram.

Reacher megint elmosolyodott.

Ilyen az emberi természet.

Várt.

Eltelt még két perc, és a közeledő fénybuborék ismét három kilométerrel közelebb került. Most már laposabb volt, és hosszúkásabb formájú. Két autó, közel egymáshoz. A zsákmány, és párszáz méterrel mögötte a ragadozó. A buborék belsejében pirosan derengett valami. A futballista kocsijának a reflektora éppen hogy megvilágította a Mazda piros felületét. Talán négyszáz méterrel lehetett lemaradva, annyira, hogy még lássa a Mazda hátsó lámpáit. Nyilván azt gondolta, pokolian ügyesen követi a nőt, és sikerült észrevétlen maradnia. Lehet, hogy mégsem olyan nagy észkombájn a srác. A Mazdának is van visszapillantó tükre, és egy halogén reflektor a nebraskai téli éjszakában úgy világít, hogy valószínűleg még az űrből is látni lehet.

Reacher megmozdult. Otthagyta az épület sarkát, megkerülte a Malibu orrát, és beszállt. Egyesbe tette a sebességváltót, a bal lábával a kuplungra, a jobb lábával pedig a gázpedálra lépve addig nyomta a pedálokat, amíg az egész kocsit már csak egy hajszál választotta el attól, hogy nekilóduljon. Egyik kezét a kormánykeréken tartotta, a másikat a fényszórók kapcsolóján.

Várt.

Hatvan másodperc.

Kilencven másodperc.

Aztán hirtelen jobb felől egyetlen szempillantás alatt elszáguldott az úton a Mazda, csak egy kis sötét folt látszott belőle a nagy fénytócsa után. A tető le volt húzva, a volánnál egy nő ült fejkendőben. A kocsi után csak a hatalmas dübörgés maradt, és a hátsó lámpák piros fényfoltja, aztán a következő pillanatban minden el is tűnt. Reacher egy pillanatig várt, aztán felkapcsolta a fényszórókat, rátaposott a gázra, mire a kocsi előrelódult. Aztán a fékre taposott, és keresztben megállt az úton. Feltépte az ajtót, kipattant, és hátrafelé rohant, a Malibu csomagtartójához, vissza az út széle felé. Tőle kétszáz méterre, jobbra, egy nagy terepjáró sofőrje teljes pánikban fékezett. A reflektorok fénye vakított, ahogy visszaverődött a Maliburól, aztán az aszfaltra vetült, ahogy a terepjáró majdnem orra bukott az erős fékezéstől. A hatalmas kerekek csikorogtak, és a terepjáró mind a négy keréken jobbra csúszott. Az egész autó súlypontja a közelebb eső kerekekre került, a túlsó kerekek a levegőbe emelkedtek, aztán nagy zökkenéssel újból földet értek. A kocsi fara vadul kilendült kilencven fokban, a terepjáró megpördült, végül a Malibuval párhuzamosan, alig három méterrel tőle némán és mozdulatlanul megállt. A kerekek csikorgása elhalt, vékony, kék füst szállt fel, majd eloszlott a hideg éjszakai levegőben.

Reacher előhúzta a zsebéből az iráni pisztolyát, odarohant a vezetőülés melletti ajtóhoz, feltépte és a terepjáróban ülőre szegezte a pisztolyt. Általában nem szerette túlságosan a látványos, drámai letartóztatásokat, de hosszú tapasztalatból tudta, mi az, ami beválik ilyen szituációban egy sokkos állapotban lévő, ezért kiszámíthatatlan delikvenssel szemben, úgyhogy ráüvöltött, ahogy csak a torka bírta, hogy KISZÁLLNI, KISZÁLLNI, KISZÁLLNI! A felszólítás meglehetősen hangos volt, mire a volánnál ülő fickó kikászálódott, Reacher pedig rögtön elkapta, és leteperte. Arccal lefelé leszorította az aszfaltra, beletérdelt a hátába, a pisztolyt a tarkójához szorította, és továbbordított, hogy maradjon a földön. Közben végig figyelt hátrafelé is a válla fölött, hogy nem lát-e újabb

fényeket közeledni az úton.

Nem látott újabb reflektorokat. Nem jött erősítés. A fickó nem telefonált a többieknek. Úgy látszik, egy kis magánakciót tervezett. Az összes dicsőséget egymaga akarta besöpörni, ahogy az várható is volt.

Reacher elmosolyodott.

Ilyen az emberi természet.

Minden elcsendesedett. Nem lehetett mást hallani, csak a Malibu üresben járó motorjának türelmes duruzsolását. Látni sem lehetett semmit, csak az út túlsó szélére vetülő négy fénypászmát. A levegőben égett gumi, átforrósodott fék, gáz és olaj szaga terjengett.

A futballista mozdulatlanul feküdt. Nehéz is lett volna mást tennie, miközben százhúsz kiló nehezedett a hátára, és egy pisztolyt szorítottak a halántékához. A fejében nyilván a tévében látott kommandós letartóztatások képei keringtek, vagy talán a valóságban is látott ilyet. Vidéken is előfordulnak néha letartóztatások, ugyanúgy, mint máshol. Minden villámgyorsan történt a sötétben, nagy zajjal kísérve. Nyilván minden egybemosódott előtte a nagy pánikban, és talán nem is igazán látta Reacher arcát, vagy nem ismerte fel a Duncanék által adott leírás alapján. Lehet, hogy még nem rakta össze a képet. Talán csak arra vár, hogy rendes civilhez illően magyarázkodni kezdhessen a rendőrnek, ő ártatlan. Ami Reacher szempontjából kisebb problémát jelentett. Lehet, hogy a futballista egyelőre azt hiszi, ez egy teljesen legális rendőrségi akció, de hamarosan rá kell majd jönnie, a legteljesebb mértékben illegális emberrablásról van szó. Márpedig a srác elég nagydarab volt, talán két méter magas, és legalább százötven kiló. Jó nagy, piros futballdzsekit viselt és bő, kitérdelt famert. A lábán akkora edzőcipő, mint két csónak.

–  Mi a neved? – förmedt rá Reacher.

Az állát, a száját és az orrát jó keményen az aszfalthoz nyomta, így aztán a futballista halkan, alig kivehetően épp csak annyit tudott kinyögni, vagy inkább elsóhajtani, hogy John.

–  Nem Brett? – kérdezte Reacher.

–  Nem.

–  Akkor jó. – Reacher kissé odébb helyezte a testsúlyát, és elfordította a srác fejét, hogy lássa a szeme fehérjét. A füle tövéhez nyomta a pisztoly csövét. – Tudod, hogy ki vagyok?

–  Most már tudom.

–  Tudod, mi az a két dolog, amivel tisztában kell lenned?

–  Mi?

–  Bármit gondolsz is magadról, én keményebb vagyok nálad, és könyörtelenebb. El sem tudod képzelni, mennyire. Rosszabb vagyok, mint a legszörnyűbb rémálmod. Elhiszed?

–  Igen.

–  Komolyan elhiszed? Mint az esti mesét?

–  Igen.

–  Tudod, mit műveltem a haverjaiddal?

–  Igen.

–  Mit?

–  Kicsinálta őket.

–  Pontosan. De megmondom, mi a helyzet, John. Én hajlandó vagyok együtt dolgozni veled, és megkímélni az életedet. Ha megpróbáljuk, biztosan menni fog. De ha csak egy rossz mozdulatot is teszel, megöllek, aztán szépen elsétálok. Soha többet eszembe sem fogsz jutni, és életem végéig nyugodtan fogom az igazak álmát aludni. Világos?

–  Igen.

–  Szóval, tegyünk egy próbát?

–  Igen.

–  Azt tervezed, hogy valami ostobaságot csinálsz? Arra készülsz, kivárod a megfelelő pillanatot, amikor nem figyelek oda?

–  Nem.

–  Jó válasz volt, John. Mert az én figyelmem soha nem lankad, egyetlen pillanatra sem. Láttad már, milyen az, ha lelőnek valakit?

–  Nem.

–  Egyáltalán nem olyan, mint a filmekben, John. Nagydarab, undorító cafatok röpködnek szerteszét. Még ha nem is ér csontot vagy létfontosságú szervet a lövés, akkor sem épülsz fel belőle soha száz százalékig. Mindenféle fertőzést lehet kapni, az ember gyenge marad utána, és állandóan fájdalmai vannak.

–  Értem.

–  Akkor most állj fel szépen. – Reacher is felemelkedett a guggolásból, és odébb lépett. A hatás kedvéért két kézzel tartva, kinyújtott karral szegezte előre a fegyvert, és követte vele a futballista fejét. Jó nagy, sápadtan derengő célpont a sötétben. A srác előbb egy másodpercig csak magzatpózba kuporodva feküdt, aztán összeszedte magát, és a kezére támaszkodva feltérdelt. – Látod azt a sárga kocsit? – kérdezte Reacher. – Állj meg a vezetőülés ajtaja mellett.

–  Oké – mondta a futballista, és talpra kecmergett. Eleinte kissé bizonytalanul állt a lábán, aztán egyre szilárdabban, és így még magasabbnak és szögletesebbnek látszott.

–  Most már jobban érzed magad, John? Visszatért a bátorságod? Arra készülsz, hogy rám rontasz és elkapsz?

–  Nem – felelte a srác.

–  Jó válasz, John. Két golyót is beléd eresztek, mielőtt egy izmod is megrezzenne. Hidd el nekem, öltem már máskor is. Régebben ezért fizettek. Nagyon értek hozzá. Úgyhogy menj oda szépen a sárga kocsihoz, és állj meg az ajtaja mellett. – Reacher végig követte a futballistát a pisztollyal, amíg az odament a Malibu elejéhez. A sofőrülés ajtaja még mindig nyitva volt, ahogy Reacher hagyta, amikor kiugrott. A futballista megállt az ajtó mögött. Reacher a kocsi teteje fölött rácélozva kinyitotta az utasülés ajtaját. Csak álltak a kocsi két oldalán, amelynek mindkét ajtaja tárva-nyitva volt, mintha szárnyai lennének.

–  Most szállj be – mondta Reacher.

John lehajolt, és becsusszant az ülésre. Reacher hátrált egy lépést, közben végig a kocsi belsejébe célzott a pisztollyal, egyenesen a futballista csípőjére és combjára. – Ne nyúlj a kormányhoz és a pedálokhoz se. A biztonsági övet se csatold be.

John csak ült mozdulatlanul, a kezét az ölében tartva.

–  Most csukd be az ajtót – utasította Reacher. A futballista becsukta.

–  Hősnek érzed már magad, John? – kérdezte Reacher.

–  Nem.

–  Jó válasz, barátom. Menni fog ez. Ne feledd, a Chevrolet Malibu aránylag jó minőségű termék, főleg ahhoz képest, hogy Detroitban gyártják, de nem valami jól gyorsul. Semmi esetre sincs olyan gyors, mint egy puskagolyó. Ez a pisztoly kilenc milliméteres Parabellum-mal van megtöltve. Óránként ezernégyszáz kilométeres sebességgel hagyják el a csövet a golyók. Gondolod, hogy egy négyhengeres motor gyorsabb ennél?

–  Nem.

–  Helyes, John. Örömmel látom, hogy nem volt felesleges az a sok tanulás.

Reacher elnézett a kocsi teteje fölött, és dél felé fényt pillantott meg a ködben. Gömb alakú fényfolt, kissé vibrált és remegett, hol gyengült, hol felerősödött, aztán megint elhalványult. Nagyon éles. fehér fény volt, szinte kékes.

Egy autó közeledett feléjük délről, meglehetősen gyorsan.

36. fejezet

A közeledő autó úgy három kilométerre járhatott. Reacher úgy becsülte, nagyjából kilencvennel haladhat. Ezen az úton nemigen lehetett sokkal többel menni. Két perc, amíg ideér. – Maradj ülve, John. És ne gondolkozz. Ez most nagyon veszélyes időszak a számodra. Én a biztonságra megyek, először lövök, és csak azután kérdezek. Nehogy azt hidd, hogy csak a szám jár.

A futballista mozdulatlanul ült a Malibu volánjánál. Reacher elbámult a kocsi teteje fölött. A délről közeledő fénygömb még mindig vibrált, remegett, hol erősödött, hol gyengült, de most a jármű mozgásának természetes ritmusa szerint. Egyetlen autó volt, most már csak másfél kilométerre. Még egy perc.

Reacher várt. A fény egyre jobban kirajzolódott, most már látni lehetett, hogy alacsonyan világít az aszfalt közelében, két éles folt, egymástól egy méterre, mindkettő ovális, kékesfehér, vakítóan erős fényű. Egyre közeledtek, hunyorogtak, lebegtek, reszkettek a kocsi rugózó orrán. Eleinte a nagy távolság miatt tűntek kicsinek, aztán meg azért, mert tényleg kicsik voltak – egy kicsi, alacsony autó elején világítottak, mivel az autó egy kis piros Mazda Miata volt. A kocsi lassított, majd megállt. A reflektorok fénye elviselhetetlenül élesen verődött vissza a Malibu sárga oldaláról.

Eleanor Duncan lekapcsolta a fényszórókat, és hátulról megkerülte a Malibut. Félig az úttesten gördült végig, félig az útpadkán, majd megállt. Kikönyökölt az ablakon, és Reacher felé fordult. – Jól csináltam? – kérdezte.

–  Tökéletesen – felelte Reacher. – Tetszik a kendő, nagyon stílusos.

–  Úgy döntöttem, napszemüveget nem veszek. Túl kockázatos lenne éjszaka.

–  Igen, valószínűleg.

–  De maga nagy kockázatot vállalt, az biztos. Akár palacsintává is lapíthatta volna a terepjáró.

–  A srác sportoló, és fiatal, jó a látása és a mozgáskoordinációja, és gyorsan működnek az izmai. Gondoltam, lesz időm félreugrani.

–  Akkor is. Mindkét kocsi összetörhetett volna, és akkor mit csinál?

–  A B terv az volt, hogy lelövöm a fickót, és maga majd visszavisz a kocsijával.

A nő egy pillanatig hallgatott. – Szüksége van még valamire? – kérdezte aztán.

–  Nem, köszönöm. Most már hazamehet.

–  A srác el fogja mondani Sethnek, hogy mit tettem, ugye, tudja?

–  Nem fogja – felelte Reacher. – Majd én megbeszélem vele a dolgot.

Eleanor Duncan nem válaszolt, csak újból felkapcsolta a fényszórókat,

sebességbe tette a kocsit, és elszáguldott. A kipufogó durranásai belehasítottak az éjszaka csöndjébe. Reacher kétszer hátrapillantott: egyszer, amikor a nő úgy egy kilométerre járt, másodszor pedig amikor már teljesen eltűnt. Aztán beült a Malibuba a John nevű srác mellé, és becsapta az ajtót. A Glockot a jobb kezében tartotta, keresztben maga előtt.

–  Parkolj le ezzel a kocsival a régi kocsma mögött. Ha a sebességmérő mutatója óránként tíz kilométernél feljebb megy, oldalba lőlek. Azonnali orvosi segítség nélkül úgy húsz percig élhetsz még. Aztán borzalmas kínok között meghalsz. Hidd el, láttam már ilyet. Az igazság az, John, nem csupán láttam, de én okoztam, nem is egyszer. Érthető?

–  Igen.

–  Hadd halljam, John. Mondd, hogy érthető.

–  Érthető.

–  Mennyire érthető?

–  Nem tudom, erre mit kell mondanom.

–  Mondd azt, hogy kristálytisztán.

–  Persze. Kristálytisztán.

–  Oké, akkor gyerünk.

A futballista sebességbe tette a kocsit, eltekerte a kormányt, és széles ívben, csigalassúsággal megfordult. Feldöccent a túlsó útpad kára, aztán visszakanyarodott a másikhoz, és behajtott a régi, földes parkolóba. Elhaladt a régi kocsma déli fal mellett, és egy éles kanyarral befordult az épület mögé. – Menj egy kicsit előbbre, aztán tolass vissza, és állj be a két kiugró közé, mintha egy parkolóhelyre tolatnál be. Van ilyen feladat a járművezetői vizsgán Nebraskában?

–  Én Kentuckyban szereztem a jogsit, még a középiskolában.

–  Ez azt jelenti, hogy el kell magyaráznom a dolgot?

–  Nem, tudom, hogy kell.

–  Oké, akkor lássuk.

John elhajtott az első kiálló épületrész előtt, aztán betolatott az U alakú üres helyre. – Hajts be egészen – utasította Reacher. – Hallani akarom, ahogy koppan a hátsó ütköző, a te oldaladon pedig simuljon oda az ajtó a falhoz. Azt akarom, hogy törd le az oldaltükröt. Meg tudod csinálni?

John egy kicsit állt, aztán még jobban elfordította a kormánykereket. Elég jól bánt az autóval. A hátsó ütköző nagyot koppant, és az oldaltükör is letört, de azért maradt még úgy két-három centi a kocsi oldala és az épület fala között. Hátranézett, aztán balra, aztán Reacherre pillantott, mint aki dicsértet vár.

–  Elég jó – bólintott Reacher. – Most állítsd le a motort.

A futballista lekapcsolta a fényszórókat, és leállította a motort.

–  A kulcsot hagyd benne – mondta Reacher.

–  Így nem tudok kiszállni. Nem tudom kinyitni az ajtót.

–  Mássz ki az én oldalamon. – Reacher kinyitotta az ajtót, kiszállt, hátrált pár lépést, és megállt. A pisztolyt két kézzel tartva a fickóra szegezte. A futballista is kimászott utána, négykézláb, esetlenül, előbb a lábát dugta ki, aztán magasba tolta a fenekét. Kiszállt, felegyenesedett, megfordult, és megkérdezte: – Becsukjam az ajtót?

–  Már megint rosszban töröd a fejed, igaz, John? Arra gondolsz, most, hogy nem égnek a fényszórók, sötét van, és talán nem látok olyan jól. Arra gondolsz, itt a jó alkalom. De nem így van. Remekül látok. Egy bagoly is elbújhatna mellettem, John. Még egy olyan bagoly is, amelyiknek van éjjellátó készüléke. Nekem elhiheted, kölyök. Csak maradj szépen a helyeden, úgy jobban jársz.

–  Nem töröm a fejem semmiben – védekezett John.

–  Akkor csukd be az ajtót.

A srác becsukta.

–  Most lépj odébb a kocsitól.

John odébb lépett. A kocsi jól beszorult a szűk hely hátsó, délnyugati sarkába, nagyjából a terület felét kitöltötte. Az útról láthatatlan északról és délről egyaránt, a földeken pedig a kutya se fog járni egészen tavaszig, amikor megkezdődik a szántás. Meglehetősen biztonságos hely volt.

–  Most lépj jobbra.

–  Hová?

–  Úgy állj, hogy amikor célba veszlek a pisztollyal, a karom párhuzamos legyen az úttal.

A futballista tett két lépést, hármat, aztán megállt, és szembefordult. A háta a Cella Blokk kocsmáig elterülő hatvan kilométernyi kihalt táj felé nézett.

–  Milyen közel van ide a legközelebbi ház? – kérdezte Reacher.

–  Kilométerekre.

–  Elég közel ahhoz, hogy meghalljanak egy pisztolylövést éjszaka?

–  Talán.

–  És akkor mit gondolnának?

–  Hogy rókára lőtt valaki.

–  Örülnék, ha hallanád elsülni a pisztolyt, John, legalább egyszer. Szeretném, ha tudnád, milyen érzés, ha egy golyó feléd repül. Lehet, hogy segítene a gondolkodásban. Talán segítene ésszerű következtetésekre jutni.

–  Semmivel sem fogok próbálkozni.

–  A szavadat adod?

–  Teljes mértékben.

–  Akkor most már barátok vagyunk, John. Bízom benned. Bölcsen teszem?

–  Teljes mértékben.

–  Oké, akkor fordulj meg, és sétálj vissza terepjáródhoz. – Reacher három méterrel lemaradva követte. Megkerülték a kocsma sarkát, aztán végigsétáltak a déli fal mentén, át a parkolón, vissza az útra. – Most szállj be ugyanúgy, ahogy az előbb kiszálltál.

A futballista becsukta a sofőrülés ajtaját, megkerülte a kocsi orrát, és kinyitotta a másik ajtót. Reacher végig szemmel tartotta. A srác bemászott az anyósülésre, a lábát átrakta a másik ülés előtti helyre, aztán a kezére támaszkodva, a fejét behúzva átemelte magát a sofőrülésbe. Reacher figyelte. Amikor a futballista elhelyezkedett, Reacher is beült, és becsukta az ajtót. Egy pillanatra átvette a pisztolyt a bal kezébe, és becsatolta a biztonsági övet. Aztán visszavette a fegyvert a jobb kezébe. – Én becsatoltam az övemet, John, de te ne kapcsold be a tiédet, rendben? Nehogy eszedbe jusson valami butaság. Mondjuk, hogy nekihajtasz egy villanyoszlopnak. Ugye, érted? Ha ilyet csinálsz, nekem nem lesz semmi bajom, te viszont csúnyán megsérülhetsz, de egyébként is lelőlek. Érthető?

–  Igen.

–  Hallani szeretném, John.

–  Igen, érthető.

–  Mennyire érthető?

–  Kristálytisztán.

–  Akkor most már barátok vagyunk, igaz? A szavadat adtad, ugye?

–  Igen.

–  Megígéred?

–  Igen.

–  Hol laksz?

–  A Duncan fuvarozó cég telephelyén.

–  Az hol van?

–  Úgy ötven kilométerre innen, előbb északnak kell menni, aztán nyugatnak.

–  Jól van, John, akkor vigyél oda.

37. fejezet

Mahmeíni embere a hotelszobájában volt. Épp a főnökével beszélt telefonon. A beszélgetés nem indult túl jól. Mahmeíni nem tudott belenyugodni, hogy Szepehr csak úgy lelépett. Nem tudta elképzelni, hogy ilyet tett. Mintha azt mondták volna, hogy kinőtt a harmadik karja. Minden emberi számítás szerint teljes képtelenség.

–  Az biztos, hogy a kocsmában nem volt – mondta Mahmeíni embere.

–  Mire te odaértél.

–  Nem is járt ott. Rémes hely, nekem egyáltalán nem tetszett, Úgy néztek rám, mint a kutyaszarra. Mintha terrorista lennék. Nem hinném, hogy kiszolgáltak volna. Asghár öt percig se húzta volna anélkül, hogy verekedésbe ne keveredjen. Márpedig nem volt semmi jele annak, hogy verekedés lett volna. Nem volt vér a padlón. Pedig Asghárnál fegyver is van, villámgyors a keze, és nem tűri, ha kukoricáznak vele.

–  Akkor máshová ment – vélekedett Mahmeíni.

–  Körülnéztem az egész városban. Nem tartott sokáig. Ha besötétedik, minden bezár. Nincs hol elrejtőzni. Biztos, hogy nincs itt.

–  Nők?

–  Viccel? Itt?

–  Próbáltad újra a telefonját?

–  Számtalanszor.

Hosszú csönd lett. Mahmeíni Las Vegas-i irodájában feldolgozta a hallottakat, rögtönzött, az agyában kattogtak a fogaskerekek. Végül azt mondta: – Jól van, lépjünk tovább. Ez az ügy fontos, holnapra mindenképp el kell intézni. Egyedül kell boldogulnod. Meg tudod csinálni, ügyes vagy.

–  De nincs kocsim.

–  Kérd meg Safír valamelyik emberét, hogy vigyen el.

–  Gondoltam rá, de akkor furán alakulnának az erőviszonyok. Szó szerint potyautas lennék mellette. És mit mondjak, miért hagytam, hogy Asghár elmenjen valahová, és engem itt hagyjon a pácban? Nem engedhetjük meg magunknak, hogy hülyének nézzenek, éppen ezek az emberek.

–  Akkor szerezz egy másik kocsit. Mondd azt a többieknek, hogy Asghárt előreküldted, vagy el kellett mennie valahová egy másik ügyben.

–  Szerezzek másik kocsit? Honnan?

–  Kölcsönözz egyet – mondta Mahmeíni.

–  Főnök, ez itt nem Vegas. Még szobaszerviz sincs. A legközelebbi Hertz autókölcsönző a reptéren van. Biztos vagyok benne, hogy csak reggel nyitnak. És különben sem tudnék eljutni odáig.

Újabb hosszú szünet következett. Mahmeíni megint átgondolta a dolgokat, mindent átértékelt, felmérte a helyzetet, tervezett. Végül megkérdezte: – A többiek látták, hogy milyen kocsival érkeztetek?

–  Nem, biztos vagyok benne, hogy nem látták. Külön érkeztünk, másmás időpontban.

–  Oké. Igazad volt az erőviszonyokkal kapcsolatban. Egyértelműen nekünk kell irányítanunk, és a többieket állandóan ki kell zökkentenünk egy kicsit az egyensúlyukból. Megmondom, mit csinálj. Egy órán belül keress egy megfelelő kocsit, ha kell, lopj egyet. Aztán felhívod a többieket a szobájukban, akármennyi is az idő. Éjfélkor, egykor, bármikor. Mondd meg nekik, úgy döntöttünk, korábban kezdünk bele az akcióba, így azonnal indulnotok kell. Adj nekik öt percet, mondd, hogy különben nélkülük indulsz el. Ziláltak lesznek, kapkodnak, úgy kell majd lerohanniuk a parkolóba. Te már ott vársz az új kocsiddal, de ők nem fogják tudni, hogy új. A sötétben, a nagy kavarodásban észre sem fogják venni, hogy Asghár nincs veled. Aztán vezess nagyon gyorsan, mint akit puskából lőttek ki. Te érj oda elsőnek a helyszínre. Amikor a többiek is odaértek, mondd azt, Asghárt már elküldted gyalog körülnézni. Ettől majd aggódni kezdenek egy kicsit, és még inkább kibillennek az egyensúlyukból. Állandóan a hátuk mögé fognak figyelni. Ez a megoldás, ezt kell tenned. Így kihozzuk a legjobbat egy kellemetlen helyzetből, nem igaz?

Mahmeíni embere felvette a kabátját, és levitte a táskáját a hallba. Nem volt recepciós a pultnál. Feltehetően üldögélt egy mindenes éjszakai portás valahol egy hátsó irodában, de Mahmeíni embere sehol sem látta. Egyszerűen kisétált kezében a táskával, és keresgélni kezdett egy megfelelő autót, amelyet ellophatna. Ez persze sok szempontból visszalépés volt, és sértette a méltóságát. Az ő pozíciójában az ember már rég túl van azon, hogy autókat lopjon. De hát, a szükség nagy úr. És még jól emlékezett rá, hogy kell kivitelezni az ilyesmit. Technikai szempontból nem lesz semmi nehézség. A szokásos precizitásával fogja végrehajtani a feladatot. Inkább csak az okoz majd gondot, hogy kénytelen lesz ilyen középszerű választékkal beérni.

Két fő szempontja volt. Az első, hogy aránylag tekintélyt sugárzó autó legyen. Nem túlságosan, de azért valamennyire. Nem engedheti meg magának például, hogy egy rozsdás pick-upban lássák. Ez még csak távolról sem lenne megfelelő Mahmeíni emberének, főleg akinek az a feladata, hogy mély benyomást tegyen Duncanékre. Az imázs ugyan nem minden, de azért a megfelelő külsőségek segítenek megolajozni a fogaskerekeket. A látszat minden, legalábbis néha.

Másodszor, olyan kocsit kell találnia, amelyik nem vadonatúj.

A legújabb modellekbe túlságosan is sok biztonsági berendezést építettek be, a kulcs és a kulcslyuk is mikrocsippel működik. Persze mindennel meg lehet birkózni, de egy ilyen gyors munkának azért megvannak a gyakorlati korlátai. Az újabb autókat jobb úgy megfújni, hogy az ember elvontatja vagy felrakja egy teherautóra, aztán türelmesen elbíbelődik néhány órát egy laptoppal. Ha az ember magányosan dolgozik a sötét utcán, ennél könnyebb zsákmány kell.

Tehát, egy szép tiszta szedán lenne a legmegfelelőbb, valami gyakori márka, nem vadonatúj, de nem is túl régi. Vegasban könnyű lenne ilyet találni. Legfeljebb öt percbe telne. De nem itt vidéken, Nebraskában. Épp most járta be az egész várost, amikor Asghárt kereste, és a járművek kilencven százaléka inkább haszonjármű volt, pick-up, vagy ősrégi négykerékmeghajtású terepjáró, ezeknek is a kilencven százaléka rozzant, agyonhasznált, rozsdás. Nagyon úgy tűnt, hogy a nebraskaiak nem túl jómódúak, vagy ha van is pénzük, azt nem ilyen státuszszimbólumokra költik.

Megállt a hidegben, és átgondolta magában a lehetőségeket. Fejben feltérképezte a már ismert városrészeket, és próbált felidézni egy olyan, sűrűn lakott környéket, amely megfelelne a keresgéléshez, de semmi sem jutott az eszébe. Látott egy táblát, amely egy kórházat jelzett. A kórházak parkolójában jó dolgokat lehet találni, mert az orvosok gyakran vesznek új kocsit, az alig használtat meg eladják a nővéreknek és a medikusoknak, de a kórház kilométerekre volt, túl messze ahhoz, hogy odagyalogoljon, amikor nem is biztos a siker.

Úgyhogy inkább körbenézett a Marriott parkolójában.

És rögtön meg is találta, amit keresett.

A H alakú épület mögötti parkolóban három pick-up állt, mellettük egy régi Chrysler szedán, arizonai rendszámmal, behorpadt lökhárítóval és kopottas festéssel. Volt még egy sötétkék Chevrolet Impala, egy piros Ford Taurus, és egy fekete Cadillac. A pick-upok és a régi Chrysler nyilvánvaló okokból szóba sem jöhettek. Az Impala és a Taurus sem felelt meg, mert túlságosan újak voltak, és nyilván bérelt autók, mert a hátsó ablakukon ott virított egy vonalkódos matrica. Vagyis szinte biztos, hogy ezek Safír illetve Rossi embereié, és mégsem hívhatja le őket úgy a parkolóba, hogy ott terpeszkedik az ő kocsijukban.

Tehát maradt a Cadillac. A kora megfelelő, a stílusa is. Helyi rendszámtábla volt rajta, diszkrét, jól karbantartott, tiszta, fényes. Az ablakokon füstszínű üveg. Gyakorlatilag tökéletes. Letette a táskáját a földre, a kocsi mellé, aztán lefeküdt, és bedugta a fejét a motorház alá. A kulcstartóján volt egy apró LED-es zseblámpa, felkattintotta, és keresgélni kezdett. Az ehhez a generációhoz tartozó autóknál egy modult szereltek az alváz szélére, amely a frontális ütközést érzékeli. Egy egyszerű gyorsulásmérő, amely két fázisban működik. A legrosszabb esetben beindítja a légzsákokat. Ha ennél kisebb bajról van szó, akkor csak kinyitja az ajtózárat, hogy a balesetnél elsőnek odaérkezők minél előbb ki tudják rángatni a sofőrt. Nagy ajándék ez a kis műszer az autótolvajoknak, ezért aztán az autógyártók nem nagyon reklámozták a dolgot, és rövid időn belül ki is cserélték egy bonyolultabb rendszerrel.

Meg is találta a modult. Egyszerű bádogdoboz volt, kicsi és szögletes, rászáradt a sár, és drótok vezettek ki belőle. Elővette a kését, és a nyelével megkocogtatta a modult. A sár lepergett róla, de más nem történt. Úgy gondolta, talán a sárréteg tompította az ütés erejét, úgyhogy előkattintotta a kés pengéjét, és lekapirgálta a sarat. Aztán összecsukta a kést, és újból próbálkozott. Semmi változás. Harmadszor is próbálkozott, olyan erővel, hogy kissé már aggasztotta, hogy túl nagy zajt csap. Jó nagyot koppintott, és a műszer végre működésbe lépett. A Cadillac kissé ostoba elektronikus agya úgy érzékelte a dolgot, mintha kisebb koccanás történt volna, nem elég komoly ahhoz, hogy felfújódjon a légzsák, de ahhoz elég, hogy az ajtózár kinyíljon. Négy tompa kattanás hallatszott, és a zárak kinyíltak.

A modern technológia csodálatos dolog.

Mahmeíni embere kimászott a kocsi alól, és felállt. Egy perc múlva a táskája már ott hevert a kocsi hátsó ülésén, ő pedig a kormánynál ült. Az ülést nagyon hátratolták, annyi hely volt, hogy egy óriás is kényelmesen elfért volna. Újabb bizonyíték, ha még kell egyáltalán, hogy ezek az amerikai parasztok mind hatalmas termetűek. Megkereste a vezérlő gombot, és úgy harminc centivel előbbre állította az ülést, aztán kiegyenesítette a háttámlát, és munkához látott.

A kés hegyével lepiszkálta a kormányzárat, aztán lecsupaszította a szükséges drótokat, és összeillesztette a végüket. A motor bepöccent, és egy kis csengő figyelmeztetett, hogy nincs bekapcsolva a biztonsági öv. Becsatolta, kitolatott, megfordult, és megállt a H alakú épület bal oldalával párhuzamos kis utcában. A motor halkan, üresben járt, a fűtés már melegedett.

Aztán elővette a mobilját, és a Marriott telefonközpontján keresztül felhívta előbb Safír, aztán Rossi embereit, és Mahmeíni utasításai szerint közölte velük, hogy változott a terv, és korábban kezdenek. Ő és Asghár most azonnal indulnak is, nekik pedig öt percük van, hogy összekapják

magukat, vagy itt hagyják őket.

A terepjáró GMC Yukon volt, aranymetál színű, jó néhány extrával felszerelve. A belsejét bézs színű bőr borította. Szép járgány volt. Mindenesetre úgy tűnt, a John nevű srác büszke rá, és Reacher meg is tudta érteni, miért. Már alig várta, hogy az elkövetkező tizenkét órában használhassa – vagy addig, amennyi idő ahhoz kell, hogy elintézze a dolgát itt Nebraskában.

–  Van mobilod, John? – kérdezte.

A futballista egy szerencsétlen, árulkodó pillanatig hallgatott, aztán azt felelte: – Nincs.

–  Ejnye, pedig eddig olyan jól csináltad, erre most mindent elrontasz. Hát persze, hogy van mobilod. Egy szervezetnek dolgozol, és őrszemnek állítottak ki. És nem vagy még harminc, ami azt jelenti, hogy valószínűleg már úgy születtél, hogy volt mobil-előfizetésed.

–  Azt fogja tenni velem, amit többiekkel.

–  Miért, mit tettem velük?

–  Megnyomorította őket.

–  És ők mit akartak tenni velem?

A futballista nem válaszolt. A kétsávos úton jártak, a moteltől északra, a nagy semmi közepén. Egyenletes sebességgel haladtak. A reflektorok fénysugarában semmi sem tűnt fel. Reacher félig elfordulva ült, a bal kezét a térdére támasztotta, a jobb csuklóját pedig a bal alkarjára, a Glockot könnyedén tartotta a jobb kezében.

–  Add ide a mobilodat, John – mondta. Látta, hogy a srác szeme, megvillan. Egy pillanatig törte a fejét, összeszűkült a szeme. Aztán egy kicsit felemelte a fenekét az ülésről, egyik kezével elengedte a kormányt, benyúlt a nadrágja zsebébe, és elővette a telefont. Vékony volt, fekete, alig nagyobb, mint egy csokoládészelet. Át akarta adni Reachernek, de kicsúszott a kezéből, és leejtette a lába elé.

–  A fenébe, sajnálom.

Reacher elmosolyodott. – Ügyes próbálkozás, John – mondta. – Most le kellene hajolnom, hogy felvegyem, igaz? Mire te szépen betöröd a koponyámat.

A srác hallgatott.

–  Úgyhogy azt hiszem, inkább hagyjuk ott, ahol van. Ha csöng, majd bekapcsol a hangposta.

–  Meg kellett próbálnom.

–  Ezt tudod felhozni a mentségedre? Megígérted, hogy rendesen fogsz viselkedni.

–  El fogja törni mind a két lábamat, és kidob az út szélére.

–  Ez kissé pesszimista hozzáállás. Miért törném el mind a kettőt?

–  Ez nem vicc. Az a négy srác, akikkel elbánt, soha többé nem tud dolgozni.

–  Soha többé nem fognak Duncanéknek dolgozni. Vannak más munkák is az életben, jobb dolgok.

–  Mint például?

–  Például trágyát lapátolhatnak egy csirkefarmon. Vagy elmehetnek férfiprostinak Tijuanába. Bármelyik jobb lenne, mint Duncanéknek dolgozni.

A srác nem felelt, csak némán vezetett tovább.

–  Mennyit fizetnek nektek Duncanék? – kérdezte Reacher.

–  Többet, mint amennyit Kentuckyban kerestem.

–  És pontosan mi a dolgotok?

–  Leginkább csak kéznél kell lennünk.

–  Kik azok az olasz pasasok az elegáns kabátban?

–  Nem tudom.

–  Mit akarnak?

–  Nem tudom.

–  Hol vannak most?

–  Nem tudom.

A két olasz a kék Impalában ült, már tizenöt kilométerrel északabbra jártak a Marriott-tól. Roberto Cassano vezetett, Angelo Mancini mellette ült. Cassano mindent elkövetett, hogy Safírék mögött maradjon, akik a piros Forddal voltak, és igyekeztek nem szem elől veszíteni Mahmeíni embereit. A nagy, fekete Cadillac több mint száznegyvennel száguldott, ami jóval nagyobb sebesség volt, mint amennyire igazából tervezték. Erősen rugózott és ide-oda billegett. Elég furcsa látványt nyújtott. Angelo Mancini mereven, szinte megbabonázva bámulta.

–  Ez egy bérelt autó? – kérdezte.

Cassano nagyon hallgatag volt. Lefoglalta a vezetés, koncentrálnia kellett az őrült sebességre, de közben gondolkozott is. Keményen törte a fejét.

–  Nem hinném, hogy bérelt lenne – mondta.

–  Akkor honnan a csudából van nekik? Egy saját kocsi várja őket minden államban, hátha szükség lesz rá? Ez hogy lehetséges?

–  Nem tudom – felelte Cassano.

–  Először azt hittem, talán limuzin. Tudod, sofőrszolgálat. De nem az. Láttam, hogy az a kis mitugrász maga vezeti. Nincs sofőrje. Épp csak egy pillanatra láttam, de ő volt az. Aki úgy visszapofázott neked.

–  Nem tetszik nekem – mondta Cassano.

–  Nekem sem. Most meg még kevésbé. Sokkal nagyobb szervezetük lehet, mint a miénk. Jóval nagyobb, mint gondoltuk. Úgy értem, ha a saját kocsijuk áll készenlétben minden államban. Iderepülnek a kaszinó gépén, és várja őket egy kocsi, akárhová mennek? Ez mit jelent vajon?

–  Nem tudom – ismételte Cassano.

–  Lehet, hogy halottaskocsi? Az irániak már temetkezési szalonokat is működtetnek? Ez megmagyarázná a dolgot, nem? Mahmeíni felhívja a legközelebb eső szalont, és szól, hogy küldjenek egy autót.

–  Nem hinném, hogy az irániak temetkezésben utaznak.

–  Akkor? Hány állam van, ötven, nem? Akkor legalább ötven kocsijuk kell, hogy állandóan készenlétben álljon.

–  Még Mahmeíni sem dolgozik mind az ötven államban.

–  Jó, mondjuk Alaszkában és Hawaii-on nem. De Nebraskában szemlátomást van kocsija. Mennyire valószínű, hogy Nebraska előkelő helyen szerepel a listán?

–  Nem tudom – ismételte meg harmadszor is Cassano.

–  Oké, igazad van – mondta Mancini. – Csak bérelt lehet.

–  Mondtam, hogy nem bérelt – ellenkezett Cassano. – Nem lehet az. Nem új modell.

–  Nehéz időket élünk, lehet, hogy a kölcsönzők is régebbi autókat használnak.

–  Még csak nem is tavalyi, vagy tavalyelőtti. Gyakorlatilag antik. Egy idősebb ember autója. Olyan, mintha a szomszédod nagypapájának a Cadillecje lenne.

–  Lehet, hogy itt csak roncsokat lehet kölcsönözni.

–  Miért lenne szüksége erre Mahmeíninek?

–  Akkor mi ez az egész?

–  Nem számít. Épp a lényeget téveszted szem elől.

–  Miért, mi a lényeg?

–  Ez a kocsi már ott volt a szállodánál. Mellette parkoltunk le, amikor megérkeztünk, nem emlékszel? Késő délután, amikor visszaértünk. Azok a fickók már előttünk megérkeztek. És tudod, hogy ez mit jelent? Azt, hogy azelőtt értek ide, hogy Rossi megkérte volna Mahmeínit, hogy küldje ide őket. Itt valami nagyon bűzlik.

Az aranymetál GMC Yukon balra kanyarodott, és nyugatnak haladt tovább, Wyoming felé, egy másik kétsávos úton, amely ugyanolyan egyenes és jellegtelen volt, mint az előző. Reacher elképzelte magában, ahogy egy évszázaddal korábban a tervezők és a mérnökök keményen dolgoztak, pergamentérképek fölé hajoltak, hosszú vonalzókkal és hegyes ceruzákkal meghúzták az utak nyomvonalát, kiosztották a munkát az embereknek. – Milyen messze vagyunk még, John? – kérdezte Reacher.

–  Már nagyon közel – felelte a srác. Ez persze mindig viszonylagos. A „nagyon közel” egyes helyeken ötven métert jelent vagy százat. Nebraskában inkább tizenöt kilométert és negyedórás utat. Aztán egyszer csak Reacher halvány fényeket pillantott meg jobbra, látszólag a nagy semmi közepén. A terepjáró lassított, precíz, kilencvenfokos szögben bekanyarodott, és észak felé hajtott tovább egy úton, amelynek valahogy más volt az aszfaltborítása, mint a hétköznapi, vidéki utaké. Egy magán bekötőút volt, egy ipari telephez vezetett, amelyről nem lehetett eldönteni, hogy félig épült csak meg, vagy félig már lerombolták. Volt egy lebetonozott négyszög, akkora, mint egy futballpálya. Régen talán parkoló lehetett, vagy még inkább kegy régi gyár alapja, amelyet soha nem fejeztek be, vagy később lebontottak. Mind a négy oldalról fejmagasságig érő drótkerítés vette körbe, a tetején inkább csak jelképes szögesdróttal. A kerítésoszlopok némelyikére lámpákat szereltek, olyasmit, mint a hátsó udvarokban, valószínűleg egyszerű hatvanas vagy százas izzóval. A tágas telephely kihalt volt, csak két szürke furgon állt egy elkerített parkolórészen, ahol háromnak is lett volna hely.

A bekötőút egy ponton kiszélesedett, és egy kapu nyílt a kerítésben, ahol be lehetett hajtani a beton négyszögre. Aztán az út továbbvezetett egy hosszan elnyúló, egyemeletes téglaépülethez, amely jellegzetes stílusban épült. Klasszikus, negyvenes évekbeli ipari építészet. Az épületben egykor a gyár irodái kaphattak helyet. Szinte biztos, hogy egy hadiüzem lehetett. Ha háborús időkben egy kormány választhat, hogy hová épít ilyet, akkor a biztonságos szárazföldi területek középső részét fogják választani, távol a partoktól, a portyázó repülőktől, és a lehetséges inváziós területektől. Nebraska és a többi központi fekvésű állam tele volt ilyen helyekkel. A szerencsésebbek, amelyek kivették a részüket a hidegháborús őrületből, talán még mindig működnek is. Azok, ahol alapvető háborús felszereléseket gyártottak – bakancsokat, lőszereket vagy kötszereket –, ki is múltak, még mielőtt a tinta megszáradt volna a békeszerződéseken.

John megszólalt: – Itt vagyunk. Az irodaépületben lakunk.

Az épületnek lapos teteje volt, téglából rakott mellvéd húzódott körbe rajta. Hosszú sorban egyforma ablakok, fehérre festett acélkerettel. Középen egy kisebb kétszárnyú kapu vezetett az előcsarnokba, a két oldalán lámpák világítottak halványan. A kapu előtti, két teniszpálya nagyságú rész kőburkolata már megrepedezett, és egy betonozott, keskeny járda indult ki belőle. Feltehetően annak idején itt parkolt a vezetőség. Az épületben nem volt világosság, csak állt ott kihaltan.

–  Hol vannak a hálószobák? – kérdezte Reacher.

–  Jobbra.

–  És a haverjaid most itt vannak?

–  Igen, öten.

–  Meg te, akkor hat lábat kell eltörnöm. Gyerünk, lássunk neki.

38. fejezet

Reacher ráparancsolt a futballistára, hogy másszon ki, ugyanúgy, ahogy az előbb, az utasülés melletti ajtón keresztül, hogy ne tudjon kellemetlen meglepetéssel szolgálni. Minden mozdulatát követte a rászegzett Glockkal, aztán a drótkerítés túloldalára nézve megkérdezte: – Hol vannak az aratógépek?

–  Ohióban, a gyárban, karbantartásra vitték őket. Nagyon speciális

gépek, némelyik harmincéves is megvan.

–  És mire való a két furgon?

–  Erre is, arra is. A szervizelésnél használják, gumikat meg ilyesmit szállítanak velük.

–  Nem háromnak kellene lenni?

–  Az egyik úton van. Pár napja elment valahová.

–  Hová?

–  Nem tudom.

–  Mikor érnek vissza a nagy munkagépek?

–  Csak tavasszal.

–  Milyen ez a hely kora nyáron?

–  Elég nyüzsgő. Az első lucernatermést korán aratják. Sokat kell előtte készülni, és utána is sok karbantartást igényelnek a gépek. Olyankor nagy itt a sürgés-forgás.

–  Egész héten, vagy öt napon keresztül?

–  Többnyire egész héten. Negyvenezer hektárnyi földterületről van szó. Elég sok a betakarítani való. – A futballista becsukta a kocsi ajtaját, és tett egy lépést, aztán megállt, mert Reacher megtorpant. Előrebámult, az épület bejárata előtti üres betonnégyszögre, a repedezett kőlapokra. Az egykori parkoló most üresen állt.

–  Általában hol szoktál parkolni a terepjáróval, John?

–  Itt az épület előtt, a kapunál.

–  És a haverjaid hol parkolnak?

–  Ugyanitt.

–  Akkor most hol vannak a kocsik?

Az éjszaka csöndje mindenre rátelepedett. John szája csodálkozva kinyílt egy kicsit. Megpördült, mintha arra számítana, hogy a barátai ott bujkálnak valahol a háta mögött, mintha meg akarnák tréfálni.

De nem voltak ott. Visszafordult, és azt mondta: – Gondolom, elmentek valahová. Nyilván felhívták őket.

–  Te hívtad őket? – kérdezte Reacher. – Amikor megláttad Mrs. Duncant?

–  Nem, esküszöm, hogy nem én telefonáltam. Megnézheti a telefonomban.

–  Akkor ki hívta őket?

–  Gondolom, Mr. Duncan. Úgy értem, Mr. Jacob.

–  És miért hívta volna őket?

–  Nem tudom. Ma este semmire sem készültünk.

–  Őket felhívta, de téged nem?

–  Engem nem hívott, esküszöm. Nézze meg a telefonomat. Amúgy sem hívott volna, mert őrszem voltam. Ott kellett maradnom a helyemen.

