VILÁGSIKEREK

Lee Child

61 ÓRA

(Tartalomjegyzék)

Szerkesztőmnek, a pótolhatatlan

Marianne Veimansnek

1. fejezet

Öt perc múlva délután három. Még pontosan hatvanegy óra volt hátra. Az ügyvéd megállt az üres parkolóban. A földet kétcentis friss hó fedte, úgyhogy egy percig kotorászott az ülés előtt, majd felvette a hócipőjét. Aztán kiszállt, felhajtotta a kabátja gallérját, és elindult a látogatóknak fenntartott bejárat felé. Kegyetlenül éles szél süvített észak felől, sűrű, kövér hópelyheket sodorva magával. Száz kilométerrel odébb tombolt a vihar, a rádióban másról sem beszéltek. Az ügyvéd belépett az ajtón, és toporogva lerázta a lábáról a havat. Nem állt sor, mivel nem a megszokott látogatási nap volt. Nem volt senki a fémdetektoros kapu és a röntgengép futószalagja mellett, csak három börtönőr ácsorgott tétlenül. Az ügyvéd odabiccentett nekik. Nem ismerte őket, de úgy gondolta, egy oldalon állnak. A börtön kétpólusú világ. Az ember vagy be van zárva, vagy nincs. A börtönőrök nem voltak bezárva, és az ügyvéd sem. Egyelőre legalábbis. Elvett egy szürke, műanyag tálcát a bizonytalanul imbolygó kupac tetejéről, és beletette a télikabátját. Aztán levette a zakóját, azt is összehajtotta, és a kabátra fektette. A börtönben nagyon meleg volt. Még mindig olcsóbb egy kicsivel többet fűtésre költeni, mint külön téli és nyári ruházattal ellátni a rabokat. Az ügyvéd hallotta az odabentről kiszűrődő zajokat – fémcsörgés, koppanások a betonon, néha egy-egy őrült kiáltás, sikoltozás és más összefüggéstelen hangok olvadtak össze fojtott mormolássá, amelyet a derékszögben kanyarodó folyosók és a bezárt ajtók letompítottak. A nadrágzsebét is kiürítette, kivette belőle a kulcsait, a tárcáját, a mobilját, néhány pénzérmét, és a testétől még meleg holmikat a zakója tetejére helyezte. Felemelte a szürke tálcát, de nem a röntgengép futószalagjához vitte, hanem beadta egy kis ablakon. Várt, míg egy egyenruhás nő átvette, és adott helyette egy számozott bilétát. Az ügyvéd megállt a fémdetektoros kapu előtt. Végigtapogatta a zsebeit, és várakozóan nézett, mintha arra várna, hogy szólítsák. Megszokott viselkedés, amely a repülőtéren ragadt rá. Az őrök hagyták, hogy egy percig csak álldogáljon – alacsony, ideges emberke ingujjban, üres keze a teste mellett lóg. Nem volt nála se aktatáska, se jegyzetfüzet, még toll sem. Nem azért jött, hogy tanácsokat adjon egy ügyfélnek, hanem azért, hogy ő kapjon tanácsokat. Nem kellett beszélnie, csak hallgatni, és az is biztos, hogy nem fogja leírni, amit itt hall. Az őrök intettek, hogy mehet. A zöld lámpácska kigyulladt. Hangjelzést nem adott a gép, de azért az első őr a kézidetektorral is ellenőrizte a látogatót, a második pedig még végig is tapogatta. A harmadik olyan ajtókon át kísérte be az épület belsejébe, amelyeket úgy terveztek, hogy csak akkor lehessen őket kinyitni, ha az előtte lévő és az utána következő már zárva van. Majd továbbhaladtak az éles szögben kanyarodó folyosókon, amelyeknek az volt a céljuk, hogy lelassítsák az esetleges szökevények menekülését. Menet közben vastag, zöldes üvegű ablakok mögül figyelmes tekintetek kísérték őket. Az előcsarnok szigorúan funkcionális volt: linóleumpadló, mentazöldre festett falak, a mennyezeten neon fénycsövek. Az előcsarnok még kapcsolódott a külvilághoz: a hideg levegő rohamokban süvített be, ahányszor kinyitották a bejárati ajtót, a padlón tócsákba olvadt a hó, és az útszóró só fehér foltokat hagyott. Maga a börtön már más volt, nem állt semmiféle összeköttetésben a külvilággal. Nem látszott az égbolt, nem lehetett tudni, milyen az idő odakint. Semmiféle dekoráció nem volt. A rideg betonon zsíros koszfoltok éktelenkedtek azokon a helyeken, ahol gyakran súrolták a falakat vállak és ruhaujjak, de még világos és tiszta volt ott, ahol senki sem ért hozzá. A szürke padló egy autóbolond garázsában is lehetett volna. Az ügyvéd hócipője hangosan csikorgott rajta. Négy helyiséget alakítottak ki beszélőnek. Az ablaktalan betonkockákat pontosan félbevágta egy faltól falig érő pult, mely fölött biztonsági üveg választotta el a bentlakókat a látogatóktól. A mennyezeten dróthálóval védett csupasz égők világítottak. Maga a pult is betonból készült, még az építésénél használ zsaluzat fagerendái is látszottak benne. A vastag biztonsági üveg enyhén zöldes, három, egymást átfedő rétegből állt, de hagytak köztük két kis rést, hogy hallják egymást a beszélgetők. A középső tábla aljánál egy kis nyíláson keresztül lehetett a dokumentumokat becsúsztatni, mint egy bank pénztáránál. A helyiség mindkét oldalán egy-egy szék állt, és mindkét oldalról ajtó nyílt. Tökéletes szimmetria. Az ügyvéd lépett be az egyik ajtón, a fogoly a másikon, később pedig ugyanarra távoztak, amerről jöttek. Az őr kinyitotta a folyosóról nyíló ajtót, és bement a helyiségbe, de épp csak egyméternyire, hogy körülnézzen, minden rendben van-e. Aztán félreállt, és beengedte az ügyvédet is. Az ügyvéd belépett, majd megvárta, amíg az őr kimegy, és becsukja maga után az ajtót. Amikor egyedül maradt, leült, és megnézte az óráját. Nyolc percet késett. Csak lassan tudott haladni az időjárás miatt. Általában nagy hibának tekintette, ha elkésett egy megbeszélésről. Nem profihoz illő, és tiszteletlenség a másik féllel szemben. Egy börtönlátogatásnál azonban más a helyzet. A börtönlakóknak semmit sem jelent az idő. Nyolc perccel később az üvegfal túloldalán nyílt a másik ajtó. Egy börtönőr lépett be, körülnézett, aztán kiment, és egy fogoly csoszogott be. Az ügyvéd ügyfele. Fehér bőrű volt, és hihetetlenül kövér, rengett a háj rajta, a feje pedig tökéletesen kopasz volt. A csuklóján és a bokáján lévő láncok a méretéhez képest finomnak és törékenynek hatottak, mintha ékszereket viselt volna. A tekintete tompa volt, az arca üres és engedelmes, az ajka egy kicsit mozgott, mint amikor egy együgyű ember próbál megjegyezni valamilyen bonyolult információt. Az üvegfal mögötti ajtó becsukódott. A fogoly leült. Az ügyvéd egy kicsivel közelebb tolta a székét a pulthoz. A fogoly ugyanígy tett. Tökéletes szimmetria. Az ügyvéd megszólalt: – Sajnálom, hogy elkéstem. A fogoly nem válaszolt. Az ügyvéd megkérdezte: – Hogy van? A fogoly nem válaszolt. Az ügyvéd is hallgatott. A helyiségben nagyon meleg volt. Egy perc múlva aztán a fogoly egyszer csak beszélni kezdett, egy különféle utasításokat tartalmazó hosszú listát mondott fel, mondatokat és bekezdéseket sorolt egymás után, folyamatosan. Az ügyvéd időnként közbeszólt: – Kicsit lassabban! – mire a fogoly elhallgatott, tartott egy kis szünetet, aztán folytatta annak a mondatnak az elejétől, ahol az imént abbahagyta, de semmit sem változtatott a tempóján és éneklő hanghordozásán, mintha nem is tudna másképp beszélni. Az ügyvéd mindig is úgy tartotta magáról, hogy mint a szakmabeliek általában, meglehetősen jó memóriával rendelkezik. Főleg apró részletek maradtak meg a fejében. Nagyon figyelt, mert a koncentráció legalább elterelte a figyelmét arról, hogy tulajdonképpen miről is szólnak az instrukciók. De az agyának egy kis hátsó zugában mindeközben számolta, hogy mire a fogoly végre hátradől és elhallgat, pontosan hány olyan utasítás hangzik el, amelyek mindegyikének a végrehajtása bűncselekménynek számít. Tizennégy volt. Az ügyvéd hallgatott. – Megjegyezte? – kérdezte a fogoly. Az ügyvéd bólintott, a fogoly pedig hallgatásba merült. Egy ökör tompasága áradt belőle. Vagy inkább egy végtelenül türelmes szamáré. Az idő semmit sem jelent a börtönlakóknak, ennek a rabnak pedig aztán végképp nem. Az ügyvéd hátratolta a székét, és felállt. Az ajtó nem volt zárva, kilépett a folyosóra. Öt perc múlva délután négy. Még hatvan óra. Az ügyvédet ugyanaz a börtönőr várta a folyosón. Két perccel később már kint is volt a parkolóban. Rajta volt minden ruhája, a holmija újból a zsebében, érezte, ahogy a súlyuk megnyugtatóan húzza le a zsebeit. Időközben még erősebben kezdett havazni, a levegő még jobban lehűlt, a szél pedig még élesebben fújt. Gyorsan sötétedett. Az ügyvéd egy pillanatig csak ült, várta, hogy az ülésfűtés rákapcsoljon. A motor járt, az ablaktörlők jobbra-balra csapódva söpörték le a szélvédőre lerakódott havat. Aztán lassan elindult, a gumik megcsikordultak a friss havon, ahogy széles ívben megfordult, a reflektorok fénypászmája éles ívben hasított a fehéren kavargó hópihék közé. A kijárat felé tartott, a dróthálós kapuhoz. Egy kicsit várnia kellett, amíg a csomagtartóját megnézték, aztán elindult a hosszú, nyílegyenes úton, amely a városon átvágva az autópályához vitt.