–  Szóval, mi folyik itt, John?

–  Nem tudom.

–  Mire tippelsz?

–  Az orvoshoz mentek vagy a feleségéhez. Vagy mindkettőjükhöz. A doki alkoholizmusa miatt mindig őket tekintették a leggyengébb láncszemnek. Talán Duncanék úgy gondolták, van valami információjuk.

–  Miről?

–  Természetesen magáról. Arról, hogy hol van, és mit csinál, és visszajön-e. Ez foglalkoztatja őket.

–  És öten kellenek, hogy feltegyék ezeket a kérdéseket?

–  Erődemonstráció. Azért vannak. Ha meglepetésszerűen lerohannak valakit az éjszaka közepén, ez eléggé felzaklathatja az illetőt.

–  Oké, John – mondta Reacher. – Te most itt maradsz.

–  Itt?

–  Menj, feküdj le.

–  Nem fog bántani?

–  Már elintézted te magadat. Meg sem próbáltál szembeszállni egy nálad kisebb és idősebb ellenféllel. Gyáva vagy. Most már te is tudod. Nekem ez ugyanúgy megfelel, mintha kificamítottam volna a könyöködet.

–  Maga könnyen beszél. Van pisztolya.

Reacher zsebre tette a Glockot, ráhajtotta a zseb hajtókáját, és megállt nyújtott karral, üres kézzel, széttárt ujjakkal felfelé fordítva a tenyerét.

–  Most már nincs. Akkor gyere, nagyfiú.

John nem mozdult.

–  Gyerünk – biztatta Reacher. – Lássuk, mit tudsz.

John nem mozdult.

–  Gyáva vagy – mondta újból Reacher. – Szánalmas alak. Kár beléd a kaja. Hasznavehetetlen, százötven kilós szarzsák vagy. És ronda is.

John hallgatott.

–  Ez az utolsó esélyed – mondta Reacher. – Szedd össze magad, és legyél hős.

A srác lehajtott fejjel, lehorgasztott vállal elballagott a sötétbe burkolózó épület felé. Hat méter után megállt, és visszanézett. Reacher megkerülte a terepjárót, a sofőrülés ajtajához ment, és beszállt. Az ülés túlságosan hátra volt tolva. John hatalmas termetű volt. De Reacher nem akarta előtte megigazítani, az agya leghátsó zugában megbújó, ostoba férfihiúságból. Indított, elhajtott, és csak menet közben tolta előbbre az ülést.

A Yukon elég jól ment, de a fék kissé puhán működött. Valószínűleg annak eredményeképp, amikor John pánikba esve úgy rátaposott a régi kocsmánál. Ötévnyi kopás, egyetlen másodperc alatt. De Reacher nem törődött vele. Úgysem használta sokat a féket. Egyenletes tempóban száguldott, a sebességre összpontosított, nem lassított. Harminc kilométer nagy távolság az üres, kihalt sötétségben.

Egész úton nem látott semmit sem, se fényeket, se más járműveket. Életnek semmi jele. Visszaért a főútvonalra, a moteltől északra, és öt perc múlva el is haladt mellette. Zárva volt, az épület sötét. A kék neonfények sem égtek, sehol egy lélek. Autók sem álltak a parkolóban, csak az összetört Subaru. Még mindig ott vesztegelt leeresztett kerekekkel, szomorúan, tehetetlenül. Olyan volt, mint egy elgázolt állat az országúton. Reacher elszáguldott mellette, jobbra kanyarodott, aztán balra, majd a sötét földek szélén ismét jobbra, azon az útvonalon, amelyet már kétszer is megtett, és hamarosan meg is érkezett a kerítéssel és üres udvarral körbevett egyszerű farmházhoz.

A ház több ablaka is világos volt. Úgy festett, mint egy luxushajó éjszaka a nyílt óceánon. De felfordulásnak nem volt semmi jele. A felhajtón nem álltak autók, se pick-upok, se terepjárók. Az árnyékokban nem bújtak meg nagydarab alakok. Semmi zaj, semmi mozgás. A bejárati ajtó csukva volt, az ablakok épek.

Reacher bekanyarodott, leparkolt a felhajtón, és odasétált az ajtóhoz. Megállt a kukucskáló nyílás előtt, és becsöngetett. Egy percig várnia kellett, aztán a nyílás elsötétedett, majd kivilágosodott, zárak és biztonsági láncok zörögtek, és az orvos kinyitotta az ajtót. Fáradtnak, elgyötörtnek és aggodalmasnak látszott. A felesége ott állt a háta mögött az előszobai éles fényben, a füléhez szorított telefonnal. A nagy, fekete, régimódi tárcsás készülék egy kisasztalon állt, a zsinórja spirálba csavarodott. Az orvos felesége nem beszélt, csak hallgatott. Nagyon figyelt, a szeme hol összeszűkült, hol kitágult.

–  Hát visszajött – mondta az orvos.

–  Igen, vissza.

–  Miért?

–  Jól vannak? A futballisták járják a környéket.

–  Tudjuk – felelte az orvos. – Az imént hallottuk. Épp most kaptunk riasztást telefonon.

–  Itt nem jártak?

–  Még nem.

–  Akkor hol lehetnek?

–  Nem tudjuk biztosan.

–  Bejöhetek? – kérdezte Reacher.

–  Persze, elnézést. – Az orvos hátrább lépett, Reacher pedig bement. Az előszobában nagyon meleg volt. Az egész házban meleg volt, és valahogy kisebbnek látszott, mint a múltkor, mint egy kétségbeesetten védekező kis erőd. Az orvos becsukta az ajtót, mindkét zárban elfordította a kulcsot, és visszatette a biztonsági láncot. – Na, átnézte a rendőrségi aktákat? – kérdezte.

–  Igen – felelte Reacher.

–  És?

–  Nem volt igazán meggyőző – mondta Reacher. Bement a konyhába. Hallotta, ahogy az orvos felesége hitetlenkedve kérdez vissza: – Micsoda?

–  Értetlennek tűnt, talán egy kicsit döbbentnek. Reacher kérdőn a nőre nézett, az orvos is. A nő semmit sem mondott, csak hallgatott. A szeme meg-megrebbent, mintha próbálna megjegyezni dolgokat. Az orvos is követte Reachert a konyhába.

–  Kér egy kávét? – kérdezte. – Ami azt akarta jelenteni, hogy nem vagyok részeg.

–  Persze, jöhet.

Az orvos nekilátott megtölteni a kávéfőzőt. A konyhában még melegebb volt, mint az előszobában. Reacher levette a kabátját, és egy szék támlájára terítette.

–  Hogy értette azt, hogy nem volt igazán meggyőző? – kérdezte az orvos.

–  Úgy értem, el tudok képzelni egy forgatókönyvet, hogyan tehették Duncanék, de a világon semmi bizonyíték sincs rá.

–  És tudna találni valami bizonyítékot? Ezért jött vissza?

–  Azért jöttem vissza, mert úgy néz ki, hogy az a két olasz fickó, akik engem kerestek, összeállt másokkal. Mind más nemzetiségűek. Lassan már az egész ENSZ képviselteti magát, de azt nem mondanám, hogy békefenntartók. Szerintem mind idejönnek, és tudni akarom, miért.

–  Megsértette Duncanék büszkeségét – mondta az orvos. – Ujjat húzott velük, és ezt nem bírják elviselni. Az embereik nem tudnak elbánni magával, ezért erősítést hívtak.

–  Ennek így semmi értelme – mondta Reacher. – Azok az olaszok már előttem itt voltak, ezt maga is tudja. Hallotta, mit mesélt Eleanor Duncan. Szóval valami más oka kell, hogy legyen. Valami vitájuk támadt Duncanékkel.

–  Akkor miért állnának Duncanék oldalára magával szemben?

–  Nem tudom.

–  Hányan jönnek? – kérdezte az orvos.

A felesége beszólt az előszobából: – Öten. – Épp most végzett a telefonálással. Belépett a konyhába, és azt mondta: – És nem jönnek, hanem már itt is vannak. Az olaszok visszajöttek, három másik emberrel. Összesen három kocsival vannak. Az olaszok a kék Chevyvel, ketten egy piros Forddal, és egy fickó egy fekete autóban. Mindenki esküszik rá, hogy Seth Cadillacje az.

39. fejezet

Reacher töltött magának a kávéból, egy hosszú pillanatig gondolkodott, aztán azt mondta: – A Marriottnál hagytam Seth Cadillacjét.

–  Akkor hogy jött vissza ide? – kérdezte az orvos felesége.

–  Elvettem egy Chevy Malibut az egyik rosszfiútól.

–  Az áll kint a behajtón?

–  Nem, az egy GMC Yukon, amelyet az egyik futballistától vettem el.

–  Akkor mi lett a Cadillackel?

–  Egy ember kocsi nélkül maradt miattam. Elloptam a kocsiját, aztán gondolom ő meg ellopta az enyémet. Valószínűleg nem szándékosan, csak véletlenül, mert nemigen volt nagy választék a parkolóban. Nyilván nem akart valami ócska pick-upot, olyat sem, amelynek túl modernek a biztonsági berendezései. A Cadillac pontosan megfelelt neki. Vagy egyszerűen csak lusta, akinek nem volt kedve túl sokat keresgélni. A Cadillac ott állt az orra előtt. Ugyanabban a szállodában szálltunk meg.

–  Látta azokat az embereket?

–  Az olaszokat nem láttam, de a másik négyet igen.

–  Akkor összesen hatan vannak, nem öten. Hol van a hatodik?

–  Egyvalamire mérget vehetnek – mondta Reacher. – Az a fickó, aki elvitte a Cadillacet, a hátsó ülésre tette a táskáját, nem a csomagtartóba.

–  Honnan tudja?

–  Mert ott van a hatodik. A csomagtartóban. Én tettem bele.

–  Kap levegőt?

–  Már nincs szüksége levegőre.

–  Jézusom, de hát mi történt?

–  Azt hiszem, bármi másban is sántikálnak, legelőször is azért jöttek ide, hogy engem elkapjanak, mellékes feladatként. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Szerintem ma este mind összegyűltek a Marriott– ban, az olaszok közölték velük, hogy mi lesz a feladat, és megadták a többieknek a személyleírásomat. Valószínűleg elég homályosra sikeredett, mivel másodkézből származik, mert igazából még nem láttak. Aztán később összefutottam egyikükkel lent a hallban, aki úgy nézett rám, mintha azt kérdezné magától, Vajon nem ez az a fickó? Lehetséges lenne? Láttam rajta, hogy nagyon buzgón töri a fejét. Aztán amikor kimentünk a parkolóba, egy gyanús mozdulattal a zsebébe nyúlt, mire megütöttem. Hallott már a commotio cordisról?

–  A mellkast ért trauma váltja ki – mondta az orvos. – Halált okozó szívritmuszavar.

–  És látott már ilyen esetet?

–  Nem.

–  Én sem. De most már elmondhatom, hogy tényleg van ilyen.

–  És mi volt a zsebében?

–  Egy kés, egy pisztoly és egy vegasi jogosítvány.

–  Vegas? Lehet, hogy Duncanéknek szerencsejáték-adósságaik vannak, és emiatt támadt vitájuk valakivel? – kérdezte az orvos.

–  Lehetséges. Az kétségtelen, hogy Duncanék jó ideje az indokoltnál

magasabb színvonalon élnek. Valahonnan van valami extra jövedelmük.

–  Miből gondolja? Harminc éve zsarolják a környékbeli farmokat, és a motelt is. Ez rengeteg pénz.

–  Nem igazán – rázta meg a fejét Reacher. – Nem ez a világ leggazdagabb vidéke. Ha a felét elvennék mindenkitől annak, amit keresnek, abból egy lyukas bilit sem tudnának venni. Viszont Seth úgy él, mint egy király, és tíz futballistát fizetnek, akiknek csak az a dolguk, hogy állandóan a rendelkezésükre álljanak. Ezt nem tudnák fedezni egy olyan vállalkozásból, amelyből igazából csak nyáron van bevételük.

Az orvos felesége közbeszólt – Emiatt majd később is ráérünk aggódni. A futballisták szabadon jönnek-mennek, és nem tudjuk, merre járnak és miért. Ma este ez a fontos. Lehet, hogy átjön Dorothy Coe.

–  Ide? – kérdezte Reacher. – Most?

–  Néha így szoktuk – mondta az orvos. – Főleg a nők. Hogy támogassuk egymást. Akik a legsebezhetőbbnek érzik magukat, megpróbálnak összefogni.

–  Többnyire Dorothy és én jövünk össze, néha mások is, attól függően, hogy épp mi okozta a riadalmat – tette hozzá a felesége.

–  Ez nem túl jó ötlet – mondta Reacher. – Úgy értem, taktikai szempontból. Így csak egy célpontjuk lesz több helyett.

–  Többségben az erő. Be szokott válni. Ezek a fiúk néha kissé gátlásosak. Nem nagyon szeretik, ha tanú is van arra, amit csinálnak, főleg ha nőkkel kell elbánniuk.

Magukkal vitték a kávét az ebédlőbe, mert onnan ki lehetett látni az útra. Az út sötét volt, semmi sem mozdult. Az aszfaltszalagot nem is lehetett megkülönböztetni a sötét szántóföldektől. Egy darabig némán üldögéltek a keménytámlás székeken. A lámpákat leoltották, hogy jobban kilássanak. Aztán az orvos megszólalt: – Meséljen, mi volt az aktákban.

–  Láttam egy fényképet a gyerekről – kezdte Reacher. – Dorothy lánya ázsiai volt.

–  Vietnami – mondta az orvos felesége. – Artie Coe harcolt a vietnami háborúban. Azt hiszem, nagy hatással volt rá dolog. Amikor kezdtek csónakokon menekülni az országból a vietnamiak, örökbe fogadtak egy gyereket.

–  A helybéliek közül sokan megjárták Vietnamot?

–  Elég sokan.

–  Duncanék is?

–  Nem hinném. Közhasznúnak minősítették a munkájukat, emiatt felmentést kaptak.

–  Arthur Coe munkája ugyanaz volt.

–  Nem egyformán bántak az emberekkel, voltak, akikkel kivételeztek.

–  Ki volt a helyi sorozási bizottság elnöke?

–  Az apjuk, az öreg Duncan.

–  Szóval a fiúk nem azért nem adták el a farmot akkoriban, hogy az apjuk kedvére tegyenek, hanem hogy megússzák a besorozást.

–  Gondolom, igen.

–  Ezt jó tudni – jegyezte meg Reacher. – Minden más mellett még gyávák is.

–  Mit tudott meg a nyomozásról? – faggatta tovább az orvos.

–  Ez egy hosszú történet. Tizenegy kartondoboznyi irat van róla.

–  És?

–  Voltak problémák a nyomozással.

–  Mint például?

–  Elkövettek egy nagy hibát, a többi inkább csak kisebb részletkérdés. Egy Carson nevű nyomozót bíztak meg az üggyel. Az első tizenkét óra alatt meglehetősen nagyot változott a helyzet. Először úgy indult, hogy csak egy eltűnt személyről van szó, aztán lassan átváltott egy lehetséges gyilkossági ügybe. Carson nem gondolta át igazán újból az első szakaszban történteket akkor, amikor már felmerült a gyilkosság gyanúja. Az első este felszólították az embereket, hogy mindenki vizsgálja át a melléképületeket. Ami ésszerű kérés, ha egy eltűnt gyerekről van szó. Később azonban a rendőrség nem kutatta át újból azokat a melléképületeket. Tulajdonképpen csak egy helyen, egy idős házaspárnál jártak, akik nem tették meg maguk. Mindenki más saját magát igazolta. Annyit mondtak, hogy nem kérem, nincs itt a gyerek, és soha nem is volt. Egy ponton Carsonnak elölről kellett volna kezdeni a kutatást, és mindenkit lehetséges gyanúsítottként kezelni. De ő nem tette. A kapott információk alapján csak Duncanékre összpontosított. Márpedig Duncanékről az derült ki, hogy ártatlanok.

–  Gondolja, hogy valaki más tette?

–  A világon bárki lehetett, egy idegen, aki épp erre járt. Ha nem, akkor bárki tehette a helybéliek közül. Dorothyt és Arthurt valószínűleg kizárhatjuk, de még mindig marad harminckilenc lehetőség.

–  Szerintem Duncanék voltak – szólt közbe az orvos felesége.

–  A három nyomozóhatóság nem ért egyet magával.

–  Lehet, hogy ők tévednek.

Reacher csak bólintott, amit a többiek észre sem vettek a sötétben.

–  Lehetséges – mondta. – Lehet, hogy máshol is tévedtek. Mindenesetre a képzelőerejük hagy némi kívánnivalót maga után. Egyértelmű, hogy Duncanék nem hagyták el a birtokukat, és az is, hogy a gyerek nem járt ott. vannak megbízható szemtanúk, akik ezt tanúsítják. A négy fiú, akik a kerítést építették. És a szakértők által végzett tesztek eredménye is negatív lett. De az is elképzelhető, hogy Duncanéknek volt egy cinkosa. Egy ötödik ember, aki elrabolhatta a gyereket, és elvihette valahová máshova. Carson erre soha nem gondolt. Nem nézett utána, milyen kapcsolataik vannak Duncanéknek. Pedig meg kellett volna tennie. Öt éve vártak azzal kerítéssel, és egész véletlenül épp aznap láttak neki, amikor a kislány eltűnt? Lehet, hogy előre kitalált alibinek szánták. Carsonnak ez eszébe kellett volna, hogy jusson. Bennem biztos, hogy felmerült volna ez a lehetőség.

–  És ki lehetett az ötödik ember?

–  Bárki. Egy barátjuk. Talán az egyik sofőrjük. Nyilvánvaló, hogy egy jármű is kellett hozzá, különben miért nem találták meg soha a biciklit?

–  Engem mindig is zavart az eltűnt bicikli.

–  Voltak Duncanéknek barátaik? Látott náluk valakit, amikor odajárt bébiszitterkedni?

–  Pár embert igen.

–  Volt olyan, aki közel állt hozzájuk? Nagyon közeli kapcsolatnak kellett lennie. Valami közös érdeklődés kellett, hogy összefűzze őket, maradéktalanul meg kellett bízniuk egymásban. Olyan valaki lehet, aki ugyanazzal foglalkozik, amivel ők.

–  Egy férfi?

–  Szinte biztosan. Ugyanolyan szemét alak, mint ők.

–  Nem tudom, nem emlékszem. És hová vitték volna a kislányt?

–  Elméletileg bárhová. Itt is elkövettek egy nagy hibát. Carson soha nem kerestette máshol, csak Duncanék birtokán. Őrültség volt például, hogy nem kutatták át a fuvarozó cég telephelyét. Persze, ami azt illeti, nem hinném, hogy ez igazán nagy baj volt, mert az a hely nagyon elfoglalt a nyár elején, hetente hét nap dolgoznak. Sok dolog van a lucernával, vagy mivel. Senki nem vitt volna oda egy elrabolt gyereket, ahol annyi szemtanú van. De van egy másik hely is, amelyet Carsonnak mindenképp át kellett volna kutatnia, de nem tette. Tudomást sem vett róla. Tudatlanságból, vagy mert összezavarodott.

–  Milyen hely?

Reachernek nem volt ideje válaszolni, mert ebben a pillanatban vakító fénysugár esett az ablakra, és a szoba megtelt mozgó árnyakkal és fényekkel. Hol vakító fehér fény, hol fekete foltok játszottak a falakon, a mennyezeten, az arcukon.

A kerítés lécein keresztül beeső reflektorfény.

Kelet felől egy autó közeledett nagyon gyorsan.

40. fejezet

Dorothy Coe érkezett rozoga pick-upjával. Reacher abban pillanatban tudta, ahogy meglátta a reflektorok fényét. Hallotta, ahogy a lyukas kipufogócső nagyokat durran, mint amikor egy Harley Davidson elindul egy piros lámpa után. Gyorsan közeledett, aztán nagyot fékezett, és majdnem a ház előtt megállt. Megpillantotta az aranyszínű Yukont a felhajtón, és feltehetően felismerte, hogy az egyik Cornhuskers játékosé. Valószínűleg sokszor látta már. Az orvos felesége kiment az előszobába, kinyitotta a zárakat, levette a biztonsági láncot, kitárta az ajtót, és intett. Dorothy azonban nem mozdult. Huszonöt évnyi belérögződött óvatosság. Arra gondolt, hogy ez akár trükk vagy félrevezetés is lehet. Reacher is kilépett az orvos felesége mellé a lépcsőre. Széles gesztusokkal a Yukonra mutatott, aztán saját magára. Az én kocsim. Dorothy elindult, és a ház elé kanyarodott. Leállította a motort, kiszállt, és az ajtóhoz sétált. A fejébe kötött sapkát húzott, és begombolatlan steppelt kabátja alatt szürke ruhát viselt. – Jártak itt a futballisták? – kérdezte.

–  Még nem – felelte az orvos felesége.

–  Mit gondoltok, mit akarnak?

–  Nem tudjuk.

Mind bementek, az orvos becsukta az ajtót, ráfordította a kulcsokat, és visszatette a biztonsági láncot. Bementek az ebédlőbe, most már négyen. Dorothy Coe levette a kabátját, mert meleg volt. Leültek egymás mellé, és úgy bámulták az ablakot, mint egy mozivásznat. Dorothy Reacher mellett ült. Reacher megkérdezte: – Magánál nem jártak?

–  Nem, de Mr. Vincent látta az egyiküket, elhaladt a motel előtt. Úgy húsz perccel ezelőtt. Az ablakon át figyelt.

–  Az én voltam – mondta Reacher. – Errefelé jöttem a terepjáróval, amelyet elvettem az egyiküktől. Most már csak öten vannak.

–  Értem. De engem ez aggaszt egy kicsit.

–  Miért?

–  Mert azt várnám, hogy legalább egyikünknek látnia kellett volna legalább egyet közülük, ahogy a környéket járják. De senki sem látta őket, ami azt jelenti, hogy nem szóródtak szét, hanem egy csapatban maradtak, mintha falkában vadásznának.

–  Engem keresnek?

–  Valószínűleg.

–  Akkor nem szeretném idecsalogatni őket. Akarják, hogy elmenjek?

–  Talán jobb lenne – felelte Dorothy.

–  Igen – mondta az orvos.

–  Nem – ellenkezett a felesége.

Zsákutca. Nem jutottak döntésre. Mind a négyen visszafordultak az ablak felé, és figyelték az utat. Sötét volt és kihalt. A felhők kissé felszakadoztak, halványan kikandikált a hold. Majdnem hajnali egy óra volt.

A motel már bezárt, de Vincent még a hallban időzött. Még mindig az ablakon bámult kifelé. Korábban látta, ahogy elhajtott az arany metál Yukon. Felismerte, hiszen látta már jó párszor. Egy John nevű fiatalember kocsija. Kellemetlen alak volt, nagyon erőszakos, még Duncanék többi emberéhez képest is. Egyszer arra kényszerítem Vincentet, hogy térden állva könyörögjön neki, hogy ne verje meg. Úgy kellett pitiznie, mint egy kutyának, öt percen át. Vincent telefonon továbbadta az információt a többieknek, aztán visszament az ablakhoz, és továbbfigyelt. Eltelt húsz perc, de semmi sem történt. Aztán meglátta azt az öt embert, akikről mindenki beszélt. A különös kis konvoj befutott a motel parkolójába – a sötétkék Chevrolet, a piros Ford, és Seth Duncan fekete Cadiliacje. Vincent tudta a telefonon kapott hírekből, hogy egy idegen használja Seth kocsiját. Senki sem tudta miért, vagy hogyan került hozzá. Vincent egy alacsony férfit látott kiszállni a kocsiból. Gyűrött ruhája, borostás arca volt, olyasfélének tűnt, mint a közel-keletiek, akiket a híradóban lehet látni. Aztán a Chevrolet-ből kiszállt az a két férfi, akik korábban megverték. Aztán még ketten szálltak ki a Fordból, magasak, tagbaszakadtak, sötét bőrűek. Szintén külföldiek lehettek. Mindnyájan megálltak a sötétben.

Vincent nem gondolt rögtön arra, hogy az öt férfi érte jött. Lehet más oka is annak, hogy itt álltak meg. Ez volt az egyetlen parkoló kilométerekre. Sok autós használta mindenféle céllal, átutazók, akik csak meg akartak nézni valamit a térképen, vagy kivenni valamit a csomagtartóból, vagy csak kinyújtóztatni a lábukat. Magánterület volt ugyan, de mindenki nyilvános parkolóként használta, mint egy útszéli pihenőt.

Vincent tovább figyelte az öt férfit, akik tárgyaltak valamit. A motel ablakai átlagos kereskedelmi forgalomban kapható ablakok voltak, még a szülei választották 1969-ben. Belülről szúnyogháló borította őket, kifelé nyíltak egy kis elfordítható kilinccsel. Vincent arra gondolt, mi lenne, ha épp csak résnyire kinyitná azt az ablakot, amelyiknél épp áll. Talán kihallgathatná, miről beszélnek azok öten. Lehet, hogy értékes információkhoz juthatna, amelyeket aztán továbbadhatna a telefonos riadóláncban. Mindenkitől elvárták, hogy ahogy tud, járuljon hozzá a hálózathoz. Így működött a rendszer. Így aztán Vincent elkezdte nagyon lassan, óvatosan elfordítani a kilincset Először könnyen ment, de aztán elakadt. Az ablak kerete odaragadt a habszivacs szigeteléshez. Festékmaradék és piszok szorult közé, és rég nem is használták. Vincent a hüvelyk– és mutatóujja közé fogta a keretet, úgy próbálta kirángatni. Nem szerette volna, ha hangosan reccsen. Az öt férfi még mindig beszélgetett, vagyis jobban mondva az beszélt, aki a Cadilleckel érkezett, a többiek pedig hallgatták.

Mahmeíni embere épp azt mondta: – A társamat egy kilométerrel előbb kiraktam, ő a frontvonal mögött fog dolgozni. Így nagyobb hasznát veszem. Mindig a bekerítő hadművelet a leghatásosabb.

Roberto Cassano közbeszólt: – De azért együtt fog működni velünk?

–  Hát persze, mi mást tehetne? Egy csapat vagyunk, vagy nem?

–  Itt kellett volna maradnia. Legelőször is ki kell találnunk valamilyen tervet.

–  Ehhez? Ehhez nem kell terv. Egyszerűen csak elkapjuk a fickót. Mennyire lehet ez nehéz feladat? Te mondtad, hogy a helybéliek is segíteni fognak.

–  Mind alszanak.

–  Majd felébresztjük őket. Ha kis szerencsénk van, még reggel előtt végzünk.

–  És azután?

–  A nap hátralévő részében egy kicsit megszorongatjuk Duncanéket. Szükségünk van arra a szállítmányra, és ha már kénytelenek voltunk elvonszolni magunkat ide, akkor tölthetjük az időt fontos dolgokkal is.

–  Akkor hol kezdjük?

–  Te mondd meg, ti már jártatok itt.

–  Az orvosnál – mondta Cassano. – Ő a leggyengébb láncszem.

–  Szóval, hol lakik az orvos? – kérdezte Mahmeíni embere.

–  Innen délnyugatra.

–  Oké, akkor menj, és beszélj vele. Én addig máshová megyek.

–  Miért?

–  Mert ha tudod, hogy ő a leggyengébb láncszem, akkor Reacher is tudja. Fogadni mernék, hogy nincs ott. Tehát csak az idődet pazarolod. Addig én inkább csinálok valami hasznosat.

Vincent feladta a próbálkozást az ablakkal. Belátta, hogy nem tudja úgy kinyitni, hogy ne csapjon zajt vele, és nem lett volna jó ötlet, ha felhívja magára a figyelmet. A rögtönzött kis értekezlet amúgy is véget ért a parkolóban. Az alacsony, gyűrött ruhás férfi visszaült Seth Duncan Cadillacjébe, és a nagy, fekete autó széles ívben, gumi csikorgatva megfordult. A reflektorok fénysugara átsöpört Vincent ablakán. Épp idejében sikerült lehúznia a fejét. A Cadillac balra kikanyarodott a kétsávos útra, aztán elhajtott dél felé.

A másik négy férfi ott maradt. Nézték, amíg a Cadillac hátsó lámpái eltűntek szem elől, aztán visszafordultak, és megint beszélgetni kezdtek, párosával szemben állva. Valami furcsa okból kifolyólag mindegyikük a jobb kabátzsebében tartotta a jobb kezét. Szimmetrikus volt a kép, mint egy hivatalos tabló.

Roberto Cassano megvárta, amíg a Cadillac eltűnik, aztán megszólalt:

–  Nincs is neki társa. Senki sem dolgozik a frontvonalak mögött. Miféle frontvonalak? Marhaság!

–  Hogyne lenne társa – mondta Safír embere. – Láttuk, ott volt, amikor a ti szobátokban találkozunk.

–  Lelépett, itt hagyta, és elvitte a kocsit, amelyet béreltek. A fickó most már egyedül van. A parkolóból lopta azt a Cadillacet. Láttuk korábban ott állni.

A többiek nem válaszoltak.

–  Hacsak nem valamelyikőtök keze van benne – folytatta Cassano. – Vagy mindkettőtöké.

–  Mire akarsz célozni?

–  Nem vagyunk gyerekek – mondta Cassano. – Tudjuk, hogy működnek a dolgok. Ne tegyünk úgy, mintha nem tudnánk. Mahmeíni arra utasította az embereit, hogy intézzenek el minket, és Safír is arra utasított benneteket, hogy intézzétek el a többieket, és persze Rossi is azt mondta nekünk, hogy intézzünk el benneteket. Én őszinte leszek. Mahmeíni, Safír és Rossi mind egyformák. Mindegyikük az egész tortát akarja. Ezzel mindnyájan tisztában vagyunk.

–  Mi nem kevertünk semmit sem – védekezett Safír embere. – Azt hittük, ti voltatok. Egész úton idefelé erről beszélgettünk. Nyilvánvaló volt, hogy az a Cadillac nem bérelt autó.

–  Mi sem csináltunk semmit azzal a fickóval. Később akartuk elintézni.

–  Mi is.

–  Biztos vagy benne?

–  Igen.

–  Esküszöl?

–  Előbb te esküdj meg,

–  Esküszöm az anyám sírjára – mondta Cassano.

–  Én is az enyémre – mondta Safír embere. – Szóval, akkor mi történhetett?

–  Lelépett, csak ez történhetett. Inába szállt a bátorsága. Vagy nem volt elég önfegyelem benne. Talán Mahmeíni nem is olyan nagy szám, mint gondoljuk. Ami felvet bizonyos lehetőségeket.

A többiek hallgattak.

Cassano folytatta: – Szavaznunk kellene, mit gondoltok? Nekünk, négyünknek. Elintézhetjük Mahmeíni másik emberét, egymást pedig békén hagyjuk. Így Rossi és Safír ötven-ötven százalékot kapnának. Ezzel igazán beérhetik. Nekünk biztosan megfelelne.

–  Kössünk fegyverszünetet?

–  A fegyverszünet csak átmeneti. Nevezzük inkább szövetségnek, az állandó.

Csönd lett. Safír emberei egymásra pillantottak. Nem volt nehéz meghozni a döntést. Kétfrontos háború vagy egyfrontos? A történelem tele van olyan példákkal, amelyek azt bizonyítják, hogy aki az utóbbit választja, az nyer.

Vincent továbbra is figyelte őket az ablakból. Látta, ahogy halkan, visszafogottan beszélgetnek, érezhető volt a feszültség, de aztán mintha megkönnyebbültek volna. A testbeszédükön is látszott, hogy elengedik magukat. Elgondolkozó pillantásokat és tétova mosolyokat váltottak. Aztán mind a négyen kivették a kezüket a kabátzsebükből, és egymás karja fölött átnyúlkálva mindenki mindenkivel kezet rázott. Hátba és vállon veregették egymást. Négy újdonsült jó barát, akik hirtelen nagyon jól kijöttek egymással.

Ezután még pár szót váltottak, gyorsan, kapkodva, mintha megbeszéltek és megerősítettek volna néhány egyszerű, magától értetődő teendőt, aztán megint vállon és hátba veregették egymást, mintha azt mondanák, később találkozunk, aztán a két nagydarab sötétbőrű férfi visszaült a piros Fordba. Becsapták az ajtót, és már indulni akartak, amikor az olasznak, aki végig vitte a szót, hirtelen még eszébe jutott valami. Visszafordult, és megkocogatta az ablakot a sofőr oldalán.

A férfi letekerte az ablakot.

Az olasz kezében megjelent egy pisztoly.

Behajolt az ablakon, majd két éles villanás következett, mintha egy fényképezőgép vakuja villanna a kocsi belsejében. Egy pillanatra mind a hat ablak kivilágosodott, aztán két hangos dörrenés hallatszott, majd kis szünet után két újabb, ismét két éles villanás kíséretében.

Az olasz odébb lépett, és Vincent látta, hogy a két sötétbőrű férfi eldől az ülésen. Hirtelen valahogy sokkal kisebbnek látszottak, mintha leeresztettek volna. Két sötét folt volt csak a helyükön, a fejük a mellkasukra bukott, és furcsán formátlannak tűntek, mert a fejük egy része egyszerűen hiányzott.

Vincent térdre rogyott az ablak előtt, és öklendezni kezdett, aztán a telefonhoz rohant.

Angelo Mancini kinyitotta a Ford csomagtartóját. Két kisebb, kerekes bőröndöt talált benne, ami többé-kevésbé megerősítette a gyanúját. Egy igazi férfi kézben viszi a bőröndjét, nem kerekeken húzza maga után, mint egy nő. Elhúzta az egyiken a cipzárat, egy kicsit keresgélt benne, és kivett pár összehajtogatott inget, amelyekhez vállfa is tartozott. Az egyik inget leszedte a vállfáról, aztán kiegyenesítette a drótját, és felfeszítette vele a Ford tanksapkáját. Belenyomkodta az ing egyik ujját a csőbe, aztán gombócba gyűrve a többi részét is. A másik ujja kilógott. Meggyújtotta az ing mandzsettáját egy gyufával, amelyet a Marriott közelében lévő bisztróból hozott el, aztán elsétált, és beszállt a Chevroletbe, Roberto Cassano pedig indított.

A kerítésen túl továbbra is sötéten nyújtózott az út. Az orvos felállt, és kiment az ebédlőből, aztán kicsivel később visszajött. Négy bögre friss kávét hozott egy műanyag tálcán. A felesége némán ült. Mellette Dorothy Coe is hallgatott. Várták, hogy elmúljon a veszély. Egy hosszú éjszaka, ugyanolyan, mint az elmúlt huszonöt év több mint kilencezer éjszakája, melyeknek többsége feltehetően nyugalmasan telt, de azért akadtak olyanok is, amelyek nem. Kilencezer napnyugta, amikor senki sem tudhatta, mit tartogat az éjszaka.

Reacher is csak várt. Tudta, Dorothy nagyon szeretné megkérdezni, mit talált a megyei rendőrség archívumában, de nem akart rögtön rátérni a témára, és Reacher ezt nem is bánta. Magától nem akart előállni vele. Volt már része bőven más emberek tragédiáiban, mind borzasztó volt, egyiket sem volt könnyű elviselni, de úgy gondolta, annál rosszabb nemigen lehet, mint amin a Coe családnak kellett keresztülmennie. Úgyhogy csak várt némán, tíz percet, tizenötöt. Végül Dorothy megkérdezte: – Megvoltak még az akták?

–  Igen, meg – felelte Reacher.

–  Látta is őket?

–  Igen, láttam.

–  Látta Margaret fényképét?

–  Gyönyörű kislány volt.

–  Ugye? – Dorothy elmosolyodott. Nem büszkeségből, mert a kislány szépsége nem az ő érdeme volt, hanem egyszerű csodálattal. – Még mindig hiányzik – mondta. – Ami tulajdonképpen furcsa, mert olyasmi hiányzik, amit mostanra már amúgy is elveszítettem volna. Úgy értem, már harminchárom éves lenne, felnőtt nő. Nem tudom igazán elképzelni, milyen lenne most, úgyhogy nem is hiányozhatna. Nem tudom, mi lett volna belőle. Nem tudom, hogy lenne-e férje és gyerekei, és itt maradt volna a környéken, vagy karriert futott volna be, és ügyvéd lett volna vagy tudós, valahol messze egy nagyvárosban.

–  Jó tanuló volt?

–  Nagyon jó.

–  Mi volt a kedvenc tantárgya?

–  Mindegyik.

–  Hová indult aznap, amikor eltűnt?

–  Imádta a virágokat. Szeretek arra gondolni, hogy virágot akart szedni.

–  Sokszor elkóborolt?

–  Többnyire igen, ha nem volt iskolában. Főleg vasárnaponként. Imádott biciklizni, mindig ment valahová. Akkoriban ártatlan időket éltünk. Ugyanúgy élt, mint én nyolcéves koromban.

Reacher egy pillanatnyi hallgatás után megkérdezte: – Hosszú ideig amolyan rendőrféle voltam. Feltehetek egy nehéz kérdést?

–  Persze.

–  Tényleg tudni akarja, mi történt vele?

–  Annál nem lehet rosszabb, mint amit elképzelek.

–  Attól tartok, hogy lehet. Néha előfordul. Ezért kérdezem. Néha jobb, ha az ember nem tudja.

Dorothy egy hosszú pillanatig csak hallgatott. Aztán azt mondta: – A

szomszédom fia hallani szokta a kísértetet zokogni.

–  Találkoztam vele – bólintott Reacher. – Elég sok füvet szív a srác.

–  Néha én is hallom. Vagy legalábbis úgy tűnik. Ez azért elgondolkoztat.

–  Én nem hiszek a kísértetekben.

–  Igazából én sem. Úgy értem, nézzen csak rám.

Reacher Dorothyra pillantott. Megfontolt, megbízható, hatvan körüli nő, nyers és szögletes, a sok munkától és a nehézségektől elgyötörve, kissé már őszülő szőke hajjal.

–  Igen, tudni akarom, mi történt vele – mondta Dorothy. Reacher csak annyit felelt: – Rendben.

Két perccel később megcsörrent a telefon. Régimódi készülék volt, a mechanikus, berregő csengőhang halkan és bánatosan csendült fel, cseppet sem sürgetően. Az orvos felesége felpattant, és kirohant az előszobába, hogy felvegye. Beleszólt, hogy halló, aztán többet nem is mondott. A riadólánc. A többiek hallották a kagylóból kiszűrődő torz recsegést, ahogy egy pánikba esett hang hadar valamit, aztán hallották, hogy az orvos felesége felszisszen a meglepetéstől. Dorothy Coe idegesen fészkelődött a széken. Az orvos felállt. Reacher az ablakot figyelte. Az út továbbra is sötétbe burkolózott.

Az orvos felesége visszajött a szobába. Inkább értetlenség és csodálkozás ült az arcán, mint aggodalom vagy ijedtség. – Mr. Vincent az előbb látta, hogy az olaszok lelőtték azt a két férfit, akik a piros kocsival jöttek. Mindkettő meghalt. Aztán felgyújtották a kocsijukat, ott az ablaka előtt, a motel parkolójában.

Mindenki hallgatott. Végül Reacher az mondta: – Ez kissé megváltoztatja a dolgokat.

–  Amennyiben?

–  Eddig azt hittem, hat emberrel állunk szemben, akik ugyanannak a szervezetnek dolgoznak, és valamiféle kapcsolatban állnak Duncanékkel. De ezek szerint nem erről van szó. Három pár, három különböző szervezet, Duncanéké pedig a negyedik. Ami azt jelenti, hogy hierarchia áll fenn közöttük, tápláléklánc. Duncanék tartoznak valamivel valakinek, és ez a valaki is tartozik valakinek, és így tovább végig a láncon. Mind befektettek ebbe az üzletbe, és azért jöttek ide, hogy felügyeljék a befektetésüket. És amíg itt vannak, megpróbálják eltenni egymást láb alól. Mindegyikük próbál a tápláléklánc csúcsához közelebb kerülni.

–  Szóval egy bandaháború közepébe csöppentünk?

–  Nézzék a jó oldalát. Ma délután hatan jelentek meg, de már csak hárman maradtak. Ötven százalékos lemorzsolódás. Szerintem ez nem is olyan rossz arány.

–  Fel kellene hívni a rendőrséget – mondta az orvos.

–  Nincs értelme, a rendőrség száz kilométerre van – vetette ellen a felesége. – A futballisták viszont most vannak itt. Ma este miattuk kell aggódnunk. Ki kell derítenünk, miben mesterkednek.

–  Hogy tartják a kapcsolatot egymás között? – kérdezte Reacher.

–  Mobiltelefonon.

–  Van nálam egy a terepjáróban, amit elvettem. Talán utánanézhetnénk, és kideríthetnénk, mit csinálnak.

Az orvos kinyitotta a zárakat, levette a biztonsági láncot, és mindannyian kisétáltak a felhajtóra. Reacher kinyitotta a Yukon ajtaját, és felvette a padlóról a mobilt. Vékony volt és fekete, mint egy csokiszelet. Megállt az ajtó mellett, és szétnyitotta a telefont. – Gondolom, konferenciabeszélgetést használnak, nem? Ha egyiküket hívják, mind az ötnél csöng.

–  Valószínűleg inkább rezeg, nem csöng – mondta az orvos. – Nézze meg a beállításoknál, a híváslistát, meg a névsort. Ott csak talál egy számot.

–  Inkább maga nézze meg – mondta Reacher. – Nem nagyon értek a mobilokhoz. – Megkerülte a kocsit hátulról, és odavitte a telefont az orvosnak. Aztán balra pillantott. Kelet felé fényt látott derengeni a ködben. Egy magas fénygömb, vibrálva, remegve hol gyengült, hol felerősödött. Vakítóan fehér volt, szinte kékes.

Egy autó közeledett feléjük, meglehetősen gyorsan.

Úgy nyolcszáz méterre lehetett. A ködös derengés lassan éles fényponttá élesedett az aszfalt közelében, aztán két ovális pont rajzolódott ki alig egy méterre egymástól, kékes-fehéren, vakító élességgel. Az ovális fénypont egyre közeledett és egyre nagyobb lett, pislákolt és ugrált a kocsi rugózása és a gyors sebesség miatt. Eleinte csak a távolság miatt tűnt kicsinek, de aztán továbbra is kicsi maradt, mert tényleg az is volt, mivel az autó egy kis piros Mazda Miata volt. Reacher úgy hatvan méterről ismerte meg.

Eleanor Duncan.

A nők összetartanak.

Harminc méterre járt, a Mazda egy kicsit lelassított. A teteje most fel volt húzva, mintha kis sapka borulna rá. Hideg volt, és ezúttal nem kellett láttatni, ki ül a kocsiban. Nem állt őrszem az út mentén, akinek el kellett terelni a figyelmét.

Tizenöt méterre lefékezett, hogy rákanyarodjon a felhajtóra. Mögötte felderengett a féklámpák pirosas fénye a ködben.

Hat méterrel később széles ívben kanyarodni kezdett.

Amikor már csak pár méterre volt, Reachernek három dolog futott át az agyán.

Először is, Eleanor Duncan nincs benne a telefonos riadóláncban.

Másodszor, a pisztolya a kabátja zsebében van.

Harmadszor, a kabátja bent van a konyhában.

A Mazda gyorsan bekanyarodott, csikorogva végighajtott a kavicsokon, és lefékezett közvetlenül Dorothy pick-upja mögött. Az ajtó kivágódott, és Seth Duncan magas, vékony alakja bukkant elő a kocsiból.

Egy puskát tartott a kezében.

41. fejezet

Seth Duncan orrán egy jó nagy alumíniumsín díszelgett. Úgy festett az arca, mint egy rothadó gyümölcs. A sín körül kísérteties sárga, barna, lila színekben játszott a bőre. Sötét színű nadrágot és pulóvert viselt, és egy vadonatúj dzsekit. A fegyver, amelyet a kezében tartott, egy régi Remington 870-es vadászpuska volt. Valószínűleg 12-es kaliberű, ötven centis csővel. Diófa markolat, henger alakú tár hét tölténnyel. Kiváló darab, mindenféle célra alkalmas, és olyan fegyver, amely már bizonyított. Több mint négymilliót gyártottak és adtak el belőle, ezt használták a rohamrendőrök, a haditengerészetnél a hajók fedélzetén, a tengerészgyalogságnál és a gyalogságnál rövidebb távolságokra, a civilek vadászatra, valamint idegesebb vérmérsékletű állampolgárok a betörők elrettentésére. Senki sem mozdult.

Reacher nagyon figyelt, és látta, hogy Seth Duncan meglehetősen szilárdan fogja a puskát, az ujját pedig a ravaszon tartja. Csípőből célzott, egyenesen Reacherre, ami azt jelentette, hogy egyben az orvosra, a feleségére és Dorothy Coe-ra is, mivel a nagy szemű sörétnek van némi szórása, és ők négyen elég közel álltak egymáshoz a felhajtón, három méterre a ház bejáratától.

Senki sem szólt.

A Mazda motorja üresben járt, az ajtaja még mindig nyitva állt. Seth Duncan elindult a felhajtón. Feljebb emelte a puskát a vállához, behunyta az egyik szemét, és lassú, határozott léptekkel közeledett, ami ugyan egyenetlen talajon nem túl praktikus manőver, de a kaviccsal felszórt úton kivitelezhető volt. A Remington szilárdan a célpontra szegeződött.

Tíz méterre tőlük megállt, és azt mondta: – Üljenek le törökülésben a földre, ott ahol vannak.

–  Meg van töltve az az izé? – érdeklődött Reacher.

–  De még mennyire.

–  Akkor vigyázzon, nehogy véletlenül elsüljön.

–  Nem fog – felelte Duncan. Hangja nazálisra torzult, részben a sérülés miatt, részben mert a Remington szorosan odanyomódott az arcához.

Senki sem mozdult. Reacher figyelt, és törte a fejét. Hallotta, hogy a háta mögött az orvos megmozdul, és azt kérdezi: – Beszélhetünk?

–  Üljön le – förmedt rá Duncan.

–  Beszéljük meg a dolgot, ahogy értelmes emberekhez illik.

–  Üljön le!

–  Nem, előbb mondja meg, mit akar.

Bátor próbálkozás volt, de Reacher úgy vélte, rossz taktika. Az orvos nyilván azt remélte, nyer valamit az időhúzással, de Reacher úgy látta, ennek épp az ellenkezője igaz. Az volt az érzése, nincs vesztegetnivaló idejük. – Hideg van – szólalt meg.

–  Na és? – kérdezte Duncan.

–  Túl hideg van ahhoz, hogy itt üldögéljünk. Ahhoz is, hogy itt ácsorogjuk. Menjünk be.

–  Kint akarom tudni magát.

–  Miért?

–  Csak.

–  Akkor engedje meg, hogy kihozzák a kabátjukat.

–  Miért engedném?

–  Önbecsülésből – mondta Reacher. – Magán is van kabát. Ha olyan meleg van, hogy tulajdonképpen nem is kéne kabát, akkor egy puhány alak. Ha viszont olyan hideg van, hogy fel kell öltözni, akkor ártatlan emberek szenvednek maga miatt ok nélkül. Ha úgy gondolja, elszámolnivalója van velem, rendben, de ezek az emberek nem ártottak magának.