Tizennégy bűncselekményre felbujtó utasítás. Tizennégy bűncselekmény történik, ha továbbítja az utasításokat – ahogy minden bizonnyal meg is fogja tenni. Még pontosabban tizenöt bűncselekmény, mivel azért is felelnie kellene, hogy szövetkezett velük. Vagy vehetjük huszonnyolcnak is, ha az ügyész úgy gondolja, hogy mind a tizennégyet külön-külön, bűnszövetkezetben elkövetett esetként kezeli, amit könnyen megtehet, csak hogy még szórakoztatóbb legyen az ügy, vagy hogy még nagyobb dicsőséget arasson vele. Huszonnyolc módja annak, hogy szégyenben és gyalázatban érjen véget a pályafutása, kizárják az ügyvédi kamarából, bíróság elé állítsák, elítéljék, és börtönbe kerüljön. Szinte biztos, hogy életfogytiglanit kapna, figyelembe véve a tizennégy bűncselekmény természetét, és ezt is csak sikeres vádalku esetén tudná elérni. Hogy mi történne, ha nem járna sikerrel, abba inkább bele sem gondolt. Az ügyvéd egy többszintes csomópontnál felhajtott az autópályára. Sűrűn kavarogtak körülötte a hópelyhek a kora délutáni hóesésben. Gyér volt a forgalom, alig néhány autó és teherautó haladt vele egy irányba, és csak hébe-hóba jött szembe egy-egy jármű az elválasztósáv túloldalán. Fél kézzel fogta a kormányt, a másikkal pedig előkotorta a zsebéből a mobilját. Méregette a tenyerében, és gondolkozott. Három választása van. Egy, nem csinál semmit sem. Kettő, az utasításnak megfelelően felhívja a megadott számot. Három, felhívja azt, amelyiket hívnia kellene, vagyis a 911-es segélyhívó vonalat, ahonnan aztán továbbirányítanák a helyi rendőrséghez, az autópálya-rendőrséghez, a megyei seriffhez vagy az ügyvédi kamarához, ahol segítenének védőügyvédet szerezni. A második lehetőséget választotta, ahogyan már korábban is tudta, hogy ezt fogja tenni. Az első választás nem vezetett volna sehová, legfeljebb kicsit később járt volna következményekkel, akkor, amikor ezek rátalálnak. Ha a harmadikat választja, lassan, hosszú órák vagy napok kínszenvedése után meghal. Kicsi, ideges emberke volt, nem éppen hősi alkat. Így hát hívta a számot, amelyet az utasítás szerint hívnia kellett. Kétszer is ellenőrizte, hogy helyes-e a szám, aztán megnyomta a zöld gombot. A füléhez emelte a telefont. Vezetés közben telefonálni – ez a huszonkilencedik bűncselekmény, legalábbis sok államban annak számít. Viszont Dél-Dakotában nem. Egyelőre. Ez is egy kis könnyebbség. Eddig összesen négyszer hallotta a telefonban megszólaló hangot. Durva volt és nyers, állatias brutalitás csengett benne. Egy olyan világból szólt, amely az ügyvéd számára teljesen idegen volt. – Na, mondja csak, öregem – szólalt meg a hang. Érződött, hogy a férfi mosolyog, lubickol az érzésben, hogy abszolút hatalma és ellenőrzése van felette, és kegyetlenül élvezi az ügyvéd ebből fakadó feszengését, félelmét és undorát. Az ügyvéd nyelt egy nagyot, aztán belevágott. Elismételte az utasításokat, a mondatokat és a bekezdéseket, nagyjából ugyanúgy, ahogy neki elmondták. Tizenkét kilométerre és hétpercnyire volt az autópályán egy áteresztőtől, amikor beszélni kezdett. Egyáltalán nem úgy festett, mint egy igazi híd. Az útpálya simán folytatódott, nem is lehetett észrevenni, hogy mikor halad át az áteresz fölött az ember, mert az út alatt csak egy széles, sekély kis mélyedés húzódott. Az év nagy részében száraz volt, de öt hónap múlva, a tavaszi hóolvadás idején hömpölyögni fog itt a víz. Az autópályát tervező mérnökök negyven hatalmas átmérőjű vízelvezető betoncsövet helyeztek el az úttest alatt, hogy az ár ne mossa el minden évben az út alapját. A rendszer tavasszal jól is működött, csak egy hátránya volt, amely kizárólag télen mutatkozott meg: ez a szakasz hamarabb lefagyott, mint az útpálya többi része. A mérnökök úgy oldották meg a problémát, hogy mindkét irányban elhelyeztek egy figyelmeztető táblát Csúszós útszakasz! felirattal. Az ügyvéd vezetés közben tovább telefonált. Hét perce folytatta a monológját, amikor elért a tizennégy közül a legbrutálisabb és legfelháborítóbb utasításhoz. Ezt is elismételte a telefonba, nagyjából ugyanúgy, mint ahogy ő hallotta a börtönben, semleges, érzelemmentes hangon. A durva hang a vonal másik végén felnevetett. Az ügyvédnek végigfutott a hátán a hideg. A lelke legmélyéről feltoluló erkölcsi undor fizikai tünetben jelentkezett, a válla megrándult tőle, és közelebb szorította a füléhez a telefont. De ettől a mozdulattól a kormánykereket tartó keze is megrándult. Az első kerekek kissé megcsúsztak az áteresz fölötti jeges úttesten, amit ugyan megpróbált ügyetlenül korrigálni, de a hátsó kerekek az ellenkező irányba tartottak. Ez még kétszer-háromszor is megismétlődött. A kocsi három sávon is átvágott. Az ügyvéd meglátta a kavargó hópelyheken át, hogy egy busz közeledik szemből. Fehér volt, hatalmas, és egyenesen feléje tartott. Agyának a leghátsó, ösztönös zuga azt súgta, hogy elkerülhetetlen az ütközés. Racionálisan végiggondolva viszont látta, hogy még van elég hely és idő elkerülni az ütközést, ráadásul ott van még a füves elválasztósáv és a két erős fémkorlát is, amely elválasztja a szembejövő forgalomtól. Az ajkába harapott, lazított a kormánykereket tartó keze görcsös szorításán, és egyenesbe hozta a kocsi orrát. A busz hat méterrel odébb, vele párhuzamosan elhúzott mellette. Az ügyvéd megkönnyebbülten fújt egy nagyot. A hang a telefonban megkérdezte: – Mi volt az? – Csak megcsúsztam az úton – felelte az ügyvéd. – Fejezze be a jelentést, seggfej. Az ügyvéd nyelt egy nagyot, és folytatta a beszámolót annak a mondatnak az elejétől, ahol az imént abbahagyta.

A szembejövő fehér busz sofőrje tizenkét éve vezetett, a szakmájában már veteránnak számított. Foglalkozása szűk kis világában nagyjából annyira volt jó, amennyire csak lehetett. Rendelkezett a megfelelő jogosítvánnyal, jól képzett volt és kellőképpen gyakorlott. Már nem volt fiatal, de még nem is volt öreg. Szellemileg és fizikailag is érett volt, képességeinek teljes birtokában minden szempontból csúcsformában volt. Nem volt késésben, nem sietett különösebben. Nem volt ittas, nem volt belőve. Viszont nagyon fáradt volt. Már vagy két órája bámulta szünet nélkül a szélben szinte vízszintesen sodródó, kavargó hópelyheket. Észrevette száz méterrel előbbre az ide-oda csúszkáló szembejövő autót, és látta, hogy egyenesen feléje tart. A fáradtsága miatt azonban egy hajszálnyit késett a reakciója. A teste olyan zsibbadt volt, hogy amikor végül cselekedett, eltúlozta a mozdulatot. Úgy rántotta el a kormányt, mintha ráütöttek volna a kezére. A mozdulat túl erősnek bizonyult, és el is késett vele, de egyébként is szükségtelen volt. A csúszkáló autó orra közben egyenesbe került, és már el is hagyta a buszt, még mielőtt annak első kerekei reagáltak volna a kormány utasítására. A baj csak az volt, hogy épp abban a pillanatban értek a jeges útszakaszra, amikor a kormányszerkezet elfordította a kerekeket. A gumik nem tapadtak rendesen, és megcsúsztak. A busz súlya hátul összpontosult – a hatalmas öntöttvas motor, a víztartály, a vécé. Olyan volt, mintha a fara ingaként működne, és meg akarta volna előzni a busz elülső részét. A sofőr mindent jól csinált, próbálta lefékezni a csúszást. A kormányt azonban túl könnyen lehetett tekerni, és az elülső kerekek nem tapadtak meg az aszfalton. A jármű nem engedelmeskedett a kormánynak. A busz fara megint egyenesbe került, de aztán átlendült a túlsó oldalra. A sofőr úgy száz méteren át, tizenkét hosszú másodpercig küzdött keményen. Neki tizenkét hosszú órának tűnt. Balra tekerte a hatalmas műanyag kormánykereket, aztán jobbra, próbálta megfékezni a csúszást, de hiába. Az ingaszerű súllyal a végén a busz ide-oda csapódott. A lágy rugók hangosan nyikorogtak. A busz egész teste megdőlt, és ide-oda rándult. A hátulja negyvenöt fokos szögben balra lendült, aztán negyvenöt fokos szögben jobbra. Csúszós útszakasz! A busz áthaladt az utolsó vízátvezető cső fölött is, és az első kerekek újból megtapadtak az aszfalton, de mivel még ferdén álltak, az útpadka felé, az egész busz abba az irányba fordult, mintha végre olyan érvényes parancsot kapott volna, amelynek készségesen tud engedelmeskedni. A sofőr keményen fékezett. A friss hó feltorlódott a kerekek előtt. A busz lelassult, de nem eléggé. Az első kerekek átzökkentek az út szélén lévő betonütközőkön, majd az útpadkán, végül egy sekély útszéli árokban kötöttek ki, amely tele volt hóval és fagyott sárral. Az alváz nagyot zökkent, és három hosszú méteren keresztül csúszott az úton, míg el nem fogyott a lendület. A busz ferdén félig az árokba dőlve megállt, elülső harmada az árokban, a hátsó két harmada még az útpadkán. A leghátulja kilógott az úttestre. Az első kerekek egy darabig még pörögtek, aztán a motor is leállt és elhallgatott – nem hallatszott más, csak ahogy a felforrósodott alkatrészek sisteregnek a hóban, és a légfék finoman kiereszti a levegőt. Az utasok rémülten sikoltoztak és kiáltoztak, aztán minden elcsendesedett.

A buszon utazó társaság nagyjából egységes volt, csak egyvalaki lógott ki közülük. Húsz ősz hajú nyugdíjas és egy náluk jóval fiatalabb férfi utazott a negyven ülőhelyes buszon. A nyugdíjas utasok közül tizenketten idős özvegyasszonyok voltak, a többi nyolc pedig négy házaspárból tevődött össze. Egy templomi gyülekezet tagjai voltak, Seattle-ből indultak egy kirándulásra. Látták már A farm, ahol élünk helyszínét, majd nekivágtak a hosszú, nyugatra vezető útnak a Rushmore-hegy felé. Egy kis kitérőt is ígértek nekik, melynek során felkeresik az Egyesült Államok földrajzi középpontját. Útközben megálltak több nemzeti parknál és prérinél is. Kellemes útvonal, de nem a legjobb évszakot választották hozzá. A dél-dakotai időjárás télen nem kimondottan vendégszerető. Ezért is árulták ötvenszázalékos kedvezménnyel az amúgy is olcsó jegyeket. A társaságból kilógó utas legalább harminc évvel volt fiatalabb a csoport legfiatalabbjánál is. Egyedül ült, három üléssel az utolsó nyugdíjas mögött. Amolyan potyautasnak tekintették. Aznap szállt fel a buszra egy pihenő alkalmával, egy Cavour nevű városkától keletre, A farm, ahol élünk után, a Dakotaland Múzeum előtt. Nem adtak a dologra semmiféle magyarázatot, csak úgy felszállt a buszra. Valaki látta, hogy korábban beszélgetett a sofőrrel. Egy másik azt mondta, hogy pénzt is adott neki. Senki sem tudta, mit gondoljon. Ha fizetett az útért, akkor inkább amolyan harmadosztályú utasnak számít, és nem potyázik. Olyasféle, mint egy stoppos, de azért mégsem egészen az. Mindenesetre meglehetősen szimpatikus fiatalembernek találták. Csendes volt és udvarias. Harminc centivel volt magasabb, mint bárki más az utasok közül, és szemlátomást nagyon erős. Nem olyan jóképű, mint egy filmsztár, de nem is csúnya. Olyan benyomást keltett, mint egy nemrégiben visszavonult sportoló, talán futballjátékos. Nem volt épp a legjobban öltözve. Gyűrött, be nem tűrt inget viselt és steppelt vászonkabátot. Csomagja nem volt, amit kissé furcsának találtak a többiek. De mindent egybevéve megnyugtató érzés volt, hogy egy ilyen valaki utazik velük a buszon, főleg miután kiderült, hogy nagyon civilizáltan viselkedik, és semmilyen szempontból nem jelent fenyegetést. Ha egy ilyen nagydarab ember fenyegetően viselkedik, az kellemetlen lehet. Ha viszont egy ilyen méretekkel rendelkező embernek jó a modora, az elbűvölő. Az egyik merészebb özvegyasszony már fontolgatta, hogy szóba elegyedik vele, de az idegen nem nagyon bátorította az efféle próbálkozásokat. Az út nagy részét átaludta, és ha beszélgetni próbáltak vele, a legteljesebb mértékben udvarias, de kurta és kitérő válaszokat adott, minden határozott tartalom nélkül. Mindenesetre a nevét legalább tudták. Az egyik férfi bemutatkozott neki visszafelé menet a vécéről. A magas idegen felnézett rá, egy pillanatig hallgatott, mintha azt mérlegelné, milyen előnyökkel és hátrányokkal jár, ha válaszol. Aztán megszorította a feléje nyújtott kezet, és azt mondta: – Jack Reacher.