Seth Duncan egy pillanatig elgondolkodott, a puskát még mindig a vállához emelve, az egyik szemét becsukva. Aztán azt mondta: – Oké, egyenként bemehetnek. A többiek itt maradnak túsznak. Mrs. Coe megy elsőnek. Hozza ki a kabátját, de semmi mást. A telefonhoz ne nyúljon.

Egy pillanatig senki sem mozdult, aztán Dorothy Coe kivált a csoportból, az ajtóhoz sétált, és bement. Egy percig volt távol, aztán kabátban visszajött, de most begombolta. Visszaállt az előző helyére.

–  Üljön le, Mrs. Coe – utasította Duncan.

Dorothy lesimította a kabátját, és leült, bár nem törökülésben, hanem oldalra fordítva a lábát.

–  Most a doki felesége – mondta Reacher.

–  Ne mondja meg nekem, mit csináljak – felelte Duncan.

–  Csak azt akarom mondani, hölgyeké az elsőbbség.

–  Oké, akkor a doki felesége. Menjen be. Ugyanazok a szabályok érvényesek. Csak a kabátját hozza ki, ne nyúljon a telefonhoz. Ne feledje, hogy túszaim vannak, köztük a kedves férje is.

Az orvos felesége kivált a csoportból. Egy perc múlva már vissza is tért, kabátban, sapkában, kesztyűben, sálban.

–  Üljön le – szólt rá Duncan.

A nő törökülésben leült a földre Dorothy mellé, egyenes háttal, a kezét a térdére tette. Mereven a messzeségbe bámult, a földek felé. Nem volt ott ugyan semmi, de Reacher úgy gondolta, így még mindig könnyebb, mint az ellenségre nézni.

–  Most a doki – mondta Reacher.

–  Oké, menjen – mondta Duncan.

Az orvos is egy percig volt távol. Egy sportos kék dzsekiben jött vissza, cipzáros zsebekkel. Leült, meg sem várta a parancsot.

–  Akkor most én következem – mondta Reacher.

–  Nem, maga nem megy sehová. Se most, se máskor. Üljön csak le.

Nem bízom magában.

–  Ez nem szép magától.

–  Üljön le.

–  Kényszerítsen rá.

Duncan egy hajszállal még feljebb emelte a puskát, mintha lőni készülne.

–  Üljön le – ismételte.

Reacher nem mozdult. Aztán jobb felé nézett, fényeket pillantott meg a ködben, és tudta, az utolsó esélye is elszállt.

A Comhuskers játékosok közeledtek öt külön kocsival. Egy gyors kis konvoj, három pick-up és két terepjáró. Lefékeztek az úton a kerítéssel egyvonalban, aztán mind az öt járműnek kivágódott az ajtaja, és öten szálltak ki gyors mozdulatokkal, fürgén, mind piros futball-dzsekiben. A legkisebb termetű is akkora volt, mint egy ruhásszekrény. A ház felé indultak, egyszerre másztak át a kerítésen, majd átvágtak a téli álmot alvó pázsiton, jól kikerülve a Remington golyóinak esetleges röppályáját. A puskát továbbra is sziklaszilárdan tartotta Seth Duncan. Reacher a csövet figyelte. Egyáltalán nem mozdult. A kékes acél sötétnek látszott a holdfényben, és kilenc méterről pontosan a mellkasára szegeződött. A lyuk a cső közepén akkorának tűnt, hogy a hüvelykujját is beledughatta volna.

Duncan megszólalt: – A három másikat vigyétek be házba, és tartsátok

ott.

Durva kezek markolták meg a karjánál fogva az orvost, a feleségét és Dorothy Coe-t, talpra rángatták őket, elcipelték, és belökdöstek az ajtón. Nyolcan mentek be, és egy perccel később négyen jöttek ki. A négy futballista visszament oda, ahol Reacher állt.

–  Fogjátok le – mondta Duncan.

Reacher egyetlen pillanatot sem pazarolt arra, hogy megbánjon dolgokat, vagy szemrehányást tegyen magának. Később lesz majd idő arra, hogy az elkövetett hibákon merengjen, és tanuljon belőlük. Mint mindig, csak a jelenre és a közvetlen jövőre koncentrált. Azok, akik arra pocsékolják az időt és az energiát, hogy a frissen elkövetett hibákon rágódjanak, biztos vesztesek. Nem mintha lett volna esélye győzelemre, legalábbis nem rögtön és rövidtávon. Pillanatnyilag semmi más nem várt

rá, csak sok-sok fájdalom.

A négy nagydarab fickó közelebb lépett. Reachernek nem volt semmi lehetősége védekezni. A Remington mereven a célpontra szegeződött. Két futballista még közelebb ment hozzá, széles ívben, oldalról, hogy véletlenül se kerüljenek a golyók útjába. Reacher ebben a helyzetben nem látott lehetőséget a könnyű győzelemre. Odaléptek mellé, és elkapták a karját. Hatalmas, erős lapátkezek ragadták meg, hátulról a könyöke fölött, a csuklóját pedig elölről. Kiegyenesítették a karját, a könyökét hátrahúzták, és a lábfejüket horogként a bokája elé beakasztva terpeszbe rúgták a lábát. Úgy lefogták, hogy mozdulni sem tudott. A harmadik futballista odament a háta mögé, és hátulról átkarolta a mellkasát vaskos karjával. A negyedik elhátrált, és megállt úgy három méterre Seth Duncantől.

Reacher nem küzdött, mert nem lett volna a világon semmi értelme. Mind a három fickó jó öt centivel magasabb volt nála, és vagy húszhuszonöt kilóval nehezebb. Nyilván lassúak voltak, ostobák és képzetlenek, de ebben a helyzetben a puszta fizikai túlerő is pontosan elég volt. Reacher egy egészen kicsit meg tudta mozdítani a lábát, és egy kicsit a fejét, ez volt minden. A lábát csak hátrafelé tudta csúsztatni, de ezzel csak annyit érne el, hogy előrebukna, ha az őt hátulról átkaroló fickó nem tartaná egyenesen. A fejét is alig tudta mozgatni, az állát a mellkasához nyomta, majd felemelte és pár centit hátrahajtotta. Ez nem volt elég ahhoz, hogy belefejeljen a hátul álló fickó orrába.

Kutyaszorítóba került, és ezt nagyon jól tudta is.

Seth Duncan megint leeresztette a fegyvert a csípője magasságába. Előbbre sétált, és odaadta a negyedik futballistának. Aztán puska nélkül továbbsétált, és megállt szemtől szemben Reacherrel, úgy egy méterre tőle. A szeme véreres volt, és nehezen vette a levegőt. Egy kicsit remegett, a dühtől vagy az izgalomtól. – Van egy üzenetem, haver.

–  Kitől? – kérdezte Reacher. – A seggfejek országos szövetségétől?

–  Nem, személyesen tőlem.

–  Mi az, lejárt a tagságija?

–  Tíz másodperc múlva már tudni fogjuk, ki a tagja a klubnak, és ki nem.

–  És, mi az üzenet?

–  Inkább egy kérdés.

–  Oké, akkor mi a kérdés?

–  Az a kérdés, neked hogy tetszik ez?

Reacher ötéves kora óta verekedett, de még soha életében nem tört el az orra, egyetlen egyszer sem. Részben mert szerencséje volt, részben mert ügyesen intézte a dolgokat. Az évek során sokan próbálkoztak vele, hogy betörjék az orrát, akár szándékosan, akár dühös, nem célzott ütések záporával, de soha senkinek nem sikerült. Még csak a közelében sem jártak. Reacher furcsa mód büszke volt erre a tényre. Szimbólum volt, egyfajta talizmán, kitüntetés. Az egész teste tele volt mindenféle heggel és vágással, az arca, a karja, a felsőteste, de úgy érezte, hogy a jellegzetes és sértetlen orrcsont mindenért kárpótolja.

Mintha azt mondta volna: Még mindig talpon vagyok.

Az ütés pontosan úgy jött, ahogy várta: ökölbeszorított kéz, súlyos jobbegyenes, keményen, kissé felfelé irányítva, kissé magasra, mintha Duncan tudat alatt arra számított volna, hogy Reacher hátra fog hőkölni, ahogy valószínűleg Eleanor szokott. Csakhogy Reacher egyáltalán nem húzta el a fejét, és nem hőkölt hátra, hanem egyenesen belefejelt az ütésbe, magasba emelt fejjel, nyitott szemmel. Az orra mellett elnézve célzott, gondosan időzített, aztán nyakból nagyot rántott a fején, és tökéletesen eltalálta Duncan kiálló kézcsontjait. Gyors, hatalmas erejű ütközés Reacher vastag homlokcsontja és Duncan kezének finom csontjai között. Össze se lehetett mérni a kettőt. Reachernek olyan volt a homloka, mintha betonból öntötték volna, a kéz pedig az ember legtörékenyebb testrésze. Duncan felüvöltött, elkapta a kezét, bénultan a mellkasához szorította. Üvöltve és döbbenten nyöszörögve ugrált körbe-körbe. Reacher úgy gondolta, legalább három-négy ujján eltörhetett több ujjperce is.

–  Seggfej – jegyezte meg.

Duncan a bal hóna alá szorította az öklét, nagyokat fújt és toporgott. Egy perc múlva abbahagyta, egy kicsit meggörnyedve állt, és sértett, dühös, megalázott pillantásokat vetett először Reacherre, aztán a negyedik emberére, aki ott álldogált kővé dermedve, és még mindig fogta a puskát. Duncan néma dühvel, türelmetlenül intett Reacher felé a fejével.

Intézd el.

A negyedik futballista közelebb lépett. Reacher abban nagyjából biztos volt, hogy nem fog lőni. Senki sem süt el egy vadászfegyvert egy négyfős csoportra, amelynek három tagja a barátja.

Biztos volt benne, rosszabb lesz, mintha lelőnék.

A futballista megfordította a fegyvert, a jobb kezével a csövét fogta, a ballal az agyát.

A Reacher háta mögött álló fickó megmozdult. A bal karjával szorosan átfogta Reacher nyakát, a jobb tenyerével leszorította a homlokát.

Reacher moccanni sem tudott.

A negyedik vízszintesre emelte a puskát. A tussal előre fordítva, két kézzel fogta, és kissé hátrahúzta a jobb válla fölött, mintha egy lándzsát készülne eldobni, aztán meghintáztatta, tett egy lépést előre, gondosan célzott, és a puskatussal egyenesen Reacher arcának közepére célzott.

Egy nagy reccsenés, és minden elsötétedett.

42. fejezet

Jacob Duncan az éjszaka közepén összehívott egy előre nem tervezett megbeszélést a fivéreivel, a saját konyhájába. Wild Turkey whiskey-vel kínálta őket, nem Knob Creekkel, mert ünnepi hangulatban volt.

–  Épp most hívtak telefonon – jelentette be. – Örömmel fogjátok hallani, hogy a fiam jóvátette a hibát, amelyet elkövetett.

–  Mit csinált? – kérdezte Jasper.

–  Elkapta Jack Reachert.

–  Hogyan? – kérdezte Jonas.

Jacob Duncan hátradőlt a széken, és kinyújtotta maga előtt a lábát, mint aki kényelembe helyezi magát, mert el akar mesélni egy hosszas történetet.

–  Mint tudjátok, hazavittem Sethet, de a behajtó végében tettem ki, mert egy kicsit rosszkedvű volt, és járni akart egyet a friss levegőn. Amikor úgy száz méterre ért a házától, majdnem elgázolta egy autó. A saját kocsija. A Cadillacje úgy száguldott el mellette, mintha puskából lőtték volna ki. Ezek után persze hazasietett, és kiszedte a feleségéből, mi történt. Mint kiderült, Reacher még délután ellopta a Cadillacet. A doki is vele volt. Szegény embert félrevezették, amolyan szövetségese lett a mi Mr. Reacherünknek. Úgyhogy Seth fogta a régi Remington vadászpuskáját, és beült Eleanor kocsijába. Reachert tényleg ott találta a doki házában, teljes életnagyságban.

–  És most hol van?

–  Biztonságos helyen. Állítólag simán sikerült elfogni.

–  Életben van?

–  Eddig még igen – felelte Jacob Duncan. – Épp azt kellene megbeszélnünk, meddig maradjon életben.

A konyhában csönd lett. Ahogy már annyiszor, a többiek csak ültek és várták, hogy Jacob, a legidősebb megszólaljon és előrukkoljon valami aranyat érő bölcsességgel, elemzéssel vagy javaslattal.

Jacob aztán folytatta: – Seth azt szeretné, ha kifinomult és ravasz módszerekkel intéznénk az egészet, őszintén szólva én hajlok rá, hogy megengedjem neki, hadd próbálja meg. Ki akarja köszörülni a szavahihetőségén esett csorbát. Persze én mondtam neki, erre nincs szükség, de azért az is igaz, valóban nem ártana egy kissé ügyelni, hogy egységesen szavahihetőek és megbízhatóak legyünk jó barátunk, Mr. Rossi előtt.

–  Mit akar csinálni Seth? – kérdezte Jasper.

–  Úgy akarja intézni a dolgokat, hogy teljesen jogosnak tűnjön fel minden, amire korábban hivatkoztunk. Várni akar addig, amíg a szállítmány már csak egyórányi távolságra van, és akkor megmutatja Reachert Rossi embereinek, aztán úgy egy órán belül egy áltelefonhívással úgy tennénk, mintha a teherautó akkor futott volna be. Így úgy tűnne, mintha tényleg igaz lett volna minden, amit mondtunk, és tényleg az idegen tartóztatta volna fel a szállítmányt.

–  Ez túl kockázatos – vélekedett Jonas. – Ez a Reacher veszélyes ember. Egy perccel sem kellene tovább itt tartanunk a kelleténél. Ezzel csak kihívjuk magunk ellen a bajt.

–  Ahogy mondtam, biztonságos helyen van. Ráadásul, ha úgy csináljuk, ahogy Seth akarja, végül úgy fog feltűnni, mintha saját magunk oldottuk volna meg a problémát, és így azt is megcáfoljuk, hogy gyengék és sebezhetőek lennénk.

–  Akkor is kockázatos.

–  Vannak más tényezők is – mondta Jacob. A konyhában ismét csönd

lett.

Jacob folytatta: – Eddig soha nem törődtünk vele, hogy mi történik a szállítmányokkal, miután átadtuk Mr. Rossinak. Mindig azt gondoltuk, egy hosszú láncon keresztül továbbadják újabb és újabb vevőknek, míg el nem éri a végcélt. És most ez a lánc, vagy legalábbis egy része, láthatóvá vált a számunkra. Úgy tűnik, ma este az üzlet három résztvevője is ideküldte a képviselőjét. Valószínűleg mindegyikük kétségbeesett helyzetben van. Számomra teljesen világos, hogy megegyeztek egymással: eltávolítják az útból az akadályt, amely késlelteti a szállítmányt. És az is világos, hogy mindegyik azt az utasítást kapta a főnökétől, tegye el láb alól a többieket, és így az utolsó, aki talpon marad, megháromszorozza a profitját.

–  Ez nekünk teljesen mindegy – mondta Jonas.

–  Csak éppen úgy néz ki, Rossi emberei előbb léptek, mint a többiek. Elkerülhetetlen volt, hogy valamelyikük magához ragadja a kezdeményezést. A riadólánc információiból úgy tudom, két ember már meghalt. Rossi emberei ölték meg őket a motel parkolójában. Tehát az az ötletem támadt, hogy adjunk még egy kis időt Mr. Rossi embereinek, hadd tegyenek el az útból még pár embert. Akkor a holnapi nap végére Mr. Rossi lesz az utolsó, aki talpon maradt, és tarthatunk vele egy kis megbeszélést arról, mi lenne, ha egyenlően felosztanánk egymás között azt a bizonyos extra profitot. Matematikailag így mindketten megkétszerezzük a részünket. Gondolom, Mr. Rossi ezzel nagyon boldog lesz, és biztos vagyok benne, hogy mi is.

–  Akkor is kockázatos.

–  Mi az, öcskös, te nem szereted a pénzt?

–  Nem szeretem a kockázatot.

–  Minden kockázattal jár, ezt tudjuk, nem? Hosszú ideje kockázatosan élünk, ettől olyan izgalmas az egész.

Hosszú csönd lett.

Jonas megszólalt: – A doki hazudott nekünk. Azt mondta, Reacher lestoppolt egy fehér szedant, és azzal ment el.

Jacob bólintott. – Már őszintén bocsánatot kért ezért. Úgy hallom, teljes mértékben együttműködik velünk. Persze a felesége is vele van, gondolom, némiképp ez is befolyásolja. Azt állítja, Reacher otthagyta Seth Cadillacjét, innen száz kilométerrel délre, és utána megint ellopta valaki. A riadólánc jelentései szerint egy alacsony, közel-keleti férfi. Úgy tűnik, ő ült benne, amikor majdnem elgázolta Sethet.

–  Még valami?

–  A doki azt mondja, Reacher megnézte a rendőrségi aktákat. Csönd

lett.

–  És? – kérdezte Jonas.

–  A doki szerint semmiről sem győzték meg.

–  Ahhoz azért elég meggyőzőek voltak, hogy visszajöjjön.

–  A doki szerint ezek miatt az emberek miatt jött vissza. A többiek hallgattak.

Jacob azt mondta: – De azt is hozzá kell tenni, a doki szerint Reacher megkérdezte Mrs. Coe-t, tényleg tudni akarja-e, mi történt a lányával.

–  Reacher ez nem tudhatja, legalábbis egyelőre.

–  Egyetértek, de lehet, hogy elkezd szaglászni.

–  Akkor meg kell ölnünk, most. Muszáj.

–  Csak még egy napot várjunk. Be van zárva, nem tud megszökni. Ismét csönd lett.

Aztán Jonas megkérdezte: – Van még valami?

–  Eleanor segített Reachernek kijátszani az őrszemet – mondta Jacob. – Szembeszállt a férje utasításával, és arcátlan módon elment otthonról. Reacherrel összebeszéltek, hogy félrevezetik az őrszemünket, és elcsalják a posztjáról. Egy John nevű srác volt az őrszem. Nem teljesített valami fényesen, természetesen ki kell majd rúgnunk. Azt Seth dönti el, mi legyen a feleségével. Seth egyébként eltörte a kezét. Úgy tűnik, Reachernek elég kemény a feje. Ez minden, több hírem nincs.

A többiek hallgattak.

Jacob megszólalt: – Döntenünk kell a legsürgetőbb ügyben. Élet vagy halál. Mindig ez a végső kérdés. A többiek nem válaszoltak.

–  Ki akar elsőnek szavazni? – kérdezte Jacob. A többiek hallgattak.

–  Akkor majd én. Én arra szavazok, hagyjuk rá Sethre a dolgot Tartsuk fogva Reachert, amíg a teherautó a közelbe ér. Ezzel csak nagyon kicsit növeljük a kockázatot. Egy nap, ez minden. Mindent egybevéve nem túl jelentős csúszás. És én szeretem a kifinomult és elegáns megoldásokat.

Hosszú csönd lett.

Aztán Jasper azt mondta: – Én benne vagyok.

–  Hát jó, én is – egyezett bele Jonas kissé vonakodva.

Reacher vakítóan éles fényben tért magához, egy kibetonozott helyiségben. A hátán feküdt, a földön, egy meredek lépcsősor aljában. Azt gyanította, lehozták, nem pedig lelökték, és nem esett nagyot, mert nem érezte, hogy fájna a koponyája. Nem voltak rajta horzsolások, nem volt meghúzódva semmije. Mind a négy végtagja sértetlen volt. Jól látott,

hallott, és mozogni is tudott. Az arca pokolian fájt, de erre számított is.

A fényeket átlagos villanykörték adták, hatot vagy nyolcat szereltek be, talán százwattosak lehettek. Lámpabúrák nélkül. A tiszta beton sima volt és halványszürke. Látszott, hogy erős, és nagyon pontosan végezték a betonozást. Nem látszottak sehol illesztések. Ahol a falak találkoztak egymással és a padlóval, az éleket szépen lecsiszolták és gömbölyítették. Úgy festett, mint egy csempézésre váró úszómedence. Reacher egyszer sok évvel korábban átmeneti munkaként ásott ki úszómedencéket. Látott jó pár medencét befejezetlen állapotban.

Pokolian fájt az arca.

Lehetséges, hogy ez egy félig befejezett úszómedence? Nem valószínű. Hacsak nem fedték be ideiglenes tetővel. A tetőt súlyos padozattartó gerendákra fektetett deszkák alkották. A gerendák több réteg fából voltak, szintén nagyon erősek. Valamilyen egzotikus keményfából lehettek. A gyárban több réteget egymásra fektettek, gyantával összeragasztottak, aztán óriási nyomás alatt, egy hatalmas géppel összepréselték. Számítógéppel irányított profi fűrészgéppel méretre vágták, egy teherautó platóján ideszállították, és daruval emelték a helyére. Jó sokat nyomhatott mindegyik.

Fájt az arca.

Össze volt zavarodva. Fogalma sem volt, mennyi lehet az idő. A fejében megállt az óra. A száján keresztül vette a levegőt. Feldagadt orra teljesen eldugult a megalvadt vértől. Érezte, hogy az ajkára és az állára is vastagon rászáradt a vér. Alaposan vérezhetett az orra, ami nem meglepő. Talán félórával ezelőtt állhatott el. Nem úgy, mint Eleanor Duncan orrvérzése. Reacher vére mindig is gyorsan alvadt. Időnként ez jól jön. Nyilván az evolúciós kiválasztódás során, sok-sok generáción keresztül öröklődött ez a tulajdonság, született túlélő őseitől.

Fájt az arca.

A betonozott helyiségben csak egy-két dolog volt. Voltak különböző átmérőjű csövek. Volt két nagy, zöld fémdoboz, amelyekre ásványi anyagok csapódtak ki. Drótok, vezetékek, némelyik szigetelőburokkal ellátva, mások szabadon. Ablakok nem voltak, csak a csupasz falak és a lépcső, a tetején egy csukott ajtóval.

Csakis a föld alatt lehet.

Bunker lenne?

Nem tudta eldönteni.

Pokolian fájt az arca, és csak egyre rosszabb lett. Sokkal, de sokkal rosszabb. Óriási hullámokban lüktetett a fájdalom a két szeme között, az orra mögött, minden szívverésnél egyenesen belefúródott a fejébe, körbetáncolt a koponyájában, aztán lassan enyhült, majd elmúlt, de a következő pillanatban már jött is az újabb hullám. Nagyon erős fájdalom volt, de le tudta gyűrni. Bármivel meg tudott küzdeni. Ötéves kora óta küzdött. Ha nem volt kivel, akkor saját magával. Nem mintha hiány lett volna ellenfelekből. Megvívta a saját csatáit, és küzdött a bátyja helyett is. Családi kötelezettségek. Nem mintha a bátyja gyáva lett volna, távolról sem. És gyenge sem volt. A bátyja is jó nagydarab volt. De nagyon ésszerűen gondolkozott, és szelíd természete volt, ami mindig hátrányt jelent. Ha valaki kikezdett vele, Joe mindig elvesztegette az első értékes másodpercet arra, hogy feltegye kérdést, hogy miért? Reacher módszere nem ez volt. Ő arra használta fel az első értékes másodpercet, hogy az övé legyen az első értékes ütés. Küzdeni és győzni. Küzdeni és győzni.

Pokolian fájt az arca. Próbált eltávolodni a fájdalomtól, és kívülről nézni rá. Szemügyre vette, megvizsgálta, azonosította, elszigetelte, harcra hívta. Ellenem akarsz kiállni? Arról ne is álmodj, haver. Határokat húzott köréje, aztán falakat épített. A falak mögé kényszerítette, aztán lassan befelé nyomta a falakat, és összepréselte a fájdalmát, mintha egy kis dobozba zárva le tudná győzni.

De nem sikerült legyőznie.

A fájdalom győzte le őt.

Robbant a fejében, mint egy időzített bomba, könyörtelenül, szüntelenül, minden egyes szívverésre. Soha nem fog elállni, csak ha a szívverése is leáll. Őrültség volt az egész. Élete során megsérült már srapneltől, mellkason lőtték, megvágták késsel. De ez sokkal rosszabb volt bármelyiknél. Rosszabb volt, mint az összes eddigi fájdalom együttvéve.

Amit tulajdonképpen nagyon furcsának talált. Valami nem stimmelt a dologgal. Látott már betört orrokat, sokszor. Nem jó szórakozás, de senki nem csap miatta nagy hűhót. És nem fest úgy, mintha gránátok robbannának szét a fejében. Még Seth Duncan sem volt oda különösebben. Az ember feláll, köp egyet-kettőt, megrázza magát, és továbbmegy.

Nagyon lassan az arcához emelte a kezet. Tudta, hogy ha hozzányúl, olyan érzés lesz, mintha arcon lőne saját magát. De meg kellett állapítania, mi a helyzet, mert valami nagyon nem stimmelt. Megérintette az orrát. Hangosan felkiáltott a fájdalomtól és a dühtől, ami felért egy cifra káromkodással.

Az orrcsontja teljesen félre volt csúszva a bőr és a porcok alatt, és kidudorodott, mintha egy hegy csúcsa lecsúszott volna a helyéről a lejtőre.

Pokolian fájt.

Lehet, hogy a puskatusnak fémborítása volt, rézből vagy acélból, a kopás ellen. Nem tűnt fel neki. Azt tudta, az utolsó pillanatban elfordította a fejét a homlokára simuló, izzadó tenyér szorításában. Azt akarta, amennyire lehet, oldalról érje az ütés, ne szemből. Ha szemből jön, a csontszilánkok akár az agyába is fúródhattak volna.

Lehunyta a szemet, aztán újból kinyitotta.

Döntött.

Helyre kell tennie a csontot. Tudta, hogy mi ennek az ára, és mi lesz a haszna később. A fájdalom enyhülni fog utána, és idővel majd aránylag normálisan összeforr az orra. De ha most hozzányúl, akkor megint el fog ájulni, ez teljesen biztos. Amikor finoman, egy ujjal megérintette a serült orrát, már akkor is majdnem szétrobbant feje a fájdalomtól, mintha lövés érte volna. Ha helyre teszi, az olyan lesz, mintha egy géppuskasorozatot eresztene bele. Lehunyta a szemét. A fájdalom könyörtelenül ostromolta, óvatosan lefeküdt a betonra. Nem lenne értelme, hogy ha elájul és elesik, még a fejet is betörje. Felemelte a kezét, és két ujjal megragadta a kiálló csontot. Mintha atombomba robbant volna a fejében. Oldalra rántotta.

Semmi eredmény. A porcok túl erősen tartottak, mintha miniatűr rugalmas pántok rögzítenék a félrecsúszott csontot, csak éppen teljesen rossz helyen. Pislogott, hogy kirázza a szeméből a könnyeket, és újból próbálkozott. Oldalra rántotta a csontot. Termonukleáris robbanás.

Semmi eredmény.

Tudta, hogy mit kell tennie. A nyomás nem vált be, tehát a tenyere élével kell ütést mérnie a csontra, és úgy visszatenni a helyére. Keményen kell koncentrálnia, és a mozdulatnak nagyon határozottnak kell lennie, mint amikor egy csontkovács hirtelen, egy finom mozdulattal a helyére ránt egy csigolyát.

Először elpróbálta a mozdulatot. Az arccsontja ívét követte a tenyere élével, mintha egy kissé felfelé és kifelé irányított karateütést hajtana végre. Mintha fel akarná tolni a hegycsúcsot a lejtőről. Szépen a helyére fog ugrani, és ha egyszer a helyén lesz, az aránylag sértetlen bőr meg a porcok már ott is tartják.

Kinyitotta a szemét. Így a földön fekve nem sikerült eltalálnia a szöget, a könyöke útban volt. Odébb vonszolta magát a sima betonon két-három métert, és a falnak dőlve felült, félig elnyúlva, meghajlított nyakkal. Így volt elég helye hátrahúzni a könyökét. Kiegyenesítette a vállát, megtámaszkodott a csípőjével, és próbált olyan stabilan elhelyezkedni, ahogy csak tudott, hogy ne essen túl nagyot.

Akkor gyerünk.

Odaérintette a tenyere élét, ahová majd ütnie kell, és elpróbálta a mozdulatot. Úgy irányította, hogy a tenyere súrolja a szemöldöke ívét. Háromra, gondolta. Egy. Kettő. RECCS.

Aztán minden elsötétedett.

43. fejezet

Mahmeíni embere félt egy kicsit. Már húsz perce járta a környéket kocsival, de sehol sem látott semmit, végül aztán odaért egy házhoz, amelynek fehérre festett postaládáján a Duncan nevet spotlámpával világították meg. A ház aránylag szép volt, láthatóan sokat áldoztak a felújítására. Feltelezte, hogy ez lehet Duncanék főhadiszállása. De mint kiderült, nem így volt. Csak egy nőt talált otthon, aki azt állította, semmit sem tud. Aránylag fiatal volt, és látszott rajta, hogy nemrégiben megüthette valaki. Azt mondta, Duncanék négyen vannak, apa és fia, valamint az apa két fivére. Ő a fiú felesége. Jelenleg mindannyian máshol tartózkodnak. A nő ahhoz a három házhoz irányította, amelyek az úttól kissé távolabb, egy csoportban álltak. Mahmeíni embere korábban látta már ezt a három épületet, de úgy vélte, nem ez lesz az, amit keres. Nem voltak különösebben figyelemreméltó házak, ósdi, egyszerű léckerítés vette körbe őket. Nem tűnt túl valószínűnek, hogy fontos emberek ilyen helyen lakjanak.

Mindenesetre nagy sebességgel elindult arrafelé, és közben majdnem elgázolt egy féleszű gyalogost, aki váratlanul bukkant elő a sötétségből. Aztán a kétsávos útról meglátta, hogy a távolban lángol valami. Valószínűleg benzin éghetett. Nem vett tudomást a három házról, inkább továbbhajtott a tűz felé, amelyről kiderült, hogy a motel parkolójában ég. Egy kocsi – vagyis csak kocsi volt. Már csak az izzó, cseresznyepiros külső héj maradt belőle, a belsejében pedig tomboltak a pokoli lángok. A formájából ítélve az a piros Ford volt, amellyel Safír emberei jöttek. Bent voltak a kocsiban – jobban mondva az, ami még megmaradt belőlük. A hátborzongató emberi torzalakok még mindig égtek és olvadtak, az ínszalagok összerándultak a hőtől, a kezük kísérteties karommá görbült, és a vadul kavargó, forró levegőben úgy tűnt, mintha táncolnának és integetnének.

Nyilván Rossi emberei intézték el őket, ami szinte biztosan azt jelenti, hogy még órákkal ezelőtt Asghárt is ők tették el láb alól. Egyértelmű, hogy mit tervez Rossi. Neki már rég kialakult, szoros kapcsolata van Duncanékkel, mivel ő áll a lánc legalján, és ő tartja velük a közvetlen kapcsolatot. Most nyilván azt tervezi, hogy kiiktatja a sorból Safírt és Mahmeínit, és közvetlenül a lánc végén álló szaúdiaknak adja tovább az árut. Magától értetődő lépés, és jó üzleti érzékről árulkodik. Rossi emberei magukhoz ragadták a kezdeményezést, mintha puccsot hajtanának végre. Figyelemreméltó volt az időzítés, ahogyan a hozzáértésük is. Röpke félóra alatt elérték, hogy lesben állva elkapják és elintézzék Asghárt, és a kocsijától is megszabaduljanak. Kitűnő teljesítmény. Asghár szívós, izmos felépítésű volt és vágott az esze, nem lehetett könnyű kijátszani. Jó barátjának halála bosszúért kiált. Mahmeíni embere szinte érezte a jelenlétét, mintha ott lenne mellette. Ettől hirtelen nagyon egyedül érezte magát ezen az ellenséges területen, ahol igencsak védekező pozícióba kényszerült. Ez szokatlan volt a számára, ezért aztán most egy kicsit félt. Változtatnia kell az eddigi tervein, új fontossági sorrendet kell felállítania. Az idegen várhat. Az elsődleges célpont most Rossi két embere.

Mahmeíni embere úgy döntött, ott helyben kezdi meg a nyomozást, a motelnél. Látta korábban, hogy valaki leselkedett az egyik ablakból, egy férfi, akinek furcsa színű haja volt. Egy helybéli. Valószínűleg a motel tulajdonosa. Ő legalább annyit biztosan tudni fog, merre mentek Rossi emberei.

Roberto Cassano és Angelo Mancini hat kilométerrel északabbra parkoltak le. A fényszórókat lekapcsolták, de a motor járt. Cassano épp telefonon egyeztetett Rossival. Majdnem hajnali két óra volt, de fontos megbeszélnivalójuk akadt.

–  Maga Seth Duncannel kötötte meg ezt az üzletet, igaz? – kérdezte Cassano.

–  Annak idején először vele kerültem kapcsolatba, de nem sokkal ezután átalakult a dolog családi jellegű üzletté. Úgy tűnik, mindent közös megegyezés alapján döntenek el.

–  De amennyire tudja, még mindig magával üzletelnek, ugye?

–  Miért, kivel?

–  Esetleg köthettek valaki mással is üzletet.

–  Hát persze, hogy velem üzletelnek – erősítette meg Rossi. – Minden kétséget kizáróan. Miért kérdezed? Mi a csuda folyik ott?

–  Seth Duncan kölcsönadta az autóját Mahmeíni egyik emberének.

A vonalban csönd lett.

Cassano folytatta: – Állt egy Cadillac a Marriott parkolójában, amikor ma délután odaértünk. Túl régi ahhoz, hogy bérelt autó lehessen. Később láttuk, hogy Mahmeíni embere használja. Először azt hittük, ellopta, de nem. A helybéliek azt mondják, ez Seth Duncan saját kocsija. Tehát valószínűleg Seth Duncan adta oda neki. Odahajtott vele a hotelhez, és otthagyta neki. Később, miután felvettük a kapcsolatot a többiekkel, úgy tűnt, mintha Mahmeíni embere egyedül lépett volna akcióba. Először azt hittük, hogy Safír emberei elintézték a társát, de most már úgy gondoljuk, hogy egyenesen idejött a bérelt kocsival. Valószínűleg most is Duncanékkel bratyizik. Talán mindketten ott vannak. Nyilván a legjobb haverok. Főnök, minket itt marhára átvernek. Ki akarnak szorítani az üzletből.

–  Ez nem történhet meg.

–  Főnök, az állítólagos üzletfele kölcsönadta a kocsiját a riválisunknak. Ezek összejátszanak. Hogy lehetne ezt másképp értelmezni?

–  Én egyedül nem tudok az utolsó vásárló közelébe kerülni.

–  Meg kell próbálnia.

Újból csönd lett a vonalban. Végül Rossi azt mondta: – Oké, gondolom, semmi sem lehetetlen. Tegyétek a dolgotokat, és intézzétek el Mahmeíni embereit. Ez legyen az első. Tüntessétek el őket a föld színéről. Aztán magyarázzátok el Seth Duncannek, hogy helytelenül cselekedett. Találjátok meg a módját, hogy jó alaposan a fejébe verjétek. Mondjuk a feleségén keresztül. Aztán szálljatok rá a három öregebbik fickóra. Mondjátok meg nekik, hogy ha még egyszer nem engedelmeskednek, át fogjuk venni az egész üzletet, egészen Vancouverig. Azt akarom, hogy egy óra múlva a nadrágjukba csináljanak az ijedtségtől.

–  És mi legyen Reacherrel?

–  Keressétek meg, vágjátok le a fejét, és tegyétek egy dobozba. Mutassátok meg Duncanéknek, bármit megtehetünk, amit csak akarunk. Mutassátok meg, akármeddig elér a kezünk, bárhol, bármikor, bárkit elkapunk. Értessétek meg velük, hogy ők lehetnek a következők.

Amikor Reacher ismét magához tért, azonnal tudta, hajnali két óra van. Újból ketyegett a fejében az óra. És azt is rögtön tudta, egy ház pincéjében van. Nem egy befejezetlen úszómedencében, és nem is földalatti bunkerben. A beton azért volt ilyen sima és erős, mert Nebraskában gyakoriak a tornádók, és a helyi építési szabályzatnak, a biztosítók követelményeinek vagy csak egy lelkiismeretes építésznek köszönhetően megfelelő óvóhelyet is építettek. Vagyis ez szinte biztosan az orvos házának a pincéje, részben mert nem telt el elég idő ahhoz, hogy átszállíthatták volna máshová, részben mert ez volt az egyetlen ház a környéken, amely elég újnak tűnt ahhoz, hogy olyan építész tervezze, aki ad a törvényekre és a szabályokra. Régen az emberek maguk építették a házukat, és legfeljebb csak reménykedtek, hogy minden rendben lesz velük.

Tehát a különféle átmérőjű csövek a vízvezetékhez, a szennyvízelvezetőhöz és a fűtéshez tartoznak. A két nagy, zöld fémdoboz a kazán és a vízmelegítő. Volt egy elektromos kapcsolótábla is, tele biztosítékokkal. A lépcsősor tetején lévő ajtó valószínűleg kifelé nyílhat, az előszobába, és nem befelé. Senki sem tesz befelé nyíló ajtót egy pincelépcső tetejére, különben egy óvatlan lakó könnyen legurulhatna. Ráadásul egy tornádó akár négy-ötszáz kilométeres sebességgel is fújhat. Biztonságosabb, ha a szél inkább befelé nyomja az óvóhely ajtaját, ahelyett, hogy feltépné.

Reacher felült. Miután elvesztette az eszméletét, nyilván úgy maradt félig elnyúlva, a falnak támaszkodva, lehajtott fejjel. A nyaka sajgott, amit jó jelnek tekintett. Azt jelentette, hogy az orrában levő fájdalom, már nem annyira erős, hogy minden mást elnyomjon. Felemelte a kezét, és megtapogatta az orrát. Még mindig nagyon érzékeny volt, egy-két nyílt sebet és egy nagy, puha duzzanatot érzett rajta, de a törött csont alapvetően visszakerült a helyére. Vagy legalábbis majdnem. Többé-kevésbé. Feltehetően nem nyújt túl szép látványt, de hát már eredetileg sem volt különösebben szép. Reacher a tenyerébe köpött, és megpróbálta letörölni a szájáról meg az álláról a rászáradt vért.

Aztán talpra kecmergett, és körbenézett. A pincében semmit sem tároltak. Nem voltak lomokkal telezsúfolt polcok, halmokban porosodó kartondobozok, nem volt munkapad, a falra akasztott szerszámok. Reacher úgy gondolta, az ilyesmit nyilván a garázsban tartják. Valahol lenniük kell. Minden háztartásban vannak ilyen holmik. A pince azonban egyszerűen csak tornádó-óvóhelyként szolgált. Semmilyen más célra nem használták, még pihenőszobának sem rendezték be. Nem volt benne kiszolgált kanapé, régi tévé, hűtőszekrény, biliárdasztal, eldugott whiskey-s üvegek. A világon semmi sem volt idelent, csak a ház alapvető gépészeti berendezései. A kazán buzgón dolgozott, és jó nagy zajt is csapott. Olyan hangos volt, hogy mást nem is nagyon lehetett hallani tőle. Ezért Reacher fellopakodott a lépcsőn, és az ajtóhoz szorította a fülét. Halk, kivehetetlen beszélgetést hallott, két hang váltotta egymást szabályos ritmusban. Kérdések és válaszok. Egy férfihang meg egy női. Úgy gondolta, Seth Duncan lehet az, aki kérdéseket tesz fel, és Dorothy Coe vagy az orvos felesége válaszol rá, mindig egyetlen szótaggal. Tehát tagadó válasz. Nem érződött félelem, pánik vagy fájdalom a hangjukban, inkább csak rezignált megadás. Dorothy Coe vagy az orvos felesége azt hajtogatta, hogy nem, nyugodtan, türelmesen, elszántan, újra meg újra, minden egyes kérdésre. Bármelyikük beszélt, közönsége is volt. Reacher nem csupán hallotta, szinte érezte a többiek fizikai jelenlétét, ahogy lélegeznek, mocorognak. Úgy gondolta, nyilván az orvos meg a két futballista.

Reacher nagyon lassan, óvatosan elfordította a gömb alakú kilincset. A kilincs engedett, de az ajtó nem nyílt ki. Kulcsra volt zárva, ahogy arra számított is. Az ajtó jó szilárd volt, és érezhetően a fal is. A tornádók, az építési szabályzat, a biztosítók követelményei miatt, és a lelkiismeretes építészeknek köszönhetően. Elengedte a kilincset, és leosont a lépcsőn. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy vajon az építési szabályzat, a biztosítók követelményei és a lelkiismeretes építészek gondoskodtak-e arról is, hogy legyen egy másik bejárat is az óvóhelyre. Mondjuk egy csapóajtó, amely a hálószobából nyílik. Úgy gondolta, ez ésszerű lenne. A viharok néha váratlanul csapnak le, és egy álmából éppen felriadt embernek esetleg nem lenne ideje kijutni az előszobába, és onnan lemenekülni a lépcsőn. Úgyhogy végigjárta a pincét, és a fejét felfelé fordítva bámulta a mennyezetet, ami ellen fájós nyaka igencsak tiltakozott, de nem látott semmiféle csapóajtót. Nem volt más bejárat, tehát másik kijárat sem. Csak masszív deszkákat és erős gerendákat látott a mennyezeten.

Megállt a helyiség közepén. Több lehetősége is volt, de egyik sem garantálta a sikert. Elzárhatná a meleg vizet, de ez csak lassan ható provokáció lenne. Feltehetően senkinek nem áll szándékában zuhanyozni az elkövetkező pár órában. Elzárhatná a fűtést is, ami már komolyabb kihívást jelentene a hideg miatt, de erre is csak lassan reagálnának, és az ártatlanok is szenvednének miatta. A kapcsolószekrénynél megszakíthatná az áramot, elég lenne lekattintani a biztosítékokat. Csakhogy odafent van legalább egy vadászpuska, és talán elemlámpa is. Ő pedig itt ül bezárva, fegyvertelenül, és neki kellene alulról felfelé támadnia.

Hát ez nem jó.

Egyáltalán nem jó.

44. fejezet

Seth Duncan az ebédlőasztalra fektette jobb kezét, és egy zacskó fagyasztott zöldborsót tett rá. A jéghideg kissé tompította a fájdalmat, de nem elég hatékonyan. Jól jött volna még egy adag abból az állatorvosi érzéstelenítőből, amelyet Jasper adott be neki a múltkor, de elhatározta, mielőtt ezzel foglalkozna, előbb gondoskodik arról, terve végrehajtásába ne csússzon hiba, s ez eddig így is történt. Már azt is megengedte magának, hogy előre a végjátékra gondoljon. Hosszú tapasztalatból tudta, errefelé csak az számít valóságnak, amiről az emberek beszélnek. Ha soha senki nem hoz szóba egy eseményt, akkor az olyan, mintha meg sem történt volna. Ha soha nem emlegetnek egy személyt, az nem is létezett.

Duncan egyedül ült az asztal egyik oldalán, a háta mögött a sötét ablakkal, az orvos, a felesége és Dorothy Coe pedig vele szemben, egymás mellett három kemény széken, egyenes háttal, figyelmesen. Seth Duncan egy sor kérdést tett fel nekik, amelyekkel az volt a célja, hogy megalapozza azt a történetet, amelyet majd a jövőben mesélni fognak. Meghallgatta a válaszokat, és próbálta megítélni, mennyire őszinték. Az orvossal már végzett, a feleségével is, és most Dorothy Coe-n volt a sor. Az egyik Cornhuskers játékos némán és fenyegetően állt az ajtóban, a kezében a Remingtonnal, a másikat pedig kiállította őrködni az előszobába, a pinceajtóhoz. A többi három valahol odakint volt, kocsival járták a környéket a sötétben, és úgy tettek, mintha Reacherre vadásznának. Fenn kellett tartatni ezt a látszatot Rossi embereinek a kedvéért. Reacher elfogásának csak jóval később kell majd megtörténnie. A valóság az, amit az emberek mondanak.

–  Találkozott valaha is egy Reacher nevű emberrel? – tette fel a kérdést Dorothynak.

Dorothy Coe nem válaszolt, csak vetett egy pillantást balra, az előszoba felé. Makacs nő volt, ragaszkodott az olyan fura, régimódi elvekhez, mint az objektivitás.

Duncan folytatta: – A pinceajtó nagyon erős. Tudom, mert nálunk is ugyanilyet tetettem be, amikor felújítottuk a házat. Acélmagja van, és acélkeretbe illesztik, óriási sarokvasak tartják, és a zárat sem lehet kitörni. Óránként ötszáz kilométeres széllökéseknek is ellenáll. A katasztrófavédelmi hatóság is jóváhagyta. Úgyhogy, még ha lenne is valaki a pincében, megnyugodhat afelől, hogy ott fog maradni. Lehetetlenség megszökni. Olyan, mintha az illető nem is létezne.

–  Ha az ajtó olyan erős, akkor minek áll előtte őr? – kérdezte Dorothy.

–  Valahol lennie kell – felelte Duncan, aztán elmosolyodott. – Jobban örülne, ha a hálószobában lenne? Esetleg eltölthetné az időt azzal is, hogy elszórakozik a kis barátnőjével, amíg maga válaszol a kérdéseimre.

Dorothy a másik irányba fordította tekintetét, és az orvos feleségére nézett.

–  Találkozott valaha is egy Reacher nevű emberrel? – vágott bele Duncan.

Dorothy Coe nem válaszolt.

–  Repül az idő, észre sem veszi, és hamarosan itt lesz a tavasz, a szántás-vetés ideje. Ha kis szerencsénk van, és elég eső lesz, akkor jó termésre számíthat. És aztán mi lesz? Szeretné, hogy valaki elszállítsa?

Vagy inkább a szájába veszi a puska csövét, mint az a semmirekellő férje?

Dorothy Coe hallgatott.

–  Találkozott valaha is egy Reacher nevű emberrel?

–  Nem – felelte Dorothy.

–  Hallott valaha egy Reacher nevű emberről?

–  Nem.

–  Járt valaha magánál?

–  Nem.

–  Adott neki reggelit?

–  Nem.

–  Itt volt ebben a házban, amikor maga ma este idejött?

–  Nem.

Kint az előszobában, a futballista derekától tíz centire megmozdult az ajtó gömbkilincse. Egy negyed kört elfordult, egy pillanatra megállt, aztán visszafordult.

Senki sem vette észre.

Az ebédlőben Duncan folytatta: – Járt itt ezen a télen bármiféle idegen?

–  Nem – mondta Dorothy Coe.

–  A világon bárki?

–  Nem.

–  Volt bármiféle problémájuk a helybélieknek?

–  Nem.

–  Változott-e bármi?

–  Nem.

–  Szeretné, ha valami megváltozna?

–  Nem.

–  Az jó – bólintott Duncan. – Nekem nagyon tetszik a jelenlegi status quo, és örülök, hogy maga is így van ezzel. Így mindnyájan jól járunk. Nincs rá semmi okunk, miért ne jönnénk ki egymással. – Duncan felállt, a borsót otthagyta. Apró vízcseppek fénylettek az asztalon. – Maguk hárman itt maradnak, az embereim majd gondoskodnak magukról. Ne próbálják meg elhagyni a házat, és telefonálni se próbáljanak. Ha csöng, akkor se vegyék fel. A riadólánc ma este nem működik. Amennyiben nem engedelmeskednek, azért villámgyors és szigorú büntetés jár.