2. fejezet

Reacher arra ébredt fel, hogy a busz megcsúszott, és nekiütődött a feje az ablaknak. Azonnal tudta, hogy hol van. Egy buszon. A következő töredékmásodperc alatt az esélyeket latolgatta. Hó, jég, nem túl nagy sebesség, nem nagy forgalom. Vagy az elválasztó korlátnak megyünk neki, vagy lecsúszunk az útpadkára. A legrosszabb esetben felborulunk. A részéről ez rendben volt. Az előtte ülő idős utasoknak talán már nem annyira, de valószínűleg túl fogják élni. Kicsit jobban aggódott amiatt, hogy mi lesz a baleset után. Húsz idős ember, sokkos állapotban, talán sérültek is lesznek, vágások, horzsolások, törött csontok, és az isten háta mögött vannak, a nagy semmi kellős közepén, kitéve a közeledő hóviharnak. Hát ez nem túl jó hír. A következő tizenegy és fél másodpercben csak kapaszkodott, és próbált ellenállni a tehetetlenségi erőnek, amely ide-oda dobálta. Ő ült leghátul, úgyhogy neki jutott a legrosszabb. A jármű elejénél sokkal kisebb ívben lengett ki a busz, akik ott ültek, kisebb lökésekkel megúszták. Viszont ők nagyon törékenyek voltak. Látta, ahogy ide-oda rándul a nyakuk. A visszapillantó tükörben jól látta a sofőr arcát is. A fickó tartotta magát, és keményen küzdött. Nem csinálta rosszul, de nem volt semmi esélye. Az ilyen luxus turistabuszok nagyon nehezen kezelhető járművek. Vigyázz, hogy mit kívánsz, mert megkapod! Reacher minden különösebb ok nélkül a minnesotai Marshallban töltött egy kis időt, aztán stoppolt. Egy pasas vette fel, aki Dél-Dakotába tartott, a Huron-tó nyugati partjára, de valamilyen okból nem tudta végig elvinni, és kitette egy Cavour nevű kisváros után a pihenőben. Ez Reacher számára először elég nagy pechnek tűnt, mivel Cavourra nem volt épp jellemző a nagy átmenő forgalom. De miután megivott két kávét, egy hófehér, negyvenüléses luxusbusz gördült be a parkolóba, amelyről csak húszan szálltak le, ami azt jelentette, hogy bőven akad még üres hely. A sofőr közvetlen fickónak tűnt. Reacher odament hozzá, és a maga közvetlen módján megszólította. Húsz dollárt ajánlott neki, ha elviszi Rapid Cityig. A fickó negyvenet kért, végül megegyeztek harmincban, és Reacher már fel is szállt. Egész nap nagyon kényelmesen utazott. A kényelem a lágy rugózásnak és a könnyen irányítható kormányszerkezetnek volt köszönhető – csakhogy most éppen ezek okozták a bajt. Miután az első hét másodperc eltelt, Reacher bizakodni kezdett. Mivel a sofőr levette a lábát a gázpedálról, a busz lelassult. Ezt nem igazán lehetett érezni, de nyilván így volt. Egyszerű fizika. Newton mozgástörvényei. Ha a busz nem ütközik össze egy másik járművel, akkor egy darabig még csúszik, aztán előbb-utóbb megáll, talán az oldalára dőlve, talán a menetiránnyal szembefordulva, de nem borul fel, és mozgásképes marad. Aztán egyszer csak érezte, hogy az elülső kerekek újból megtapadnak az aszfalton, és látta, hogy a busz leszalad az útról. Ez nem volt jó. A sofőr beletaposott a fékbe, és nagy zötykölődés után a jármű orra lecsúszott az útról, ami még mindig nagyjából rendben volt, de a fara belógott a szélső sávba, s ez már nem volt rendben. Hirtelen leállt a motor, mintha a busz megdöglött volna, s ez már egyáltalán nem volt rendben. Reacher hátrapillantott, de nem látott közeledő reflektorokat. Felállt, és a busz elejébe sétált. Előttük csak fehér hóval borított, üres síkság terült el. Se sziklák, se töltés. Tehát nem állt fenn annak a veszélye, hogy lezuhannak. Úgyhogy hátrament, és megpróbálta rávenni az idős utasokat, hogy gyülekezzenek inkább a busz elején. Így ha esetleg hátulról beléjük szalad egy kamion, talán csak levágja a busz farát, de nem esik senkinek sem baja. Az öregek azonban nagyon feldúlt állapotban voltak, és nem volt erejük megmozdulni, csak ültek a helyükön. Úgyhogy Reacher megint előrement. A sofőr is mozdulatlanul ült, csak pislogott, és nagyokat nyelve próbálta kiheverni az adrenalinrohamot. – Nagyon jól csinálta, öregem – dicsérte meg Reacher. A sofőr bólintott. – Kösz. – Ki tudja vinni a buszt ebből az árokból? – Fogalmam sincs. – Mit gondol? – Valószínűleg nem. – Oké, van vészjelzője? – Micsoda? – Vészjelző fény. A busz hátulja belóg a szélső sávba. A sofőr egy pillanatig nem válaszolt. Kábultnak látszott. Aztán lehajolt, kinyitott egy szekrénykét a műszerfal alatt, és elővett három figyelmeztető jelzőfényt. Sötétpiros kartonhengerek voltak, a végükön acéltüskével. Reacher átvette őket, aztán megkérdezte: – Elsősegélydoboza van? A sofőr ismét bólintott. – Nézze meg, hogy az utasok milyen sérüléseket és horzsolásokat szenvedtek. Mondja nekik, hogy jöjjenek előre, amennyire csak tudnak. Lehetőleg maradjanak együtt az ülések közötti részen. Ha nekünk ütköznek, a busz leghátuljába fognak belerohanni. A sofőr harmadszor is bólintott, aztán megrázta magát, mint egy kutya, és cselekedni kezdett. Elővette az elsősegélydobozt egy másik szekrénykéből, és felállt az ülésről. – Előbb nyissa ki nekem az ajtót – mondta Reacher. A sofőr lenyomott egy gombot, és az ajtó sziszegve kinyílt. Sűrű hópelyheket sodorva magával jeges levegő áradt be. Odakint heves hóvihar tombolt. – Csukja be utánam, hogy ne menjen ki a meleg – mondta Reacher. Aztán leugrott a buszról az árokba, és a jeges sarat taposva kievickélt az útpadkára. Az aszfalton elfutott a busz hátuljához. A hópelyhek az arcába csapódtak. A sávokat elválasztó vonalon futott harminc lépést visszafelé, amerről jöttek. Harminc lépés, az harminc méter. Harminc méter másodpercenként az majdnem száz kilométernek felel meg óránként. Sok őrült képes ennyivel vezetni még az ilyen hóviharban is. Lehajolt, és letett egy vészjelzőt az aszfaltra. A vöröses fény automatikusan kigyulladt, és élesen világítani kezdett. Reacher félkörívben futva megtett még harminc lépést, és letette a második jelzőfényt, majd újabb harminc lépés után a harmadikat is. Aztán visszarohant, megint átbotorkált az árkon, és dörömbölt a busz ajtaján. A sofőr abbahagyta az utasok ellátását, és kinyitotta az ajtót. Reacher bemászott a buszba. Egész kis hófergeteg kavargott körülötte. Máris alaposan átfázott. Az arca elzsibbadt, a lába majd lefagyott. Közben a busz belsejében is érezhetően lehűlt a levegő. Az ablakokat az egyik oldalon máris fehér hótakaró lepte be. – Járatni kellene a motort, hogy menjen a fűtés – szólt oda a sofőrnek. – Nem lehet. Előfordulhat, hogy elrepedt az üzemanyag-vezeték, amikor végigcsúsztunk az aszfalton. – Én nem éreztem benzinszagot odakint. – Nem kockáztathatok. Egyelőre mindenki életben van, nem szeretném, ha tűzben lelnék halálukat. – Inkább fagyjanak meg? – Folytassa az elsősegélynyújtást. Megpróbálok telefonálni. Reacher hátrább ment, és ellenőrizni kezdte, hogy vannak az öregek. A sofőr az első két üléssorral már végzett, ez egyértelmű volt. Mind a négy, ablak mellett ülő utason ragtapaszok virítottak, a fém ablakkeret miatt sérültek meg. Vigyázz, hogy mit kívánsz, mert megkapod! A jobb kilátás nagyobb kockázatot is rejt magában. Az egyik belső ülésen ülő nő arca is megsérült, feltehetően a férje feje csapódott neki, miután úgy rándult ide-oda, mint egy rongybabáé. Az első csonttöréssel a harmadik sorban találkozott. Egy idős hölgy, aki olyan vékonycsontú volt, mint egy kismadár, jobbra vágódott, amikor a busz megcsúszott, aztán meg balra, és keményen az ablakhoz ütődött a válla, így eltört a kulcscsontja. Reacher rögtön látta, ahogy a hölgy a fájós karját tartotta a másik kezével. – Hölgyem, megengedi, hogy megnézzem? – Maga nem orvos. – Kaptam némi kiképzést a seregben. – Egészségügyis volt? – Katonai rendőr voltam, de részesültünk egészségügyi kiképzésben is. – Fázom. – A sokktól van – mondta Reacher. – És havazik is odakint. Az idős hölgy feléje fordult a felsőtestével, jelezve, hogy engedélyt ad a vizsgálatra. Reacher a kulcscsontjára helyezte az ujjhegyét, és megtapintotta a blúzán át. Olyan vékony volt a csont, mint egy ceruza. Középtájon tört ketté, de szerencsére nem nyílt törés volt. – Nagyon csúnya? – kérdezte az idős hölgy. – Nem, semmi baj – felelte Reacher. – A kulcscsont eleget tett a feladatának. Olyan ez, mint egy biztosíték az áramkörben. Azért törik el, hogy az ember válla és nyaka ne sérüljön meg komolyabban. Gyorsan és könnyen gyógyul. – Kórházba kellene mennem. Reacher bólintott. – Oda visszük. Aztán továbbment. A negyedik üléssorban az egyik utasnak megrándult a csuklója, az ötödikben pedig egy másiké eltört. Összesen tizenhárom vágott seb, néhány kisebb zúzódás, és általános sokk. A hőmérséklet meredeken zuhant. Reacher a hátsó ablakon át látta a vészjelzők fényét. Még mindig égtek, három, jól kivehető karmazsinvörös fénygömb ragyogott a kavargó hóesésben. Reflektorok továbbra sem közeledtek az úton. Egyáltalán nem volt forgalom. Végigsétált az ülések között, és megkereste a sofőrt. A helyén ült, a jobb kezében mobiltelefont tartott, és bal kezével idegesen dobolva a kormánykeréken csak bámult ki a szélvédőn. – Akadt egy kis probléma – mondta. – Miféle probléma? – Hívtam a 911-et. Az autópálya-rendőrség emberei vagy északra vannak innen száz kilométerre, vagy keletre ugyancsak száz kilométerre. Két hatalmas hóvihar is közeledik. Az egyik Kanada felől, a másik a Nagy-tavak felől. Óriási a káosz mindenfelé. Az összes autómentőt magukkal vitték. Több helyen százával torlódtak fel az autók. Az autópályát előttünk már lezárták, sőt most már mögöttünk is. Semmi forgalom. – Hol vagyunk? – Dél-Dakotában. – Azt én is tudom. – Akkor tudja, hogy ez mit jelent. Ha nem a Sioux Fallsnál vagy Rapid Cityben jár az ember, akkor a nagy semmi közepén van. Márpedig nem vagyunk se Sioux Fallsnál, se Rapid Cityben. – Valahol csak vagyunk. – A GPS jelez egy városkát a közelben, talán úgy harmincöt kilométerre. Boltonnak hívják. De nagyon kicsi, épp csak egy pontocska a térképen. – Nem tudnának egy másik buszt utánunk küldeni? – Seattle-ből jöttünk. Ha onnan küldenének egyet, az négy nappal a hóvihar után érne ide. – Boltonban van rendőrkapitányság? – Most várom, hogy hívjanak. – Lehet, hogy nekik van két vontatójuk. – Biztosan, de legalább egy. Talán a benzinkútnál szokott állni egy, ami arra jó, hogy elvontassanak lerobbant féltonnás kisteherautókat, de nem egy ekkora buszt. – Lehet, hogy vannak traktorok. – Abból legalább nyolc kellene, és néhány jó erős lánc. – Akkor talán van iskolabuszuk. Átszállhatnának rá az utasok. – Az autópálya-rendőrség nem fog itt hagyni minket a pácban, jönni fognak. – Hogy hívják? – kérdezte Reacher. – Jay Knox. – Gondolkozzon egy kicsit, Mr. Knox. Az autópálya-rendőrség legjobb esetben is egy óra múlva ér ide. Ebben az ítéletidőben inkább két óra múlva. Ha figyelembe vesszük, hogy milyen helyzet alakult ki az utakon, akkor három óra. Addig ki kell jutnunk innen. Egy óra múlva ez a busz olyan lesz, mint egy hűtőláda. Két óra múlva az öregek hullani kezdenek, mint a legyek. Talán már hamarabb is. – Akkor maga szerint mit csináljunk? Reacher épp válaszolni akart, amikor megcsörrent Knox mobilja. Felvette, és egy kicsit felderült az arca. Aztán megint elkomorodott. – Köszönöm – mondta, és összecsukta a telefont. Reacherre nézett, és azt mondta: – Boltonban van rendőrkapitányság, küldenek egy embert. De más problémájuk is van, úgyhogy beletelik egy kis időbe, amíg ideér. – Mennyi időbe? – Legalább egy óra. – Miféle problémájuk van? – Azt nem mondták. – Be kell indítania a motort. – Van kabátjuk. – Az nem elég. – Aggódom, hogy kigyulladhat a busz. – A dízel üzemanyag sokkal kevésbé gyúlékony, mint a benzin. – Mi maga, szakértő? – A seregben szolgáltam. A teherautók és a dzsipek mind dízellel mennek, nem véletlenül. – Reacher hátrapillantott az utasokra. – Van zseblámpája? És egy poroltója? – Minek? – Megnézem, alul mi a helyzet. Ha úgy tűnik, minden rendben van, akkor kétszer kopogok a padlón. Maga indít, és ha valami kigyulladna, én gyorsan eloltom, aztán újból kopogok, és maga leállítja a motort. – Hát, nem is tudom…– Ez a legjobb, amit tehetünk. Márpedig valamit tennünk kell. Knox egy ideig hallgatott, aztán megvonta a vállát, és kinyitott még néhány kis szekrénykét a műszerfal alatt, majd elővett egy ezüstszínű, nagyméretű Maglite zseblámpát meg egy poroltót. Reacher átvette, megvárta, amíg a sofőr kinyitja az ajtót, és kimászott a vészjelzők kísérteties vöröses fényébe, le az árokba. Most az óra járásával ellentétesen kerülte meg a busz elejét. Nem volt nagy kedve egy jeges árokban mászkálni. Az útpadka egy fokkal vonzóbbnak tűnt. Megkereste a tanksapkát takaró kis ajtót, leült a hóba, aztán megfordult, végignyúlt a földön, és becsúszott a busz alá. Felkattintotta a zseblámpát, és megkereste a tankhoz csatlakozó vastag vezetéket. Sértetlennek tűnt. A tank egy hatalmas, lezárt henger volt. Kissé behorpadt és megkarcolódott az ütközésnél, de nem szivárgott. A motor felé futó vezeték is rendben volt. A hó kezdte átáztatni Reacher kabátját és ingét, és a hideg már a bőréig hatolt. Megborzongott. A zseblámpa végével kétszer nagyot koppantott a busz padlóján. Hallotta, ahogy a szervomotor kattog, és beindul a benzinpumpa. Egy kicsit sivított. Reacher ellenőrizte a tankot és a csövet, ameddig ellátott a zseblámpa fényénél. A hóban rugdosva előbbre tolta magát, és még beljebb csúszott a busz alá. Sehol sem látott szivárgást. A motor beindult. Egy kicsit zörgött és köhögött, aztán beállt; egyenletessé vált a folyamatos, súlyos dübörgés. Nem volt se szivárgás, se tűz, se füst. Reacher már alig bírta a hideget, de azért várt még egy percet, hogy tényleg rendben van-e a motor. Arra használta fel ezt az időt, hogy mást is ellenőrizzen. Úgy tűnt, a hatalmas kerekek rendben vannak. Az elülső felfüggesztés kissé megroggyant. A csomagtartó rész alja itt-ott behorpadt. Néhány kisebb vezeték és cső összenyomódott vagy eltört. Egy seattle-i biztosítónak jó borsos javítási számlát kell majd állnia. Kimászott a busz alól, felállt, és leverte magáról a havat. A ruhája teljesen átázott. A hó súlyos, nagy pelyhekben kavargott körülötte. A földet két centi friss hótakaró borította. A pár perccel ezelőtt hagyott lábnyomait is már ellepte a hó. Követve őket vissza az árokhoz, megkerülte a buszt, és az ajtóhoz ment. Knox már várta. Az ajtó kinyílt, és Reacher beszállt. A szél befújta utána a havat. Megborzongott. Az ajtó becsukódott. A motor leállt. Knox beült a sofőrülésbe, és megnyomta az indítógombot. Reacher hallotta, hogy a busz leghátuljában az indítómotor berregni kezd, küszködve, zihálva, újra meg újra. Semmi sem történt. – Mit látott odalent? – kérdezte Knox. – Elég sok kár esett – felelte Reacher. – Sok minden összetört és behorpadt. – Vezetékek is eltörtek? – Egy-kettő. Knox bólintott. – Elzáródott a benzinvezeték. Azt használtuk fel, ami még benne maradt, aztán kifújt. És lehet, hogy a fék is meghibásodott. Talán jobb is, ha nem jár a motor. – Hívja fel újból a boltoni rendőrkapitányságot – mondta Reacher. – Súlyos a helyzet. Miközben Knox telefonált, Reacher visszament az utasokhoz. Leszedte az ülések fölötti poggyásztartóból a kabátokat, és mindenkivel felvetetett minden meleg holmit, amijük csak volt, sapkát, kesztyűt, sálat. Neki nem volt semmilyen meleg ruhája, és ami rajta volt, az is átázott és jéghideg volt. A teste szép lassan lehűlt. Rázta a hideg, egészen kicsit ugyan, de folyamatosan. Borzongató kis bizsergést érzett a bőrén. Vigyázz, hogy mit kívánsz, mert megkapod! Az, hogy egész életében csomag nélkül utazott, számos előnnyel járt, de megvolt a könyörtelen hátránya is. Visszament Knoxhoz. Az ajtón beszivárgott a kinti hideg levegő, a busz elejében érezhetően alacsonyabb volt a hőmérséklet, mint hátul. – Mi a helyzet? – Küldenek egy járőrautót, amilyen hamar csak lehet. – Egy kocsi nem lesz elég. – Én is mondtam nekik. Vázoltam, hogy mi a probléma. Azt mondták, majd kitalálnak valamit. – Látott már ekkora hóvihart? – Ez még nem a vihar, a vihar száz kilométerrel odébb van. Ez épp csak a legszéle. Reacher megborzongott. – És felénk közeledik? – Minden kétséget kizáróan. – És milyen gyorsan? – Kérdezzen könnyebbet. Reacher otthagyta a sofőrt, és végigsétált az ülések között, egészen leghátra. Leült a földre a vécéajtó előtt, és nekitámasztotta a hátát a busz hátsó falának, abban a reményben, hogy a hűlő motor talán ad még egy kis meleget. Várt. Öt perc múlva délután öt. Még ötvenkilenc óra.