Duncan esetlenül, bal kézzel felvette a dzsekijét, elsétált a puskát tartó embere mellett, és a kijárat felé indult. A bentiek hallották, ahogy nyílik,

majd becsukódik az ajtó, és egy perccel később hallották, ahogy elhajt a Mazda. A kipufogója hangosan durrant egyet-kettőt felverve az éjszaka csendjét.

Mahmeíni embere dél felé hajtott a Cadillackel a kétsávos úton. Megtett öt kilométert, aztán lekapcsolta a fényszórókat, és lassított. Az erős motor halkan duruzsolt, az abroncsok surrogtak az aszfalton. Jobb felől megpillantotta a három házat. Az egyik földszinti ablakban égtek a fények, ezen kívül életnek nem volt más jele. A házak előtt három jármű parkolt. Csak homályosan lehetett kivenni őket a holdfényben, de az látszott, hogy mindegyik régi, tipikus vidéki pick-up, és egyik sem egy új, kék Chevrolet. De előbb-utóbb a Chevrolet is be fog futni, Mahmeíni embere erről meg volt győződve. Rossi figyelmét részben leköti az, hogy kiiktassa Safírt és Mahmeínit, de másrészt hátulról is fedeznie kell magát. A Duncanékhoz fűződő jó viszonyát mindenképp meg kell óvnia. Vagyis az emberei nyilván gyakran felkeresik őket, hogy elaltassák a gyanújukat, és mindenek felett azért, hogy gondoskodjanak arról, hogy senki más ne férkőzhessen a közelükbe. A józan ész által diktált, jól bevált óvintézkedések, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Mahmeíni embere lassan elgördült a három Duncan házhoz vezető behajtó vége előtt, aztán visszakanyarodott, és lekapcsolt fényszórókkal megállt száz méterrel délebbre az út túloldalán, félig az aszfalton, félig a földes útpadkán. A nagy, fekete autó meglapult egy természetes kis bemélyedésben, és annyira láthatatlan lett, amennyire ez lehetséges, különösebb álcázás nélkül. A krómozott részekről talán tompán visszaverődött némi holdfény, de halvány köd lebegett a levegőben, és Rossi emberei amúgy is azt fogják figyelni, mikor következik a behajtó, ahol le kell kanyarodniuk. Ilyen az emberi természet. A sofőr elfordítja majd a fejét, a tekintete a célpontot fürkészi, a keze automatikusan követi.

Mahmeíni embere várt. Észak felé fordulva állt meg, mert arra számított, Rossi emberei arról fognak jönni. Persze az is lehetséges, hogy dél felől, úgyhogy megigazgatta a visszapillantó tükröt, hogy abba az irányba is jól lásson. A köd segített neki elrejtőzni, viszont kissé bepárásította a hátsó ablakot. Ha lekapcsolt fényszórókkal közeledik egy jármű, azt esetleg nehéz lesz észrevenni. De miért is jönnének Rossi emberei lekapcsolt fényszórókkal? Hárman vannak három ellen, valószínűleg nagyon magabiztosak.

Öt kilométerrel északabbra még mindig látszottak a narancsvörös lángok, bár a tűz kissé már kezdett csillapodni. Semmi sem ég örökké. A holdat füstfelhő takarta el. Az éjszakai táj sötéten, csendesen, mozdulatlanul pihent, ahogy évszázadok óta, vagy még annál is régebben. Mahmeíni az utat bámulta, de semmit sem látott.

Várt.

Aztán egyszer csak észrevett valamit.

Jó messzire, kissé balra, kékes derengést pillantott meg a ködben. A magas fénybuborék nyugatról kelet felé mozgott. Egy autó közeledett derékszögben. Két-három kilométerrel északabbra fog majd rákanyarodni a kétsávos útra, aztán vagy balra indul tovább, és akkor eltávolodik tőle, vagy jobbra, akkor pedig feléje fog közeledni. Kivette a zsebéből a pisztolyát, és lefektette maga mellé az utasülésre. A mozgó fénybuborék lelassult, aztán megállt, majd újból elindult, és élesen felragyogott. A kocsi jobbra kanyarodott, és feléje tartott. Mahmeíni embere azonnal tudta, hogy nem egy Chevrolet. A fénypont túl kicsi volt, túl alacsony, és túl gyenge. Vegasban a Porschék és a Ferrarik suhannak így éjszaka, az orruk egészen az aszfaltra tapad, a lámpák fénypontja kissé reszketegen imbolyog. A nagy, ormótlan amerikai gyártmányú szedánok ehhez képest mereven mozognak. Tompán, puhán, kipárnázva siklanak, mintha nem is érintenék az utat.

Mahmeíni embere csak figyelt és várt. Látta, ahogy a fénybuborékból kiválik két idegesen vibráló fénycsóva, aztán két egymáshoz közeli ovális fényfolt rajzolódik ki az út közelében. A kocsi úgy kétszáz méterrel odébb lelassított, aztán száz méterre tőle elfordult egyenesen Duncanék behajtójára. A kis piros Mazda Miata volt, amelyet korábban a felújított Duncan ház előtt látott parkolni. Duncanék menyének az autója. Nyilván ő érkezett meg. Feltehetően nem udvariassági látogatás, ilyen késő éjjel. Valószínűleg idetelefonált, és szólt nekik, hogy beszélt egy iráni idegennel, mire Duncanék azt mondták, a biztonság kedvéért menjen oda. Talán tisztában voltak vele, bizonyos dolgoknak még hajnal előtt el kell rendeződniük, és nem akarták, hogy a nő esetleg kereszttűzbe kerüljön.

Mahmeíni embere figyelte, ahogy a Mazda végigzötyög a felhajtón, aztán megáll az egyik régi pick-up mellett, és kialszanak a lámpák. Tíz másodperc múlva a távolban kivilágosodott egy ajtó négyszöge, belépett egy alak a házba, aztán ismét minden elsötétedett.

Mahmeíni embere tovább figyelte az utat, és várt. A köd egyre sűrűsödött, és már kezdett problémát okozni. A Cadillac szélvédőjén alig lehetett kilátni. Egy kicsit keresgélt a műszerfalon, míg megtalálta az ablaktörlő gombját, és beindította a lapátot, letörölje az ablaküveget. Ezzel azonban csak azt érte el, hogy még feltűnőbb lett, hogy a bepárásodott hátsó ablakon mennyire nem lát ki. Így még azt is nehezen fogja észrevenni, ha égő lámpákkal közeledik egy autó. A fény milliónyi apró szikrára fog szétesni, és teljesen elvakítja.

Mahmeíni embere fél szemét az úton tartva tapogatózni kezdett, hogy megkeresse a hátsó ablak párátlanító gombját. Nem volt könnyű megtalálni. Így, hogy nem égtek a fényszórók, a műszerfalat sem világította meg semmi. Ráadásul elég sok gomb volt rajta. Igazi luxusautó, teljes felszereltséggel. Jó közel hajolt, és talált egy gombot, amelyen villám alakú piktogram volt. Úgy tűnt, a fűtéshez lehet valami köze. Egy piros kislámpa is volt mellette. Lenyomta a gombot, és várt. A hátsó ablakkal semmi sem történt, viszont a feneke alatt felmelegedett az ülés. Az ülésfűtést sikerült működésre bírnia. Kikapcsolta, és keresett egy másik gombot, fél szemét a műszerfalon, fél szemét az úton tartva. Lenyomta a gombot, mire jó hangosan megszólalt a rádió. Gyorsan kikapcsolta, és megpróbálkozott egy újabb gombbal, amely engedelmesen benyomódott az ujja alatt.

A csomagtartó teteje kattant egyet, és a hidraulikus automatikának köszönhetően szép simán felemelkedett, míg teljesen függőlegesen nem állt.

Most már végképp nem látott ki hátrafelé.

Hát ez így nem lesz jó.

Feltehetően egy gyenge, sárgás fényű kislámpa is ég a csomagtartóban. Az éjszakai sötétségben nyilván úgy világít, mint egy egymillió wattos reflektor.

Ez egyáltalán nem jó.

Gondolkodás nélkül újból megnyomta a gombot. Arra számított, hogy a csomagtartó teteje lassan és engedelmesen lecsukódik majd, ahogy az ülésmelegítő és a rádió is kikapcsolt. A csomagtartó teteje azonban nem csukódott le. A mechanizmus kattant egyet, egy kicsit berregett, de a tető maradt, ahol volt, felnyitva és elzárva a kilátást.

Kénytelen lesz kiszállni, és kézzel lecsukni.

45. fejezet

Roberto Cassano és Angelo Mancini már három napja itt voltak, ezért úgy gondolták, az az egyetlen határozott előnyük van Mahmeíni embereivel szemben, hogy tisztában vannak a terep sajátosságaival, ismerték a környéket, mint a tenyerüket. Leginkább azt tudták, hogy sík és kihalt. Olyan, mint egy gigantikus, barna filccel bevont biliárdasztal. A hatalmas, egybefüggő szántóföldeken nincsenek öntözőárkok vagy sövények, nincs semmiféle természetes akadály, a talaj pedig kőkeményre fagyott. Annak ellenére, hogy a kocsijuk egy egyszerű városi szedán volt, minden különösebb gond nélkül át tudtak hajtani a földeken is, mintha csak a tükörsima tengeren vitorláznának egy kis hajóval. És Duncanék házait is látták már közelről, sőt jártak már bent is. Hátulról megközelíthetik kocsival szép lassan, csendben, lekapcsolt fényszórókkal. A sötétkék autó láthatatlan a sötétben. Aztán kiszállnak, átmásznak az ócska kerítésen, és hátulról közelítik meg a házat. A meglepetés ereje nagyon fontos. A ház elülső frontja felé talán figyelnek, hátul viszont biztosan nincs őrszem. Duncanék és Mahmeíni emberei ott üldögélnek a konyhában, és valószínűleg olcsó whiskey-vel koccintanak egymás egészségére és az újonnan megkötött egyezségre.

Két pisztolylövés elég, hogy véget vessen a vidám beszélgetésnek.

Cassano dél felé kanyarodott a kétsávos úton, és amikor a motelhez ért, leoltotta a fényszórókat. A Ford még mindig égett a parkolóban, de már éppen hogy csak pislákolt a tűz. Az abroncsok maradványaiból zsíros, gumiszagú füst kígyózott felfelé, és apró lángok nyaldosták a kavicsokat a földön ott, ahová kifolyt az olaj. Safír embereiből csak két elszenesedett kupac maradt, a méretük a felére zsugorodott, és testük összeolvadt az ülésekből megmaradt rugókkal. A szájuk mintha borzalmas sikolyra nyílt volna, a fejük sima golyóvá égett, a kezük mint a saskarom. Mancini elmosolyodott, Cassano pedig lassan elhajtott a kiégett kocsi mellett, aztán

tovább az úton, óvatosan manőverezve a holdfényben.

A moteltől három kilométerrel délre, és Duncanék házaitól másfél kilométerrel északra érve még jobban lelassított. Elfordította a kormányt, átzökkent az útpadkán, és behajtott a szántóföldekre.

A kocsi zötyögni kezdett. Geológiai értelemben teljesen sík volt ugyan a vidék, de a talaj göröngyös volt és barázdás. A rugók nyikorogtak, a kormány is fel-le ugrált Cassano kezében. De azért kitartóan haladt előre, úgy óránként harminc kilométeres sebességgel. Széles ívben kanyarodva úgy irányította a kocsit, hogy nyolcszáz méterrel a három ház mögött lyukadjanak ki. Úgy gondolta, két perc alatt odaérnek. Egy helyen jó nagyot kellett fékeznie, hogy kikerüljön egy tüskés bokrot. Egy kiégett terepjáró vázát pillantották meg mögötte. Váratlanul bukkant elő a sötétségből, feketén és hamuszürkén. Reacher műve. Ezután azonban már sima útjuk volt. Látták a távolban a meleg, sárgás fényfoltot, amely világítótoronyként mutatta az utat. Szinte biztos, hogy az egyik konyhaablak fénye. Valószínűleg a legdélebbi fekvésű házé, ahol Jacob Duncan lakik, a nagyfőnök.

Mahmeíni embere kikászálódott a Cadillacből, és egy pillanatig csak állt a hideg éjszakában. Alaposan körbenézett a szélrózsa minden irányába, de sehol sem mozdult semmi. Becsukta az ajtót, hogy ne maradjon égve a benti kislámpa, aztán tett egy lépést a csomagtartó felé. Jól gondolta: a csomagtartóban valóban égett egy lámpa, sápadt, sárgás fénygömböt vetített a ködbe. Elölről nézve alig látszik, de ha hátulról jön valaki, akkor gond lehet belőle. Az emberi szem nagyon érzékeny.

Tett még egy lépést, elhaladt a hátsó ajtó mellett. Emelte a bal kezét, és már előre érezte az ezerszer ismételt, ismerős mozdulatot, ahogy a tenyerét a fémre fekteti a csomagtartó tetejének a közepén, hogy a nyomás ereje mindkét oldalon egyformán hasson, a két rugó egyszerre nyomódjon össze, és a tető simán és könnyedén lecsukódjon addig, amíg a modern mechanizmusnak köszönhetően már magától is a helyére kattan.

Odáig jutott, hogy a tenyerét a csomagtartó tetejére tette.

Ösztönösen kissé előbbre hajolt, hogy nyomást gyakoroljon rá. Nem akarta igazán lecsapni, mintha rosszkedvében lenne, épp csak egy kicsit besegíteni, amihez kissé előrehorgasztotta a vállát, így a feje előrehajolt, és a tekintete is előbbre esett. Nem tudott volna máshová nézni, mint a csomagtartó megvilágított belsejébe, vagy a semmitmondóan üres, fekete aszfaltra. Automatikusan a csomagtartóba nézett.

Asghár Arad Szepehr meredt vissza rá.

Vakon, üresen bámuló szeme tágra nyílt. Olajbarna bőre holtsápadt volt, és sárgásnak hatott a fényben. A sok fékezéstől, újraindulástól és kanyargástól a test egészen hátracsúszott, és beszorult a csomagtartó sarkába. A végtagjai összevissza csavarodtak, a nyaka meggörbült. A tekintete kérdő volt.

Mahmeíni embere kővé dermedve állt, kezét még mindig a hideg fémen tartva. A szája tátva maradt, levegőt is alig vett, a szívverése is majdnem elállt. Kényszerítette magát, hogy elfordítsa a tekintetét, aztán megint visszanézett. Nem hallucinált. Semmi sem változott. Megint lélegezni kezdett, aztán zihálva kapkodta a levegőt. Remegni kezdett, a szíve vadul kalapált.

Asghár Arad Szepehr csak nézett rá.

Mahmeíni embere elvette a kezét a csomagtartó tetejéről, és megkerülte a kocsi hátulját. Ahogy megállt, a térde körül kavargott a kipufogó füstje. A homlokára szorított kézzel a földre bámult. Semmit sem értett. Asghár halott volt, de vérnek semmi nyoma. Nem volt lőtt seb a homlokán, nem tört be a koponyája, semmi nyoma, hogy megfojtották volna, nincs rajta késszúrás, nem látszik, hogy dulakodott volna valakivel. Semmi – csak halott barátja a csomagtartóban, minden méltóságától megfosztva, ide-oda dobálva.

Mahmeíni embere odébb sétált három métert, aztán hatot, aztán visszafordult. Égnek emelte a fejét és a karját, és fojtottan felüvöltött a holdra. A szemét szorosan becsukta, a száját kétségbeesetten kitátva toporzékolt, mintha egyhelyben futna, egyedül a hatalmas, sötét semmi közepén.

Aztán megállt, mindkét kezét végighúzta az arcán, és gondolkozni kezdett. Egyszerűen képtelen volt felfogni a helyzetet. A barátját száz kilométerre innen ölte meg valaki, egy ismeretlen személy, ismeretlen módszerrel, minden látható nyom nélkül, aztán belökte egy olyan kocsi csomagtartójába, amelynek semmi köze se Rossi, se Safír embereihez. Aztán elvitték az ő bérelt autóját, mire ő kénytelen volt ellopni éppen ezt az autót, mivel ez volt az egyetlen lehetősége az egész városban. Úgy érezte, madzagon rángatják, mint egy bábut, amelyet valahonnan messziről irányít egy, a sajátjánál sokkal nagyobb, gúnyos intelligencia.

Teljességgel felfoghatatlan volt a számára az egész.

A tények azonban tények. Visszament a csomagtartóhoz, és erőt gyűjtött, hogy tovább vizsgálódjon. Előrébb rángatta Asghár holttestét a csomagtartó közepére, és nekilátott az alaposabb vizsgálódásnak, mint egy patológus a boncasztalnál. A csomagtartó kislámpája élesen világított, és némi meleget is adott, de a fényben sem talált semmit. Asghárnak nem voltak törött csontjai, nem voltak rajta horzsolások. A nyaka ép volt. Nem voltak rajta sebek, vágások, karcolások, és nem talált semmit a körmei alatt. A pisztolya, a kése és a pénze eltűnt, ami elég érdekes volt. A csomagtartóban a szokásos dolgok hevertek, ami szintén furcsa volt. Meg sem próbálták kitakarítani. Nem távolítottak el semmilyen kompromittáló bizonyítékot. Volt egy üres bevásárlószatyor, benne egy egyhetes blokk, egy egy hónapos helyi újság, amelyen látszott, hogy ki sem nyitották, megbarnult, összepöndörödött levelek, és néhány földmorzsa, mintha növényeket szállítottak volna, talán egy kertészetből. Nyilvánvaló, hogy a kocsi tulajdonosa meglehetősen átlagos dolgokra használja az autót, és semmilyen módon nem készítette elő erre a baljós célra.

Tehát, kié lehet a kocsi? Ez a legelső tisztázandó kérdés. A rendszámtábla alapján persze ezt ki lehet deríteni, már ha nem hamis. De az, hogy a csomagtartót nem takarították ki, reményt adott arra, hogy van egy gyorsabb módszer is a tulajdonos személyének a megállapítására. Mahmeíni embere odament az első ajtóhoz, kinyitotta, behajolt, és kinyitotta a kesztyűtartót. Talált benne egy fekete bőrtárcát, akkora volt, mint egy könyv, az elején arany Cadillac embléma díszelgett. Két kézikönyv volt benne, egy vastag meg egy vékonyabb, az egyik a kocsihoz való, a másik a rádióhoz. Melléjük volt tűzve egy autókereskedő névjegykártyája, a regisztrációs és a biztosítási papírok. Kivette a két iratot, a tárcát ledobta az ülés elé, és a kesztyűtartóban világító lámpácskához tartotta a papírokat.

A kocsi Seth Duncané volt.

Ami persze logikus is. Hirtelen a helyzet egész szörnyűsége villámcsapásszerűen megvilágosodott előtte. A legelejétől fogva mindent tökéletesen félreértett. Nem lehetséges más magyarázat. Nincs semmiféle óriás idegen. Soha senki sem látta, és senki sem tudott személyleírást adni róla, mivel nem is létezik. Kitalált figura, csak egy képzelt alak. Csalétek, félrevezetés. Az egész állítólagos késlekedés marhaság. Elejétől fogva megrendezték az egészet. Az volt a céljuk, hogy mindenkit idecsábítsanak Nebraskába, hogy aztán eltegyék őket láb alól. Duncanék egyszerűen eltávolítják a felsőbb kapcsolataikat az útból, hogy ne álljon senki köztük és a csúcson lévő szaúdi vevők között, és ennek eredményeképp megsokszorozzák a profitjukat. Ami óriási arcátlanság, de magától értetődő ötlet, és egyértelműen végre is hajtható. Nagyon úgy néz ki, hogy mindenki nevetségesen alábecsülte Duncanék képességeit. Egyáltalán nem ostoba vidéki tahók, akiknek mind hitték őket, hanem könyörtelen stratégák, kifinomultak, ravaszak, és képesek remek meglátásokra és mélyreható elemzésekre. Előre látták, hogy Mahmeíni a legerősebb ellenfelük, ami nagyon is pontos és valósághű észrevétel volt, és már az elejétől igyekeztek hátrányos helyzetbe hozni azzal, hogy valamilyen titokzatos módon elintézték Asgahrt, aztán otthagyták az érintetlen holttestet egy kocsiban, amelyről biztosan tudták, hogy ő fogja megtalálni, a kocsiról pedig egyértelműen meg tudja állapítani, hogy kié.

Tehát nem csak puccsot hajtottak végre, de egy üzenetet is küldtek merészen, arcátlanul és kifinomult módon. Egy üzenetet, amely így szólt Bármit megtehetünk, amit akarunk. A kezünk bárkit elérhet, bárhol, bármikor, és el sem tudjátok képzelni majd, hogy hogyan csináltuk. És arra az esetre, ha a kifinomult módszerek nem érték volna el a kellő hatást, brutális erődemonstrációként halálra égették Safír embereit a motel parkolójában. Nem Rossi emberei gyújtották fel őket. Rossi emberei valószínűleg szintén holtan hevernek valahol, talán megcsonkítva, kivérezve, keresztre feszítve, elevenen eltemetve – Rossi embere is ezt emlegette, amikor Duncanék módszereiről beszélt.

Mahmeíni embere nagyon magányosnak érezte magát. Egyedül volt, az utolsó túlélő. Nem voltak barátai, nem voltak szövetségesei, ismeretlen volt a terep. És halvány fogalma sem volt, hogy most mihez kezdjen, csak azt tudta, küzdenie kell, és bosszút állni.

Nem is vágyott másra, csak erre. A három Duncan házra bámult a sötétben. Lecsukta a csomagtartó tetejét Asghár holttestére, tiszteletteljesen, finom nyomással, ujjheggyel, mintha egy szomorú akkordot szóltatna meg egy templomi orgonán. Végigsétált a földes útpadkán, és visszament az anyósülés ajtajához. Behajolt, és kivette a pisztolyt az ülésről. Becsukta az ajtót, megkerülte a kocsi orrát, és átvágott az úton. Egyenes vonalban elindult a göröngyös földön, párhuzamosan Duncanék felhajtójával. A három ház száz méterre volt. A pisztolyt a jobb kezében tartotta, a kést a balban.

Úgy egy kilométerrel a három Duncan ház mögé érve Roberto Cassano lassított, éleset kanyarodott, és továbbhajtott a házak felé. Amikor már csak száz méterre voltak, lefékezett és megállt. Lekapcsolta az utastér lámpáját, hogy ha kinyitják az ajtót, ne világítson. Vetett egy pillantást Angelo Mancinire, aztán mindketten bólintottak, és kiléptek a sötétségbe. Előhúzták a pisztolyukat, de a hátuk mögé dugva tartották, hogy elölről ne lehessen meglátni az acélon megcsillanó holdfényt. Aztán elindultak, olyan szorosan egymás mellett lépkedve, hogy a válluk is összeért. Száz métert kellett megtenniük.

46. fejezet

Az orvos, a felesége és Dorothy Coe némán üldögéltek az ebédlőben, a futballista viszont, aki eddig a puskával az ajtóban őrködött, átment a nappaliba, ahol elterült a kanapén, és a Nemzeti Liga összefoglalóját nézte az orvos új, nagyképernyős tévéjén. A társa is eljött a pinceajtótól, kényelmesen nekidőlt a falnak az előszobában, és kissé távolabbról, oldalról figyelte a képernyőt. Mindketten teljesen belemerültek a meccsbe. A tévé halkan, de azért tisztán szólt a nagyméretű hangszórókból. A szobában nem égtek lámpák, a képernyő élénk színei táncoló foltokat vetítettek a falakra. Az ablakon túl, odakint koromsötétség és némaság honolt. A telefon háromszor is csöngött, de nem vették fel. Ettől eltekintve minden békés volt, mintha karácsony másnapja lenne, vagy egy hálaadásnapi késő délután.

Aztán egyszer csak az egész házban elment az áram.

A tévé képernyője hirtelen elsötétült, a hangja elhallgatott, és a fűtésrendszer alig hallható zümmögése is megszűnt. Mindenre rátelepedett az elemi, abszolút csönd, és mintha a hőmérséklet is azonnal csökkent volna. Az alakok szinte szétfolytak, mintha már nem lenne különbség kint

248

és bent között, mintha az aprócska ház hirtelen beleolvadt volna a nagy, végtelenbe vesző semmibe, amelynek a közepén állt.

Az előszobában álló futballista kiegyenesedett, és mozdulatlanul állt. A társa a nappaliban a padlóra rakta a lábát, és felült a kanapén.

–  Mi történt? – szólalt meg.

–  Nem tudom – felelte a másik.

–  Doki?

Az orvos felállt az ebédlőasztaltól, és az ajtóhoz botorkált. – Elment az áram – mondta.

–  Erre meg hogy jött rá, Sherlock? Rendesen befizette a villanyszámlát?

–  Nem erről van szó.

–  Akkor miről?

–  Lehet, hogy az egész környéken áramszünet van.

A futballista az ablakhoz tapogatózott, és kilesett a feketeségbe.

–  Hogy a csudába deríthetnénk ki?

Az előszobában álló megkérdezte: – Hol vannak a biztosítékok?

–  A pincében – felelte az orvos.

–  Pompás. Reacher magához tért, és szórakozik velünk. – A futballista odabotorkált a sötétben a pinceajtóhoz, a kezével tapogatózott a falon. Kitapogatta a pinceajtót, és dörömbölni kezdett rajta. – Kapcsold vissza, seggfej!

Semmi válasz.

Az egész házra koromsötétség telepedett. Egy árva fénysugár sem pislákolt.

–  Hé, Reacher! Kapcsold vissza az áramot!

Semmi válasz.

Hideg, csönd.

Közben a másik futballista is kitapogatózott az előszobába. – Lehet, hogy nem is tért magához. Talán tényleg csak áramszünet van.

–  Van egy zseblámpája, doki? – kérdezte a másik futballista.

–  A garázsban – felelte az orvos.

–  Menjen, hozza ide.

–  Semmit sem látok.

–  Azért csak próbálkozzon, rendben?

Az orvos tétován végigcsoszogott az előszobán, a falat súrolta a kezével. Beleütközött az első futballistába, aztán a második testmelegét már érezte, és sikerült kikerülnie. Kiért a konyhába, ahol némi zörgést keltve belebotlott egy székbe, aztán a combjával beleütközött az asztal szélébe. Úgy tapogatózott, mint a vakok. Nem volt könnyű eligazodni. Végighúzta az ujjait a konyhapulton, elhaladt a mosogató mellett, a tűzhely mellett, aztán kiért a hátsó, kisebbik előszobába. Maga elé nyújtott kézzel, derékszögben elfordult, és megkereste a garázsba vezető ajtót. Kitapogatta a kilincset, kinyitotta az ajtót, és kilépett a hidegbe. Megkereste a munkapadot, felnyúlt, és végigtapogatta a szép rendesen felakasztott szerszámokat. Egy kalapács, amellyel jó nagyot lehetne ütni. Csavarhúzók, amelyekkel szúrni lehet. A csavarkulcsok jéghidegek voltak. Megtalálta a műanyag zseblámpát, és leakasztotta. A hüvelykujjával felkattintotta. A lámpa gyenge sárgás fénnyel világított. A tenyerébe ütögette, mire kissé felerősödött a fénye. Sarkon fordult, és majdnem nekiütközött a háta mögött az egyik futballistának, annak, aki korábban a nappaliban volt.

A futballista elmosolyodott, és kivette az orvos kezéből a zseblámpát. Az álla alá tartva felfelé világított vele, és vágott egy grimaszt, amelytől olyan lett az arca, mint egy rémisztő töklámpás Halloween-kor. – Jól van, doki – mondta, aztán elfordult, és a fénysugarat fel-le, jobbra-balra mozgatva visszament a házba. Az orvos annak alapján tájékozódva követte, amit az egy másodperccel előbb felvillanó fényben látott. – Most menjen vissza az ebédlőbe – utasította a futballista, és a fénysugárral előrevilágítva mutatta az utat. Az orvos visszament az asztalhoz, a futballista pedig azt mondta: – Mindenki maradjon a helyén, és ne mozduljanak – aztán rájuk csukta az ajtót.

–  Most mi legyen? – kérdezte a társa.

–  Ki kell derítenünk, hogy Reacher magához tért-e vagy sem.

–  Elég nagyot behúztunk neki.

–  Te mit gondolsz?

–  És te?

A másik nem válaszolt. A pinceajtóhoz ment, rácsapott a tenyerével, és bekiáltott – Reacher! Kapcsold vissza az áramot, vagy valami rossz történik idefent!

Semmi válasz.

Csönd.

A futballista megint az ajtóra csapott. – Nem viccelek, Reacher!

Kapcsold vissza azt a rohadt áramot!

Semmi válasz.

Csönd.

A másik futballista újból megkérdezte: – Most mi legyen?

–  Menj, hozd ide a doki feleségét.

Az ebédlő ajtajára irányította a fénysugarat. A társa bement, majd visszajött. A könyökénél fogva vezette az orvos feleségét. A zseblámpás rászólt a nőre: – Sikítson.

–  Micsoda?

–  Sikítson, vagy kényszerítem rá.

A nő egy pillanatig csak állt, és hunyorgott a zseblámpa fényében, aztán hosszan, élesen felsikított. Miután elhallgatott, visszatért a síri csönd. A futballista dörömbölt a pince ajtaján, és bekiáltott: – Hallod ezt, seggfej?

Semmi válasz.

Csönd.

A futballista a zseblámpa fénysugarával mutatta az utat az ebédlő felé, a társa pedig visszakísérte az orvos feleségét, belökte a helyiségbe, és becsukta az ajtót. – És most? – kérdezte aztán.

–  Megvárjuk a reggelt – döntött a társa.

–  Addig még órák vannak hátra.

–  Van jobb ötleted?

–  Telefonálhatnánk a főnöknek.

–  Úgyis csak azt mondaná, hogy oldjuk meg valahogy.

–  Én nem megyek le oda ahhoz a fickóhoz.

–  Én sem.

–  Akkor mit csinálunk?

–  Várunk, Nagyon okosnak képzeli magát, de nem az. Elüldögélünk itt a sötétben, ennyit meg tudunk tenni. Nem kell hozzá nagy ész.

A zseblámpa táncoló fénysugarát követve visszamentek a nappaliba, és leültek egymás mellé a kanapéra. A Remingtont odatámasztották kettőjük közé. Lekapcsolták a zseblámpát, hogy kíméljék az elemet, és a szoba ismét koromsötét lett, hideg és néma.

Mahmeíni embere megtett száz métert a felhajtóval párhuzamosan, aztán odaért a déli irányba húzódó kerítéshez, amely elállta az útját. A keskeny, T alakú telek bal alsó részét kerítette el. Kissé göcsörtös, megvetemedett, tizenkét centi széles lécekből készült, nem volt nehéz átmászni rajta. Minden gond nélkül átjutott, aztán egy pillanatra megállt. A három pick-up és a Mazda tőle balra parkolt, a legdélebbi ház egyenesen előtte emelkedett. A középső ház volt az egyetlen, ahol teljes sötétség honolt. A déliben és az északiban égett a villany, bár csak halványan, mintha a hátsó helyiségeket használnák, és onnan szűrődne ki némi világosság. A levegőben a kályha füstjének szaga szállt. Semmi zaj nem volt, emberi hangok sem. Mahmeíni embere egy kicsit habozott és tétovázott, míg dűlőre nem jutott. Jobbra vagy balra?

Cassano és Mancini hátulról közelítették meg a három házat a sötét, szunnyadó földeken át, és megálltak a középső ház kerítése előtt, amely ha jól tudták, Jonasé. A házban sötét volt, de a két szomszédjánál égett a villany a konyhaablakban, fényes sávokat vetített a gyommal felvert, kaviccsal felszórt hátsóudvarra. A kavicsokat már beletaposták a földbe, de Cassano tudta, hogy valamennyire azért így is csikorogni fog a talpuk alatt. Aznap korábban már átvágott rajta, amikor Rossinak akart zavartalanul telefonálni. Az lesz a legjobb, ha a kerítés túloldalán maradnak, a földek szélénél, aztán onnan egyenesen közelítik meg a célt. Így minimálisra csökkenthetik a zajt. De hol legyen a behatolás helye? Balról vagy jobból? Jasper háza, vagy Jacobé?

A négy Duncan épp Jasper pincéjében keresgélte a régi dobozokban az állatorvosi fájdalomcsillapítót. A disznóknak való szer utolsó adagját elhasználták Seth orrára, de a törött kezéhez egyébként is valami erősebbre lett volna szükség. Két ujja máris annyira feldagadt, hogy majdnem szétrepedt rajtuk a bőr. Jasper úgy emlékezett, van valamije, amit lovaknál szoktak alkalmazni, ezt akarta megkeresni, és beadni Seth csuklóízületébe. Nem volt nagy szakértője az anatómiának, de úgy gondolta, hogy a szóbanforgó idegeknek nyilván a csuklón kell keresztülhaladjuk.

Seth nem panaszkodott a késlekedés miatt. Jasper úgy látta, nagyon jól tűri a fájdalmat. Kezd végre felnőni. Amikor eltört az orra, még durcás volt egy kicsit, de most jól tartotta magát. Nyilván örült, hogy egyedül sikerült elkapnia a támadóját, és már azt tervezgette, mit fog vele tenni. A dicsőség és a bosszú kilátása önmagában is elég fájdalomcsillapító volt.

–  Ez az? – kérdezte Jonas, és felmutatott egy félliteres, barna üveget. A címkéjén elmosódott a felirat, hosszú szakkifejezések álltak rajta, némelyik latinul. Jasper pislogott a félhomályban. – Ügyes vagy, megtaláltad.

Ekkor hirtelen lépéseket hallottak a fejük fölött.

47. fejezet

Jacob felsietett a pincelépcsőn. Az első gondolata az volt, hogy valamelyik futballista fiú nézett be. A ház padlója a vidéki Amerikára jellemző, régimódi deszkákból készült, amelyeket öreg fenyőfákból faragtak, vastagok és súlyosak voltak. A zajokat jól továbbították, de a részleteket nem lehetett kivenni. Úgyhogy a hangok alapján nem lehetett megállapítani, ki járkál a házban. Jacob az előszoba-folyosón senkit sem látott, de amikor a konyhába ért, egy idegent talált ott, aki mozdulatlanul állt. Alacsony volt, szikáran izmos, a szeme sötét és halott, a ruhája gyűrött és nem éppen tiszta. Inget viselt, de nyakkendőt nem. A bal kezében egy kést tartott, a jobb kezében egy pisztolyt. A kést lelógatta maga mellé, de a pisztoly egyenesen Jacob mellkasára szegeződött.

Jacob mozdulatlanná dermedt.

A férfi letette a kést a konyhaasztalra, és a szája elé emelte a mutatóujját.

Jacob hallgatott.

Közben a háta mögött a fivérei és a fia is betódultak a konyhába, nem tudta megállítani őket. A férfi jobbra-balra mozgatta a pisztoly csövét. A négy Duncan szorosan egymás mellett felsorakozott. A férfi csuklóból mozgatta a pisztolyt. Senki sem mozdult.

–  Mindenki térdre – szólalt meg az idegen férfi.

–  Ki maga? – kérdezte Jacob.

–  Megölték a barátomat.

–  Nem öltünk meg senkit sem.

–  Az egyik Duncan tette.

–  Mi nem tettünk semmi ilyesmit. Azt sem tudjuk, ki maga.

–  Térdre!

–  Kicsoda maga?

A kis emberke felemelte a kést, és megkérdezte: – Melyikük Seth?

Seth Duncan egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán felemelte az ép kezét, mint amikor egy nebuló jelentkezik az órán.

–  Maga megölte a barátomat, és a Cadillacje csomagtartójába rakta a holttestét.

–  Nem, azt a kocsit Reacher ellopta ma délután – szólt közbe Jacob. – Ő tette.

–  Reacher nem létezik.

–  De igen. Eltörte a fiam orrát, és a kezét is.

A pisztoly nem mozdult, de a kis emberke elfordította a fejét, és vetett egy pillantást Sethre, az alumíniumsínre, a feldagadt ujjakra. – Egész nap ki sem mozdultunk innen – folytatta Jacob. – Reacher viszont ott volt a Marriottban ma délután és este, ezt tudjuk. Ő hagyta ott a Cadillacet.

–  És hol van most?

–  Nem tudjuk biztosan, de valahol a közelben.

–  Hogy jött vissza ide?

–  Talán elvitte a maguk bérelt autóját. A barátjánál volt a kulcs? A kis emberke nem válaszolt.

–  Ki maga? – kérdezte Jacob.

–  Mahmeínit képviselem.

–  Fogalmunk sincs, hogy ő kicsoda.

–  Ő veszi át az árujukat Safírtól.

–  Ilyen nevű embert sem ismerünk. Mi egy olasz úrnak adjuk el az árut Las Vegasban, Mr. Rossinak. Hogy utána mi lesz vele, az már nem a mi dolgunk.

–  Maguk megpróbálnak mindenki mást kiszorítani az üzletből.

–  Ez nem így van. Mi csak próbáljuk célba juttatni a szállítmányt, ez minden.

–  Hol van most az áru?

–  Úton. De nem tudjuk addig idehozni, amíg Reachert el nem kaptuk.

–  Miért nem?

–  Maga is tudja, miért. Ilyen üzletet nem lehet nyilvánosan bonyolítani. Inkább magának is segítenie kellene, nem pedig fegyvert szegeznie ránk.

A kis emberke nem válaszolt.

Jacob folytatta: – Tegye el a pisztolyt, üljünk le szépen, és beszéljük

meg a dolgot. Mind ugyanazon az oldalon állunk.

A kis emberke továbbra is egyenesen rájuk szegezte a pisztolyt. – Safír emberei is halottak.

–  Reacher tette – mondta Jacob. – Még mindig szabadon járkál.

–  És mi a helyzet Rossi embereivel?

–  Egy ideje nem láttuk őket.

–  Tényleg?

–  Esküszöm.

A kis emberke egy hosszú pillanatig hallgatott. – Oké. A dolgok változnak. Az élet megy tovább, mindannyiunk számára. Mostantól közvetlenül Mahmeíninek adják el az árut.

–  Mi Mr. Rossival állunk üzleti kapcsolatban – ellenkezett Jacob Duncan.

–  Már nem.

Jacob Duncan nem válaszolt.

Cassano és Mancini úgy döntött, először Jacob Duncan házánál próbálkoznak. Logikus döntés volt, mivel nyilvánvalóan Jacob volt a család feje. Pár lépést elhátráltak a kerítéstől, és vele párhuzamosan elsétáltak a Jacob konyhaablakával szemben lévő pontig. Az ablakból kiszűrődő sárgás fény ragyogó foltot vetített a kavicsos részre, de a kerítésig nem ért el, hiányzott még egy kétméteres sáv. Átmásztak a kerítésen, kikerülték a négyszögletes fényfoltot, és halkan átlopakodtak a kavicson. Cassano jobbról, Mancini balról, aztán a ház falához lapultak, és belestek az ablakon.

Senki sem volt ott.

Mancini óvatosan benyitott az ajtón, Cassano pedig előrement. A ház néma volt, sehol semmi zaj. Senki sem volt ébren, és senki sem aludt. Cassano és Mancini épp elég helyet átkutattak már, és tudták, milyen zajokra kell hegyezni a fülüket.

Kisurrantak az udvarra, visszamentek a kerítéshez, és megint átmásztak rajta, ki a földekre. Észak felé indultak a sötétben, majd megálltak Jasper házának az ablakával szemben. Átmásztak a kerítésen, kikerülték a fényfoltot. A falhoz lapultak, és belestek az ablakon.

Nem egészen az a látvány fogadta őket, amire számítottak.

Csak az egyik iráni volt ott, a társa hiányzott. És egyáltalán nem vidám csevegés folyt. Senki sem mosolygott, és nem emelgették a whiskey-s poharat. Mahmeíni embere ott állt, egyik kezében pisztollyal, a másikban egy késsel, a négy Duncan pedig próbált minél messzebbre húzódni tőle. Az ablaküveg nem volt túl vastag, úgyhogy Jacob Duncan hangja halkan kiszűrődött rajta.

Jacob Duncan épp azt mondta: – Kedves uram, ez az üzleti kapcsolat hosszú ideje fennáll, bizalmon és lojalitáson alapul, és ezen nem áll módunkban változtatni. Mr. Rossival egyeztünk meg, és csakis Mr. Rossival. Talán a jövőben ő hajlandó lesz közvetlenül önöknek eladni az árut, most, hogy úgy tűnik, Mr. Safír kikerült a képből. Lehet, hogy ebből előnyük is származhat. De ennél többet mi nem ajánlhatunk. Nem mintha rajtunk múlna.

A kis emberke azt felelte: – Mahmeíni nem fogja beérni a torta felével, amikor az egész ott van az asztalon.

–  Csakhogy nincs az asztalon. Megismétlem, mi csak Mr. Rossival kötünk üzletet.

–  Valóban? – kérdezte a kis emberke. Helyzetet változtatott, és kissé oldalra húzódva megállt. A karját vállmagasságig emelte, egyik szemét becsukta, és lassú, gépies mozdulatokkal mozgatta jobbra-balra a pisztolyt a sorban álló négy emberen, mint ahogy egy óriási hadihajó lövegtornya forog körbe-körbe. Előbb megállt Sethen, aztán Jasperen, aztán Jónáson, aztán Jacobon, majd vissza ismét Jonas következett, majd Jasper, végül Seth, aztán újból vissza. A pisztoly végül megállapodott, egyenesen Jónásra szegeződött. A férfi a szeme közé célzott, és az ujja megfeszült a ravaszon.

A következő pillanatban egyszerre robbant szét az ablaküveg és a kis emberke feje. A zsúfolt konyha megtelt porrá zúzódott üvegszilánkokkal, füsttel, és a.45-ös golyó fülsiketítő dörrenésével. Vér, csont– és agyvelődarabkák fröccsentek a szemben lévő falra, és a kis emberke a földre zuhant. Aztán belépett az udvar felől előbb Mancini, majd Cassano.

Egy óra sem telt el, és a két futballista már halálra unta magát a sötétben. Ráadásul nemcsak unatkoztak, de egy kissé nyugtalanok és idegesek is voltak, bosszúsak és megalázottak, mivel nagyon is tudatában voltak, hogy ahogy telik az idő, minden perc újabb vereséget jelent a számukra, márpedig ők nem voltak hozzászokva, hogy bármiféle vereséget könnyen elviseljenek. Nem volt szokásuk megadni magukat. Soha nem lettek másodikak. Nagymenők voltak. Az, hogy valaki megfossza őket a világosságtól, a melegtől és a focimeccs-összefoglalótól, sértő volt és teljes mértékben elfogadhatatlan.

Egyikük megszólalt: – A fenébe is, mégiscsak van egy puskánk.

–  Nagy az a pince. Bárhol lehet – mondta másik.

–  Van zseblámpánk is.

–  De eléggé gyenge a fénye.

–  Lehet, hogy még mindig nem tért magához. Talán tényleg áramszünet van, mi meg itt dekkolunk, mint a hülyék.

–  Mostanra magához kellett hogy térjen.

–  És akkor mi van? Ő csak egyedül van, nekünk meg van puskánk és zseblámpánk.

–  Katona volt.

–  Attól még nincs varázsereje.

–  Hogy csinálnánk?

–  Odaragasztjuk szigetelőszalaggal a zseblámpát a puska csövére. Egymás mögött, libasorban leosonunk, tudod, ahogy a filmekben szokták. Mi előbb fogjuk meglátni őt, mint ő minket.

–  Nem szabad megölnünk, Seth később saját kezűleg akarja elintézni.

–  Majd alacsonyra célzunk. Csak a lábába lövünk.

–  Vagy kikényszerítjük, hogy adja meg magát. Az még jobb lenne. Kénytelen lesz, nem? Így, hogy fegyverünk van! Megkötözzük a szigetelőszalaggal, amelyet a zseblámpához használtunk. Akkor nem piszkálhatja meg újból a biztosítékot. Eleve meg kellett volna kötözni.

–  Ami azt illeti, egyáltalán nincs szigetelőszalagunk.

–  Nézzük meg a garázsban. Ha találunk, majd kitaláljuk, hogy legyen.

Találtak szigetelőszalagot. A zseblámpa sugarát követve átsétáltak az

előszobán, a konyhán, majd ki a garázsba. A munkapadon ott hevert egy vadonatúj tekercs ezüstszürke ragasztószalag, még fel sem volt bontva. Magukkal vitték, bár a lelkük mélyén nem voltak biztosak benne, hogy most örülnek-e ennek vagy sem. De bizonyos értelemben már megígérték saját maguknak, hogy cselekedni fognak, úgyhogy felbontották a szigetelőszalagot, és valamennyit letekertek belőle. Odapróbálták a zseblámpát a puska csövéhez, a falakról visszaverődő halvány fényben ügyködve. A zseblámpa elég jól illeszkedett a csőre, bár csak alul tudták odaerősíteni, mert a cső tetején útban volt a célzókészülék, és egy kicsit túl is lógott a csövön, mert hosszabb volt nála. A műanyag lencse úgy két– három centivel nyúlt a cső vége elé. Ez így nagyjából elfogadható volt. De csak úgy lehetett áttekerni a szigetelőszalaggal, ha leragasztják a lámpa kapcsológombját is, ami bizonyos értelemben azt jelenti, hogy innen már nincs visszaút. Ha ezt megteszik, akkor cselekedniük is kell. Nincs értelme leragasztani a gombot, folyamatosan égetni a lámpát, és lemeríteni az elemet a semmiért.

–  Akkor.? – kérdezte az egyik futballista.

Még három óra volt hátra hajnalig. Unalom, bosszúság, fáradtság, megalázottság.

–  Csináljuk – döntött a másik.

A térdére fektette a puskát, és odaszorította a zseblámpát. A társa nagy reccsenésekkel letépte a ragasztószalagot, és többször át-meg áttekerte vele a zseblámpát, mint amikor egy sérült bordájú beteget pólyálnak be a kötszerrel, míg végül olyan nem lett az egész, mint egy vaskos múmia. Odahajolt, elharapta a ragasztószalagot, rátekerte az utolsó húszcentis darabot is, és jól rányomta. Aztán két kézzel jól lesimítgatta a ragasztószalag kiálló széleit. A társa felemelte a puskát, és jobbra-balra, fel-le meglóbálta. A zseblámpa a helyén maradt, a fénysugár hűségesen követte a puskacső mozgását.

–  Oké, remek. Akkor mehetünk. A fénysugár olyan, mint egy lézeres célzókészülék. Nem téveszthetjük el a célpontot.

–  Ne felejtsd el, alacsonyra célozz – figyelmeztette a másik. – Ha meglátod a fickót, azonnal célozz lefelé, és a lábába lőj.

–  Már ha nem adja meg magát előbb.

–  Pontosan. Az első célkitűzésünk az, hogy mozgásképtelenné tegyük. De ha megmozdulna, akkor lőj.

–  Hol lesz vajon?

–  Bárhol lehet. Valószínűleg meghúzza magát a lépcső aljában. Vagy elbújik a vízmelegítő mögött. Elég nagy az a bojler.

Követték a fénysugarat, ki az előszobából, és megálltak a pinceajtó előtt. A puskás megszólalt – Te kinyitod az ajtót, aztán hátralépsz, és mögöttem jössz. Én lassan lemegyek, aztán amennyire csak tudok, körbevilágítok. Azonnal szólsz, ha meglátod. Folyamatosan kapcsolatban kell maradnunk.

–  Oké – bólintott a másik, és a kilincsre tette a kezét. – Akkor biztos, hogy ezt akarjuk?

–  Én készen állok.

–  Jó, akkor háromra. Te számolj.

–  Egy – mondta a puskás. Aztán: – Kettő.

A másik megállította. – Várj! Az is lehet, hogy itt bujkál közvetlenül az ajtó mögött.

–  A lépcső tetején?

–  És arra készül, hogy rögtön ránk vesse magát, ahogy megjelenünk.

–  Gondolod? Ehhez egy órája ott kellene várakoznia.

–  Az ilyenek néha egész nap csak várnak, erre képezték ki őket.

–  A mesterlövészek. De ez a fickó nem mesterlövész volt.

–  De azért lehetséges, hogy ott vár.

–  Valószínűleg a bojler mögött bújt el.

–  De az is lehet, hogy nem.

–  Átlőhetnék az ajtón.

–  Ha nincs ott, azzal csak figyelmeztetnéd, hogy jövünk.

–  Mindenképp rá fog jönni, ahogy meglátja a fénysugarat.

–  Az ajtónak acélmagja van. Hallottad, mit mondott Seth.

–  Akkor mit csináljunk?

–  Megvárhatjuk a hajnalt.

Unalom, bosszúság, fáradtság, megaláztatás.

–  Nem – rázta meg a fejét a puskás.

–  Jól van, akkor nagyon hirtelen felrántom az ajtót, te pedig azonnal belősz, egyenesen oda, ahol valószínűleg a lába van. Biztos, ami biztos. Ne várd meg, hogy mit látsz, csak azonnal húzd meg a ravaszt.

–  Oké, de akkor nagyon gyorsan kell lerontanunk a lépcsőn.

–  Úgy is lesz. Sokkoljuk. Fogadni mernék, hogy az a puska jó hangosan szól. Készen állsz?

–  Én készen állok. – A puskás egy pillantással felmérte, meddig fog nyílni az ajtó, egy kicsit hátrább lépett, a puskát a vállához emelte, egyik szemét lehunyta, és a ravaszra helyezte az ujját.

A másik rászólt: – Alacsonyra célozz.

A zseblámpa ovális fényfoltja az ajtó legalsó negyedére vetült.

–  Háromra. Te számolj.

–  Egy. Kettő. Három!

Az első futballista elfordította a kilincset, és feltépte az ajtót, a másik pedig azonnal lőtt. A puska hatalmas dörrenéssel sült el, és hosszú lángnyelv csapott ki a csövéből.

48. fejezet

Miután Reacher alaposan szemügyre vette a kapcsolótáblát, úgy döntött, hogy egyszerre megszakítja az összes áramkört, mégpedig azért, mert figyelembe vette, hogy milyen az emberi természet. Meglehetősen biztos volt abban, hogy a futballisták nem épp tökéletes őrszemek. Bár ez gyakorlatilag minden őrszemről elmondható. A katonaságnál ez állandó problémát jelent. Az őrök előbb-utóbb elunják magukat, elkalandozik a figyelmük, lazul a fegyelem. A hadtörténet tele van olyan katasztrófákkal, amelyeket az őrszemek gyenge teljesítménye okozott. Reacher úgy tippelt, azok ketten odafent úgy tiz-tizenöt percig fognak nagyon éberen figyelni, aztán ellustulnak. Talán kávét főznek, és bekapcsolják a tévét, lazítanak, kényelembe helyezik magukat. Úgyhogy adott nekik félórát, aztán megszakította az áramot, hogy biztosan megfossza őket minden szórakozási lehetőségtől.

Mire újból működésbe lép az alapvető emberi természet. A futballisták hozzá vannak szokva, hogy ők uralják a helyzetet, és mindig minden úgy történik, ahogy ők akarják. Ahhoz vannak szokva, hogy mindig ők győznek. Ha megfosztják őket a tévétől, a melegtől vagy a kávétól, az ugyan nem nevezhető megsemmisítő vereségnek, és még nem a világ vége, de az ilyen fickók számára ez nagyjából ugyanaz, mintha a kocsma előtt az utcán kihívóan mellkason bökné őket valaki. Provokáció. Nem hagyja majd nyugodni őket, és nem lesznek képesek válasz nélkül hagyni a dolgot. Végül reagálni fognak, az egójuk miatt. Először csak dühösek lesznek, aztán fenyegetőznek, aztán jön a cselekvés, amelyet rossz terv alapján szakszerűtlenül fognak végrehajtani.

Ilyen az emberi természet.

Reacher megszakította az összes áramkört, aztán a sötétben a lépcsőhöz botorkált, felosont a legfelső lépcsőfokra, és hallgatózott. Az ajtó nagyon vastag volt, és jó szorosan illeszkedett a keretébe, úgyhogy nem hallott túl sokat, csak a dörömbölést az ajtón pár centire a fülétől, aztán az orvos feleségének a sikolyát, amelyről azonnal tudta, hogy nem kell komolyan venni, mert nem valódi. Hallott már embereket sikoltozni életében, és tudta, mi különbség a valódi és az álsikoly között.

Aztán csak várt a sötétben. Közel egy óra hosszat néma csönd volt, tovább, mint ahogy várta. Minden ilyen erőszakos alak gyáva, de ezek ketten kissé még a szokásosnál is beszaribbak voltak. Az ég szerelmére, van egy puskájuk, és nyilván zseblámpát is kerítettek. Mi a fenére várnak még? A mamájuk engedélyére?

Reacher türelmesen várt tovább.

Aztán végre-valahára motoszkálást hallott az ajtó túloldalán. Úgy gondolta, nyilván az egyik futballistánál van a puska, a másik pedig a zseblámpát tartja. Valószínűleg azt tervezik, hogy szép lassan leosonnak, elöl megy az, akinél a puska van, ahogy a filmekben látták. Az elsődleges céljuk nyilván az, hogy elfogják és mozgásképtelenné tegyék. Nem akarják megölni, részben mert elég nagy különbség van a között, hogy valaki fellök egy hátvédet, illetve hogy meggyilkolja egy embertársát, részben pedig azért, mert nyilván Seth Duncan életben akarja tartani, hogy később elszórakozhasson vele. Tehát, ha lőni is fognak, akkor alacsonyra céloznak. És ha van egy kis eszük, akkor azonnal lőnek, mert előbb vagy utóbb nyilván ők is rájönnek, hogy Reacher részéről az a legokosabb húzás, ha a lépcső tetején vár, hogy meglepje őket.

Érezte, hogy megmoccan a kilincs, de aztán nem történt semmi. A hátával szorosan a lépcsőfeljáró falához lapult a sarokvasak oldalán, aztán egyik talpát derékmagasságban a másik falnak támasztotta, kiegyenesítette és megfeszítette a lábát, és a falhoz nyomta a hátát. Aztán a másik talpát is a falnak feszítette, és feljebb araszolt, míg a feje egészen a lépcső fölött a mennyezetig ért, a feneke pedig több mint egy méterre volt a földtől.

Várt.

A kifelé nyíló ajtó hirtelen kivágódott, és Reacher a másodperc egy töredékére megpillantott egy puskacsőre ragasztott zseblámpát, aztán a következő pillanatban közvetlen közelről, lefelé célozva el is sült a fegyver. Épp meghajlított térdei alatt süvített el a golyó, és a szűk helyet betöltötte a fülsiketítő dörrenés, a torkolattűz, füst, por, faszilánkok és műanyag darabkák, ahogy a zseblámpa kiálló részét is szétrobbantotta a lövés. Aztán a torkolattűz elhalt, és ismét mindenre koromsötétség borult. Reacher gyorsan lerakta a jobb lábát a legfelső lépcsőre, a balt a második lépcsőfokra, és szilárdan, készenlétben megállt egy pillanatra. A szeme még őrizte az előző pillanatnyi éles felvillanás emlékképét. Odahajolt, ahol a puska csövének lennie kellett, két kézzel megragadta, kirántotta a futballista kezéből, és keményen, visszakézből odasújtott vele, ahol a fickó arca lehetett, amivel két legyet ütött egy csapásra – egyrészt hátralökte a futballistát, másrészt közben a fegyvert is újra felhúzta. A vállával ellökte az ajtót, érezte, hogy nekiütődik a második fickónak. Aztán kirontott a lépcsőről, és belelőtt a padlóba. Nem igazán akart eltalálni senkit sem, csak szüksége volt a torkolattűz rövid felvillanására, hogy annak a fényében tudjon tájékozódni. Az egyik fickó tőle balra a földön feküdt, a jobb oldali még talpon volt. Rávetette magát az új célpontra, és a puskatussal fejbe vágta. A futballista a földre zuhant, mire Reacher teljes erőből rugdosni kezdte, a fejét, a bordáit, a karját, a lábát, ahol csak érte, aztán hátrább táncolt, és az első fickót is alaposan megrugdosta és megtaposta a sötétben, a fejét, a gyomrát, a kezét. Aztán visszatért a másodikhoz, aztán megint az elsőhöz, vadul, teljes erőből, habozás nélkül rugdosta őket, és abba sem hagyta, amíg teljesen biztos nem volt benne, hogy most már elég.

Végül hátrábblépett, mozdulatlanul megállt a sötétben, és hallgatózott. Leginkább pánikba esett emberek lélegzését hallotta a tőle balra eső helyiségből, az ebédlőből. – Doki! – kiáltotta el magát. – Reacher vagyok! Minden rendben, senkit sem ért golyó! Mindent kézben tartok! Vissza kellene kapcsolni az áramot!

Semmi válasz.

Koromsötétség.

–  Doki! Jobb lenne minél előbb!

Reacher mozgolódást hallott az ebédlőből. Egy hátratolt szék karcolta a padlót, egy kéz megérintette a falat, valaki belerúgott az asztal lábába. Nyílt az ajtó, és kijött az orvos, bár Reacher inkább csak érezte a jelenlétét a sötétben, mint látta. – Van egy másik zseblámpája? – kérdezte Reacher.

–  Nincs – felelte az orvos.

–  Oké, akkor kapcsolja vissza a biztosítékokat. Vigyázzon a lépcsőn, lehet, hogy van rajta egy kis törmelék.

–  Most menjek?

–  Egy perc múlva – mondta Reacher, aztán elkiáltotta magát – Ti ketten a földön! Hallotok?

Semmi válasz. Koromsötétség. Reacher óvatosan előbbre osont, laposan csúsztatva a talpát a padlón, a bakancsa orrával tapogatózva. Odaért az első fickó fejéhez, kitalálta, merre lehet a gyomra, és jól beledöfte a puska csövét. Aztán előbbre tapogatózott, és egy méterrel odébb megtalálta a másik fickót is. Mind a ketten a hátukon feküdtek, nagyjából egymás mellett, szimmetrikusan, a lábuk összeért. Reacher megállt kettőjük között, és a bal bakancsa oldalát nekitámasztotta az egyik fickó talpának, a jobb bakancsát a másikénak. Megállt, és maga elé célzott a puskával földre. Egy kicsit gyakorolt, kis ívben jobbra-balra lendítette a puska csövét, aztán megint vissza, mint egy baseballjátékos az ütés előtt. – Ha meg mertek moccanni, mindkettőtöket tökön lőlek, egyiket a másik után.

Semmi válasz.

Néma csönd.

–  Jól van, doki, mehet – mondta Reacher. – Csak óvatosan. – Hallotta, ahogy az orvos végigtapogatózik a fal mellett, aztán óvatos, lassú lépések koppantak a lépcsőn. Hallotta, ahogy az ujjait végighúzza a falon, a deszkák nyikorgását a lába alatt, aztán ahogy a cipősarka határozottan koppan a betonon.

Tíz másodperccel később kigyulladtak a fények, és a tévé képernyője is életre kelt. Felharsant az izgatott kommentátor hangja, a fűtésrendszer kattogott és zümmögött. Reacher szorosan becsukta szemét a hirtelen támadt éles fényben, aztán keskeny résnyire nyitotta, és lenézett. A két futballista összeverve, véresen feküdt a földön. Az egyik teljesen eszméletlen volt, a másik csak kába. Reacher egy rúgással gondoskodott róla, hogy az is elveszítse az eszméletét, aztán körbenézett, és meglátta a kanapén a szigetelőszalag-tekercset. Öt perccel később már a két futballista úgy össze volt kötözve, mint a csirkék. Leültette őket egymásnak háttal, és a nyakuknál, a derekuknál és bokájuknál is áttekerte a ragasztószalagot. Így ketten együtt túl nehezek voltak, hogy elmozdítsa őket, úgyhogy Reacher hagyta őket ott, ahol voltak, az előszoba padlóján. Eltakarták a lyukat, amit a padlóba lőtt.

A feladat teljesítve – gondolta.

A feladat teljesítve, gondolta magában Jacob Duncan. Seth Cadillacjével beálltak az útról a ház elé, a két halott iránit meztelenre vetkőztették, és a ruháikat elégették a konyhai kályhában. A holttesteket az udvaron hagyták, majd később megszabadulnak tőlük. Aztán letisztogatták a konyha falát és a padlót, összesöpörték az üvegszilánkokat, a kitört ablakot beragasztották zsírpapírral, ellátták Seth kezét, aztán Jasper hozott még székeket a szobából, és most mind a hatan ott ültek az asztal körül, mint a legjobb kollégák – a négy Duncan, Cassano és Mancini, olyan szorosan egymás mellett, hogy a könyökük is összeért. Előkerült a Knob Creek whiskey, ittak egymásra és a sikerre, valamint jövőbeli üzleti kapcsolatukra.

Jacob Duncan hátradőlt a széken, és nagy megelégedettséggel hajtotta fel az italát. Személyes diadalként könyvelte el a történteket, és teljes mértékben beigazolódni látta elméletét. Miután észrevette Cassanót az ablakon át a kezében a pisztollyal, a szükségesnél kissé hosszabban és hangosabban szónokolt a Rossi iránti lojalitásukról. Egész idő alatt sikerült megőriznie a lélekjelenlétét, és várta, hogy Cassano végre lőjön, ahogy végül meg is tette. Gyorsan döntött, bátran viselkedett legnagyobb nyomás alatt, és tökéletes eredményt ért el. A jövőben kétszeres profit vár rájuk. Reachert biztos helyen, elzárva tartják a föld alatt, és két jó emberük őrzi. A szállítmány pedig úton van, és ez a legnagyszerűbb, mert ahogy mindig, az áru egy kis részét megtartják majd maguknak, saját használatra. Egy kicsit lefölöznek belőle. Ez az, ami miatt megéri ez az egész őrült vállalkozás.

Jacob felemelte a poharát, és azt mondta: – Igyunk az egészségünkre! – Úgy érezte, az élet pompás.

Reacher keresett a konyhában egy kis kést, és levagdosta a puskacsőről a zseblámpa maradványait. A laikusok nem értik, hogy működik a puskapor. Egy akkora töltet, amelynek elég ereje van ahhoz, hogy több száz kilométeres óránkénti sebességgel átrepítsen a levegőn egy súlyos lövedéket, akkora gázbuborékot hoz létre, amelynek elég energiája van, hogy bármit elpusztítson, amivel összetalálkozik, miközben kifelé robban a csőből. Ezért van az, hogy a fegyvereken lévő kis lámpák fémből készülnek, és a lencsét úgy helyezik el, hogy a cső vége mögé kerüljön. A szemétbe dobta a széttört műanyag darabokat, aztán körbenézett a konyhában, és megkérdezte: – Hol van a kabátom?

–  A gardróbszekrényben – felelt az orvos felesége. – Amikor bejöttünk a házba, az összes kabátot fogtam, és beakasztottam, a magáét is. Gondoltam, jobb, ha elrejtem, hátha van benne valami hasznos dolog.

Reacher az előszobába pillantott. – Azok a fickók nem kutatták át a zsebeimet?

–  Nem.

–  Megérdemelnék, hogy megint jól fejbe rúgjam őket, talán attól egy kicsit javulna az IQ-juk.

Az orvos felesége rászólt, hogy üljön le egy székre, Reacher engedelmeskedett. A nő gondosan megvizsgálta, aztán azt mondta: – Rémesen néz ki az orra.

–  Tudom – felelte Reacher. Ha lenézett a két szeme között, kissé homályosan látta a lila duzzanatot, amelynek nem kellett volna ott lennie. Korábban soha nem látta a saját orrát tükör nélkül.

–  Nem ártana, ha a férjem megnézné.

–  Úgysem tud mit segíteni.

–  Helyre kellene tenni.

–  Már helyre tettem.

–  Komolyan mondom.

–  Higgye el, ennél jobban nem lehet helyretenni. De ha gondolja, kitisztíthatná a sebeket, ahogy a múltkor.

Dorotyh Coe is segített. Meleg vízzel letörölgették a vért az arcáról, aztán nekiláttak a vattadarabkákkal és a csípős fertőtlenítővel. A bőrén nagy, U alakú sérülések voltak, és a fertőtlenítő szörnyen csípett. Az orvos felesége nagyon alapos volt. Nem volt kellemes öt perc. De végül végzett vele, Dorothy Coe pedig újból leöblítette Reacher arcát vízzel, aztán szárazra törölgette egy papírtörlővel.

–  Fáj a feje? – kérdezte az orvos felesége.

–  Egy kicsit – felelte Reacher.

–  Tudja, milyen nap van?

–  Igen.

–  Meg tudja mondani, ki az elnök?

–  Minek az elnöke?

–  A Nebraskai Kukoricatermelők Szövetségéé.

–  Fogalmam sincs.

–  Be kellene kötözni az arcát.

–  Nincs rá szükség – mondta Reacher. – Csak adjon egy ollót.

–  Minek?

–  Majd meglátja.

A nő keresett egy ollót, Reacher pedig odavitte a szigetelőszalagot. Levágott egy húszcentis darabot, és a ragasztós oldalával felfelé az asztalra fektette. Aztán levágott egy tizenkét centis darabot is, és háromszög alakúra alakította. A háromszög alakú rész ragasztós oldalát odafektette a hosszabbik darab közepére. Fogta az egészet, rásimította az orrára, és jó erősen rányomta. A széles, ezüstszürke szalag közvetlenül a szeme alatt átfogta az orrát, és egyik orcájától a másikig ért. – Ez a világ legjobb kötszere, amely mindig kéznél van. A tengerészgyalogság emberei egyszer úgy szállítottak el Libanonból egy németországi kórházig, hogy csak egy darab szigetelőszalag tartotta a beleimet.

–  Ez nem steril.

–  De majdnem az.

–  Nem lehet valami kényelmes.

–  Viszont ellátok mellette, és most ez a legfontosabb.

–  Olyan, mint egy harci színekkel kifestett indián – jegyezte meg Dorothy Coe.

–  Még egy érv, amely mellette szól.

Bejött az orvos, egy pillanatig rámeredt Reacherre, de semmit sem szólt. Csak annyit kérdezett: – Most mi lesz?

49. fejezet

Visszamentek az ebédlőbe, és leültek. Sötétben maradtak, hogy lássák, ha közeledik valaki odakint az úton. Még három Cornhuskers játékos volt szabadon, és lehetséges, hogy fel akarják váltani a társaikat, mintha több műszakban dolgoznának. Reacher nagyon remélte, hogy előbb vagy utóbb beállítanak. Állandóan a keze ügyében tartotta a puskát meg a szigetelőszalag-tekercset.

–  Nem hallottunk semmilyen újabb hírt – mondta az orvos. Reacher bólintott. – Mert nem használhatták a telefont. De csöngött, úgyhogy valami nyilván történhetett.

–  Szerintünk három dolog történt, mert háromszor csöngött.

–  És mire tippel?

–  Zajlik a bandaháború. Három ember maradt, miattuk volt a három telefonhívás. Lehet, hogy már mindhárman halottak.

–  Nem lehetnek mind halottak. Ha másnak nem, a győztesnek életben kellett maradnia. Az öngyilkosság általában nem szerepel a bandaháborúk módszerei között.

–  Oké, akkor ketten halottak. Lehet, hogy az, aki a Cadillackel jött, elkapta az olaszokat.

Reacher megrázta a fejét. – Valószínűleg inkább fordítva. Azt, amelyik a Cadillackel jött, nagyon könnyű elkapni, mert egyedül van, és mert új errefelé. Ez a terep nagyon sajátos, hozzá kell szokni. Az olaszok régebben itt vannak. Még nálam is régebben, pedig nekem úgy tűnik, mintha egy örökkévalóság óta itt rostokolnék.

–  Nem értem, hogy lehetne ez bandaháború – szólt közbe az orvos felesége. – Hogy tudnának félreállítani egy Las Vegasi-i vagy ki tudja milyen bűnözőt azzal, hogy megszorongatják az embereit Nebraskában?

–  Azért azokat nem csak megszorongatták – mondta Reacher.

–  Tudja, hogy értem.

–  Gondoljon csak bele. Tegyük fel, a nagyfőnök ott ül Vegasban, pihenget az úszómedence mellett, szivarral a szájában. A szállítója felhívja, és közli, hogy őt ki akarja hagyni az üzletből. Mit csinálhat erre? Odaküldi az embereit. De az emberei alul maradnak. Ez így olyan, mintha csődbe ment volna. Nem tud mivel fenyegetőzni, már nincs hatalma. Számára vége a játszmának.

–  Csak van több embere is.

–  Mindnyájuknak van több embere. Kiállíthatnak kettőt kettő ellen, vagy tízet tíz ellen, vagy húszat húsz ellen, de mindig lesz egy győztes és egy vesztes. Elfogadják a bíró döntését, és továbblépnek. Olyanok, mint az üzekedő szarvasbikák. Kódolva van a DNS-ükben a versengés.

–  És milyen bandák lehetnek ezek?

–  A szokásosak. Akik nagy pénzeket keresnek illegális dolgokkal.

–  De milyen dologgal?

–  Fogalmam sincs, de nem szerencsejáték-adósságról van szó. Nem olyasmi, ami csak elméletben, papíron létezik. Valami kézzelfogható, fizikai dolog, amelynek súlya van és tömege. Csak ilyesmi lehet, mivel Duncanéknek fuvarozó cégük van. Tehát valamit szállítanak, amit A pontból továbbvisznek B-be, onnan C-be, onnan meg D-be.

–  Kábítószer?

–  Nem hinném. Nincs arra szükség, hogy délről, teherautókkal szállítsanak drogokat Vegasba. Megszerezhetik közvetlenül Mexikóból vagy Dél-Amerikából. Vagy akár Kaliforniából.

–  Akkor kábítószer-kereskedelemmel szerzett pénz, amelyet tisztára mosnak a kaszinókban. A keleti part nagyvárosaiból jöhet, talán Chicagón keresztül.

–  Lehetséges – bólintott Reacher. – Az biztos, hogy valami nagyon értékes, ezért van ez a nagy hajcihő. Olyasminek kell lennie, amit ha az ember csak meglát, már mosolyog, és a kezét dörzsöli. Valószínűleg késésben vannak, és ezért bukkantak fel itt annyian. Mindenki ideges. Szeretnék már látni, hogy megérkezik a szállítmány, mert nagyon értékes. Mindenki szeretné rátenni a kezét a saját részére. De legelőször segíteni akarnak a szállítmányt akadályozó tényező kiiktatásában.

–  És mi képezi az akadályt?

–  Gondolom, én. Vagy az a helyzet, hogy Duncanék valamilyen okból késnek vele, és engem használnak fel kifogásnak, vagy valami olyasmiről van szó, amit egy idegen még csak véletlenül sem láthat meg. Lehet, hogy az egész környéket biztonságossá kell tenni, mielőtt beérkezik az áru. Előfordult már olyan, hogy magukra parancsoltak, hogy egy ideig ne menjenek egy bizonyos hely közelébe?

–  Nem igazán.

–  Láttak valaha olyasmit, hogy furcsa szállítmányok érkeztek? Nagy, idegen járművek?

–  Állandóan látjuk Duncanék teherautóit. Persze, télen nem annyiszor.

–  Azt hallottam, az aratásnál használt munkagépek most mind Ohióban vannak.

–  Igen, most csak a furgonok vannak itt.

Reacher bólintott. – De az egyik nincs ott a telephelyen. Három parkolóhely van, de csak két furgon állt ott. Mi lehet az, ami nagyon értékes, és elfér egy furgonban?

Jacob Duncan látta, hogy Cassano véleményét végleg megváltoztatta a Cadillac csomagtartójában talált hulla. Manciniét úgyszintén. Most már mind a ketten elhitték, hogy Reacher valódi fenyegetést jelent. Hogy is reagálhattak volna másképp? A halott férfin semmiféle külsérelmi nyom nem volt. Akkor mit csinálhatott vele Reacher? Halálra ijesztette? Jacob látta, ahogy Cassano és Mancini is ezen töri a fejét. Úgyhogy csak várt türelmesen, míg végül Cassano az asztal fölött ránézett, és azt mondta: – Szeretnék őszintén elnézést kérni. Jacob viszonozta a tekintetét. – Ugyan miért?

–  Amiért korábban nem vettük komolyan, amit Reacherről mondtak.

–  Elfogadjuk a bocsánatkérést.

–  Köszönöm.

–  De a helyzet változatlan – mondta Jacob. – Reacher továbbra is gondot jelent. Még mindig szabadon van. És semmi sem történhet addig, amíg elő nem kerítettük. Három emberünk keresi. Ha kell, egész éjszaka és egész nappal dolgozni fognak rajta, mert nem akarjuk, hogy Mr. Rossi úgy érezze, mi másodrendű partnerek vagyunk ebben az új felállásban. Számunkra ez nagyon fontos.

–  Nekünk is ki kellene mennünk körülnézni – mondta Cassano.

–  Mindnyájunknak?

–  Úgy értem, nekem és Mancininek.

–  Valóban – bólintott Jacob Duncan –, az jó lenne. Esetleg rendezhetnénk egy versenyt, ki találja meg előbb. A díj legyen az, hogy aki nyer, az szólalhat meg elsőnek a tárgyaláson, amikor megbeszéljük a profit elosztását.

–  A maguk emberei többen vannak, mint mi.

–  De maguk profik.

–  Maguk ismerik a környéket.

–  Igazságosabb küzdelmet akarnak? Hát jó. Hazaküldjük lefeküdni a három emberünket, és a fiamat küldöm ki helyettük. Akkor egyedül lesz kettő ellen. Győzzön a jobbik. A nyertes visz mindent, így jó lesz?

–  Nem érdekel, legyen, ahogy akarja – mondta Cassano. – Úgyis mi fogunk győzni, akárhány emberét állítja is ki ellenünk. – Felhajtotta az italát, a poharat lerakta az asztalra, és Mancinivel együtt felálltak. Együtt kisétáltak a hátsó ajtón a kocsijukhoz, amely még mindig a földek szélén állt, a kerítés túloldalán. Jacob Duncan nézte őket, ahogy elhajtanak, aztán szép nyugodtan hátradőlt a széken. Ezek ketten hosszú órákat fognak elvesztegetni, aztán ők a kellő időben majd előállnak Reacherrel, Rossinak pedig meg kell értenie a finom kis célzást. A pálya egy kissé mintha Duncanék felé dőlne. Jacob elmosolyodott. Győzelem, diadal, siker. Éleselméjűség és ravaszság, ez a lényeg.

Az út odakint sötét maradt, semmi sem mozdult. A Cornhuskers játékosok két autója még mindig ott állt az út szélén, a kerítés túloldalán. Az egyik egy terepjáró, a másik egy pick-up. A hold hol előbukkant, hol elbújt. Eleinte még halványan átderengett a vékony, szakadozott felhőrétegen, aztán teljesen elnyelték a vastagabb fellegek. Az orvos megszólalt: – Nem szeretek csak úgy üldögélni itt.

–  Akkor ne üldögéljen – mondta Reacher. – Menjen, feküdjön le, szundítson egyet.

–  És maga mit fog csinálni?

–  Semmit. Megvárom a hajnalt.

–  Miért?

–  Mert errefelé nincsenek utcalámpák.

–  Ki akar menni?

–  Végül igen.

–  Minek?

–  Dolgom van, vár a nagyvilág.

–  Egyikünknek legalább ébren kellene maradni, hogy őrködjön.

–  Majd én – mondta Reacher.

–  Nagyon fáradt lehet.

–  Kibírom. Maguk pihenjenek csak egy kicsit.

–  Biztos benne?

–  Teljes mértékben.

Nem kellett tovább győzködnie őket. Az orvos a feleségére pillantott, aztán együtt kimentek, majd Dorothy Coe is követte őket, feltehetően a vendégszobába. Ajtók nyíltak és csukódtak, folyt egy csap, lehúzták a vécét, aztán csönd telepedett a házra. A fűtésrendszer halkan zúgott, a megkötözött futballisták nyögdécseltek, motyogtak és horkantgattak az előszobában, de ezen kívül Reacher nem hallott semmi mást. Egyenes háttal ült a kemény széken, a szemét nyitva tartotta, és kifelé bámult a sötétbe. Az arca viszketett a ragasztószalag alatt. Úgy tíz-húsz percig elég jól bírta, aztán egy kicsit kezdett fáradni, ahogy arra számított is. Egyfajta transzállapotba került, mintha tetszhalott lenne, félig ébren volt, félig aludt, félig hatékony volt, félig hasznavehetetlen. A legkevésbé sem volt tökéletes őrszem, és ezzel tisztában is volt. Persze gyakorlatilag egyetlen őrszem sem tökéletes. Ez a katonaság egyik legnagyobb problémája.

Ebben a félig éber, félig kába állapotban hirtelen meghallotta egy autó berregését, és már a fényszórókat is megpillantotta, de el kellett telnie egy hosszú másodpercnek, amíg felfogta, hogy nem álmodik.

50. fejezet

A kocsi jobb felől közeledett, keleti irányból. A reflektorok fénysugarai és a motorberregés zaja már jóval megelőzték. Lelassított, és elgördült a futballista pick-upja mellett, majd továbbhajtott, és elhaladt a terepjáró mellett is. Aztán visszakanyarodott, és befordulta felhajtóra. A kerekek alatt megcsikordultak a kavicsok, aztán az autó megállt.

Ekkor Reacher végre már ki tudta venni a sötétben.

A szórt fény elég volt, hogy azonosítani tudja a járművet. A sötétkék Chevrolet volt az. Az olaszok. Reacher a kezébe vette a Remingtont. A kocsi egyhelyben állt, senki sem szállt ki belőle. Hatvan méterre volt, a felhajtó végén, félig még az úton. Csak ültek ketten a kocsiban, a fényszórók égtek, a motor üresben járt. Mindez némi taktikai problémát jelentett. Reachernek arra is gondolnia kellett, hogy három ártatlan civil is van vele, egy faszerkezetes házban. Két parkoló autó a felhajtón, kettő az úton, amelyek mögött fedezéket lehet keresni. Két ellenféllel áll szemben, a háznak sok ablaka, és elöl és hátul is van bejárata.

Nem éppen ideális körülmények egy tűzpárbajhoz.

Leginkább abban reménykedett, hogy az olaszok gyalogosan jönnek oda a ház elülső bejáratához. Akkor ott és rögtön vége a játszmának. Felránthatja az ajtót, és közvetlen közelről rájuk lőhet. Csakhogy az olaszok nem közelítették meg házat. Csak ültek a kocsijukban, és nem mozdultak. Talán beszélgettek, és felmérték a terepet. Reacher halvány fehér foltokat látott a kocsi belsejében, ahogy a nyakukat nyújtogatták és forgatták a fejüket. Valamin szemlátomást vitatkoztak.

Angelo Mancini épp azt mondta: – Ez csak időpocsékolás. Biztos, hogy Reacher nincs itt. Nem is lehet, hacsak nem együtt lóg a három futballistájukkal.

Roberto Cassano bólintott. A válla fölött hátrapillantott az út szélén álló pick-upra meg a terepjáróra, aztán előre, az aranymetál GMC Yukonra, amely a felhajtón parkolt, egy régi pick-up előtt. – Az az öregasszony kocsija, a farmról.

–  Úgy látszik, itt aludt.

–  Szerintem Mahmeíni emberének igaza volt: tudják, hogy az orvos a gyenge láncszem, ezért idejöttek, hogy vigyázzanak rá.

–  Azért ez nem valami ravasz csapda így, hogy itt parkol az összes kocsijuk a ház előtt. Senki nem fog ebbe csak úgy belesétálni.

–  Ez nekünk bizonyos értelemben jó. Csak pocsékolják az erőiket, így nekünk több esélyünk lesz valahol másutt megtalálni Reachert.

–  Azért bemenjünk ide is körülnézni? A biztonság kedvéért?

–  Mi értelme lenne? Ha Reacher odabent van, már az ő foglyuk.

–  Én is erre gondoltam, de aztán arra, hogy nem feltétlenül. Az is lehet, hogy ő ejtette foglyul Duncanék embereit.

–  Egyedül, hármat?

–  Láttad, mit művelt azzal a fickóval a Cadillac csomagtartójában.

–  Nem is tudom. Tulajdonképpen lehet, hogy meg kellene néznünk. De hallottad, mit mondott Duncan. Ez most már verseny. Nem pocsékolhatjuk az időnket.

–  Nem kell hozzá olyan sok idő.

–  Tudom. De ha nincs itt, akkor idiótának fogunk festeni. A futballisták azonnal felhívják majd Duncanéket, és jól kiröhögnek, hogy egy olyan helyen kerestük, ahol nem is lehet.

–  Senki sem mondta, hogy az elegáns megoldási stílust is pontozzuk a versenyben.

–  De igen, azt is pontozzuk, mindig. Ez egy hosszú játszma, és nagyon sok pénz forog kockán. Ha elveszítjük a méltóságunkat, soha nem szerezzük vissza.

–  Akkor hol keressük?

Cassano megint Dorothy Coe pick-upjára nézett. – Ha a nő itt van, akkor a háza ma éjjel üres. És ha valaki el akar rejtőzni, annak nyilván kapóra jön egy üres ház.

Reacher látta, hogy a kocsi kitolat a felhajtóról, és elmegy. Először nem értette, miért. Aztán arra jutott, hogy bizonyára Seth Duncant keresik. Idehajtottak, szemügyre vették az itt parkoló autókat, látták, hogy a Mazda nincs közöttük, erre elmentek. Logikus. Visszarakta a földre a Remingtont, kényelmesen elhelyezkedett, kiegyenesítette a hátát, és tovább bámult kifelé a sötétségbe.

Másfél órán át semmi sem történt. Senki sem jött, semmi sem mozdult. Aztán Reachertől jobbra nagyon lassan elkezdett világosodni az ég alja. Ezüstös és lila fénysávok bukkantak elő, a táj lassan feketéből szürkére változott, aztán egyszer csak kezdtek kirajzolódni a szilárd formák, egészen a távoli horizontig. A szakadozott felhőkre rávetült a nap fénye. A föld felett térdmagasságig ködpára lebegett. Egy új nap. De nem éppen jó nap, gondolta Reacher. Egy olyan nap, amely azoknak is fájdalmat hoz, akik megérdemlik, de azoknak is, akik nem. Várt.

Nem tudott a Yukonnal elmenni, mert Dorothy Coe pick-upja elállta az utat, és neki nem volt hozzá kulcsa. Valószínűleg a nő kabátzsebében lehetett, de nem volt kedve megkeresni. Nem sietett. Tél van, még legalább egy órába beletelik, míg teljesen kivilágosodik.

Nyolcszáz kilométerrel északabbra, Kanadában, valamivel a 49. szélességi fok fölött kissé később hajnalodott. Az első fénysugarak átszűrődtek az égig tornyosuló fenyők tűlevelei között, és megcirógatták a fehér furgont, amely a hepehupás füves ösvény végében, a piknikezni vágyóknak kialakított helyen állt. A sofőr felébredt, hunyorgott és nyújtózkodott egy nagyot. Egész éjszaka csönd volt, nem látott-hallott semmit sem. Nem jártak erre se medvék, se prérifarkasok, se rókák, se jávorszarvasok, se farkasok. Embereket sem látott. Nem fázott, mert a tollal töltött hálózsák jó meleg volt, de nem volt valami kényelmes. A furgon vezetőfülkéje nagyon kicsi volt, és az ülést nem lehetett tökéletesen lehajtani. Folyton az járt a fejében, hogy a furgonban lévő szállítmánnyal jobban bánnak, mint ővele. Sokkal kényelmesebben utazik. De hát, drága és nehezen beszerezhető áruról van szó, ő meg nem az. Realista volt, tudta, hogy mennek a dolgok.

Kimászott, és vizelt az egyik vén fenyőfa törzsénél. Aztán megreggelizett szerény készleteiből, megtapogatta fájó derekát, aztán megint nyújtózkodott párat. Az ég egyre világosodott. Ez volt a kedvenc időszaka a határ átlépéséhez. Már elég világos van, hogy jól lásson, de ahhoz még túl korán, hogy bárkivel is találkozzon. Már csak harminc kilométert kellett megtennie, nagy részét a térképeken sem szereplő erdei ösvényen egy olyan pontig, amely úgy négy kilométerre van a határtól. Ezt „transzfer” zónának hívta. Számára ez az út vége, de a szállítmánynak nem.

Visszamászott a vezetőfülkébe, és beindította a motort. Egy percig járatta, hogy kicsit bemelegedjen, míg ellenőrzött mindent a műszerfalon. Aztán egyesbe kapcsolt, kiengedte a kéziféket, elfordította a kormányt, és lassan araszolva, zötyögve elindult a hepehupás, füves ösvényen.

Reacher hangokat hallott az előszoba túlsó vége felől. Lehúzták a vécét, folyt a csap, nyílt és csukódott egy ajtó. Aztán az orvos sántikálva elhaladt az ebédlő ajtaja előtt, mereven, álmosan, némán. Odabiccentett, aztán kikerülte a futballistákat, és a konyhába indult. Egy perccel később Reacher meghallotta a kávéfőző szörcsögését. A nap már elég magasan járt, a kerítésen túl parkoló terepjáró ablakára is ráestek a sugarai. A földeken dér csillogott.

Az orvos két bögre kávéval jött vissza. Kardigánt húzott a pizsamájára, a haja kócos volt. Az egész arca olyan vörös volt, hogy nem is igen látszottak rajta a kék foltok. Az egyik bögrét letette Reacher elé, aztán leült az asztal túloldalára.

–  Jó reggelt – köszönt.

Reacher nem felelt.

–  Hogy van az orra? – kérdezte az orvos.

–  Pompásan.

–  Na, ezt sem hallottam még magától.

–  Sok mindent nem mondtam még magának.

–  Azt mondta, hogy huszonöt évvel ezelőtt a nyomozó elfelejtett átkutatni egy helyet, tudatlanságból vagy figyelmetlenségből – tért vissza a tegnap befejezetlenül hagyott témára. Reacher bólintott, és belekortyolt a kávéba.

–  Oda akar menni ma reggel?

–  Igen, oda.

–  És gondolja, hogy találni fog bármit is huszonöt év után?

–  Valószínűleg nem.

–  Akkor minek megy oda?

–  Mert nem hiszek a kísértetekben.

–  Nem értem.

–  Jobb is így. Remélem, hogy tévedek.

–  Hol van ez a bizonyos hely?

–  Mrs. Coe mesélte, hogy ötven évvel ezelőtt két farmot is eladtak ingatlanfejlesztőknek, de aztán végül semmi sem épült azon a területen. De néhány melléképület még mindig áll kint a földeken. Egy csűr meg egy kisebb fészer.

Az orvos bólintott. – Igen, tudom, hol vannak.

–  Azokat a földeket is fel szokták szántani.

–  Tudom. Gondolom, nem lenne szabad, de miért hagynák parlagon heverni a jó földet? Az ingatlanfejlesztésből nem lett semmi, és már nem is lesz. Úgyhogy az a földdarab egy kis ingyen ajándék, és isten a tanúnk rá, hogy az itteni embereknek szükségük van rá. Egy kis plusz termés, amely után nem kell adót fizetniük.

–  Tehát, amikor Carson nyomozó huszonöt ével ezelőtt, kora nyáron idejött, mit látott? Úgy egymillió hektár derékig érő kukoricát, itt-ott egykét házat, a házak körül elszórva pedig néhány melléképületet. Minden háznál megállt, és mindenhol azt mondták az ott lakók, hogy átkutatták a melléképületeket. Úgyhogy Carson továbbment, és a régi csűr meg a fészer szépen kimaradt, mivel Carson csak azt kérdezte mindenkitől, hogy átkutatták-e a saját melléképületüket, mire mindenki azt felelte, hogy igen, ami valószínűleg meg is felelt a valóságnak. Carson persze látta a régi épületeket, de érthető módon azt feltételezte, hogy azok is tartoznak valakihez, tehát azokat is átnézték. Csakhogy senkihez sem tartoztak, és

senki sem nézte meg őket.

–  Gondolja, hogy ott követték el a bűncselekményt?

–  Azt hiszem, Carsonnak fel kellett volna tennie ezt a kérdést huszonöt évvel ezelőtt.

–  Nem lesz ott semmi. Nem is lehet. Mindkét épület csak romhalmaz, és már akkoriban is romosak lehettek. Ott állnak üresen ötven éve a nagy semmi közepén, és csak omladoznak.

–  Gondolja?

–  Hát persze. Maga is mondta, nem tartoznak senkihez.

–  Akkor miért vezetnek kerékbarázdák egészen az ajtóig?

–  Kerékbarázdák?

Reacher bólintott. – Az első éjszakámon, amelyet itt töltöttem, elrejtettem egy pick-upot a kisebbik fészerben. Nem jelentett semmi problémát eljutni odáig. New Yorkban is láttam már rosszabb utakat.

–  Régiek vagy újak a barázdák?

–  Nehéz megállapítani, valószínűleg mindkettő. Azt mondanám, több évesek. Elég mélyek és jól ki vannak taposva. Gyomok sem nőnek bennük. Valószínűleg nem járnak gyakran arra, de azért néha igen, többé-kevésbé rendszeresen. Elég gyakran ahhoz, hogy megmaradjanak a keréknyomok.

–  Nem értem. Ki használná azt a helyet, és mire?

Reacher nem válaszolt. Kinézett az ablakon. Odakint egyre jobban világosodott. A földek szürkéről barnára változtak. A kerítésen túl parkoló pick-upra éppen rásütött a nap.

–  Szóval úgy gondolja, hogy valaki odavitte a gyereket abba a csűrbe?

–  kérdezte az orvos.

–  Nem tudom, már nem vagyok biztos benne – felelte Reacher. – Akkoriban épp aratták a lucernát, sok teherautó járhatott az utakon. És gondolom, régen az egész környék nyüzsgőbb, vidámabb és élettelibb hely lehetett. Az emberek mindenfélét csináltak, jöttek-mentek. Az utak valószínűleg forgalmasabbak voltak, mint manapság. Talán jóval forgalmasabbak. Lehet, hogy túlságosan is nagy volt a forgalom ahhoz, hogy valaki megkockáztassa, hogy fényes nappal elraboljon egy gyereket.

–  Akkor mit gondol, mi történt vele?

Reacher nem válaszolt. Még mindig az ablakon bámult ki. Még a csomókat is látta a kerítés léceiben. Látta a megfagyott gyomokat a kerítésoszlopok tövében. A ház előtt elterülő pázsit száraz volt, a fűszálak

törékenyre fagytak.

–  Nem nagyon szeret kertészkedni, igaz?

–  Nincs hozzá érzékem – felelte az orvos. – Meg nem is érek rá.

–  A környéken van valakinek szép kertje?

–  Nem igazán. Az emberek túl fáradtak az ilyesmihez. A farmereknek ritkán van szép kertjük. Azért termesztenek növényeket, hogy eladják a termést, nem azért, hogy gyönyörködjenek bennük.

–  Értem.

–  Miért kérdezi?

–  Csak feltettem magamnak a kérdést, hogy ha kislány lennék, lenne egy biciklim, és szeretném a virágokat, akkor hová mennék, ha virágot akarok szedni? Ehhez a házhoz például nem lenne értelme idejönni, vagy bárhová a környéken, mivel minden talpalatnyi föld fel van szántva és be van vetve. Így maradt három lehetőség. Láttam kint a földeken két nagy sziklát tüskés bozóttal körbenőve. Kora nyáron valószínűleg szép vadvirágok is nőnek arrafelé. Persze ezek a helyek nem igazán jöhetnek szóba, kora nyáron teljesen megközelíthetetlenek mivel egy kilométert kellene gázolni odáig a kukoricában. Viszont van egy másik hely is, ahol ugyanolyan tüskebokrokat láttam.

–  És hol?

–  A régi csűr falánál. Gondolom, odafújta a szél a magokat. Az emberek egészen odáig felszántják a földet, de azért kihagynak egy kis helyet a csűr körül.

–  Gondolja, hogy a kislány elment odáig egyedül?

–  Szerintem elképzelhető. Talán tudta, hogy ezen a helyen biztosan talál virágokat. És talán valaki tudta, hogy szeret erre a helyre járni.

51. fejezet

Duncanék átmentek Jonas konyhájába, mert Jaspernél a papírral beragasztott ablakon behúzott a hideg, és a kályhában elégetett ruhák is nagyon füstöltek. A whiskey-ivást abbahagyták, áttértek a kávéra. A nap már felkelt, háromnegyed órája beköszöntött a reggel. Jacob Duncan a falon lógó órára pillantott, és megjegyezte: – Kanadában is felkelt a nap. Úgy tíz perc múlva hajnalodik. Fogadni mernék, hogy a szállítmány már úton van. Ismerem azt a fiút, szeret korán indulni. Megbízható ember, nem vesztegeti az időt. Nemsokára átkel a határon.

A Medicine Hat-től délre vezető út a Pakowki-tó után megszűnt. Az aszfalt cikcakkos széle egyszerűen véget ért, aztán ötszáz méteren át még tartott a kátránnyal elkevert, összezúzott kövekből álló csupasz útalap, végül ez is egy zsákutcának tűnő erdei tisztásba torkolt. A fehér furgon azonban áthajtott két fenyő között, átgázolt a csenevész aljnövényzeten, és egy alig látható, hepehupás ösvényen folytatta az útját, amely egykor aránylag széles lehetett, de most már meglehetősen elhanyagolt állapotban volt. Dél felé haladó tűzoltáshoz használt földút volt, amelyet arra az esetre terveztek, ha nyugatról fújna a szél. A furgon lassan gördült tovább, ide– oda dülöngélve. A négy kerék szinte külön ugrált, mintha a jármű négy lábon járna. Előtte semmi, csak a sűrűn álló fák, egészen egy montanai kisvárosig, Hogg Parish-ig. A furgon azonban nem megy el odáig – félúton megáll, úgy három kilométerrel a határ előtt, a biztonsági zóna északi határánál, pontosan szemben a másik furgonnal, amely Amerikában várakozik. Nyilván már a helyén is van, frissen és kipihenten, készen rá, hogy megtegye az út utolsó szakaszát.