3. fejezet

Az ügyvéd háromnegyed óra múlva hazaért. Hosszú volt az út, és csak nagyon lassan tudott haladni. A háza előtti behajtón nem volt elkotorva a hó, és egy pillanatig aggódott, hogy talán a garázsajtó is befagyott. De ahogy lenyomta a gombot a távirányítón, a mennyezetbe szerelt fél lóerős motor hibátlanul tette a dolgát, az ajtó felemelkedett, ő pedig behajtott. Az ajtó nem ereszkedett le utána, mert a hó, amelyet a kerekek betoltak maguk előtt, beindította a gyerekek miatt beszerelt biztonsági szerkezetet. Megint vacakolt a hócipőjével, aztán elővett egy lapátot, és kitolta a havat. A garázsajtó legördült. Az ügyvéd megint levette a hócipőjét. Egy pillanatig csak állt a házba nyíló ajtónál, és megpróbálta egy kicsit összeszedni magát, lelki zuhanyt véve megtisztítani a gondolatait. Húsz perc múlva hat. Átsétált a jó meleg konyhán, és üdvözölte a családját, mintha ez is csak egy átlagos nap lett volna.

Húsz perccel hat előtt a busz belsejében már sötét volt, és csontig hatolt a hideg. Reacher szorosan átfonta magát a karjaival, és vadul didergett. A húsz öreg és Knox, a sofőr nagyjából ugyanilyen állapotban voltak. A széllel szembe eső oldalon az ablakok egészen sötétek voltak, teljesen belepte őket a hó. A másik oldalon, ahol még ki lehetett látni, szürke panoráma tárult az utasok elé. A hóvihar északkelet felől közeledett, a jeges szél könyörtelenül sodorta maga előtt a havat, amely nekicsapódott a bedöglött busz oldalának, kavargott és örvénylett körülötte. A hatalmas, súlytalanul lebegő hópelyhek találomra táncoltak fel és le, jobbra és balra. Aztán egyszer csak halvány fénypont jelent meg a nagy szürkeségben. Először fehér fények, aztán pirosak, majd kékek. Derengő fénygömbök közeledtek ugrálva, meg-megrázkódva a félhomályban. A kísérteties, hótól tompított csendben egészen halkan hallatszott a hóláncok zörgése. Egy járőrautó közeledett feléjük az autópálya túlsó oldalán, lassan és óvatosan manőverezve a hóviharban. Egy hosszú perccel később a rendőr már bent volt a buszban. Átmászott az árkon, majd be az ajtón. Épp most szállt ki a fűtött kocsiból, téli bakancs volt rajta, vízálló nadrág és dzseki, műanyag védősisakot vett a fülvédős szőrmesapkára, úgyhogy nem viselte meg különösebben a hideg. Magas volt, vékony, de izmos. Kék szeme körül nevetőráncok húzódtak, az arcát kicserzette a nyári nap és a téli szél. Andrew Petersonként mutatkozott be, a boltoni rendőrség főkapitány-helyettese volt. Levette a kesztyűjét, végigment az ülések között, mindenkivel kezet rázott, és mindenkinek külön-külön bemutatkozott. Megmondta a nevét és a rangját is minden egyedülálló utasnak és minden párnak, őszintén és barátságosan, mintha rendes vidéki fiú benyomását akarná kelteni, aki boldog, ha segíthet egy ilyen vészhelyzetben. Reacher azonban alaposan figyelte a ráncokkal övezett kék szempárt, és arra gondolt, hogy ez csak színjáték. Az volt az érzése, hogy Peterson nagyon is ravasz ember, és sokkal súlyosabb gondok nyomasztják, mint hogy megmentse egy elakadt turistabusz utasait. A benyomását csak megerősítette, amikor Peterson kérdezősködni kezdett. Kik az utasok? Honnan jöttek? Mi lett volna a mai úti céljuk? Van-e szállodai szobafoglalásuk? Knox és a húsz öreg könnyedén válaszolt a kérdésekre: nyugdíjasok kiránduláson, Seattle-ből jöttek, a Dakotaland Múzeumnál álltak meg utoljára, és a Rushmore-hegyhez tartanak, igen, van szobafoglalásuk egy motelben, az emlékmű közelében, tizenhárom szoba, négy a házaspároknak, négyen egy társukkal osztoztak a szobán, négyen felárat fizettek az egyágyas szobáért, és volt egy külön szoba Knoxnak. Minden információ igaz volt, de nem feltétlenül szükséges az adott körülmények között. Peterson elkérte Knoxtól a szobafoglalást igazoló papírokat. Aztán Reacherhez fordult, elmosolyodott, és neki is bemutatkozott: – Andrew Peterson vagyok, a boltoni főkapitány-helyettes. Megkérdezhetem, hogy ön kicsoda? A vidéki rendőrök sokszor egykori katonák közül kerültek ki, de Reachernek nem úgy tűnt, mintha Peterson is az lett volna. Nem érezte a belőle áradó katonás kisugárzást. Úgy sejtette, olyan valaki lehet, aki nem sokat utazott életében, egy egyszerű, rendes, tősgyökeres vidéki srác, aki jól teljesített a helyi középiskolában, aztán ott is maradt a szülővárosában, hogy a közösséget szolgálja. A maga módján szakértő a helyi ügyekben, de minden másban egy kissé járatlan. Mindazonáltal elszánta magát, hogy minden tőle telhetőt elkövet, és helytáll, bármivel is kerül szembe. Reacher bemutatkozott. Peterson megkérdezte, hogy a csoporthoz tartozik-e. Reacher tagadóan válaszolt. Peterson megkérdezte, hogy akkor mit keres a buszon. Reacher azt felelte, nyugat felé utazik Minnesotából, és szeretné minél előbb délnek venni az irányt, hogy kissé melegebb éghajlatot találjon. – Nem nyerte el a tetszését az időjárásunk? – Hát, eddig nem nagyon. – És lestoppolt egy turistabuszt? – Fizettem. Peterson kérdőn Knoxra pillantott, aki bólintott. Peterson visszanézett Reacherre, és megkérdezte: – Vakáción van? – Nem – felelte Reacher. – Akkor pontosan miért is utazik? – Az most nem fontos. Semmi sem fontos abból, amit kérdezett. Egyikünk sem számított rá, hogy itt találja magát, ebben a helyzetben. Teljesen váratlan volt, véletlen baleset. Tehát semmi közünk sincs ahhoz az ügyhöz, amely magát épp foglalkoztatja. Nem is lehet. – Ki mondta, hogy foglalkoztat valamilyen ügy? – Én. Peterson hosszan és szúrósan nézett Reacherre. – Mi történt a busszal? – Gondolom, megcsúszott egy jégfolton – felelte Reacher. – Én éppen aludtam. Peterson bólintott. – Van itt egy híd, amelyről nem igazán látszik, hogy híd. De ki van téve egy figyelmeztető tábla. Knox közbeszólt: – Egy szembejövő autó megcsúszott, át a másik sávba, én meg elrántottam a kormányt. – Enyhén védekezően csengett a hangja. Peterson megértő, semleges, minden ítélettől mentes pillantást vetett rá, és bólintott. – Igen, elég, ha az ember egy kicsit elrántja a kormányt, és már nagy baj lehet belőle. Sokszor előfordul, velem is megtörtént már. – Le kell szállítanunk ezeket az embereket a buszról – javasolta Reacher. – Ők is halálra fognak fagyni, és én is. Peterson egy hosszú másodpercig hallgatott. Semmi közünk sincs ahhoz az ügyhöz, amely magát épp foglalkoztatja. Aztán határozottan ismét bólintott, mintha valamit eldöntött volna magában, és jó hangosan megszólalt: – Egy kis figyelmet kérek! Bevisszük önöket a városba, ahol mindenkiről gondoskodunk. A hölgy, akinek a kulcscsontja, és a másik, akinek a csuklója tört el, velem jön a kocsival, a többiekért pedig küldünk valamilyen járművet. A sérültek nem tudtak volna lelépni a mély árokba, úgyhogy Peterson vitte le a karjában az egyiket, Reacher pedig a másikat. A járőrautó úgy tíz méterrel odébb állt, de a hó már olyan sűrűn hullott, hogy Reacher alig látta a kocsit, és miután Peterson elhajtott, ő meg visszafordult, a buszt is alig tudta kivenni. Teljesen egyedül érezte magát ebben a nagy, kihalt fehérségben. Az arca, a szeme, a füle, a nyaka, mindene tele volt a hóval, amely kavargott körülötte és elvakította. Szörnyen fázott. Egy futó pillanatra pánik fogta el. Ha most véletlenül rossz irányba indulna el, nem is venné észre, csak menne és menne, amíg meg nem fagyna. Aztán tett egy lépést oldalra, és megpillantotta a vészjelzők vöröses fényködét. Még mindig hősiesen világítottak. A fény alapján megállapította, hol lehet a busz, és arrafelé indult. Odaért a szélvédett oldalához, megkerülte az elejét, megint kilépett a szélbe, aztán átmászott az árkon az ajtóhoz. Knox beengedte, aztán egymás mellett kuporogtak az ülések közötti részen, bámultak ki a sötétségbe, és várták, hogy járművet küldjenek értük. Öt perc múlva hat. Még ötvennyolc óra.

Hatkor a tizennégy utasítás végül mégiscsak papírra került. A férfi, aki az ügyvéd hívására felvette a telefont, meglehetősen eszes volt a maga utcán edződött módján, de mindig is úgy gondolta, hogy az intelligenciának az az egyik legfőbb jele, ha az ember tisztában van a saját korlátaival. Az ő egyik nagy hiányossága az volt, hogy stresszhelyzetekben hajlamos volt nehezen megjegyezni az apró részleteket. Márpedig ez most igencsak stresszhelyzetnek számított. Ha végre akarja hajtani az utasításokat, ahhoz még szükség lesz néhány igencsak óvatos ember jóváhagyására is. Tehát tizennégy külön bekezdésben leírt mindent, aztán levette a töltőről vadonatúj, lenyomozhatatlan mobilját, és tárcsázott. Végül egy iskolabuszt küldtek értük, bár nem volt pontosan az. Egy átlagos, normál méretű és formájú Blue Bird busz, csak éppen nem sárga, mint az iskolabuszok általában, hanem szürke. Az ablakokra erős fémrácsot forrasztottak, és Büntetés-végrehajtási Intézet felirat állt az oldalán. Majdnem újnak nézett ki. – Jobb, mint a semmi – szólalt meg Knox. – Én egy halottaskocsiba is beszállok, ha van benne fűtés – jegyezte meg Reacher. A rabszállító három sávon átvágva fordult meg, aztán még egy darabig előre-hátra tolatgatott, míg végül a bedöglött busszal párhuzamosan megállt. Az ajtaja a busz közepe tájára került. Reacher már látta is, miért így állt meg. A busznak volt egy vészkijárata, egy könnyen kiszedhető ablakpanel. Peterson felmérte az árkot és az utasokat, és jó döntést hozott. Már elöljáróban felkészítette a sofőrt. Peterson aránylag okos fickónak tűnt. Tizennyolc idős embernek általában szüksége lenne némi bátorításra, hogy kimásszanak egy ablaknyíláson át a hóviharba, egy idegen karjaiba, de a farkasordító hideg jót tett a gátlásaiknak. Knox segített nekik átmászni, Reacher pedig leemelte őket. A hidegtől és a hótól eltekintve nem volt nehéz dolguk. A legkönnyebb utas, egy öregúr, nem lehetett több ötven kilónál. A legsúlyosabb egy nő volt, aki inkább száz kiló lehetett. A férfiak inkább gyalog tették meg a rövid utat a másik buszig, a nők boldogan hagyták, hogy odacipeljék őket. A rabszállító ugyan majdnem új volt, de azért luxusnak nem nevezhető. Az utasteret egy fényes acélketrec választotta el a vezetőfülkétől. A keskeny és kemény üléseket műanyaggal borították. A padló gumiból volt. Az ablakokon lévő rács fenyegetően hatott, de legalább meleg volt odabent. Nem feltétlenül azért, mert az állam kedves akart lenni az elítéltekhez, hanem mert gyárilag beépítették a fűtést az iskolásoknak, akiknek eredetileg tervezték a járművet, és amikor átalakították a buszt rabszállítóvá, nem szerelték ki. Némi passzív jóindulat. A sofőr jó melegre állította a fűtést. Peterson mindenre jó előre gondolt. Reacher és Knox leültette az utasokat, aztán kimásztak a hidegbe, és a poggyászokat is átcipelték a bedöglött busz csomagtartójából. Az öregeknek szükségük lesz hálóruhára, a gyógyszereikre, tisztálkodószerekre és egy váltás ruhára. Jó sok bőrönd volt. A rabszállító üresen maradt helyeit teljesen megtöltötték, és az ülések közti hely nagy részét is. Knox leült egy bőrönd tetejére, Reacher pedig állva maradt a sofőr mellett, olyan közel húzódva a fűtéshez, amennyire csak lehetett. A szél meg-megtaszította a buszt, de hólánc volt rajta, és biztonságosan haladtak. Tíz kilométer után lekanyarodtak az autópályáról, és elzötyögtek egy rozsdás jelzőtábla mellett, amelyen sörétek ütötte lyukak látszódtak. Egy hosszú, egyenes, kétsávos mellékúton haladtak tovább. Elhaladtak egy A közelben börtön található, ne vegyenek fel stopposokat! feliratú tábla mellett. A fényvisszaverő bevonattal ellátott tábla vadonatúj volt. Reacher nem örült neki. Ez azt jelenti, hogy reggel egy kicsit nehezebb lesz továbbállnia. Az elkerülhetetlen kérdés egy perccel később merült fel. Az egyik elöl ülő nő balra nézett, aztán jobbra, látszott, hogy kissé zavarban van, de végül megszólalt: – Ugye, nem a börtönbe akarnak vinni bennünket? – Nem, hölgyem – nyugtatta meg Reacher. – Valószínűleg egy motelbe. Csak gondolom, ez volt az egyetlen szabad buszuk. A sofőr azt mondta: – A motelek mind tele vannak – Aztán hallgatott. Öt perc múlva este hét. Még ötvenhét óra.