Az orvos kiment a konyhába, és hozott még egy kávét. – Lehet, hogy valami baleset történt. A kislány talán magától ment be a csűrbe, és valamiért nem tudott kijönni.

–  A biciklijével együtt?

–  Lehetséges. Nem tudunk túl sokat arról a kislányról. Van olyan gyerek, aki ledobná kint a biciklijét, van, aki betolná a csűrbe. Szerintem személyiség kérdése. Lehet, hogy odabent a csűrben érte valami baleset vagy beszorult. Az ajtó most is be van ragadva, talán már akkoriban is nehezen nyílt. Lehet, hogy csapdába esett. Senki sem hallotta volna meg, ha kiabál.

–  És azután?

–  Egy nyolcéves gyerek nem bírta volna sokáig víz és ennivaló nélkül.

–  Ez nem túl kellemes gondolat – mondta Reacher.

–  De még mindig jobb, mint egyes más lehetőségek.

–  Talán.

–  Vagy az is lehet, hogy útközben elgázolta egy teherautó vagy egy kocsi. Maga is mondta, hogy akkoriban nagyobb lehetett a forgalom. Talán a sofőr pánikba esett, és elrejtette a holttestet meg a biciklit is.

–  Hol?

–  Bárhol. Abban a csűrben vagy valahol kilométerekkel odébb. Egy másik megyében. Vagy akár egy másik államban. Lehet, hogy ezért is nem találták meg soha.

–  Lehet – bólintott újból Reacher.

Az orvos elhallgatott.

–  Van valami, amit nem mond el nekem – szólalt meg Reacher.

–  Van még egy kis idő.

–  Mennyi?

–  Úgy félóra.

–  Meddig?

–  Mielőtt idejönne reggelizni a másik három futballista. A haverjaik itt vannak, tehát ez az átmeneti főhadiszállás. A feleségemmel készíttetnek majd maguknak reggelit. Élvezik, ha fitogtathatják feudális hatalmukat.

–  Gondoltam – bólintott Reacher. – Készen fogok állni.

–  Köztük lesz az, aki eltörte az orrát.

–  Tudom.

Az orvos hallgatott.

–  Kérdezhetek valamit?

–  Mit?

–  A garázsára mennyi figyelmet fordít? Mint a kertre, vagy mint a tévéjére?

–  Inkább, mint a tévére.

–  Remek. Akkor most forduljon meg, és figyelje az utat az ablakból. Tíz perc múlva visszajövök. – Reacher fogta a puskát, és kiment a konyhán át a hátsó előszobába, onnan pedig a garázsba. Tágas helyiség volt, és teljesen üresen állt, mert a Subaru még mindig a motel parkolójában volt. Az egész garázs szép tiszta volt, a padló felsöpörve, semmi rendetlenség. Az egyik fal mentén polcok sorakoztak, tele olyan holmikkal, amelyeket Reacher már a pincében várt volna. A másik fal mentén egy tiszta munkapad állt, szépen rendben tartva, satuval, fölötte akasztókon praktikus rendben lógó szerszámok.

Reacher kivette a töltényeket a Remingtonból. Öt volt még a tárban, egy a töltényűrben. A puskatussal felfelé fordította a fegyvert, és beszorította a satuba. Keresett egy elektromos fűrészt, és beleillesztette a fához használatos fűrészlapot. Bedugta a konnektorba, és beindította. A diófa puskatusra helyezte a pengét, és lefűrészelt belőle egy darabot, előbb egy egyenes vágást ejtett a legkeskenyebb részén, aztán egy ívelt vonal mentén haladt pisztolymarkolat-formát követve, majd keresett egy ráspolyt, és lereszelte a széleket. A diófaforgácsok úgy hullottak, mint a csokireszelék. Végül durva csiszolópapírral fejezte be a munkát. Lefújta a fűrészport, és a tenyerével végigsimította a felületet. Kielégítőnek találta.

Kicserélte a fűrészben a pengét fémvágóra – jó minőségű acélpenge volt, finom fogazattal –, aztán odaillesztette a puska csövéhez, pár centivel a cső és a puskatus találkozása előtt. A fűrész hangosan sivított, ahogy belemart a fémbe, és a csőből leesett egy harminccentis darab. Akkorát kondult a betonpadlón, mint egy harang. Reacher keresett egy fémráspolyt, és lereszelte az új cső végét kívül és belül is. Kivette a satuból a puskát, és kétszer elkattintotta a ravaszt, aztán újból megtöltötte, ötöt a tárba, egyet a töltényűrbe. Lefűrészelt csövű puska pisztolymarkolattal, nem sokkal hosszabb, mint az alkarja – az ő szabályai szerint ez kézifegyvernek számít. Az volt az érzése, ez egy olyan nap lesz, amikor leginkább erre van szükség.

Amikor visszatért a házba, megkereste a szekrényt, ahová az orvos felesége a kabátokat akasztotta, és elővette a dzsekijét. A Glock és a rugóskés még a zsebében volt a két csavarhúzó meg a csavarkulcs mellett. A rugóskéssel felvágta a bal zseb bélését, hogy ha beledugja a Remingtont, teljesen elnyelje. Aztán felvette a kabátot. Előrement, kinyitotta a ház kulcsra zárt bejárati ajtaját, aztán visszament az ebédlőbe, és várt.

A futballisták külön-külön érkeztek, az első éppen időben, pontosan félórával azután, hogy az orvos beszélt róla. Egy fekete pick-up-pal jött, amelyet az út szélén hagyott. Odakocogott a házhoz a felhajtón, és besétált, mintha csak otthon lenne. Reacher azonnal leütötte a csavarkulccsal, egy hátulról a fejére mért kemény ütéssel. A fickó térdre rogyott, aztán arccal előrezuhant. Reachernek beletelt némi időbe és erőfeszítésbe, amíg beljebb vonszolta a fényes parkettán, aztán gyorsan és alaposan összekötözte a ragasztószalaggal. Nem végleges megoldás, de átmenetileg megteszi. A csavarkulcs puffanása, a fickó zuhanása és Reacher nyögései felébresztették az orvos feleségét és Dorothy Coe-t. Köntösben jöttek ki a szobájukból. Az orvos felesége a földön heverő futballistára nézett, és azt mondta: – Gondolom, reggelizni jönnek.

–  De ma nem kapnak – mondta Reacher.

–  És mi lesz holnap? – kérdezte Dorothy Coe.

–  Holnap új élet kezdődik. Mennyire jól ismerik Eleanor Duncant?

–  Ő semmiben sem hibás.

–  Idén már ő fogja intézni a termés elszállítását. Ő lesz a főnök. Dorothy Coe hallgatott.

Az orvos felesége megkérdezte: – Akarja, hogy elmenjünk, és ne legyünk útban?

–  Lehet, hogy biztonságosabb lenne – felelte Reacher. – Nem lenne jó, ha magukra zuhanna a következő, akit leütök.

–  Jön egy másik – kiáltott ki az orvos az ebédlőből halkan, de sürgetően.

A második futballista ugyanúgy és ugyanott került a földre, mint az első. Már nem volt hely előbbre vonszolni, úgyhogy Reacher behajlította a lábát, hogy legalább az ajtót be tudja csukni, aztán ott helyben összekötözte.

Utolsónak az érkezett, aki eltörte Reacher orrát.

És nem egyedül jött.

52. fejezet

Egy fehér terepjáró állt meg az úton a kerítés előtt, és az a futballista mászott ki a volán mellől, aki eltörte Reacher orrát. Aztán nyílt a másik ajtó is, és a John nevű fiú szállt ki, akit Reacher a telephelyen hagyott, és azt mondta neki, feküdjön le. Csakhogy a srácnak esze ágában sem volt lefeküdni. Kivárta, amíg már biztonságosnak ítélte a helyzetet, és idejött, hogy ő is kivegye a részét a mókából. Ami nagy ostobaság volt.

Az előszoba már olyan zsúfolt volt, hogy mozdulni is alig lehetett benne. A négy megkötözött futballista úgy feküdt ott, mint a partra vetett bálnák, összeragasztott végtagokkal, lelógó fejjel. Reacher kikerülte őket, és kinézett az ablakon. A két frissen érkezett elhaladt Dorothy Coe pick– upja, majd John Yukonja mellett. Szaporán igyekeztek a nyirkos hidegben a ház felé, és majd szétvetette őket a jókedv.

Reacher kinyitotta az ajtót, és kilépett, hogy szembetalálkozzon velük. Hosszú, elnyújtott mozdulattal előhúzta a lefűrészelt csövű fegyvert, és kényelmesen, behajlított könyökkel a jobb kezében tartotta. Arra a fickóra célzott, aki megütötte, de közben Johnra szegezte tekintetét.

–  Cserbenhagytál – szólt szemrehányóan.

A két futballista megtorpant, és megdöbbenve, furcsállva bámultak rá, de aztán eszébe jutott az arcára ragasztott szigetelőszalag. Mint egy harci színekkel kifestett indián. Elmosolyodott, és érezte, hogy húzódik tőle a bőre. Arra a futballistára pillantott, aki megütötte, és azt mondta: – Nem volt vészes, helyre lehetett tenni. De biztos vagyok benne, hogy te nem mondhatod el ugyanezt arról, amit kapni fogsz.

Egyik fickó sem szólt. Reacher arra szegezte a tekintetét, aki megütötte. – Vedd elő a kocsi kulcsait, és dobd ide.

–  Mi van?

–  Meguntam John Yukonját. A nap hátralévő részében a te kocsidat fogom használni.

–  Gondolja?

–  Meglehetősen biztos vagyok benne.

Semmi válasz.

–  Ideje dönteni, fiúk – folytatta Reacher. – Vagy azt teszitek, amit mondok, vagy lelőlek titeket.

A futballista a zsebébe nyúlt, és elővett egy kulcscsomót. Röviden felmutatta, aztán odadobta Reachernek, aki meg sem próbálta elkapni. A kulcsok lepattantak a kabátjáról, és a kavicsokra pottyantak. Reacher nem akarta lefoglalni a bal kezét azzal, hogy elkapja, és a figyelmét sem akarta megosztani. Megint a futballistára pillantott, és megkérdezte: – És milyennek érzed most az orrodat?

–  Úgy tűnik, rendben van.

–  Ha jól látom, volt már eltörve.

–  Kétszer.

–  Azt mondják, a három szerencsés szám.

Csönd.

–  John, hasalj le a földre – mondta Reacher.

John nem mozdult.

Reacher a földbe lőtt, közvetlenül John lába elé. A puska óriásit dörrent, a zaj tompán elszállta földek fölött, mintha egy kőbányában robbantottak volna. John felkiáltott, és rémülten ugrándozni kezdett. Nem találta el a golyó, de a lábszárába csapódtak a felverődött kavicsok. Reacher megvárta, amíg teljes csönd lett, aztán megint felhúzta a puskát. Hangos kattanás hallatszott, talán a legfélelmetesebb hang a világon. Az üres töltényhüvely kiesett, a kocsikulcsok mellett landolt, és egy kicsit odébbgurult.

John lehasalt a földre. Először esetlenül letérdelt, mintha a templomban lenne, aztán a földre tenyerelt, majd vonakodva elterült, mintha egy mogorva edző ráparancsolt volna, hogy csináljon száz fekvőtámaszt. Reacher hátrakiáltott a válla fölött: – Doki! Kihozná a szigetelőszalagot?

Nem kapott választ a házból.

Reacher újból bekiáltott. – Ne aggódjon, ezek nem jönnek többet. Soha többé, ez az utolsó nap. Holnaptól úgy fognak élni, mint a normális emberek. Ezeknek a fickóknak nem lesz munkájuk, és visszamennek oda, ahonnan jöttek. Kereshetnek új munkát.

Hosszú, feszült csönd lett, aztán egy perc múlva megjelent az orvos a szigetelőszalaggal. Nem nézett a két futballistára. Elfordította az arcát, és lesütötte a szemét. A régi megszokás. Átadta a ragasztószalagot Reachernek, és visszasietett a házba. Reacher odadobta a szigetelőszalagot annak, aki megütötte, és ráparancsolt: – Úgy kötözd meg a haverodat, hogy ne tudja mozgatni a kezét meg a lábát. Vagy én gondoskodom róla valami más módszerrel, hogy ne tudjon mozogni, mondjuk egy kisebb gerincsérüléssel.

A futballista elkapta a szigetelőszalagot és munkához látott. A háta mögött szorosan, nyolcas alakban háromszor is áttekerte a ragasztószalagot John csuklóján, olyan lett, mint egy műanyag bilincs. Reacher nem tudta, pontosan mekkora a szakítószilárdsága, de azt tudta, hogy emberi erővel nem lehet hosszában eltépni. A futballista John bokáját is összeragasztotta, aztán Reacher azt mondta: – Most kösd össze a kezét meg a lábát.

A futballista felhúzta John összekötözött lábát a háta mögött a fenekéig, áttekerte a ragasztószalagot a csuklóját rögzítő csíkon, aztán a bokáján, négyszer is, egy jó harminccentis darabbal. Jó szorosan meghúzta, aztán hátrább lépett. Reacher elővette a zsebéből a csavarkulcsot, és felmutatta. Volt rajta pár vérfolt, meg hajszálak, amelyek akkor tapadtak rá, amikor leütötte az előző két fickót. A földre dobta a háta mögé. Elővette a rugóskést. Azt is a háta mögé dobta. Elővette a Glock pisztolyt. Azt is a háta mögé dobta. Aztán megfordult, és a többi holmi mellé rakta a lefűrészelt csövű puskát is. Kibújt a kabátjából, lerázta a válláról, és hagyta a földre hullani. Mind a négy fegyvert eltakarta. A futballistára nézett, és azt mondta: – Akkor legyen egyenlő a küzdelem. Csak te meg én. Másodosztályú nebraskai futball az amerikai hadsereggel szemben. Puszta ököllel. Szabályok nincsenek. Ha el tudsz jutni mellettem, felhasználhatsz bármit, amit a kabát alatt találsz.

A futballista egy pillanatig üres tekintettel bámult rá, aztán kissé elmosolyodott, mintha hirtelen kisütött volna a nap, mintha valami hihetetlen dolog derült volna ki a szeme láttára, mintha rés nyílt volna az ellenség szoros védelmi vonalában. Lábujjhegyre állt, elhelyezkedett, felhúzta a jobb öklét az álla alá, és a ballal ütésre készült.

Reacher is elmosolyodott, épp csak futólag. A futballista úgy szökdécselt ide-oda, mint aki tökéletesen tisztában van a boksz alapvető szabályaival. Persze fogalma sem volt róla. Az utolsó bokszmeccs, amit látott, valószínűleg egy Rocky filmben volt. Két méter magas és százötven kiló, de nem több mint egy nagydarab, ostoba, díjnyertes ökör, amelynek egy patkánnyal kell szembeszállnia.

Egy százhúsz kilós patkánnyal.

A futballista közelebb lépett, egy percig lábujjhegyen előreugrott, hátrahúzódott, amivel csak pocsékolta az időt és az energiáját. Reacher tökéletesen mozdulatlanul állt, és rámeredt. A szeme tágra nyílt, de mégis inkább csak a szeme sarkából figyelte. A tekintete sehová sem fókuszált, de közben mégis mindenhová egyszerre nézett, a végletekig felfokozott éberséggel figyelte ez ellenfele tekintetét, kezét, lábát. A futballista hamarosan meg is próbálkozott a bal kezével egyet beszúrni Reachernek. Nyilvánvaló volt, hogy ez lesz az első lépése egy jobbkezes embernek, aki a ringbe képzeli magát. Egy ilyen ütés ugyanazt a pályát követi, mint egy balegyenes, de sokkal gyengébb, mert csak a kar ereje áll mögötte. Csak könyökből lendül, a lábak, a felsőtest vagy a vállak nem igazán járulnak hozzá az erőkifejtéshez. Nincs benne igazi erő. Reacher figyelte, ahogy közeledik feléje a rózsaszín ököl a kézfejen kiálló fehér csontokkal, aztán villámgyorsan megmozdította a saját bal kezét, felfelé és kissé kifelé irányítva suhintott egyet, mint amikor valaki elhesseget egy darazsat, és belülről megütötte a fickó csuklóját, elég keményen ahhoz, hogy megváltoztassa a közeledő ütés irányát, és eltérítse az arcától, és így az ütés ártalmatlanul elzúgjon éppen mozduló válla fölött.

A válla azért mozdult, mert közben a bal lábáról elrugaszkodva már előrelendült, derékból elfordult, hogy kellő erőt gyűjtsön, a jobb könyökét felemelve úgy célzott, hogy pont a bal szeme sarkánál találja el a fickót. Azt remélte, hogy talán el is reped a koponyája a halántékánál. Nincsenek szabályok. Az ütést százhúsz kilónyi tömeg erősítette, hatalmas, mindent megrázkódtató erővel ért célba. Reacher testén egészen a lábujjáig végigrezgett az ütközés. A futballista hátra tántorodott, de talpon maradt. Nyilván nem tört be a koponyája, de megérezte az ütést. Nagyon is megérezte. A szája üvöltésre nyílt, de Reacher rögtön becsukta, egy alulról az állcsúcsára mért kőkemény ütéssel. Távolról sem volt elegáns ütés, de nagyon is hatékony. A futballista feje hátracsuklott, vérfelhő spriccelt szét, aztán előrebukott a feje. Reacher behúzott egyet a bal könyökével a másik szeme sarkába, derékból induló lendülettel, utána pedig jobbról a karjával a torkát vette célba. Aztán beletérdelt az ágyékába, majd villámgyorsan a háta mögé ugrott, és jó keményen megrúgta a térdhajlatában, elsöprő erejű, kaszáló mozdulattal, amitől a futballista lába összecsuklott, és nagyot puffanva elterült a hátán.

Hat ütés, három másodperc alatt.

Nincsenek szabályok.

Másodosztályú nebraskai futball az amerikai hadsereggel szemben.

A fickó azonban kemény volt vagy nagyon félt. Vagy mindkettő. Akárhogy is, nem adta fel. A hátán fekve kapálózni kezdett, mint egy felborult teknősbéka, és megpróbált feltápászkodni, hadonászott a karjával, jobbra-balra forgatta a fejét. Reacher részéről talán az lett volna a tisztességes, ha vár, amíg nyolcat rászámolnak az ellenfelére, de egy patkány számára az, ha az ellenfele a földre kerül, maga a mennyország. Pontosan ez volt a cél, amelyet el akart érni. Egy ilyen ajándékot soha nem szabad visszautasítani. Úgyhogy Reacher jó keményen fültövön rúgta a futballistát, aztán a bakancsa sarkával az arcába taposott, mint amikor az ember undorral eltapos egy csótányt. Az orrcsont roppanása tisztán hallatszott a nagy nyögések közepette.

A meccsnek ezzel vége is volt. Nyolc ütés hat másodperc alatt – ez fájdalmasan lassú volt. Reacher szokásos tempójához képest, de hát az ellenfele nagydarab sportoló volt ennek megfelelő izmokkal és állóképességgel, és hozzá volt szokva bizonyos fokú fizikai fájdalomhoz. És úgy-ahogy a versenyszellem is megvolt benne. Reacher találkozott már nála gyengébbel is. Négyévnyi futballedzés az egyetemen – ez nagyjából a Rangers különleges alakulat négynapi kiképzésével ér fel, és Reacher sok olyat ismert, akik a harmadik napig sem húzták.

Összekötözte a fickót a ragasztószalaggal ott a földön, négyszer körbetekerte előbb a csuklóját, aztán a nyaka köré tekerte, aztán a bokája köré, aztán összeragasztotta John nyakával is. Aztán bement a házba, és még alaposabban megkötözte az ott heverő két futballistát is. Megfordította őket a fényes parkettán, egymásnak háttal, és jól áttekerte őket a ragasztószalaggal, ugyanúgy, mint a két előzőt, akiket még az éjszaka intézett el. Aztán felegyenesedett, és egy kicsit kifújta magát.

Ebben a pillanatban valahol messze halkan megcsörrent egy telefon.

Dorothy Coe mobilja csöngött. A csöngés azért hangzott olyan távolinak és tompának, mert a telefon nála volt, egy csukott ajtó mögött, a vendégszobában, ahol aludt. Kijött a szobából, kezében tartotta a telefont. Hol a mobiljára nézett, hol a földön heverő megkötözött négy futballistára, aztán elmosolyodott. Meglátta a helyzet rejtett iróniáját, mintha valami furcsán normális dolog történne egy egyébként cseppet sem átlagos napon.

–  Mr. Vincent hívott a motelből – mondta. – Azt akarja, menjek be dolgozni. Vendégek érkeztek.

–  Kicsodák? – kérdezte Reacher.

–  Azt nem mondta.

Reacher egy pillanatig gondolkozott, aztán bólintott. – Rendben. – Szólt az orvosnak, hogy tartsa szemmel a hat elfogott futballistát, aztán kiment az udvarra, és felvette a kabátját. Visszarakta a zsebébe a rögtönzött fegyverarzenált, megkereste a kocsikulcsot, aztán elindult a felhajtón a kerítésen túl parkoló fehér terepjáró felé.

Eldridge Tyler megmozgatta a tagjait, épp csak egy kicsit, hogy kényelmesebben elhelyezkedjen. Már két órája kivilágosodott. Tyler türelmes ember volt. A szemét még mindig nem vette le a célzókészülékről. A puskát továbbra is a csűr ajtajára szegezte, tizenöt centivel balra és lefelé a tolóajtóba vágott kisajtó tetejétől. A fegyver csöve szilárdan pihent a csomag rizzsel alátámasztva. A levegő nyirkos volt és sűrű, de a nap ragyogóan sütött, és jók voltak a látási viszonyok.

A barna kabátos, nagydarab idegen azonban csak nem jött.

Egyelőre.

És talán soha nem is fog, amennyiben Duncanék sikerrel jártak az éjszaka folyamán. Tyler azonban nem engedett az éberségből, mivel természeténél fogva óvatos ember volt, és mindig komolyan vette a rábízott feladatokat. Az is lehet, hogy Duncanék nem jártak sikerrel az éjszaka. Ez esetben a nagydarab idegennek hamarosan fel kell bukkannia. Mire várna? Csak világosságra van szüksége.

Tyler elvette az ujját a ravaszról, egyszer-kétszer megtornáztatta a kezét, aztán újból visszahelyezte az ujját.

53. fejezet

A fehér terepjáró egy Chevy Tahoe volt, amely Reacher hozzá nem értő szeme számára semmiben sem különbözött a GMC Yukontól. Az utastér ugyanolyan, a műszerfalon ugyanazok a tárcsák és mutatók.

Ugyanolyan a mozgása is, lomha és pontatlan. Kihajtott vele a kétsávos útra, ott jobbra kanyarodott, és dél felé indult. Köd volt, de keleten már magasan járt a nap. Majdnem két órája kivilágosodott.

Lelassított, aztán kétszáz méterre a moteltől megállt az út szélén. Észak felé nem látott semmi mást, csak a motelt hirdető rakéta alakú táblát, és a nagy, kör alakú főépületet. Kiszállt, és lassan, halkan átvágott az úton. Ferde vonalban közelítette meg a motelt, minden lépéssel kissé közelebb húzódva az épület felé. Először a kiégett Fordot pillantotta meg. A parkolóban állt összeroskadva, mint egy megfeketedett csontváz. Az üveg nélküli ablak mögött a két alak összeégett maradványai sötétlettek. Két sima, fekete folt, mintha fókák lennének. Aztán meglátta az orvos Subaruját is. A hatos szoba előtt állt szétverve, tönkretéve, de a Fordhoz képest még mindig élettelinek tűnt.

Aztán megpillantotta a sötétkék Chevrolet-t.

A Subaru mögött állt, a hetes és a nyolcas motelszoba előtt, hanyagul, ferdén leparkolva. A kavicsokon látszott a négy rövid féknyom. Az olaszok bosszúsak, fáradtak és dühösek lehettek, amikor megérkeztek, nyilván alig várták, hogy végre pihenhessenek.

Reacher olyan halkan sétált oda a motel főbejáratához, ahogy csak tudott a kilazult köveken. Elhaladt a Ford mellett, amelyből még mindig áradt a meleg. A tűz forrósága fantasztikus, kacskaringós formákba olvasztotta a fémet. A motel ajtaja nem volt bezárva. Reacher benyitott, belépett, és rögtön meglátta Vincentet a recepciós pult mögött. Épp letette a telefont. Megtorpant a keze, és rábámult a Reacher arcán éktelenkedő ragasztószalagra. – Magával meg a mi a csuda történt? – kérdezte.

–  Csak egy kis karcolás – felelte Reacher. – Kinek telefonált?

–  A szokásos reggeli hívás, óramű pontossággal.

–  A riadólánc?

Vincent bólintott.

–  És?

–  Nincs semmi jelentenivaló. Három Cornhuskers játékos az éjszaka, csak úgy céltalanul, kocsival járta a környéket. Mostanra elmentek valahová máshová. Mind a négy Duncan Jacob házában van.

–  Vannak vendégei, ugye?

–  Az olaszok – mondta Vincent. – A hetesbe és a nyolcasba tettem őket.

–  Kérdezősködtek felőlem?

Vincent bólintott. – Kérdezték, hogy járt-e itt, vagy láttam-e magát. Egészen biztos, hogy magát keresik.

–  Mikor érkeztek?

–  Úgy reggel öt körül.

Reacher bólintott. Egész éjszaka sikertelenül keresték, végül belefáradtak, és nem volt kedvük még egy órát vezetni a Marriottig, aztán megint vissza, inkább megszálltak itt helyben. Valószínűleg úgy tervezték, alszanak pár órát, aztán újból nekilátnak a keresésnek, de elaludtak. Ilyen az emberi természet.

–  Felébresztettek – folytatta Vincent. – Nagyon mogorva hangulatban voltak. Nem hinném, hogy fizetni is fognak a szobáért.

–  Melyikük lőtte le a Fordban ülőket?

–  Nem tudom megkülönböztetni őket. Az egyikük lőtt, a másik felgyújtotta a kocsit.

–  A saját szemével látta?

–  Igen.

–  A bíróság előtt is hajlandó lenne tanúskodni?

–  Nem, mert Duncanék is benne vannak.

–  És ha Duncanék nem lennének a képben?

–  Azt el sem tudom képzelni, nincs hozzá elég fantáziám.

–  De nekem elmondta.

–  Csak négyszemközt.

–  Mondja még egyszer.

–  Az egyik lelőtte a két fickót, a másik pedig felgyújtotta a kocsijukat.

–  Oké – bólintott Reacher. – Nekem ez elég.

–  Mihez?

–  Hívja fel őket egy perc múlva a szobájukban. Suttogjon. Mondja azt, hogy itt vagyok a parkolóban, az ablakuk előtt, és a kocsi roncsait nézegetem.

–  Nem keveredhetek bele ebbe.

–  Ez az utolsó nap – biztatta Reacher. – Holnaptól új élet kezdődik.

–  Ne haragudjon, de én inkább kivárnám.

–  Holnap háromféle ember lesz itt – mondta Reacher. – Lesznek halottak, lesznek, akik szégyellik magukat, és lesznek olyanok, akiknek maradt egy kis önbecsülésük. Jobb lenne, ha a harmadik csoportba tartozna.

Vincent hallgatott.

–  Ismeri Eleanor Duncant? – kérdezte Reacher.

–  Vele nincs semmi baj – mondta Vincent. – Ő soha nem vett részt ebben az egészben.

–  Ő fogja átvenni a céget. Holnaptól ő szállít mindent.

Vincent csak hallgatott.

–  Egy perc múlva szóljon oda telefonon az olaszoknak – mondta Reacher. Kiment a parkolóba, végigegyensúlyozott az ezüstre festett deszkákon, elhaladt az egyes szoba előtt, aztán jött a kettes, hármas, négyes ötös, hatos, aztán hátulról megkerülte a hetest és a nyolcast, végül odaért a kilenceshez. Megállt a két szoba közti homokóra alakú, keskeny helyen. A nyolcas szoba ívelt fala olyan közel volt, hogy megérinthette volna, aztán a hetes következett. A Chevy, a Subaru és a kiégett Ford egy vonalban állt észak-déli irányban. Reacher elővette a halott iráni pisztolyát,

és ellenőrizte a tárat.

Minden rendben volt. Várt.

Hallotta, ahogy megcsörren a telefon, előbb az egyik szobában, aztán a másikban. Elképzelte, ahogy az olaszok a másik oldalukra fordulnak az ágyban, próbálnak felébredni, felülnek, pislognak, megnézik, hány óra, körbenéznek az idegen helyen, megkeresik a telefont az éjjeliszekrényen, felveszik, és meghallgatják Vincent elsuttogott üzenetét.

Reacher várt.

Tudta, mi fog történni. Amelyikük előbb kijön a szobájából, az megáll az ajtóban, félig még bent, félig kint, a kezében a pisztollyal. Kihajol, a nyakát nyújtogatja, és várja, hogy a társa is előbukkanjon. Aztán némán mutogatnak egymásnak, és óvatosan, együtt elindulnak kifelé.

Reacher várt.

A nyolcas szoba ajtaja nyílt ki elsőnek. Reacher megpillantott egy kezet a kilincsen, aztán egy majdnem vízszintesen tartott pisztoly csöve jelent meg, aztán egy alkar, majd egy könyök, végül egy tarkó. A pisztoly Colt Double Eagle volt. A férfi alkarját és könyökét gyűrött ingujj takarta, fekete haja kócos volt.

Reacher hátrábblépett egyet és várt. Hallotta, ahogy nyílik a hetes szoba ajtaja is. Inkább csak érezte, mint hallotta a keményített ingek zizegését, ahogy az olaszok némán kiosztják egymás között a feladatokat, felemelt karral mutogatják az irányokat, széttárt ujjakkal jelzik az időzítést. A kézenfekvő megoldás az, hogy amelyik a nyolcasban van, gyorsan körbeszalad, behúzódik a hatos szoba mögé, aztán megkerüli a motel főépületét, és észak felől közelíti meg a parkolót, míg a másik a hetes szobából vár egy kicsit, aztán dél felől keríti be. Ezt nem lehet elrontani.

Az olaszok neki is indultak. Reacher hallotta, hogy a tőle távolabb lévő fickó kilép a szobából, vár egy kicsit, aztán a közelebbi szobából kilép a másik, és elindul. Nyolc lépés, amíg odaér a társához, gondolta Reacher. Számolt magában, aztán hatra előbbre lépett, hétre felemelte a Glockot, nyolcra pedig üvölteni kezdett: MEGÁLLNI, MEGÁLLNI, MEGÁLLNI!, mire mindkét olasz megdermedt, és a következő pillanatban már meg is adták magukat, a pisztolyt lelógatva a combjuk mellett. Fáradtak voltak, épp most ébredtek, össze voltak zavarodva. Reacher nem hagyott nekik időt, hogy magukhoz térjenek, tovább ordított, hogy DOBJÁK EL A FEGYVERT, A FEGYVERT A FÖLDRE!, mire mindketten azonnal engedelmeskedtek. A súlyos acéltárgyak egyszerre koppantak a kaviccsal felszórt úton. LÉPJENEK ODÉBB! – üvöltötte Reacher, mire mindketten odébb léptek, ki a parkolóba, mindentől elszigetelve, távol a szobájuktól, távol a kocsijuktól.

Reacher vett egy jó nagy levegőt, és hátulról nézte őket. Mindketten csak inget, nadrágot és cipőt viseltek, zakót, kabátot nem. – Forduljanak meg – utasította őket Reacher.

A két olasz megfordult.

A bal oldali megszólalt: – Szóval maga az.

–  Végre találkozunk – mondta Reacher. – Hogy telt a napjuk eddig?

Az olaszok nem válaszoltak.

–  Fordítsák ki teljesen a nadrágzsebeiket – mondta Reacher. – Látni akarom a bélést.

Az olaszok engedelmeskedtek. Negyeddollárosok és fényes egy– centesek potyogtak ki, papírzsebkendők libegtek, mobiltelefonok koppantak. És egy kocsikulcs, nagy műanyag bilétával, amelybe az egyes számot vésték. – Most kezdjenek el hátrálni, amíg nem szólok, hogy megállhatnak – utasította őket Reacher.

Az olaszok elindultak hátrafelé, Reacher pedig követte őket a távolságot megőrizve közöttük. Megtettek nyolc lépést, tízet, aztán Reacher odaért ahhoz a helyhez, ahová a Coltok estek, és azt mondta: – Oké, megállhatnak. – Lehajolt, és felvette az egyik pisztolyt. Kipottyantotta a tárat a földre. Látta, hogy tele van. Felemelte a másik pisztolyt is. Ebből a tárból egy golyó hiányzott.

–  Ki volt az? – kérdezte.

A bal oldalon álló olasz válaszolt: – A másik.

–  A másik kicsoda?

–  Az iráni. Maga elintézte az egyiket, mi a másikat. Ugyanazon az oldalon állunk.

–  Nem hinném – rázta meg a fejét Reacher. Odasétált a zsebekből a földre dobált dolgok kis kupacához, és felemelte a kocsi kulcsait. Megnyomta a távirányító gombját, és hallotta, ahogy egy kattanással kinyílik a Chevy összes ajtaja. – Üljenek be a hátsó ülésre – mondta.

A bal oldalon álló olasz megkérdezte: – Tudja, kik vagyunk?

–  Igen – felelte Reacher. – Két balfék, akik épp vereséget szenvedtek.

–  Egy Rossi nevű embernek dolgozunk Las Vegasban. Nagyon komoly

kapcsolatai vannak. Olyan ember, akivel nem lehet ujjat húzni.

–  Elnézést, ha nem ájulok el rögtön az ijedségtől.

–  Pénze is van. Nagyon sok pénze. Talán meg tudunk egyezni.

–  Például miben?

–  Egy nagy üzlet zajlik itt. Magát is bevehetnénk. Meggazdagodhatna rajta.

–  Már gazdag vagyok.

–  Nem úgy néz ki. Komolyan beszélek, nagyon sok pénzről van szó.

–  Megvan mindenem, amire szükségem van. Ez a gazdagság definíciója.

Az olasz hallgatott egy pillanatig, aztán megint rákezdett, mint egy ügynök, a mondandójára: – Mondja meg, mit tehetnénk, hogy maga is jól jöjjön ki a dologból.

–  Beülhetnének a hátsó ülésre.

–  Minek?

–  Mert fáj a karom, és nincs kedvem odavonszolni magukat.

–  De minek üljünk be a kocsiba?

–  Mert kocsikázni megyünk.

–  Hová?

–  Majd ha beszálltak, megmondom.

A két olasz összenézett, bár nem igazán találkozott a tekintetük. Nem is merték elhinni, mekkora szerencséjük van. Itt a remek alkalom. Ők hátul fognak ülni, a sofőr meg egyedül elöl. Reacher végig kísérte őket a rájuk szegezett pisztollyal, amíg a kocsihoz mentek. Egyikük beült a közelebb eső oldalon, a másik hátulról megkerülte az autót. Reacher látta, hogy előre pillant, az útra, az azon túl elterülő szántóföldekre, de aztán legyűri az ösztönös késztetést, hogy elfusson. Sík terep, sehol sem lehet elrejtőzni. Egy modern kilencmilliméteres pisztollyal akár tizenöt méterről is halál pontosan lehet célozni. Az olasz kinyitotta a kocsi ajtaját, behúzta a fejét, és beült. Az Impala nem egy kis autó, de a hátsó ülése nem valami tágas. Mindkét olasznak beszorult a lába az első ülés mögé. Bár egyikük sem volt különösebben nagydarab vagy magas, most össze kellett préselődniük, hogy elférjenek egymás mellett.

Reacher kinyitotta a sofőrülés ajtaját. Rátérdelt az ülésre, és behajolt. Az a férfi, amelyik korábban is beszélt, megkérdezte: – Szóval, hová megyünk?

–  Nem túl messzire – felelte Reacher.

–  Nem árulja el?

–  Leparkolok a Ford mellé, amit felgyújtottak – mondta Reacher.

–  Csak ide?

–  Mondtam, hogy nem megyünk túl messzire.

–  És azután?

–  Azután felgyújtom a kocsit.

A két olasz egymásra nézett, nem értették a dolgot. – Úgy akar odébb hajtani, hogy itt ülünk hátul, csak így szabadon?

–  Felőlem becsatolhatják a biztonsági övet, de nem érdemes. Nincs túl messze, és óvatosan vezetek. Nem lesz baleset.

–  Na de. – kezdte az olasz, aztán elhallgatott.

–  Tudom – mondta Reacher. – Háttal leszek, akár rám is vethetik magukat.

–  Na igen.

–  De nem fogják.

–  Miért nem?

–  Csak úgy. Tudom.

–  Miért ne tennénk?

–  Mert halottak lesznek – mondta Reacher, aztán homlokon lőtte az elsőt, majd a másodikat is. Két lövés gyors egymásutánban, durr-durr, szinte nem is volt szünet a kettő között. A hátsó ablak széttört, vér, csont– és agydarabkák szóródtak a megmaradt üvegre, kissé elkésve, lassabban, mint a golyók. A két olasz békésen elnyúlt, mint két elalvó öregember, de a szemük nyitva maradt. A homlokukon tátongó kis lyukból kövér, vörös vércseppek buggyantak ki, és lassú patakocskákban csorogtak le az orrukon.

Reacher kimászott a kocsiból, felegyenesedett, és észak felé nézett. A kilencmilliméteres Parabellum nagyon jó lövedék. A két golyó valószínűleg épp ebben a pillanatban ért földet valahol, talán egy kilométerrel odébb, belefúródva a fagyos talajba.

Reacher átkutatta a hetes szobát, és talált egy tárcát az egyik kabát zsebében. Egy nevadai jogosítvány volt benne Roberto Cassano névre kiállítva, Las Vegas-i lakcímmel. Volt még egy hitelkártya, és valamivel több mint kilencven dollár készpénz. Reacher elvett hatvanat, aztán visszament a parkolóba. Beült az Impalába, odébb hajtott vele negyven métert, és leparkolt közvetlenül a kiégett Ford mellett. Aztán bement a motelbe, és odaadta a hatvan dollárt Vincentnek. Két szoba egy éjszakára. Aztán kért tőle egy kis rongyot és gyufát. A rongyot bedugta a Chevrolet tankjába, meggyújtotta, aztán azonnal visszasietett az út szélén várakozó Tahoe-hoz. Amikor elhajtott, akkor lobbantak fel az első komolyabb lángok. Úgy négyszáz méterrel távolabb járt, amikor a visszapillantó tükörben látta, ahogy felrobban a tank. Abból a szögből nézve olyan volt a látvány a füstölgő tűzgolyóval, mintha a motelt jelző rakétaalakú tábla valódi rakéta lenne, és épp felemelkedne, hogy elszáguldjon a végtelen űrbe.

Eldridge Tyler hallotta a lövéseket. Két halk pukkanás, nagyon messziről, nem több, mintha csak két lyukat ütöttek volna a dermedtre fagyott téli levegőbe. Nem puska volt. Tyler jól ismerte a fegyvereket, és tudta, milyen a hangjuk a távolból. Inkább pisztoly – gondolta –, öt-hat kilométerre innen. Lehet, hogy véget ért az embervadászat, és elkapták az idegent. Tyler ismét megmozdult, megfeszítette az egyik lábát, aztán a másikat is, kinyújtóztatta az egyik karját, majd a másikat, megtornáztatta a vállát, körzött a fejével. Belekotort a táskájába, elővett egy palack ásványvizet, és egy rozskenyérből készült szendvicset. Mindkettőt a keze ügyébe helyezte. Aztán kilesett a résen, és alaposan körbenézett. Egyáltalán nem biztos, hogy az idegent elintézték. Tyler soha semmit nem vett magától értetődőnek, szeretett mindenről maga megbizonyosodni. Óvatos ember volt. A nap kissé délkeletre haladt az égen, és alacsonyan beeső, ferde sugarai megvilágították a fészer bejáratát. A kifeszített drót műanyagborításán megülő harmatcseppek halványan megcsillantak. Tíz perc, gondolta Tyler, aztán a harmat felszárad, és a drót újból láthatatlanná válik.

Visszafordult, elnyúlt, újból elhelyezkedett a célzókészülék mögött, és a ravaszra helyezte az ujját.

54. fejezet

Dorothy Coe gyorsan lezuhanyozott a vendégfürdőszobában, mielőtt munkába indult. A konyhában leült az orvossal és a feleségével egy kávéra meg egy pirítósra. Aztán meggondolta magát a munkába menetellel kapcsolatban.

–  Hová ment Reacher? – kérdezte.

–  Nem tudom – felelte az orvos.

–  Biztosan elmondta.

–  Csak egy elméletnek akar utánanézni.

–  Már biztosan tud valamit, érzem.

Az orvos hallgatott.

–  Hová ment? – kérdezte Dorothy Coe.

–  A régi csűrhöz – felelte az orvos.

–  Akkor én is odamegyek.

–  Ne menjen – tartóztatta az orvos.

Reacher dél felé hajtott a kétsávos úton, aztán megállt, ezer méterrel a csűr előtt. A régi faépület ott állt a földek közepén tőle nyugatra kisebb társa mellett, körvonaluk élesen kirajzolódott a reggeli fényben. Egyik sarkánál megroggyant, mintha térdepelne. Reacher kiszállt a kocsiból, belekapaszkodott a tetején lévő fémrúdba, aztán fellépett az ülésre, felhúzta magát, és felmászott, ahogy korábban az orvos Subarujának a tetejére, csak most magasabban volt, mert a terepjáró alváza is magasabb volt. Lassan körbefordult. Egyik irányból a szemébe sütött a nap, a háta mögé odavetítve óriásira nyúlt árnyékát. A távolban, észak felé látta a motelt, dél felé még távolabb a három Duncan házat. Mást semmit. Se embereket, se járműveket. Semmi sem mozdult közel-távol.

Lelépett a motorháztetőre, aztán leugrott a földre. Tudomást sem véve a traktornyomokról, a csűr és fészer közötti üres helyet célba véve toronyiránt, egyenes vonalban átvágott a szántóföldeken.

Eldridge Tyler meghallott a közeledő autót. Épp csak a kerekek surrogását a távolban a durva aszfalton, a kipufogó és a katalizátor sziszegését, a forgó alkatrészek tompa lüktetését, bár mindez alig volt hallható a tökéletes vidéki csendben. Hallotta, ahogy a jármű megáll, és ott is marad.

Úgy becsülte, talán másfél kilométerre lehet. Nem Duncanék embere volt valami üzenettel, mert akkor közelebb jött volna, vagy ideszól telefonon. Nem is a szállítmány. Még nem lehet az. A szállítmány csak órák múlva fog ideérni.

Az oldalára fordult, és megint lenézett a kifeszített drótra. Átgondolta magában a szükséges mozdulatokat, hogy mit kell tennie, ha hirtelen felbukkan valaki: felkapja a puskát, a csípőjére gördülve felül, megfordul, és azonnal lő. Nem jelenthet problémát.

Megint elhelyezkedett, és az ujját a ravaszon tartva kifelé bámult a célzókészüléken keresztül.

Tíz perccel később Reacher már félúton járt a csűr felé. Felmérte a terepet, mindent kiértékelt, és fejben számolgatott. Egyedül volt. Az utolsó talpon maradt ember. Mind a tíz futballistát elfogta, az olaszoknak vége, az araboknak a Fordban úgyszintén, a megmaradt egy irániról tudja, hol van, Duncanék pedig az egyik házban húzták meg magukat. Reacher úgy érezte, megbízhat ebben az utóbbi információban. A helyi telefonos riadólánc kifogástalan hírszerzőforrás. Humán felderítés – a hadseregben így hívták, és Reacher tudta, hogy a seregnél odalennének az irigységtől, ha látnák, itt milyen éberséggel működik a hírszerzőhálózat.

Továbbgyalogolt, és egy kissé elkanyarodott, hogy pont a két épület között lyukadjon ki. A csűr tőle jobbra esett, a kisebb fészer balra. A falak mellett növő tüskebokrok úgy festettek, mint a sietve odasatírozott árnyék egy ceruzarajzon. Így télen csak száraz ágak meredeztek rajtuk, de nyáron valószínűleg minden csupa színes virág. Biztosan vonzó lehet egy gyereknek, és biciklivel jól lehetett haladni a traktorok kerékbarázdáiban.

Reacher továbbsétált.

Eldridge Tyler a lélegzetét is visszafojtotta, keményen koncentrált, és hegyezte a fülét, hogy a legkisebb neszt is meghallja. Ismerte a vidéket. A föld mindig alig észrevehető mozgásban van, felmelegedik, lehűl, vibrál, apró remegések futnak végig rajta, a mikroszkopikus mozgolódástól az apró kavicsok feljebb nyomódnak a föld repedésein át a barázdákban, és várják, hogy valaki rájuk lépjen, félrerúgja vagy egymáshoz préselje őket. Lehetetlen teljesen némán átgyalogolni a szántóföldeken. Tyler ezt nagyon jól tudta. A célzókészülékbe nézett, az ujját a ravaszon tartotta, és hegyezte a fülét.

Reacher úgy ötven méternyire megállt, és mozdulatlanul nézte az előtte emelkedő épületeket, miközben a fejében egymást kergették a gondolatok. Az elmélete vagy teljes egészében helytálló, vagy teljesen téves. A nyolcéves Margaret Coe idejött virágot szedni, de nem egy balesetnek köszönhetően esett foglyul a csűrben. Ezt a bicikli bizonyította. Egy meggondolatlan, heves természetű gyerekről elképzelhető, hogy esetleg ledobja idekint a biciklijét, berohan az omladozó csűrbe, és odabent valami baleset éri. De egy olyan gyerek, aki elég komoly és megfontolt ahhoz, hogy a biciklijét is betolja magával, nyilván máskor is óvatos, és nem esett volna baja. Ilyen az emberi természet. Logikus. Ha baleset érte volna a kislányt, akkor odakint megtalálták volna a biciklit. Mivel nem találták meg, nem történt baleset.

Az is valószínű, hogy bár a csűrhöz magától jött, de nem magától ment be az épületbe. Miért menne be egy csűrbe az a kislány, aki virágot akart szedni? Egy csűrben nincs semmi érdekes egy falusi gyerek számára. Nem rejteget titkokat. Egy gyereket, aki szereti a színeket és a természetet, nem vonzotta volna a sötét, komor, dohos épület. Működött egyáltalán a tolóajtó huszonöt évvel ezelőtt? El tudta volna mozdítani egy gyerek? Az épület százéves is lehet, és attól a naptól kezdve, hogy befejezték, már korhadásnak is indult. A tolóajtó most be van ragadva, és lehet, hogy már akkoriban is így volt, de mindenképpen nagyon nehéz lett volna elmozdítani. És át tudta volna emelni a biciklijét egy kislány a talaj szintje fölött vágott ajtónyíláson? Egy biciklit nagy kerekekkel, szilárd vázzal, pedálokkal és kormánnyal?

Ha bevitték a biciklit, akkor valaki más vitte be helyette. Egy ötödik ember.

Az elmélet csak úgy működik, ha a négy Duncan mellett létezik egy ötödik személy is. A csűr nem lenne érdekes, ha nincs az ötödik ember. A virágoknak sem lenne értelme az ötödik ember nélkül. Duncanék tökéletes alibivel rendelkeznek, de Margaret Coe akkor is eltűnt. Tehát valaki más járt itt, akár véletlenül, akár szándékosan.

Vagy mégsem.

Persze ez csak körbenjáró okoskodás.

Vagy tökéletesen stimmel az elmélet, vagy teljes mértékben téves.

Ha téved, az bosszantó, de azért nem olyan nagy dolog. Ha viszont mindenben igaza van, az azt jelenti, hogy létezik egy ötödik ember, akit figyelembe kell venni. Olyan ember lehet, akit fontos dolog fűz Duncanékhez, egy közös cél, egy szörnyű, közös titok, amely örökre összeköti őket. Akiről feltételezni lehet, hogy mindig számíthatnak a közreműködésére, garantált a lojalitása, és mindig igénybe vehetik a szolgálatait, akár közös érdekből teszi, akár mert kényszerítik rá. Valaki, aki vészhelyzetben mindig kisegíti őket.

Reacher a csűrre nézett, aztán a kisebb fészerre.

Ha az elmélete stimmel, az ötödik embernek itt kell lennie.

Ha az ötödik ember itt van, akkor az elmélete stimmel.

Körbenjáró okoskodás.

Reacher eddig kétszer látta ezeket a melléképületeket, egyszer éjszaka, egyszer nappal. Jó megfigyelő volt, az volt a dolga, hogy észrevegyen részleteket. Ebből élt. Sőt, azért maradt életben, mert jó megfigyelő volt. Így ötven méterről azonban nem volt sok látnivaló. Csak oldalról két régi épület.

A legjobb megoldás az lenne, ha a fickó elbújna a csűrben, a közepétől kissé oldalra húzódva, talán két méterre az ajtótól, és kényelmesen elhelyezkedne egy nyugágyban a térdére fektetett puskával, aztán csak várná, hogy a célszemély belépjen a kintről bevetülő éles fényben. A második legjobb megoldás az lenne, ha a kisebbik fészerben várakozna, a szénapadláson, hason fekve a fegyverével, szemével a célzókészüléken, és úgy figyelne a szellőzőzsalukon keresztül, amelyek Reachernek már mindkét előző alkalommal feltűntek. Innen nehezebb lenne célozni, de talán ez az ember alkalmasabb arra, hogy messziről lőjön, mint arra, hogy esetleg közelharcba keveredjen. És az is lehet, hogy a csűr belseje szent és sérthetetlen helynek számít, amelyet soha nem láthat meg kívülálló, még ha utána meg is hal. Akárhogy is, a kisebbik fészert kell megnéznie előbb. Egyszerű logika.

Reacher balra indult, a fészer hosszabbik, keleti falát vette célba. Nem haladt túl gyorsan, de nem is lassan, könnyedén sétált, ami alapjában véve még mindig kisebb zajjal járt, mintha futna vagy akár lopakodna. Megállt kétméternyire a fészertől, ott, ahol elkezdődtek a száraz tüskebokrok, és a lehetőségeket latolgatta magában. Jó esélye van annak, hogy ez az ötödik ember egy egykori katona, vagy legalábbis a barátaitól vagy a rokonaitól hallott katonai dolgokról. Vidéken, Amerika szívében, általában nagyok a családok, mindenkinek sok testvére és unokatestvére van. Az illető valószínűleg nem szakértő mesterlövész, talán nem is szolgált katonaként, de az alapokkal attól még tisztában lehet. Főleg azzal, hogy ha az ember a földön hasalva, előre céloz, akkor általában kissé paranoiás azzal kapcsolatban, hogy mi történik a háta mögött. Ilyen az emberi természet. Ezért van az, hogy a mesterlövészek mindig kétfős csapatokban dolgoznak, egy lövész és egy irányító, akinek az a feladata, hogy észlelje a célpontot, kiszámolja a távolságot és a szélirányt, de igazából az a legfontosabb dolga, hogy ő legyen a második szempár. Olyan, mint egy biztonsági háló. A mesterlövész teljesítménye mindent egybevéve attól függ, mennyire tudja ellenőrzése alatt tartani a lélegzését és a szívverését, és minden, ami segít ezeket lecsillapítani, az felbecsülhetetlen értékű segítséget jelent.

Vajon hozott magával segítséget az ötödik ember? Egy hatodikat? Valószínűleg nem, mert a hatodik emberük feladata a furgon, tehát a megfigyelő már a hetedik lenne, és a hét már túlságosan nagy és kezelhetetlen létszám egy ilyen kis helyi összeesküvéshez. Tehát az a legvalószínűbb, hogy az ötödik ember egyedül van, ez esetben pedig az a legkevesebb, hogy felállított egy vészjelző rendszert. Friss kaviccsal vagy üvegcserepekkel szórta fel a környéket, vagy talán egy drótot feszített ki a csűr bejáratánál – bármi jó, ami zajt csap, és segít, hogy ne kelljen túlságosan aggódnia, és folyton a háta mögé pislognia.

Reacher hátrább lépett a bokroktól, és a bejárat felé indult. Egy lépéssel előtte megállt, és hallgatózott, de a világon semmit sem hallott. Beszívta a levegőt, remélve, hogy megérzi az enyhe vegyszerszagot, amely elárulja egy parkoló jármű közelségét. Várta, hogy benzin és szénhidrogén gőze vegyül a föld és a korhadó fa szerves illatai közé, de törött orra bedugult a megalvadt vérrögöktől, és a világon semmit nem érzett. Így hát végül a jobb kezével előhúzta a lefűrészelt csövű puskát, a Glockot a bal kezébe vette, pár centivel közelebb óvakodott, és jobbra nézett.

És akkor megpillantotta a kifeszített drótot.

Vékony, elektromos kábel volt, alacsony feszültséghez használták, minden műszaki cikkeket árusító boltban be lehet szerezni. Jól kifeszítve, lábszárközép magasságában húzódott a bejárat előtt. Még ott csillogott rajta a félig felszáradt hajnali harmat, ami azt jelentette, hogy legalább két órája helyezték el, még hajnal előtt. Ez viszont arra utalt, hogy az ötödik ember megfontolt és óvatos, türelmes és elhivatott, és nagyon komolyan veszi a feladatát. Továbbá azt is jelenti, hogy még előző nap bízták meg vele Duncanék, talán késő délután, a végszükség esetére kidolgozott terv részeként, ami végül pedig megerősítette azt az elméletét, hogy a csűr valamiért tényleg fontos.

Reacher elmosolyodott.

Vagyis mindenben igaza volt.

Némán, jó nagy ívben kikerülte a tüskebokrokat. Abból indult ki, hogy a legtöbb ember jobbkezes, tehát az illető bal oldaláról szeretett volna felbukkanni, mert úgy hosszabb és nehézkesebb ívben kellene elmozdítani a puskája csövét, ha célba akarja venni. Jól a lába elé nézett, figyelte a talajt, de nem látott semmi olyat, ami zajt csapott volna, ha rálép. A fészerben egy kisteherautót látott félig behúzódva a szénapadlás alá. A plató hátsó fala le volt hajtva, piszkosszürke oldala sápadtan derengett a félhomályban. A fészer belsejében sötét volt, csak itt-ott esett be egy fénysugár a megvetemedett deszkák résein. A Chevy Silverado kisteherautó némán állt. A vezetőfülke tetejéről egy lépéssel elérhető a szénapadlás. Odafent egy kupac sötétlett: egy ember feneke, háta, könyöke és egy pár bakancs talpa. Élesen megvilágította hátulról a szellőzőzsalukon át beeső napfény. Az ötödik ember hason feküdt, elnyúlva a puskája mögött.

Reacher óvatosan átlépte a drótot, előbb a bal lábával, aztán a jobbal, jó magasra emelve a térdét, és behúzódott az árnyékok közé. Továbbosont a bal oldali keréknyomban, ahol a föld simára volt döngölve. Úgy lépkedett, mintha kötélen egyensúlyozna, lassan, óvatosan, a lélegzetét is visszafojtva. Elért a kisteherautó hátuljáig. Innen jól látta az ötödik ember lábát, de mást nem. Jobb szöget kellett keresnie. Ehhez fel kellett másznia a kisteherautó platójára, ami azt jelentette, hogy nem tud tovább csendben lopakodni. A fém kongani fog, a rugók megnyikordulnak, és ezután nagyon hamar hangzavarba fullad minden.

Vett egy jó nagy levegőt a száján át, aztán kifújta.

55. fejezet

Eldridge Tyler a világon semmit sem hallott egészen addig, míg egyszer csak fel nem harsant valami borzalmas zaj, úgy három méterrel a háta mögött, és két és fél méterrel alatta. Mintha egy fémszerszámmal ütögették volna a kisteherautója oldalát, aztán lábak dobbantak a csomagtartón, éles hangon azt üvöltötte valaki, hogy NE MOZDULJON!, NE MOZDULJON!, aztán egy puskalövés dörrent. Valaki belelőtt a tetőbe, éppen Tyler háta fölött. Hatalmas volt a dörrenés a szűk helyen. Aztán a hang tovább üvöltötte: NE MOZDULJON! NE MOZDULJON!, majd kattant egy puska závárzata, egy forró töltényhüvely pottyant Tylerre, és dohos fűrészpor záporozott rá a feje fölötti deszkákból. Úgy hullott körülötte, mintha khaki színű hó esne. Aztán ismét csönd lett a fészerben.

A hang megszólalt: – Vegye le a kezét a fegyverről, vagy seggbe lövöm.

Tyler elvette a jobb mutatóujját a ravaszról, és kihúzta a bal kezét a puska alól. A hang a háta mögül, kicsit balról szólt. Tyler a tenyerére támaszkodott, és kissé oldalra fordult, a hátát meggörbítve, a nyakát nyújtogatva. Egy nagydarab fickót pillantott meg, legalább százkilencvenöt centi, talán százhuszonöt kiló, nagy, barna dzsekiben és kötött sapkában. Kissé esetlenül tartotta magát, mintha minden tagja merev lenne és fájna. Olyan volt, ahogy leírták, attól eltekintve, hogy egy darab ragasztószalag volt az arcán. Erről senki nem tett említést. Egy lefűrészelt csövű puskát tartott a kezében, és egy jó nagy csavarkulcsot. Jobb kezes volt. A válla széles. Fejének a közepe úgy 185 centivel lehetett a Silverado platója fölött. Pontosan, ahogy előre kiszámolta.

Tyler lehunyta a szemét.

Reacher egy hatvan-hetven év közötti férfit pillantott meg – széles vállú, de nem túl magas, gyérülő haja már őszült, napcserzett arcára barázdákat vésett az idő. Rétegesen öltözött, legfelül egy régi flanelinget viselt és gyapjúnadrágot. A háta mögött megcsillant a napfény a finom diófa markolaton és a fémen, úgy tűnt, a drága vadászpuskát egy zacskó

rizzsel támasztotta meg. A rizs mellett egy üveg víz, és egy szendvics.

–  A drót nem igazán vált be, mi? – szólalt meg Reacher. A férfi nem felelt.

–  Hogy hívják? – kérdezte Reacher.

A férfi nem válaszolt.

–  Jöjjön le onnan. A puskát hagyja ott.

A férfi nem mozdult. A szemét lehunyta. Gondolkodott. Reacher sejtette, hogy az ilyenkor szokásos gondolatok száguldoznak az agyában: Vajon mennyit tudnak?

–  A nagy részét már tudom – válaszolt a kimondatlan kérdésre Reacher. – Csak az utolsó pár részletre vagyok kíváncsi.

A férfi hallgatott.

–  Huszonöt évvel ezelőtt idejött egy kislány virágokat szedni. Valószínűleg minden vasárnap idejárt. Egy bizonyos vasárnap maga is itt volt. Tudni szeretném, hogy véletlenül járt-e erre, vagy szándékosan.

A férfi kinyitotta szemét, de továbbra is hallgatott.

Reacher folytatta: – Azt gondolom, hogy szándékosan jött ide.

A férfi nem válaszolt.

–  Kora nyár volt. Nem nagyon értek a virágokhoz, talán nem nyíltak még olyan régen. Kíváncsi lennék, Duncanék mennyi idő után vették észre, hogy a kislány minden vasárnap idejár. Három hét? Kettő?

A férfi egy egészen kicsit megmozdult. A feje maradt ott ahol volt, de a keze hátrább araszolt a fegyvere felé. Reacher megszólalt: – Figyelmeztetem, hogy ha a puska csöve egy hajszálnyit is felém fordul, lelövöm.

A férfi megdermedt, de a kezét nem húzta vissza.

Reacher folytatta: – Tételezzük fel, hogy két hét. Az első vasárnap észrevették, aztán a második vasárnap már figyelték, és a harmadik alkalommal pedig magát küldték ide.

Semmi válasz.

–  Szeretném, ha válaszolna – mondta Reacher. – Tudni akarom, mikor szóltak magának Duncanék. Tudni akarom, mikor hívták azokat a fiúkat a kerítésépítéshez. Hallani akarom a tervet.

Semmi válasz.

–  Azt akarja mondani, hogy fogalma sincs, miről beszélek? Semmi válasz.

–  Oké, akkor azt feltételezem, hogy tudja, miről beszélek.

A férfi nem felelt.

Reacher folytatta: – Tudni szeretném, hogy került kapcsolatba Duncanékkel annak idején. Valami közös érdeklődés hozta össze velük? Tagjai voltak ugyanannak az undorító kis klubnak?

A férfi nem válaszolt.

–  Csináltak már ilyet korábban is valahol?

Semmi válasz.

–  Vagy ez volt az első alkalom?

Semmi válasz.

–  Beszélnie kell. Ez az egyetlen módja, hogy megússza élve.

A férfi nem felelt. Megint lehunyta a szemét, és a keze újból vakon tapogatózva újra araszolni kezdett. A csípőjének egyik oldalára és az egyik könyökére támaszkodott, a mellkasa Reacher felé fordult, mint egy vödör szája. A puska csöve egy egészen kicsit balra rándult. A férfi a fegyverére tette a kezét. Nem akart életben maradni. Öngyilkos akart lenni. Nem a saját puskájával, hanem úgy, hogy megmozdítja, és szándékosan lelöveti magát. Reacher ismerte a jeleket, tudta, milyen az, amikor valaki a rendőröket akarja rávenni, hogy agyonlőjék. Időnként előfordul ilyesmi, ha bizonyos típusú bűncselekmények után elkapnak valakit.

–  Egyszer véget kellett érnie, nem igaz? – szólalt meg.

A férfi bólintott. Alig mozdult a feje, szinte észrevehetetlenül. A puska csöve tovább mozgott, centiről centire, a deszkák és a férfi ruhája közé beszorulva.

–  Nyissa ki a szemét – mondta Reacher. – Azt akarom, hogy lássa.

A férfi kinyitotta a szemét. Reacher hagyta, hogy tovább tapogatózva kilencven fokban elfordítsa a puska csövét, aztán meghúzta a lefűrészelt csövű Remington ravaszát. Újabb hatalmas dörrenés törte meg a csendet. Olyan szögben lőtt, hogy a kis acélsörétek alulról felfelé találták el a férfi hasát, és a mellkasába fúródtak. Gyakorlatilag azonnal meghalt. Reacher úgy sejtette, a kis Margaret Coe-nak nem adatott meg ez a kiváltság.

Reacher várt egy hosszú pillanatig, aztán fellépett a Silverado vezetőfülkéjének a tetejére, onnan átmászott a szénapadlásra, és leguggolt a halott férfi mellé. Átfordította, hogy kiszabadítsa alóla a fegyvert, és lemászott vele. Igazából csak egy drága játékszer volt, rendelésre készült puska, hétköznapi Winchester szerkezettel felszerelve. Valószínűleg egy vagyonba kerülhetett, de erre ugyanúgy el lehet szórni a pénzt, mint bármi másra. A töltényűrben egy.338-as Magnum-lövedék volt, a tárban öt. Reacher egy kissé túlzásnak találta a.338-ast egy százhúsz méterre lévő emberi célpontra. Mindenesetre később még hasznos lehet ez a remek fegyver.

A fészer ajtajához vitte puskát, átlépett a dróton, és megállt. A nap hideg sugarai az arcára tűztek. Megkerülte a fészert, és a csűrhöz indult.

A tolóajtóba vágott kisajtó kifelé nyílt, és olyan zár volt rajta, amilyet inkább kertvárosi házak bejárati ajtaján szoktak használni. A réz zárpajzs rozsdás volt, akkora átmérővel, mint egy kávéscsésze. Mögötte acél zárnyelv bújhatott meg, amely egy acélzárba siklott, azt pedig hornyolt illesztéssel, két csavarral erősítették az ajtófélfába. Az ajtófélfát ez esetben a szilárd és erős tolóajtó alkotta. Reacher úgy harminc centiről a zárra irányította a vadászpuskát, és kétszer belelőtt oda, ahol a csavarokat sejtette, aztán még kétszer egy másik szögből. A Magnum-lövedékek elég jó munkát végeztek. Az ajtó egy centire kinyílt, aztán megakadt a faszilánkokban. Reacher bedugta a kezét a nyílásba, és megrántotta az ajtót. Egy karhosszúságú, töredezett fadarab szakadt ki belőle és a földre esett, az ajtó pedig kinyílt. Reacher szélesre tárta. Egy pillanatig állt a napon, aztán belépett a csűrbe.

56. fejezet

Amikor Reacher tizenegy perccel később kilépett a csűrből, Dorothy Coe pick-upját látta közeledni. Hárman ültek a vezetőfülkében, Dorothy a volánnál, az orvos az anyósülésen, a felesége pedig kettőjük között szorongott. Reacher mozdulatlanul, zsibbadtan állt, hunyorgott a napfényben. Egyik kezében az imént szerzett puskát tartotta, a másik üresen lógott. Dorothy Coe lassított, majd úgy tízméternyire megállt, óvatos távolságban, mintha már tudná, mi vár rá.

Egy hosszú perc múlva nyílt a kocsi ajtaja, és kiszállt az orvos. A

304

felesége odébb csúszott az ülésen, és ő is kikászálódott. Aztán Dorothy Coe is, a másik oldalon. Mozdulatlanul megállt a nyitott ajtó mögött, a kezével a szélére támaszkodott. Reacher még egyet pislogott, aztán végighúzta a kezét az arcán, és odasétált Dorothyhoz. A nő egy pillanatig hallgatott, aztán megszólalt. Kétszer is nekifutott, de csak harmadszorra sikerült megkérdeznie: – Odabent van.?

–  Igen – felelte Reacher.

–  Biztos benne?

–  A biciklije is ott van.

–  Még mindig, ennyi év után is? Biztos benne, hogy az övé?

–  Pontosan olyan, mint ahogy a rendőrségi jegyzőkönyvben leírták.

–  Biztosan csupa rozsda.

–  Csak egy kicsit. Száraz a levegő odabent.

Dorothy Coe elhallgatott. Csak bámult nyugatra, egy kicsit elnézve a csűr mellett, mintha képtelen lenne egyenesen ránézni. Kővé dermedve állt, teljes erőből szorította a kocsiajtót, a csontok is kifehéredtek a kezén.

–  Meg tudja mondani, mi történt vele? – kérdezte.

–  Nem – felelte Reacher, ami technikailag igaz is volt. Nem volt patológus, nem értett hozzá. Viszont hosszú ideig rendőr volt, és tudott egyet-mást ezekről a dolgokról, úgyhogy nagyjából ki tudta találni, mi történhetett.

–  Be kell mennem megnézni – mondta Dorothy.

–  Ne tegye.

–  Muszáj.

–  Nem hiszem.

–  Szeretném.

–  Jobb lenne, ha nem tenné.

–  Nem tud megakadályozni.

–  Ezzel tisztában vagyok.

–  Nincs joga megállítani.

–  Csak kérem, ez minden. Kérem, ne nézze meg.

–  Muszáj.

–  Jobb lenne, ha nem tenné.

–  Nem vagyok köteles hallgatni magára.

–  Akkor hallgasson inkább őrá. Hallgasson Margaretre. Képzelje el, hogy felnőtt. Képzelje el, mi lett volna belőle. Nem hiszem, hogy ügyvéd vagy tudós lett volna. Szerette a virágokat, a színeket és a formákat. Talán festő vagy költő lett volna belőle. Művész. Okos és kreatív ember. Aki szereti az életet, józan és bölcs, és aki törődik magával, és szereti. Most magára nézne, megrázná a fejét, elmosolyodna, és azt mondaná, „ugyan már anya, hallgass erre az emberre”.

–  Gondolja?

–  Azt mondaná, „anya, bízz bennem”.

–  De nekem látnom kell. Ennyi év után végre tudni akarom.

–  Jobb, ha nem tudja.

–  Csak a csontjai azok.

–  Nem csak a csontjai.

–  Miért, mi maradhatott meg még?

–  Úgy értem, nemcsak az ő csontjai – mondta Reacher.

A 49. szélességi foknál a szállítmány átadása a tervek szerint zajlott. A fehér furgon lassan hajtott tovább dél felé az út utolsó kanadai szakaszán, aztán még egyszer utoljára megállt egy kis erdei tisztáson, alig három kilométerre a határtól. A sofőr kiszállt, nagyot nyújtózkodott, aztán elővett az utasülés alól egy hosszú, összetekert kötelet, és a furgon hátsó ajtajához sétált. Kinyitotta, és sürgetően integetni kezdett. A hátul utazó nők és kislányok minden vonakodás vagy habozás nélkül azonnal ki is szálltak, hiszen ezt akarták, erről álmodoztak, és ezért fizettek – eljutni Amerikába.

Tizenhatan voltak, mind thaiföldi falvakból érkeztek. Hat nő és tíz kislány, az átlagos súlyuk harminc kiló, vagyis összesen 476 kiló súly. A nők karcsúak voltak és csinosak, a kislányok nyolc év körüliek, vagy még kisebbek. Csak álltak, és pislogtak a reggeli napfényben, nézelődtek a magas fák között, egy kicsit ide-oda sétáltak mereven, zsibbadtan, de izgatottan, tele várakozással és ámulattal.

A sofőr összeterelgette és nagyjából félkörbe állította őket. Nem tudott thai nyelven, és a nők sem értettek angolul, úgyhogy csak kézzel-lábbal mutogatott, ahogyan már sok más alkalommal is. Különben is, így gyorsabb volt, mint ha szóban adta volna elő a mondandóját. Először csak integetett, hogy lecsendesítse őket, és felhívja a figyelmüket. Aztán a szája elé emelte a mutatóujját, és eltúlzott pantomimmozdulatokkal balra, majd jobbra fordult, hogy mindnyájan lássák és megértsék, hogy csöndben kell maradniuk. Rámutatott egy helyre a földön, aztán a fülé mögé emelte a kezét, mintha hallgatózna. Szenzorok. A földnek is füle van. A nők tiszteletteljesen bólintottak, hogy értik. A sofőr ezután saját magára mutatott, aztán a nőkre, aztán dél felé, és az ujját mozgatva mutatta, hogy innentől gyalogolniuk kell. A nők ismét bólintottak. Tudták, hogy így lesz, elmondták nekik még a legelején. A sofőr két kézzel, a tenyerét lefelé fordítva finoman ütögette a levegőt, jelezve, hogy nagyon halkan kell lépkedniük. Végighaladt a sor előtt, és mindegyiküknek külön-külön a szemébe nézett, hogy megértesse velük. A nők lelkesen bólogattak, a kislányok szégyenlősen lestek ki a hajuk mögül.

A sofőr letekert úgy két métert a kötélből, és az első nő keze köré csavarta a végét. Letekert újabb két métert, és az első kislány köré csavarta, aztán a következő nő keze köré, és így tovább, mind a tizenhatukat biztonságosan összekötve. A kötél csak az irányítást szolgálta, nem megkötözni akarta őket. Úgy működött, mint egy mozgó korlát. Így biztosan egy tempóban haladnak, egy irányba, egyikük sem kóborol el, és nem veszítik el egymást. Az erdőn való átkelés épp elég veszélyes, nem hiányzik, hogy vissza kelljen fordulni, és a lemaradókat keresgélni.

A sofőr fogta a kötél szabad végét, és a saját csuklója köré tekerte. Aztán elindultak a fák és bokrok között kígyózva, mint egy vonat. A sofőr lassan, halkan lépkedett, és fülelt, hogy a háta mögött nem csapnak-e zajt. Szokás szerint nem volt gond. Az ázsiaiak tudják, hogy kell csöndben maradni, főleg a nők és a kislányok, hát még ha ráadásul illegális bevándorlók is.

De bármilyen csöndben is voltak, mégis tisztán hallották őket, két helyen is, amelyeknek mindegyike majdnem ezer kilométerre volt. Először az észak-dakotai Fargóban, aztán a manitobai Winnipegben. Vagyis pontosabban szólva látták őket, mert a szeizmográf tűje egészen kicsit kilengett, amikor áthaladtak egy földbe temetett szenzor fölött. A kitérés azonban jelentéktelen volt, alig haladta meg a szokásos háttérzajt. Fargóban az amerikai Belbiztonsági Hivatal munkatársa megnézte a grafikont, és arra gondolt: Talán szarvasok. Egy egész csapat lehet. Kanadai kollégája is megnézte a grafikont, és arra gondolt: Egy kis szellő támadt, és hókupacokat sodort le a faágakról.

Lassan, óvatosan haladtak tovább. A nők türelmesen viselték a négy szakaszból álló hosszú utazás harmadik részét. Először megérkezett a szállítókonténer, aztán a fehér furgon. Most pedig következett a hosszú gyaloglás, amelynek a végén egy újabb furgon várja majd őket. Mindent alaposan és részletesen elmagyaráztak nekik a nagy út előtt, egy kis szállítási cég apró irodájában, amely az otthonuk közelében lévő városban volt. Sok ilyen iroda volt arrafelé, és sok ilyen vállalkozás működött, de ezt tartották a legjobbnak. Megkérték az árát, de kiváló szolgáltatást nyújtottak. Az összekötőjük biztosította őket, hogy nekik az a legfontosabb, hogy a legjobb állapotban, frissen és üdén érkezzenek meg Amerikába. Ezért a konténert, amely az út leghosszabb szakasza alatt az otthonuk volt, minden szükséges kényelemmel ellátták. Autókból kiszerelt akkumulátorokkal működtették a lámpákat, az erős égők szinte nappali világosságot adtak. Voltak matracok és takarók, bőséges élelem, víz és mobilvécék. Voltak orvosságok. Voltak szellőzőnyílások, amelyeket rozsdásodás okozta lyukaknak álcáztak, és ha ez nem lenne elég, volt még egy ventilátor is, amely szintén az akkumulátorról működött, sőt oxigénpalackok is, ha esetleg mégis túlságosan elhasználódna a levegő. Volt egy kondigép, hogy jó formában tartsák magukat, és hogy a határnál a hat kilométeres gyaloglást könnyedén vegyék. Volt mosakodási lehetőség, testápolók és krémek. Azt mondták, a furgonok is ugyanilyen kényelemmel lesznek ellátva, persze azért kevesebbel, hiszen a szárazföldi út rövidebb lesz, mint a tengeri.

Kiváló szervezet volt, mindenre gondoltak.

És a legjobb az volt, hogy nem volt semmi kifogásuk az olyan családok ellen, ahol lánygyerek volt. Egyes szervezetek csak felnőtteket voltak hajlandóak csempészni, akiket azonnal munkára lehet fogni. Néhány helyen a gyerekeket is vállalták, de inkább csak a nagyobbacska fiúkat, akik szintén alkalmasak a munkára. Ez a szervezet azonban a lányokat is szívesen fogadta, és az sem zavarta őket, ha egészen kicsik, amit nagyon emberséges gesztusnak találtak a részükről. Az egyetlen hátrány itt az volt, hogy a férfiaknak és a nőknek mindig külön kellett utazniuk, mert az illendőség így kívánta. Ezért az apákat elválasztották az anyáktól, a fiúkat a lánytestvéreiktől. Ráadásul nekik most az utolsó pillanatban szóltak, hogy a hajó, amelyen majd a férfiak és a fiúk fognak utazni, valamilyen okból késik, ezért a nőknek előre kell menniük. De biztosították őket, hogy nem lesz semmi baj, mert a célnál úgyis gondoskodnak róluk, amíg a másik hajó meg nem érkezik.

Előre figyelmeztették őket, hogy a hat kilométeres gyaloglás lesz az út legnehezebb része, de valójában nem így volt. Jó érzés volt a szabadban lenni, a friss levegőn, és egy kicsit megmozgatni a tagjaikat. Hideg volt ugyan, de ehhez hozzá voltak szokva, mivel Thaiföldön aránylag hidegek a telek, és hoztak meleg ruhákat. A legszebb pillanat az volt, amikor a vezetőjük megállt, megint a szája elé emelte a mutatóujját, és képzeletbeli vonalakat rajzolt a földre. Aztán a túloldalra mutatott, és azt suttogta: – Amerika.

Odasétáltak, egymás után átléptek a vonalon, és boldogan mosolyogva haladtak tovább, végre amerikai földön, olyan kecsesen, légiesen és finoman, mint a balett-táncosok.

Duncanék sofőrje, aki a határ montanai oldalán várakozott a szürke furgonnal, már úgy száz méterről látta a közeledő csoportot. Mint mindig, kanadai kollégája vezette a menetet, ő fogta a kötél végét, és ő diktálta a tempót. Mögötte szinte súlytalanul lebegett a szállítmány, kanyarogva kígyózott a sor a fák között. Duncanék sofőrje kinyitotta a furgon hátsó ajtaját, és felkészült, hogy fogadja őket. A kanadai sofőr szokás szerint átadta a kötél végét, mint egy stafétabotot a váltófutásnál, aztán sarkon fordult, visszasétált az erdőbe, és már el is tűnt szem elől. Duncanék sofőrje a furgon felé intett, de mielőtt az utasok beszálltak volna, sorra az arcukba nézett, és kezet fogott velük, amitől azok úgy érezték, mintha hivatalosan is köszöntenek őket új hazájukban. A sofőr valójában csak szeretett mindenfélére fogadni, és azt próbálta előre kitalálni, melyik kislányt tartják meg maguknak Duncanék. A nők egyenesen Vegasba mennek majd hostess-ügynökségekhez, kilenc kislány pedig valahová továbbkerül, de egyikük a megyében marad, legalábbis egy darabig – vagyis tulajdonképpen örökre. Tízet vesznek, és kilencet adnak tovább, Duncanék mindig így csinálták, és a sofőr szerette végignézni a jelölteket, és találgatni, hogy melyikük lesz a szerencsés kiválasztott. Négy jelöltben látott lehetőséget, és egy ötödik is szóba jöhetett. Nem mintha felismerhető lenne, mire az ő kezei közé kerül.

Dorothy Coe tíz percen át csak állt a kocsija nyitott ajtaja mögé húzódva. Reacher előtte állt, és figyelte. Remélte, eltakarja előle a csűrt. Ő nem bánta volna, ha ott állnak akármeddig, tíz órát vagy tíz napot, vagy tíz évet, vagy mindörökké, csak Dorothy ne menjen be. A nő tekintete a távolba révedt, az ajka kissé megmozdult, mintha magában vitatkozna valakivel – megnézze, ne nézze, megtudja, ne tudja. Végül megkérdezte: – Hányan vannak odabent?

–  Úgy hatvanan – felelte Reacher.

–  Te jóságos ég.

–  Valószínűleg évente két-három áldozatuk volt – mondta Reacher. – Rákaptak az ízére. Rászoktak, mint a kábítószerre. Kísértetek nem léteznek. A sikoltozás, amelyet az a drogos srác hallott időnként, valódi volt.

–  Kik voltak ezek?

–  Gondolom, ázsiai kislányok.

–  A csontokból meg tudja állapítani?

–  A legutolsó még nem teljesen csontváz.

–  Honnan kerültek ide?

–  Valószínűleg illegális bevándorló családokból, akiket szinte biztosan szex-rabszolgának csempésztek be az országba. Ezzel foglalkoztak Duncanék. Így keresték azt a sok pénzt.

–  Mind kislányok?

–  Úgy nyolc év körüliek.

–  Eltemették őket?

–  Nem.

–  Csak úgy otthagyták?

–  Nem éppen. Szépen elrendezték, mint egy szentélyben. Nagyon hosszú csönd lett.

Aztán Dorothy Coe megszólalt: – Meg kell néznem.

–  Ne tegye.

–  Miért ne?

–  Fényképek is vannak róluk ezüstkeretben. Eltették emlékbe.

–  Látnom kell.

–  Egész életében bánni fogja. Azt fogja kívánni, bár ne ment volna be.

–  Maga is megnézte.

–  És meg is bántam. Jobban örülnék, ha nem láttam volna. Dorothy Coe megint hallgatott. Nagy levegőt vett, kifújta, a távolba révedt. Aztán megkérdezte: – Most mit csináljunk?

–  Én elmegyek Duncanékhez – mondta Reacher. – Ott üldögélnek együtt, és azt hiszik, minden a legnagyobb rendben folyik. Ideje, hogy megtudják, mekkorát tévednek.

–  Magával akarok menni – mondta Dorothy Coe.

–  Ez nem túl jó ötlet – felelte Reacher.

–  Oda kell mennem.

–  Veszélyes lehet.

–  Remélem is. Vannak dolgok, amelyekért megéri meghalni. Az orvos felesége közbeszólt: – Mi is megyünk, mind a ketten.

Induljunk, most rögtön.

57. fejezet

Dorothy Coe beült a pick-up volánjához, az orvos meg a felesége beszálltak mellé. Reacher hátraült a platóra, a zsákmányolt puskát a kezében tartotta. Erősen kapaszkodott, amíg a traktornyomokban zötyögtek másfél kilométeren át a fehér terepjáróig, amelyet attól a futballistától vett el, aki eltörte az orrát. Még mindig ott állt, érintetlenül. Reacher beszállt, és elindult, a többiek követtéka pick-uppal. Dél felé haladtak a kétsávos úton, aztán lassítottak, majd megálltak úgy nyolcszáz méterre a három Duncan háztól. Innen jól rá lehetett látni a házakra. Reacher lecsavarta a puskáról a Leica célzókészüléket, és úgy használta, mint egy miniatűr távcsövet. Tisztán látta mind a három házat. Öt jármű parkolt előttük. Két régi pick-up, Seth Duncan fekete Cadillacje és Eleanor Duncan kis piros Mazdája. Szép sorban, egymás mögött álltak a legdélebbi háztól – Jacobétól – balra, a földeken. Mindegyiken látszott, hogy lehűltek és a harmat is belepte őket, mintha hosszú ideje állnának ott, ami azt jelentette, hogy Duncanék meghúzták magukat elszigetelten álló házaikban. Reacher terveinek ez tökéletesen meg is felelt.

Kiszállt a Tahoe-ból, és visszasétált a többiekhez. Elővette a zsebéből a lefűrészelt csövű puskát, és odaadta Dorotyh Coe-nak. – Most menjenek vissza, és vegyék el a kocsikulcsokat a futballistáktól. Aztán hozzanak ide nekem még két kocsit, azt a kettőt, amelyiknek a legtöbb benzin van a tankjában. Siessenek vissza, amilyen gyorsan csak tudnak.

Dorothy Coe egy métert hátratolatott, széles ívben megfordult, aztán elhajtott észak felé. Reacher visszaült a terepjáróba, és várt.

Három elszigetelten álló ház, télen. Körös-körül sík terep. Klasszikus taktikai probléma. A katonai szabályzat azt írja elő, hogy ilyenkor csak várni kell, és tüzérségi vagy légi csapást kérni. A gerillák négy oldalról egyszerre támadnának rakétameghajtású gránátokkal. A legfőbb támadás az északi oldalt venné célba, mert arra néz a legkevesebb ablak. Csakhogy Reacher egymaga volt, így nem tudta megosztani az erőit, nem voltak gránátjai, és nem állt a rendelkezésére tüzérségi vagy légi támogatás. Egyedül volt, nem volt más segítsége, csak egy középkorú alkoholista férfi és két középkorú nő, közülük az egyik sokkos állapotban. Összes felszerelésük egy vadászpuska és a benne lévő két golyó, egy Glock pisztoly tizenhat darab kilenc milliméteres golyóval, egy lefűrészelt csövű puska három tölténnyel, egy rugóskés, egy állítható csavarkulcs, két csavarhúzó, és egy doboz gyufa. Ez nem igazán nevezhető elsöprő erejű fegyverarzenálnak.

Az idő azonban az ő oldalukon állt. Előttük az egész nap. És a terep is nekik kedvez. Negyvenezer hektárnyi sík terület, minden akadály nélkül. Továbbá Duncanék kerítése is az ő kezükre fog játszani. A huszonöt évvel ezelőtt alibinek épült kerítés még mindig erősen és szilárdan állt. Ezt nevezik a nem szándékolt következmények törvényének. A kerítés Duncanék ellen fog dolgozni, olyan módon, amelyre annak idején, amikor építtették, egyáltalán nem számítottak.

Reacher ismét a szeme elé emelte a célzókészüléket. A házak körül semmi sem történt. Minden némán és mozdulatlanul pihent. Semmi sem mozdult, csak a két szélső ház kéményéből kígyózott a füst, majd elsodródott dél felé. Nem fújt igazán a szél, de a levegő határozottan mozgott egy kicsit.

Reacher várt.

Negyedóra múlva meglátta a Tahoe visszapillantó tükrében, hogy egy kis konvoj közeledik egyenesen feléje. Dorothy Coe pick-upja volt az első a sorban, aztán jött az aranymetál Yukon, amelyet a John nevű kölyöktől vett el. Az orvos ült a kormánynál. Utolsónak az orvos felesége jött azzal a fekete pick-uppal, amelyikkel az első futballista érkezett reggel. Lelassítottak, és szép sorban megálltak a Tahoe mögött. Balra néztek, szándékosan elfordítva a tekintetüket a házaktól. A szokás hatalma.

Reacher kiszállt a Tahoe-ból, a többiek odagyűltek köré, ő pedig elmondta nekik, mi lesz a teendőjük. Dorothy Coe-nak azt mondta, tartsa magánál a lefűrészelt csövű puskát. A Leica célzókészülékét odaadta az orvos feleségének, viszont elkérte tőle a sálját meg a mobilját. Miután mindenki megértette, mi lesz a feladata, intett, hogy mehetnek. Beültek Dorothy Coe pick-upjába, és elhajtottak dél felé. Reacher ottmaradt egyedül az út szélén a fehér Tahoe-val, az aranymetál Yukonnal, és a fekete pickuppal. Mindegyiknek a kulcsa ott lapult a zsebében. Tízig számolt magában, aztán munkához látott.

A fekete pick-up úgy harminc centivel hosszabb volt a másik három járműnél, ezért Reacher úgy döntött, azt használja majd másodiknak. A fehér Tahoe-ban volt a legtöbb benzin, ezért úgy döntött, azt használja elsőnek. Vagyis John aranymetál Yukonja maradt harmadiknak, amelynek Reacher örült, mert vezette már, és tudta, hogy nagyon jól megy.

Végigsétálva a parkoló járművek mellett sorra mindegyiket beindította, és hagyta, hogy járjanak a motorok. Aztán mindegyikkel egyenként közelebb gördült Duncanék felhajtójához, és a megfelelő sorrendbe állította őket. Remélte, hogy sikerül minél tovább észrevétlennek maradnia. A célzókészülék nélkül sokkal kevesebb részletet tudott kivenni a távolban álló házakon, de továbbra is csendesnek tűnt minden. A fekete pick-uppal ötven méterre megközelítette a házakat, aztán közvetlenül mögöttük leállította a Yukont. Visszakocogott, beszállt a fehér Tahoe-ba, és azzal is előbbre hajtott. Bekanyarodott vele a felhajtó torkolatába, és leállt.

Kicsusszant a vezetőülésről, leguggolt, és az állítható csavarkulcs pofájába befogta a gázpedált. Úgy igazította, hogy a nyele ferdén, kissé felfelé álljon, aztán szorosabbra húzta. Kibújt a kocsiból, megkerülte hátul a csomagtartót, és levette a tanksapkát. A hosszabbik csavarhúzóval betömködte az orvos feleségétől kölcsönkért sál egyik végét, aztán a gyufával meggyújtotta a másik, kilógó végét. Visszasietett a sofőrülés ajtaja mellé, behajolt, és menet üzemmódba tolta a sebváltót. A terepjáró lassan előregördült. Reacher lépést tartott vele, az ujját az ülés távolságát szabályozó gombra tette, és előbbre tolta a vezetőülést. Az ülés lassan, centinként csúszott előre, túlhaladt azon a ponton, ahová egy átlagos magasságú ember állította volna, aztán azon is, ahová egy alacsony ember állítaná, aztán az üléspárna széle odanyomódott a csavarkulcs végéhez, mire a motor hangja megváltozott, és a kocsi kissé felgyorsult. Reacher továbbra is lépést tartott vele az ujját még mindig a gombon tartva, és továbbtolta az ülést, a kocsi pedig még jobban felgyorsult. Reacher futni kezdett mellette, aztán az ülés végleg megakadt, Reacher pedig ellépett a kocsi mellől, és hagyta, hogy nélküle gördüljön tovább. Talán húsz kilométeres sebességgel haladt, vagy annyival sem, egyáltalán nem túl gyorsan, de eléggé ahhoz, hogy megbirkózzon a kerekek alatt csikorgó kavicsok ellenállásával. A felhajtóba vájódott keréknyomoknak köszönhetően aránylag egyenes vonalban haladt. A tankba dugott sál eközben csak égett.

Reacher megfordult, visszakocogott az útra a fekete pick-uphoz, beszállt, és előbbre hajtott vele. Túlhaladt a felhajtó elején, aztán kicsit hátratolatott, és megállt a kerítések között. Előre-hátra manőverezve addig helyezkedett, amíg pontosan keresztben nem állt az úton. Mindkét végén talán egy méter hely maradt. A fehér Tahoe közben folyamatosan gördült előre, már majdnem félúton járt, kissé jobbra-balra dülöngélt a kerékbarázdákban, és lobogó lángnyelveket húzott maga után. Reacher kivette a slusszkulcsot a fekete pick-upból, és megint visszakocogott az útra. A Yukon túlsó oldala mögé húzódva megállt, és onnan figyelt.

A fehér Tahoe már elég rendesen lángolt. Végiggördült az utolsó húsz méteren, tompán, egyenletes tempóban, aztán nekiütközött a középső háznak, és megállt. Két tonna csapódott a ház falának, volt némi ereje az ütközésnek, de azért nem túl nagy. A faház oldala betört, és kissé befelé dőlt, az egyik földszinti ablakból kiesett az üveg, mindössze ennyi történt.

Ez azonban elég is volt.

A terepjáró hátuljánál égő lángok előrecsaptak, aztán vissza, és hevesen lobogni kezdtek. A forró levegő kavargott, a vízszintes lángnyelvek körbenyaldosták az ablakpárkányokat, és felkúsztak az ajtón.

A lángok a hátsó kerekeknél is kicsaptak, a gumikból sűrű, fekete füstfelhő szállt. A füst felfelé kígyózott, aztán a szellő belekapott, és elsodorta délnyugat felé.

Reacher behajolt a Yukon ablakán, és kivette az ülésről a puskát.

A lángok lassan, de kitartóan tovább terjedtek a Tahoe elejére, kifelé és felfelé kúsztak, mohón kerestek táplálékot maguknak. A hátsó kerekek lángra kaptak, és már az elsők is füstölögtek. Aztán valószínűleg elrepedhetett a benzinvezeték, mert hirtelen hatalmas, legyező alakú lángok lobbantak fel, más színűek, mint az eddigiek. Hevesen kicsaptak oldalra, a ház elejét ostromolták, aztán felemelkedtek a magasba a Tahoe motorházteteje körül, jobbra-balra elharapóztak, körbenyaldosták a házat. A festék felhólyagosodva pattogzott a falról, először csak egy kis helyen, aztán egyre jobban, mintha azt ábrázolnák egy térképen, ahogy egy hadsereg áttöri az ellenség védelmi vonalait, új és új területeket foglalva el. A törött ablakon betódult a levegő, aztán ki, a lángok körbenyaldosták az ablakkeretet,

Reacher felhívta a többieket a kölcsönkapott mobilon. – A középső ház ég – adta a tudtukra.

Dorothy Coe vette fel a telefont. A kijelölt helyén volt, alig egy kilométerrel nyugatra, kint a földeken. – Az Jonas háza – mondta. – Látjuk innen is a füstöt.

–  Látnak valami mozgást?

–  Egyelőre semmit – felelte Dorothy. – Várjon csak! Jonas most jön ki a hátsó ajtón. Balra indul. Előre megy, megkerüli a házat.

–  Egészen biztosan ő az?

–  Száz százalék. A célzókészüléken át tartjuk szemmel.

–  Oké. Maradjanak vonalban.

Reacher a nyitott telefont a Yukon motorháztetejére fektette, és fogta a puskát. A szeme elé emelte az irányzékot, előbbre dőlt, rákönyökölt a motorháztetőre, és a középső és a legdélebbi ház közötti üres helyre célzott. Talán százharminc méter lehetett a távolság.

Várt.

Aztán meglátott egy köpcös alakot kilépni a ház mögül. Alacsony, széles vállú férfi, hatvan körüli vagy talán még idősebb. Kerek, vöröses arca volt, őszes haja ritkult. Reacher most látta először a középső Duncan fivért. Merev léptekkel sietett át a két ház közötti részen, aztán kiért a világosságba, és megtorpant. Rámeredt a lángokban álló terepjáróra, elindult feléje, újból megtorpant, aztán megfordult, és rámeredt a felhajtó túlsó végét keresztben elálló fekete pick-upra.

Reacher a férfi mellkasának a közepére célzott, és meghúzta a ravaszt.

58. fejezet

A.338-as töltény túl magasan csapódott be, a célpontnál harminc centivel feljebb, a szája és az álla között félúton találta el. Átfúródott a metszőfogak gyökerénél, át a szájpadlás és a torok lágy szövetein, a harmadik nyakcsigolyán, a gerincvelőn, a tarkóján lévő húsos részen, aztán befúródott Jacob Duncan házának a sarkába. Jonas a gravitáció erejének engedelmeskedve függőlegesen rogyott össze. A merev, köpcös test hirtelen elernyedt és képlékeny lett. Végül groteszken kicsavarodott, és összegabalyodott tagokkal elterült a hátán, nyitott szemmel. A sebből lüktetve kifolyt az utolsó adag oxigénnel telített vér, aztán Jonas meghalt.

Reacher kiürítette a puskából a használt töltényhüvelyt, amely a Yukon motorháztetejére esett, és legurult a földre. Aztán fogta a mobiltelefont, és beleszólt: – Jonasnak vége.

–  Hallottuk a lövést – felelte Dorothy Coe.

–  Látnak bármilyen mozgolódást?

–  Egyelőre nem.

Reacher a füléhez szorította a telefont. Jonas háza lángokban állt. Az egész homlokzati fal égett, és már a ház belsejét is emészteni kezdte a tűz narancsszínű fényt és árnyékokat vetítve mindenhová. A lángnyelvek haragosan csaptak fel a mennyezetre, fényesen ragyogtak a még érintetlen ablaküvegek mögött, ki-kicsaptak a kitört ablakokon, az ég felé lövelltek, és egyetlen hatalmas tűzvésszé olvadtak egybe. A füst és a forróság még mindig dél felé sodródott, a legszélső ház irányába.

Dorothy Coe hangja megszólalt a telefonban: – Kijött Jasper. Fegyver van nála. Egy hosszú csövű puska. Meglátott minket. Egyenesen ránk néz.

–  Milyen messze vannak tőle? – kérdezte Reacher.

–  Talán hatszáz méterre.

–  Maradjanak ott. Ha lőne is, nem fogja eltalálni magukat.

–  Úgy tűnik, sörétes vadászpuska.

–  Az még jobb. El sem érnek odáig a sörétek.

–  Futni kezdett. Elhaladt Jonas háza mellett, és Jacob háza felé tart.

Ekkor már Reacher is megpillantotta, ahogy az alak jobbról balra átfut

a Jonas és Jacob házát elválasztó keskeny területen. Alacsony, széles vállú férfi volt, nagyon hasonlított a bátyjára. Dorothy Coe megszólalt a telefonban: – Bement a házba. Látjuk Jacob konyhaablakán keresztül. Jacob és Seth is odabent vannak.

Reacher várt. Jonas házában megfékezhetetlenül tombolt a tűz. A fehér Tahoe-ból már csak megfeketedett roncs maradt egy tűzgolyó belsejében. A ház ablaküvegei egymás után zuhantak ki, nyomukban vízszintes lángnyelvek csaptak ki, mintha karok és öklök nyúlnának ki, melyek aztán felcsaptak az égre. A tető is lángra kapott. Aztán erős, köhögésre emlékeztető zaj hallatszott, és az egész ház belseje megremegett. Forró, kékesen reszkető levegő söpört végig a földszinten, mintha nagyot fújna valaki. Tisztán lehetett látni, ahogy a forróság lassan felfelé emelkedik. Eltelt egy másodperc, kettő, három, aztán a forró léghullám nyomában az eddiginél is erősebben kezdtek lobogni a lángok.

Dorothy Coe megszólalt: – Valami épp felrobbant Jonas konyhájában, talán egy gázpalack. A hátsó fal szörnyen ég.

Reacher várt.

Miután az egész földszint a tűz martaléka lett, újból hallatszott a köhögésszerű hang, és minden megrázkódott, ahogy az elégett padlógerendák beszakadtak a pincébe. A bal oldali oromfal befelé dőlt, a jobboldali kifelé, Jasper háza felé. Szikraeső borított el mindent, a meleg légáramlat felkapta a szikrákat, amelyek harminc méter magasba is fellövelltek. Jonas házának jobb oldali fala leomlott a két ház közötti területre. Jasper házának a bal oldalánál nagy törmelékkupac keletkezett. Újabb légrohamok kaptak a még nem égő részekbe, és életerős, friss lángok csaptak fel.

–  Nagyon jól megy a dolog – mondta Reacher a telefonba. Aztán az emelet hatalmas szikrazápor kíséretében beszakadt, a bal oldali fal lassan leomlott, mintha kettécsuklana. A felső része befelé zuhant a tűzbe, az alsó kifelé dőlt, és nekitámaszkodott Jacob házának. Égő gerendák zuhantak le, vörösen izzó parázs ömlött ki, magához szippantotta az oxigént, és hatalmas, új lángok csaptak felfelé, kifelé és oldalirányba is terjedve. Még a kavicsos részen elszáradt gyomok is lángra kaptak.

–  Azt hiszem, háromból három megvan – mondta Reacher a telefonba.

–  Szerintem elkaptuk mindegyiküket.

–  Jasper megint kijött – tájékoztatta Dorothy Coe. – A kocsijához megy.

Reacher figyelte a puska célkeresztjében. Látta, hogy Jasper végigrohan a sorban parkoló kocsik mellett, aztán beszáll egy fehér pick– upba. Beindította, kitolatott vele, aztán megállt, megfordult, és felhajtó felé akart indulni. Átszáguldott a szikraesőn, és elhajtott Jonas holtteste mellett. Egyenesen a kétsávos út felé tartott. Egyenesen Reacher és az ott álló fekete pick-up felé. Aztán éleset fékezett, és éppen előtte megállt. Jasper kiszállt, kinyitotta a fekete pick-up anyósülésének az ajtaját és behajolt.

Egy másodperccel később kibújt.

Nem volt benne a slusszkulcs.

A kulcs Reacher zsebében lapult.

Reacher letette a telefont a Yukon motorháztetejére.

Jasper Duncan egy pillanatig elbizonytalanodva, mozdulatlanul állt. Talán negyven méterre lehetett, ez szinte nem is számított távolságnak.

Reacher fejbe lőtte, mire azonnal összeesett, ugyanúgy, mint az előbb a bátyja. Vércseppekből és csontszilánkokból álló rózsaszínes kis felhő maradt utána a levegőben, egy centivel odébb lebegett, aztán elsodorta a szellő.

Reacher felemelte a telefont, és beleszólt – Jaspernek vége.

Aztán ledobta a kiürült fegyvert az útra a háta mögé, és beült a Yukonba. Nem volt több lőszere, hogy újratöltse a puskát – ez azt jelentette, hogy a terv első szakaszának vége, és kezdődik a második szakasz.

59. fejezet

Reacher elhajtott a Yukonnal úgy száz méterre a felhajtó bejáratától, aztán jobbra fordult, ki a nyílt szántóföldre. A kerekek alatt zörögtek a felverődő rögök és kavicsok. Széles ívben kanyarodott, amíg egy vonalba nem került a három házzal, aztán megállt velük szemben, járó motorral, a fékpedálon tartva a lábát. Ebből a szögből jól látta, hogy Jacob házának déli falát még nem érte el a tűz, de a felszálló füstből és a felcsapó lángokból úgy tűnt, a ház északi oldala már ég. Távolabb, balra látta Dorothy Coe pick-upját, amely hatszáz méterrel nyugatabbra várakozott a földeken, orrával a házak felé fordulva, mint egy zihálva, lekuporodva, ugrásra készülődő vadászkutya.

Reacher a füléhez emelte a telefont, és beleszólt: – Most a házak mögött vagyok. Mit látnak onnan?

–  Jonas háza majdnem teljesen leégett. Csak a kémény maradt, de annak téglái is vörösen izzanak. Jasper háza is omladozik Épp most robbant fel a gázpalack.

–  És Jacobé?

–  Északról dél felé terjednek a lángok, elég hevesen ég. Jó nagy forróság lehet odabent.

–  Akkor álljanak készenlétben. Már nem tart soká.

Alig egy perc elteltével Dorothy Coe beleszólt a telefonba: – Kint vannak. – Egy másodperccel később Reacher már látta is, hogy Jacob és Seth Duncan rohannak ki a ház hátsó sarka mögül. Behúzott fejjel, előregörnyedve, cikcakkban futottak. Féltek, hogy esetleg eltalálja őket is egy puskalövés. Eljutottak az egyik megmaradt pick-upig, guggolva kinyitották az ajtaját, aztán bemásztak, és jól lehúzták a fejüket. Mögöttük, Jacob házának az északi végénél mintha kidudorodtak volna a falak, aztán lassan, szinte kecsesen leomlottak. A szikrafelhő úgy lövellt az égig, mintha tűzijáték lenne, az égő gerendák lávaként zúdultak lefelé, majdnem elértek a kerítésig. A ház déli oldala lassan hátrafelé dőlt, és az is a tűzbe omlott, már csak a kémény állt egyenesen.

–  Na, milyen? – kérdezte Reacher.

–  Pont olyan, ahogy mondta – felelte Dorothy Coe.

Reacher látta, hogy Jacob Duncan ült a pick-up volánjához. Alacsonyabb és szélesebb volt, mint Seth az anyósülésen, Seth orrán még mindig ott volt az alumíniumsín. A pick-up tíz métert hátratolatott, majdnem belehajtott a tűzbe, aztán előrelódult, és nekiment a kerítésnek Megpróbálták áttörni. A pick-up gallytörő rácsa elgörbült, és motorháztető is behorpadt egy kissé. A kerítés megrázkódott, zörgött, de a helyén maradt. Az oszlopokat jó mélyre leásták, a faanyag szilárd volt, a keresztlécek is erősek. Jó munkát végeztek. Működött a nem szándékolt

következmények törvénye.

Jacob Duncan újból próbálkozott. Hátratolatott, most tíz méternél jóval kevesebbet, mert a tűz egyre jobban terjedt a hátuk mögött, aztán nekilódult. A pick-up nekirontott a kerítésnek. Seth úgy rándult meg a kocsiban, mint egy rongybaba, de a kerítés nem engedett. Reacher látta, hogy Jacob megint hátrapillant. Már nem volt hely, hogy visszatolasson, és újból nekifusson.

Jacob ezután taktikát váltott. Úgy manőverezett, hogy a pick-up orra pontosan két kerítésoszlop között legyen, aztán lassan, alacsony sebességfokozaton hajtott neki. Jó erősen odanyomta a kerítés léceihez a gallytörő rácsot, aztán egyre erősebben és erősebben taposott a gázpedálra, azt remélve, hogy a folyamatos nagy erejű nyomással eléri azt, amit az erős ütközéssel nem tudott.

De hiába, ez sem vált be. A lécek meghajoltak, megremegtek, de tartottak. Aztán a pick-up hátsó kereke sivítva, üresben kezdett pörögni, a kerítés pedig szinte visszalökte őket tizenöt centivel.

Nyílt a kocsi ajtaja, Jacob és Seth kiugrottak, és odarohantak a Cadillachez, hogy azzal is megpróbálkozzanak. Súlyosabb kocsi, nagyobb forgatónyomaték, több lóerő. Csakhogy ennek a kerekei a kényelmes, nyílt országútra készültek, nem arra, hogy laza talajon is megtapadjanak. Seth vezetett. Csak alig tolatott hátra valamennyit, félt, hogy a tank épp a lángok közé kerül. Másfél métert előregördült, mire a krómozott hűtőrács nekiütközött kerítésnek, és a kerekek szinte azonnal kipörögtek.

A játszmának vége.

–  Mindjárt jönnek – szólt bele a telefonba Reacher.

A hátuk mögött eközben a ház lángoló szerkezetét tartó utolsó támaszték is leomlott, és az egész égő törmelékkupac lassan szétterült, szikraesőt és gázokat lövellve szét. A hatalmas, kacskaringós lángnyelvek féktelenül tomboltak, már a levegő oxigénjét égették, összecsavarodtak, szétváltak, aztán eltűntek. A forróságtól remegett a levegő, a lángnyelvek harminc méterre is felcsaptak. Jacob és Seth visszahőköltek, a karjukkal eltakarták az arcukat, és úgy hátráltak.

Átmásztak a kerítésen, ki a földekre, és futni kezdtek.

60. fejezet

Jacob és Seth futva megtettek harminc métert, egyenes vonalban távolodva a tűztől, aztán megtorpantak és hátranéztek. A két magányos alak eltörpült a tágas, üres földek közepén. Meglátták a parkoló Yukont, és értetlenül, összezavarodva bámultak rá, mintha most látnák először. Az autó az övék volt, az ő emberük használta, de most mégsem siet a segítségükre. Aztán meglátták Dorothy Coe pick-upját a távolban, a másik irányban, aztán megint a Yukonra pillantottak, és hirtelen mindent megértették. Még egyszer egymásra néztek, aztán ismét futásnak eredtek, menekültek, amerre láttak, Jacob az egyik irányba, Seth a másikba.

Reacher felemelte a telefont.

–  Ha az én pozícióm kilenc órának felel meg, akkor maguk vannak a tizenkét óránál. Jacob a tíz óra felé fut, Seth hét felé. Seth az enyém, Jacob a maguké.

–  Értettem – mondta Dorothy Coe.

Reacher levette a lábát a fékpedálról, és fél kézzel kormányzott. Lusta körben kanyarodva indult el, az óramutató járása szerinti irányba, előbb északnak aztán kelet felé vette az irányt, zötyögve az egyenetlen talajon. A szélvédőn átsütött a tűz forrósága, az arcán érezte. Seth ott botladozott előtte, át a földeken. Az út felé tartott, de még hetven méter volt hátra odáig. Reacher észrevett valamit a jobb kezében, aztán meghallotta Dorothy Coe hangját a telefonban: – Jacobnál fegyver van.

–  Milyen fegyver?

–  Valami kézifegyver. Azt hiszem, egy revolver. Nem látjuk jól, túlságosan zötyög az autó.

–  Lassítson, és nézzék meg jobban.

Tíz másodperccel később jött a válasz: – Úgy gondoljuk egy sima hatlövetű.

–  Lőtt már vele?

–  Nem.

–  Oké, akkor maradjanak le, de ne veszítsék szem elől. Nincs hová menekülnie, hadd fáradjon ki.

–  Értettem.

Reacher letette maga mellé az ülésre a telefont, és követte dél felé Sethet, úgy harminc méterrel lemaradva mögötte. Seth igencsak szedte a lábát, a karjával is lendületesen dolgozott futás közben. Reachernek nem volt ugyan távcsöve, amellyel megnézhette volna, de fogadni mert volna, hogy Seth jobb kezében is egy revolver van, talán pontosan ugyanolyan, mint az apjánál, egy ikerkészlet másik darabja.

Reacher eltekerte a kormányt, gyorsított, és húsz méterrel megközelítette Sethet, aki ina szakadtából rohant, járt a lába, a karja, a fejét hátravetette. Egyértelműen fegyvert tartott a kezében. A csöve rövid volt, nem hosszabb, mint egy mutatóujj. A kétsávos út még negyven méterre volt. Reacher el sem tudta képzelni, Seth miért igyekszik annyira arrafelé. Nem volt semmi értelme. Az út csak egy aszfaltszalag, autók nem járnak rajta, azon túl pedig megint csak a szántóföldek folytatódnak. Talán olyasmi járhatott a fejében, hogy ahol van valami vidéki infrastruktúra, ott könnyebben megmenekülhet. Vagy talán haza akart menni. Lehet, hogy otthon voltak még fegyverei. Nagyjából hazafelé tartott. Ebben az esetben vagy végzetesen kétségbe van esve, vagy ő a legnagyobb optimista világon. Még három kilométert kellett volna megtennie egy autóval a sarkában.

Reacher húsz méterrel lemaradva figyelte. A távolban, a bal válla mögött az utolsó gázpalack is felrobbant egy tompa dörrenéssel. A Yukon visszapillantó tükre megtelt a záporozó szikraesővel. Seth továbbfutott.

Aztán egyszer csak megtorpant, megpördült, megállt, két kézzel magasan a szeme és az alumíniumsín elé emelte a revolverét, és célzott. A mellkasa zihált, mind a négy végtagja remegett, és annak ellenére, hogy két kézzel szorította a fegyvert, a reszkető cső akkora kört írt le levegőben, mint egy kosárlabda. Reacher még jobban lassított, sebességet váltott, aztán kicsit hátratolatott, és megállt úgy harminc méternyire. Biztonságban érezte magát. Egy jó nagy, nyolchengeres motor választotta el a fegyvertől, és különben is, minimális annak az esélye, hogy egy ennyire ziháló, képzetlen ember eltalálja akárcsak a kocsit is egy rövid csövű fegyverrel, majdnem harminc méter távolságból. Annak az esélye, hogy fejbe találja a szélvédőn keresztül, a nullánál is kevesebb. Talán még az sem biztos, hogy a postás körzetén belül maradna a lövés.

Seth háromszor egymás után lőtt, kis szünetekkel, jól megrántva a ravaszt. Nagyokat rándult a cső, egyáltalán nem ügyelt rá, hogy egyenesen tartsa. Reachernek a szeme sem rebbent. Csak némi szakmai érdeklődéssel nézte a három villanást, és próbálta beazonosítani, milyen típusú lehet a fegyver, de így harminc méterről nem sikerült. Túl messze volt. Tudta, hogy léteznek hét vagy nyolclövetű revolverek is, de nem gyakoriak, úgyhogy abból indult ki, hogy ez hatlövetű lehet, tehát még három golyó maradt benne. A telefon aggodalmasan reccsent meg. Reacher felemelte. Dorothy Coe hangja szólalt meg: – Jól van? Lövéseket hallottunk.

–  Én jól vagyok, és maguk? Az, hogy magukat eltalálja, legalább annyira valószínű, mint hogy engem, akárhol is vannak.

–  Mi jól vagyunk.

–  És hol van Jacob?

–  Még mindig délnyugat felé halad. Lassított a tempón.

–  Maradjanak rajta – mondta Reacher, és visszatette a telefont az ülésre. A Glockot a zsebében tartotta.

Seth derékból előrehajolva próbált levegőhöz jutni, a fejét majdnem a sípcsontjáig lelógatta. Zihált egyet-kettőt, aztán felegyenesedett, visszafojtotta a lélegzetét, megint célzott, de most sokkal jobban összpontosított és törekedett a pontosságra. A cső most már csak akkora körben imbolygott, mint egy baseball-labda. Reacher elfordította a kormányt, a gázra taposott, és gyorsan, szűk körben kanyarodva jobb felé indult, aztán úgy tett, mintha vissza akarna kanyarodni az eredeti irányba, de hirtelen az ellenkező irányba rántotta a kormányt. Seth épp az üres helyre lőtt, aztán újból célzott, és ismét tüzelt. Egy golyó eltalálta a Yukon szélvédőjének a felső keretét az utasülés fölött, Reacher fejétől alig két méterre.

Még egy golyó maradt, gondolta Reacher.

De mégsem maradt több. Reacher látta, hogy Seth rángatja a ravaszt, a revolver hengerdobja azonban csak forgott, de semmi sem történt. Vagy hatlövetű volt, de nem volt teljesen megtöltve, vagy csak ötlövetű. Talán Smith 60-as, gondolta Reacher. Végül Seth feladta. Kétségbeesetten körbenézett, aztán odavágta a kiürült fegyvert a Yukonhoz. Végre sikerült jól céloznia. Jobban járt volna, ha inkább kövekkel dobálja. A revolver épp Reacher arca előtt ütődött a szélvédőnek. Reacher önkéntelenül is lehúzta a fejét. A revolver lepattant az üvegről és leesett. Aztán Seth sarkon fordult, és futni kezdett. Reachernek ezután már könnyű dolga volt.

A gázra taposott, gyorsított, és gondosan kormányozva hátulról elütötte Sethet, közel hetven kilométeres sebességgel. Ha egy hétköznapi autó gázolja el, az fellökte volna a levegőbe, és egy nagy bukfenccel a motorháztetőre repült volna, a Yukon azonban nem egyszerű személyautó volt, hanem hatalmas terepjáró, magas, tompa orral. Annyira finom eszköz, mint egy kőtörő kalapács. Seth háta közepét találta el a térdétől a válláig, mint egy kéttonnás bunkósbot. Reacher megérezte az ütközést. Seth feje azonnal eltűnt a szeme elől, mintha hirtelen beszippantotta volna a gravitáció, a terepjáró zökkent egy nagyot, mintha a hátsó bal kerék áthajtott volna valamin, aztán olyan simán gördült tovább, ahogy csak a talaj engedte.

Reacher lelassított, széles körben megfordult, hogy visszamenjen megnézni, van-e még valami dolga. De nem volt. Ez egyértelműen kiderült. Reacher látott már jó néhány halottat életében, és Seth Duncan ennél halottabb már nem is lehetett volna.

Reacher felemelte a telefont az ülésről, és beleszólt: – Sethnek vége – aztán a gázra lépve elhajtott egyenesen délnyugati irányba a földeken át.

61. fejezet

Jacob Duncan úgy kétszáz méterre jutott a házától. Reacher látta a távolban. Egyedül volt a tágas ürességben, körülötte semmi, csak a kietlen síkság. Látta Dorothy Coe pick-upját is, még száz méterrel távolabb, jóval a futó alak mögött, északnyugatra. Lassan, széles ívben haladt, mint ahogy egy éber juhászkutya kering a nyáj körül, vagy ahogy egy torpedóromboló őrzi a hajózási útvonalakat.

Dorothy megszólalt a telefonban: – Aggódom a fegyver miatt.

–  Seth pocsékul lőtt.

–  Ez még nem jelenti azt, hogy Jacob is úgy fog.

–  Oké, húzódjanak félre, és várjanak meg – mondta Reacher. – Majd együtt elintézzük.

Letette a telefont, és irányt változtatott. Átvágott Jacob útvonalán, úgy száz méterrel mögötte, és egyenesen Dorothy felé tartott. Amikor odaért, a nő kiszállt a pick-upból, és a Yukon anyósülésnek az ajtaja felé indult, de Reacher leengedte az ablakot, és kiszólt: – Maga vezessen, én majd lövök.

Kiszállt, megkerülte kocsit, és a Yukon behorpadt orránál találkozott Dorothyval. Egyetlen szót sem váltottak. Dorothy arca elszánt volt. Kicsit nyugodt, kicsit feszült. Beült a vezetőülésre, előbbre tolta, és beállította a visszapillantó tükröt is, mintha csak egy átlagos reggel lenne, és épp a boltba indulna tejet venni. Reacher beült mellé, és kivette zsebéből a Glockot.

–  Meséljen azokról az ezüstkeretes fényképekről – kérte Dorothy.

–  Nem szeretnék – felelte Reacher.

–  Tudnom kell, hogy kétségtelenül Duncanék tették. Főleg, Jacob. És van rá bizonyíték. El kell mondania, mielőtt ezt bevégezzük.

–  Nincs semmi kétség – mondta Reacher. – A világon semmi.

Dorothy Coe némán bólintott. Sebességbe tette a kocsit, és lassan, kissé

zötykölődve elindult. – Arról beszélgettünk a többiekkel, hogy mi legyen ezután.

–  Hívjanak egy fuvarozót a szomszéd megyéből. Vagy egyezzenek meg Eleanorral.

–  Nem, úgy értem, a csűrrel. A doki szerint fel kellene gyújtanunk. De én nem vagyok biztos benne, hogy ezt akarom.

–  Azt hiszem, ezt magának kell eldöntenie.

–  Maga mit tenne?

–  Nem az én döntésem.

–  Azért mondja csak meg.

–  Beszögezném az ajtót, és soha többé nem mennék oda. Hagynám, hogy benőjék a virágok.

Többet nem beszéltek. Ötven méternyire Jacob Duncantól akcióba léptek. Jacob még mindig futott, de már nem valami gyorsan. Már alig maradt ereje, inkább csak bukdácsolt és botladozott. Alacsony, köpcös ember, rossz tüdővel, merev lábakkal, a korral járó fájdalmakkal. Egy revolvert tartott a kezében, ugyanolyan tompa fényű, rozsdamentes acél fegyvert, ugyanolyan rövid csővel, mint amilyen Sethnél volt. Valószínűleg szintén Smith 60-as, és ugyanolyan hatástalan egy legyengült, ziháló, a kimerültségtől remegő ember kezében.

–  Hogy csináljam? – kérdezte Dorothy Coe.

–  Kerülje meg balról. Lássuk, hogy megpróbál-e küzdeni.

Jacob azonban nem tette. Reacher leengedte az ablakot, és kinyújtotta a Glockot. Dorothy gyorsan elhajtott balról Jacob mellett, aki nem fordult vissza, és nem lőtt rájuk. Csak elhúzódott, és továbbra is bukdácsolva, egykét fokkal jobbra eltért az addigi iránytól.

–  Most forduljon meg széles körben, és célozza meg a hátát.

–  Oké – mondta Dorothy. – Margaretért teszem.

Hosszan továbbkanyarodott balra, egyre szűkülő körben, míg végül visszatért az eredeti irányhoz. Egy másodpercig még tovább gördült előre, aztán rátaposott a gázra, és a kocsi előrelódult, tíz métert, húszat, harmincat. Jacob Duncan rémülten nézett hátra, és balra ugrott. Dorthy Coe önkéntelenül jobbra rántotta a kormányt – egy civil, aki negyven éve vezet balesetmentesen –, aztán a bal reflektor egy súlyos puffanással eltalálta Jacobot. Keményen a hátának és a jobb vallanak ütődött. A revolver kirepült a kezéből, Jacob pedig felbukott, megpördült, és odébb gurult a földön.

–  Gyorsan, forduljon vissza – szólt rá Reacher Dorothyra. Jacob Duncan azonban nem kelt fel. A hátán feküdt, az egyik lába rángatózott, mint egy kutyáé álmában, egyik karjával hasztalanul kaparta a földet, a feje megrándult. Nyitott szemmel bámult felfelé, a tekintete jobbra-balra cikázott. A revolver háromméternyire ért földet.

Dorothy Coe visszafelé indult, és megállt tíz méterre tőle. – Most mi legyen? – kérdezte.

–  Én ott hagynám – vonta meg a vállát Reacher. – Azt hiszem, eltört a gerince. Lassú halála lesz.

–  Meddig tart?

–  Egy óra, talán kettő.

–  Nem is tudom.

Reacher Dorothy kezébe nyomta a Glockot. – Akkor menjen, és lője főbe. Ez nagy kegyelem lenne a számára, bár nem mintha megérdemelné.

–  Megtenné inkább maga?

–  Örömmel. De magának kellene. Huszonöt éve erre várt.

Dorothy lassan bólintott. A Glockra meredt, ahogy a két tenyerén feküdt, mintha egy nyitott könyvet tartana. Úgy bámult rá, mintha még soha nem látott volna ilyet. – Ki kell biztosítani?

Reacher megrázta a fejét.

–  A Glocknak nincs biztosító kallantyúja.

Dorothy kinyitotta az ajtót, és kiszállt, előbb a pick-up lépcsőjére lépett, aztán a földre. Visszanézett Reacherre.

–  Margaretért teszem – ismételte.

–  És a többiekért – tette hozzá Reacher.

–  És Artie-ért. A férjemért.

Dorothy oldalra lépett, és megkerülte a nyitott ajtót az egyik kezével belekapaszkodva, mintha nehezére esne a mozgás, aztán átsétált a nyílt terepen rövid, kimért léptekkel. Tíz-tizenkét lépést is kellett tennie, amitől a rövid távolság hosszú útnak tűnt. Jacob Duncan mozdulatlanná dermedve figyelte, ahogy közeledik. Dorothy odalépett hozzá, egészen közel, és egyenesen lefelé és kissé oldalra célzott a pisztollyal. Egy kissé eltartotta magától, mintha nem is hozzá tartozna. Mondott valamit, amit Reacher nem hallott, aztán meghúzta a ravaszt. Egyszer kétszer, háromszor, négyszer, ötször, hatszor lőtt, végül odébb lépett.

62. fejezet

Az orvos és a felesége Dorothy Coe pick-upjában vártak a kétsávos úton. Reacher és Dorothy kicsit előttük megállt, majd kiszálltak. A három Duncan házból már csak a három kémény állt. Óriási területet borított be a szürke hamu és a törmelék, amely még mindig kitartóan égett, de már nem olyan heves lángokkal. Füstszalagok szálltak fel, és széles oszloppá egyesültek, amely mintha az égig emelkedett volna. Ezen kívül semmi sem mozdult a környéken. A nap már a kéken ragyogó égbolt legmagasabb pontjára hágott.

–  Sok dolguk lesz – mondta Reacher. – Hívjanak össze mindenkit, hogy segítsenek. Kellenek majd markológépek, ássanak néhány nagy gödröt. Tényleg jó nagyokat. Aztán szedjenek össze minden szemetet, és temessék el jó mélyen. Hagyjanak még egy kis helyet későbbre is. Előbb– utóbb meg fog érkezni a furgon. A sofőr ugyanolyan bűnös, mint a többiek.

–  Őt is meg kell ölnünk? – kérdezte az orvos.

–  Felőlem aztán élve is eltemethetik.

–  Maga most elmegy?

Reacher bólintott.

–  Virginiába megyek – mondta.

–  Nem maradhatna még egy-két napot?

–  Most már maguké a felelősség.

–  És mi legyen a futballistákkal, akik nálam vannak?

–  Engedjék őket szabadon, és mondják meg nekik, hogy tűnjenek el innen. Örömmel el fognak takarodni. Nincs már itt semmi keresnivalójuk.

–  De elmondhatják valakinek, mi történt – mondta az orvos. – Vagy valaki megláthatja a füstöt a távolból. Lehet, hogy a rendőrség is kijön.

–  Ha kijönnének és kérdezősködnek, kenjenek mindent rám. Nyugodtan mondják meg nekik a nevemet is. Mire rájönnek, hogy hol lehetek, addigra úgyis rég máshol leszek.

Az út első szakaszán Dorothy Coe vitte el Reachert. Együtt beszálltak a Yukonba, és megnézték, mennyi benzin van még a tankban. Úgy száz kilométerre volt elegendő. Megbeszélték, hogy Dorothy elviszi ötven kilométernyire délre, és így visszafelé is meg tudja tenni az ötven kilométert. Aztán már John gondja lesz, hogy tankoljon.

Az első tizenöt kilométert néma csöndben tették meg. Aztán elhajtottak a régi, elhagyott kocsma mellett. A kétsávos út üresen nyúlt el előttük a távolba. Dorothy megkérdezte: – Miért megy Virginiába?

–  Vár ott egy nő.

–  A barátnője?

–  Valaki, akivel eddig még csak telefonon beszélgettem. Szeretnék személyesen is találkozni vele. Bár most már nem vagyok olyan biztos benne, hogy jó ötlet. Egyelőre legalábbis, ezzel a külsővel.

–  Mi baja van a külsejével?

–  Az orrom – felelte Reacher. Megérintette a ragasztószalagot, és két kézzel lesimítgatta. – Beletelik pár hétbe, amíg elfogadhatóan fog festeni.

–  Hogy hívják azt a virginai nőt?

–  Susan.

–  Szerintem oda kellene mennie. Ha Susannak kifogása van a kinézete ellen, akkor nem érdemes rá, hogy találkozzon vele.

Megálltak az országút szélén egy teljesen jellegtelen helyen, amely majdnem pontosan félúton lehetett az Apollo Inn és a Cell Block kocsma között. Reacher kinyitotta az ajtót, Dorothy Coe pedig megkérdezte: – Jó lesz itt?

Reacher bólintott.

–  Nekem mindenhol jó. Magával minden rendben lesz, ha visszament?

–  Nem – rázta meg a fejét Dorothy. – De jobban fogom érezni magam, mint eddig.

Csak ült a kormány mögött. Megfontolt, megbízható nő, hatvan körüli, nyers, szögletes, elgyötört arccal és testtel. De azért jobban érezte magát, mint eddig. Reacher nem felelt, csak kiszállt, megállt az út szélén, és becsapta az ajtót. Dorothy még egyszer ránézett az ablakon keresztül, aztán elfordult. Visszakanyarodott az úton, és elhajtott észak felé. Reacher jól a fülére húzta a sapkáját, zsebre dugta a kezét, mert hideg volt, és várni kezdett egy autóra.

Nagyon sokáig várt. Az első egy órában egyetlen jármű sem járt arra. Aztán megjelent valami a horizonton, és egy perc múlva már elég közel volt ahhoz, hogy ki tudja venni a részleteket is. Egy kis import autó, valószínűleg japán, Honda vagy Toyota. Jó régi volt, az időjárás viszontagságaitól megkopott rajta a kék festék. A mostani talán már a hatodik tulajdonosa is lehetett. Reacher felállt, és kinyújtotta a hüvelykujját. A kocsi lassított, ami még nem jelentett semmit. Egyszerű reflex. A sofőr tekintete jobbra siklik, meglátja az út szélén állót, és automatikusan felemeli a lábát a gázpedálról. A sofőr ez esetben egy fiatal, hosszú szőke hajú nő volt, talán egyetemista. A kocsi utastere jól meg volt pakolva mindenféle holmival.

Épp csak egy másodpercre pillantott rá, aztán gyorsított, és százzal elszáguldott mellette, hideg légáramlatot, felcsapódó kavicsokat és kerékcsikorgást hagyva maga után. Reacher csak nézte, ahogy távolodik. A lány valószínűleg jól döntött. Egy magányos nő nem teszi jól, ha megáll a nagy semmi közepén, hogy felvegyen egy óriás termetű, rendezetlen külsejű idegent, akinek ragasztószalag van az arcán.

Reacher ismét leült az út szélére. Fáradt volt. Előző nap korán reggel ébredt fel Vincent motelszobájában, amikor Dorotyh Coe bejött takarítani, és azóta nem pihent. A kapucnit is a fejére húzta, és végignyúlt a földön. Keresztbe tette a bokáját, a karját összefonta a mellkasán, és elaludt.

Amikor felébredt, már kezdett sötétedni. A nap éppen lebukott a látóhatár alá, a téli naplemente fényei egyre halványodtak. Reacher felült, aztán felállt. Sehol senki. De ő türelmes ember volt, mesterfokra vitte már a várakozást.

Tíz perc után egy újabb autót pillantott meg a horizonton. A fényszórók már égtek a szürkületben. Gyorsan levette a kapucniját, hogy kisebbnek nézzen ki, könnyedén megállt, egyik lábával a földeken, a másikkal az aszfalton, és felemelte a hüvelykujját. A közeledő jármű nagyobb volt, mint egy személyautó, ezt meg tudta állapítani a reflektorok közötti távolságból. Magas volt, bár aránylag keskeny. Jó nagy szélvédője volt. Egy furgon.

Egy szürke furgon.

Ugyanolyan típusú szürke furgon, mint az a kettő, amelyeket Duncanék telephelyén látott.

Úgy száz méterre tőle a sofőr lelassított. Automatikus reflex. Aztán még jobban lassított, és Reacher mellett megállt. Áthajolt az ülésen, kinyitotta az anyósülés ajtaját, és a beeső fényben láthatóvá vált az arca.

Eleanor Duncan ült a volánnál.

Fekete farmert viselt meg egy vastag dzsekit. A dzseki tele volt cipzárakkal és zsebekkel, a felületén megcsillant a fény. Látszott, hogy kizárólag szintetikus anyagokból készült.

–  Helló – köszönt a nő.

Reacher nem válaszolt. Szemügyre vette a furgont, kívül-belül. Jó koszos volt a hosszú úttól. Fehér sófoltok tarkították, és jó sok sár verődött fel rá. Látszott, hogy messziről jöhetett.

–  Ebben volt a szállítmány, igaz? Ezt a furgont használták. Eleanor Duncan bólintott.

–  És kik voltak?

–  Hat fiatal nő és tíz kislány, Thaiföldről.

–  Jól vannak?

–  Remekül, ami nem meglepő. Úgy tűnik, nagy gondot fordítottak rá, hogy piacképes állapotban érkezzenek meg.

–  És mit csinált velük?

–  Semmit.

–  És hol vannak most?

–  Még mindig hátul a furgonban.

–  Micsoda?

–  Nem tudtuk, mit csináljunk velük. Idecsábították őket hamis ígéretekkel, elválasztották őket a családjuktól. Úgy döntöttünk, haza kell juttatnunk őket.

–  És ezt hogy fogják elintézni?

–  Elviszem őket Denverbe.

–  Miért, mi van Denverben?

–  Vannak thai éttermek.

–  Ez a megoldás? Thai éttermek?

–  Egyáltalán nem olyan ostobaság, mint ahogy elsőre hangzik. Gondoljon bele, Reacher. A rendőrséghez nem fordulhatunk. Ezek az emberek illegális bevándorlók. Hónapokra bezárnák őket egy szövetségi börtönbe. Szörnyű lenne nekik. Így legalább olyan emberek között lehetnek, akik beszélik a nyelvüket. Az étteremben dolgozóknak vannak kapcsolataik. Néhányan közülük szintén így jutottak be az országba, embercsempészek révén. Úgy gondoltuk, talán fel lehetne használni ugyanazokat a szervezeteket, csak épp visszafelé, hogy hazavigyék őket.

–  Ez kinek az ötlete volt?

–  Mindenkié. Egész nap erről vitatkoztunk, aztán szavaztunk.

–  Pompás.

–  Miért, tud jobbat?

Reacher nem válaszolt. Csak bámulta a furgon szürke oldalát, a hosszan elnyúló, csipkézett szélű, rászáradt sófoltokat. Ráfektette a tenyerét a hideg fémre.

–  Szeretne találkozni velük? – kérdezte Eleanor Duncan.

–  Nem – felelte Reacher.

–  Megmentette az életüket.

–  A jószerencséjük és a véletlen mentette meg őket. Tehát nem szeretnék találkozni velük. Nem akarom látni az arcukat, mert akkor arra gondolnék, mi történt volna velük, ha a szerencse és a véletlen nem avatkozik közbe.

Hosszú csönd lett. A furgon motorja üresben járt. Az ég egyre jobban elsötétedett, a levegő egyre jobban hűlt.

Végül Eleanor Duncan megszólalt: – Elvihetem legalább az autópályáig?

Reacher bólintott és beült.

Harminc kilométeren át hallgattak. Miután elszáguldottak a Cell Block mellett, Reacher megszólalt: – Maga ugye, tudta?

–  Nem – felelte Eleanor Duncan. Aztán azt mondta. – Igen. – Aztán: – Épp az ellenkezőjét hittem. Tényleg. Azt hittem, teljesen biztos lehetek a dolgomban. Olyan erősen hittem ebben, hogy végül rájöttem, hogy csak próbálom meggyőzni saját magamat.

–  Tudta, honnan került ide Seth.

–  Mondtam már, hogy nem tudtam. Beszéltünk róla, amikor elvitte a kocsiját.

–  Én pedig nem hittem magának. Addig a pontig minden habozás nélkül válaszolt tizennégy kérdésemre. Aztán Sethről kérdeztem, és megingott. Megkérdezte, nem innánk-e valamit. Kerülte a választ. Időt akart nyerni, hogy gondolkodni tudjon.

–  Tudja, honnan jött Seth?

–  Végül rájöttem.

–  Akkor mesélje el a maga verzióját.

–  Duncanék mindig is kedvelték a kislányokat. Ez egy életre szóló szenvedély. Az ilyen emberek közösségeket formálnak. Régen, amikor még nem volt internet, postai úton, titkos találkozókkal tartották a kapcsolatot. Fotókat cserélgettek, és ilyesmi. Talán gyűléseket is tartottak meghívott vendégekkel. A különféle csoportok érdekszövetségben álltak. Arra tippelek, hogy egy kisfiúkra specializálódott csoport bajba került. Igyekeztek egy időre eltűnni, és meghúzni magukat. Az esetleges bizonyítékokat eltüntették a barátaiknál. Csak átmenetileg, amíg megoldódik a helyzet. De végül senki nem jött el Sethért, akit Duncanékre bíztak. A fickót valószínűleg agyonverték a börtönben, vagy a rendőrök egy hátsó szobában az őrsön. Úgyhogy Duncanéknek a nyakukon maradt a kisfiú. De ők nem bánták. Talán úgy gondolták, nem is olyan rossz dolog, hogy lehet egy fiuk, anélkül, hogy egy igazi nő is részt vett volna a dologban. Úgyhogy megtartották. Jacob örökbe fogadta.

Eleanor Duncan bólintott. – Régebben, amikor még beszélgettünk, Seth egyszer elmesélte nekem, hogy Duncanék mentették meg. Azt mondta, Jacob megmentette valakitől, aki megrontotta. Úgy tüntette fel, mintha elvből végrehajtott, önzetlen jócselekedet lett volna. Én hittem neki. Aztán az évek során éreztem, hogy Duncanék rossz dolgokat művelnek, de ez a dolog volt a legutolsó, amire gondoltam volna. Esküszöm magának. Úgy éreztem, felháborítja az ilyesmi. Seth megmentése is ezt bizonyította. Nagyon sokáig teljesen vak voltam. Azt hittem, valami mást szállítanak, drogokat vagy fegyvereket, még akár bombákat is el tudtam volna képzelni.

–  És mi változtatta meg a véleményét?

–  Apró dolgok, amelyeket véletlenül hallottam. Aztán összeállt a kép, rájöttem, hogy embereket szállítanak. Akkor még azt hittem, csak egyszerűen illegális bevándorlókról van szó. Éttermi dolgozók, és hasonlók.

–  Egészen addig, amíg.?

–  Egészen máig nem tudtam. Esküszöm. De egyre jobban és jobban gyanakodtam. Túl sok pénz folyt be. És túl izgatottak voltak a szállítmányok miatt. Szinte a nyáluk is csorgott. De még akkor sem hittem el, főleg Seth esetében. Azt hittem, ő teljes mértékben visszataszítónak találná az ilyesmit, hiszen neki is ez a sors jutott. Nem tudtam elhinni, hogy fordítva is lehetséges. De azt hiszem, mégis így történt. Végső soron soha nem ismert másféle kapcsolatot, és csak ezt élvezte.

–  Nem tudom, én sem vagyok pszichológus – mondta Reacher.

–  Borzasztóan szégyellem magam – folytatta Eleanor. – Nem megyek vissza. A többiek azt hiszik, visszamegyek, de nem fogok. Nem tudnék szembenézni velük. Nem tudnék tovább ott élni.

–  Akkor mihez fog kezdeni?

–  Odaadom a furgont annak, aki hajlandó segíteni ezeknek az embereknek, tekintse adománynak, vagy megvesztegetésnek. Aztán elmegyek valahová, talán Kaliforniába.

–  Hogyan?

–  Majd stoppolok, ahogy maga. Aztán új életet kezdek.

–  Vigyázzon az utakon, veszélyes lehet.

–  Tudom, de nem érdekel. Úgy érzem, akármi is történik velem, megérdemlem.

–  Ne legyen túl szigorú magához. Legalább kihívta a rendőrséget.

–  De nem jöttek ki.

Reacher hallgatott.

–  Honnan tudja, hogy kihívtam őket? – kérdezte egy pillanatnyi szünet után Eleanor.

–  Mert valójában kijöttek. Van egy dolog, amit soha sem kérdeztek meg tőlem. Mindenki tudta, hogy stoppal érkeztem, de senki sem tűnődött el rajta, hogy miért tett ki bárki is egy ilyen kereszteződésnél, amely sehova sem vezet. Miért állna meg itt akárki is? Az autósok vagy nem is jönnek erre, vagy ha már erre járnak, akkor még legalább száz kilométert továbbmennek dél felé.

–  Akkor ki volt az?

–  Egy rendőr – válaszolt Reacher. – Az állami rendőrségtől, egy jelzés nélküli autóban. Nem mondta, hogy rendőr, de teljesen egyértelmű volt. Elég rendes pasasnak látszott. Jóval északabbra vett fel, majdnem DélDakotában. Azt mondta, kénytelen lesz kitenni a nagy semmi közepén, mert csak annyi dolga van, hogy elmegy odáig, aztán visszafordul. Én nem faggattam, hogy miért, és nem is tudtam, hogy tényleg úgy gondolja, hogy csak megáll, és azon nyomban visszafordul, vagy csak ugrat. De ez történt. Megállt, megvárta, amíg kiszállok, aztán két másodperccel később már meg is fordult, és elszáguldott visszafelé.

–  De miért csinálta ezt?

–  A GPS és a rendőrség belső ügyei miatt. Először csak erre tudtam gondolni. Egy ilyen óriási államban, mint Nebraska, nyilván állandó viták folynak arról, hogy a rendőrség mely területeknek szentel elég figyelmet, és melyeknek nem. Gondoltam, próbálják előre fedezni magukat a későbbi panaszokkal szemben. A GPS csak annyit fog rögzíteni, hogy megfordultak az államnak ezen a részén. A rendőrségi autókon ma már nyomkövető van, és ha esetleg valamilyen ügyben egy bizottság elé idézik őket, minden ilyen adatot bekérnek bizonyítéknak. Aztán kicsit később meggondoltam magam. Eltűnődtem, nem arról volt-e szó, hogy kaptak valahonnan egy lényegtelennek tűnő hívást. Tudták ugyan, hogy úgysem csinálnak majd semmit, de mégsem tehették meg, hogy nem jönnek ki. Aztán még később felmerült bennem, hogy talán maga telefonált.

–  Igen, én voltam. Négy nappal ezelőtt. És egyáltalán nem volt lényegtelen hívás. Mindent elmondtam nekik, amire gyanakodtam. Miért nem tett meg még annyit sem az a rendőr, hogy legalább kiszáll a kocsijából?

–  Az előítéletei miatt, és mert jól ismeri a helyi viszonyokat – magyarázta Reacher. – Fogadni mernék, hogy azt is megemlítette, hogy Seth verni szokta.

–  Igen, mert ez az igazság.

–  Emiatt minden mást is figyelmen kívül hagytak, amit mondott. Úgy gondolták, csak egy sértett feleség próbálja bemártani a férjét. A rendőrök néha így gondolkoznak. Ami nem helyes, de így van. És az is biztos, hogy nem akartak volna családi ügyekbe beleavatkozni, ráadásul pont Duncanék esetében. Mivel ismerik a helyi viszonyokat. Dorothy Coe mesélte, hogy az itteni fiúk közül néhányan beléptek az állami rendőrséghez. Tehát vagy megkérdezték őket, vagy a sztori már amúgy is közismert volt, de a lényeg ugyanaz – tudták, hogy a megyének ebben a zugában nem lehet ujjat húzni a Duncan családdal.

–  Hát ezt nem hiszem el.

–  Maga megpróbálkozott – vigasztalta Reacher. – Ezt soha ne feledje. Megpróbált helyesen cselekedni.

Továbbhaladva áthajtottak a megyeszékhely belvárosán. Elsuhantak a kereskedelmi kamara óriásplakátja mellett, egy buszból kialakított bisztró mellett, majd a benzinkút következett a Texaco táblával. Elhagyták a vasáruboltot, az italboltot, a bankot, a gumist, a mezőgazdasági gépkereskedést, az élelmiszerboltot és a gyógyszertárat, a víztornyot, a McNally Streetet, a kórházat jelző táblát, aztán egy olyan részre értek, amerre Reacher még nem járt. A furgon motorja halkan duruzsolt, a kerekek surrogtak, és Reacher időnként mintha hangokat hallott volna a csomagtérből – emberek mocorogtak, beszélgettek, még nevetgéltek is. Eleanor Duncan a sötét útra koncentrált. Reacher a szeme sarkából figyelte.

Aztán egy órával és száz kilométerrel később meglátták a többszintű autópálya-kereszteződés derengő fényeit. Hatalmas, zöld jelzőtáblák mutatták az utat nyugat és kelet felé. Eleanor lassított, majd megállt, Reacher pedig kiszállt, és intett neki, hogy mehet tovább. A nő az első felhajtórámpára fordult rá, nyugatra, Denver és Salt Lake City felé. Reacher átsétált a felüljáró alatt, és elfoglalta a helyét a kelet felé vezető felhajtórámpa mellett, fél lábbal az útpadkán, a másikkal pedig az úttesten állva. Kinyújtotta a hüvelykujját, mosolyra húzta a száját, és megpróbált barátságos arcot vágni.

VÉGE.

Nyomdai előkészítés TORDAS és TÁRSA Kft. Ez a könyv a debreceni könyvnyomtatás több mint négy évszázados hagyományait őrző ALFÖLDI NYOMDA ZRT. – ben készült. Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Tartalom

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33. fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- 41. fejezet

- 42. fejezet

- 43. fejezet

- 44. fejezet

- 45. fejezet

- 46. fejezet

- 47. fejezet

- 48. fejezet

- 49. fejezet

- 50. fejezet

- 51. fejezet

- 52. fejezet

- 53. fejezet

- 54. fejezet

- 55. fejezet

- 56. fejezet

- 57. fejezet

- 58. fejezet

- 59. fejezet

- 60. fejezet

- 61. fejezet

- 62. fejezet