A kétsávos út több mint tizenöt kilométeren át egyenesen vitt tovább. A látótávolság alig volt több tíz méternél. A hulló hópelyhek ragyogtak a reflektorok fénypászmájában, de hogy a hóesés függönye mögött mi van, azt csak találgatni lehetett. Reacher, abból ítélve, hogy a motor egyenletesen duruzsolt, úgy vélte, kietlen síkságon vágnak át. Se dombok, se lankák, csak a tágas préri, amely reggelre a legalább harminccentis hóban még laposabbnak fog hatni. Aztán elhaladtak egy újabb tábla mellett: Bolton. Lakosság: 12 261. Tulajdonképpen nem is volt olyan kis város. Nemcsak egy pontocska a térképen. A sofőr nem lassított. A hóláncok tovább zörögtek még egy, majd még egy kilométeren át. Aztán egyszer csak egy utcai lámpa derengett fel, majd egy újabb. Aztán előbukkant egy járőrautó, amely egy kis mellékutca torkolata előtt parkolt keresztben, lezárva az utcát. A tetején lustán villogott egy piros lámpa. Hosszú ideje itt állhatott, ez nyilvánvaló volt. A kerekek nyomát már félig belepte a friss hó. A busz továbbzötyögött még néhány száz métert, aztán lassított, és háromszor egymás után bekanyarodott. Jobbra, balra, majd ismét jobbra. Reacher egy hosszú, alacsony kőkerítést pillantott meg, a tetején vastag hópárna ült. Fölötte egy kivilágított tábla: Boltoni Rendőrkapitányság. A fal mögött egy parkoló terült el, amely most tele volt civil járművekkel. Szedánok, kisteherautók, furgonok. Úgy tűnt, nemrégiben még használták őket, és nem olyan rég állhattak itt. A keréknyomok frissek voltak, a szélvédők tiszták, a motorháztetőkön megolvadt a hó. A busz elgördült mellettük, lelassított, és megállt a kivilágított bejárattal szemben. A motort üresbe tette a sofőr, így a fűtés tovább működött. A kapitányság egy hosszan elnyúló, földszintes épületben kapott helyet. Nem tűnt kicsinek. Lapos tetején egész erdőnyi antenna meredezett áttörve a havon. Az előtér bejáratának mindkét oldalán egy-egy szemetes állt, mint két büszke őrszem. Az előtér melegnek és hívogatónak tűnt. A rabszállító sofőrje meghúzott egy kart, mire kinyílt a busz ajtaja. Egy rendőrségi dzsekit viselő férfi jött ki az épületből hólapátot tartva a kezében, és elkezdte ellapátolni a havat a két szemetes közötti részen. Reacher és Knox kiszedték a bőröndöket az ülések közül, és behordták a kapitányságra. A hóesés egy kicsit enyhült, de hidegebb volt, mint eddig bármikor. Aztán az utasok is kiszálltak. Knox lesegítette őket a lépcsőn, Reacher végigtámogatta őket az eltakarított ösvényen, a rendőr pedig bekísérte őket a bejáraton. Néhányan leültek az előtérben lévő padokra, mások állva maradtak, néhányan körbesétálgattak. Az előcsarnok kopár, négyszögletes helyiség volt, szürke linóleumpadlóval és fényes olajfestékkel lekent falakkal. Hátul volt egy recepciós pult, mögötte a falon parafa táblák, tele kitűzött értesítőkkel és cédulákkal. A pultnál egy idősebb férfi ült civil ruhában. Nem rendőr volt, csak amolyan diszpécserféle. A dzsekis rendőr egy pillanatra eltűnt, aztán visszajött egy férfi társaságában, akiről Reacher úgy vélte, hogy ő lehet Bolton rendőrfőnöke. A derékszíján pisztolytáska lógott, zubbonyának a gallérját két ezüstszínű sáv díszítette, olyasféle, mint a seregben a századosi rangjelzés. A férfi úgy festett, amilyen Peterson is lesz úgy tizenöt év múlva – magas, vékony, izmos prérilakó, kissé hajlott hátú és a kortól kicsit megviselt. Fáradtnak és gondterheltnek látszott, mint akit súlyos problémák nyomasztanak, és kissé szomorúnak is, mint egy olyan ember, akinek szebb volt a múltja, mint amilyen a jelene, de azért átmenetileg mégis boldog, mivel épp csak egy egyszerű kis problémát kell megoldania. Megállt, háttal a recepciós pultnak, és felemelt kézzel csendet kért, bár éppen senki sem beszélt. – Isten hozta önöket Boltonban – kezdte. – A nevem Tom Holland, én vagyok a helyi rendőrkapitány. Gondoskodni fogok róla, hogy mindnyájukat kényelmesen elhelyezzük ma éjszakára. A rossz hír az, hogy az összes motel tele van a városban, a jó hír viszont az, hogy a boltoniak nem olyan emberek, akik hagyják, hogy egy csapat bajba jutott átutazó kempingágyon legyen kénytelen tölteni az éjszakát az iskola tornatermében. Körbetelefonáltunk, hogy vannak-e üres vendégszobák, és örömmel jelenthetem, hogy sokan jelentkeztek. Több mint egy tucat helyi lakos szívesen vendégül látja önöket az otthonában, mintha csak régi barátok lennének. Ezután megindult a halk sutyorgás. Az embereken egy kis meglepetés érződött, némi bizonytalanság, de aztán mindenki elégedettnek tűnt. Az öregek arca felderült, mosolyogtak, és megkönnyebbülten húzták ki magukat. Holland, a rendőrfőnök beterelte egy oldalhelyiségből a vendéglátóikat, öt helyi házaspárt, négy egyedülálló férfit és négy nőt. Az előcsarnok hirtelen nagyon zsúfolt lett. Az emberek kezet ráztak, bemutatkoztak, csoportokat alkottak, és keresgélték a bőröndjeiket. Reacher gyors fejszámolást végzett. Tizenhárom csoport alakult ki, vagyis tizenhárom üres vendégszoba van, pontosan ugyanannyi, mint a tizenhárom motelszoba a Rushmore-hegynél, amely Knox papírjain szerepelt. Peterson jó előre gondolt mindenre. Reacher viszont nem szerepelt Knox papírjain. Nézte, ahogy szép lassan kiürül az előcsarnok. A bőröndöket elszállították, a vendéglátók a karjukat nyújtották, kinyitották az öregek előtt az ajtót, kettesével-hármasával-négyesével kisétáltak a várakozó autókhoz. Reacher maradt ott egyedül. Az előtér öt perc alatt kiürült. Aztán visszajött a dzsekis rendőr, és becsukta az ajtót, majd eltűnt egy derékszögben kanyarodó folyosón. Holland, a rendőrfőnök visszajött, Reacherre nézett, és azt mondta: – Várjunk inkább az irodámban. Öt perc múlva este nyolc. Még ötvenhat óra.

4. fejezet

Reacher legalább ezer olyan irodát látott már életében, mint amilyen Hollandé volt. Egyszerű, vidékies volt a berendezés, nyilván közbeszerzési pályázatot írtak ki rá, és az nyerte el a megrendelést, aki a legolcsóbb árajánlatot tette. Hanyagul lekenték olajfestékkel a falat, amelyen még látszottak a vastag ecsetnyomok. A műanyag padlón furnérozott íróasztal, a fal mellett hat modern irattartó szekrény állt nem egészen egy vonalban, fölöttük egyszerű falióra mutatta az időt. Volt még egy bekeretezett fénykép, rajta Holland egy egyenesebb tartású, fiatalabb, izmosabb kiadásban, amint egy nő és egy gyerek mellett állva mosolyog. Családi fotó, talán úgy tíz évvel ezelőtt készülhetett. A nő csinos volt a maga sápadt módján, szőke, határozott arcvonásokkal. Holland felesége lehetett. A gyerek egy nyolc-kilenc éves kislány volt, az arca fehér, még gyermeki, ártatlan vonásokkal. Feltehetően a lányuk. Az íróasztalon két dobókocka állt. Nagy, régimódi csontkockák, kopottak a sok használattól. A pontok már megfakultak, az anyagon vékony erezet rajzolódott ki, ahol a puha kalcium kikopott, viszont a keményebb ásványok megmaradtak. A fényképtől és a dobókockáktól eltekintve semmilyen személyes tárgy nem volt a helyiségben, minden szigorúan hivatalos volt. Holland leült az íróasztalhoz egy kopottas bőrszékbe. A háta mögött jó nagy ablak volt, de függöny nélkül. Háromrétegű üveg védett a hideg ellen. Az üveg tiszta volt. Odakint sötétség honolt. A külső ablakpárkányt vastag hópárna fedte, a benti párkány alatt radiátor állt. Reacher leült az íróasztal előtti székre, amely a látogatók számára volt fenntartva. Holland hallgatott. – Mire kell várnom? – kérdezte Reacher. – Szeretnénk ugyanolyan vendéglátásban részesíteni, mint a többieket. – De engem nehezebb volt elsózni? Holland fáradtan elmosolyodott. – Nem erről van szó. Andrew Peterson önként jelentkezett, hogy befogadja, de egyelőre még dolga van. Úgyhogy meg kell várnia, amíg visszajön. – Mi dolga van? – Ami a rendőröknek általában. – Nagyobb ez a város, mint vártam. A busz GPS-e csak egy apró kis pontocskát jelzett a térképen. – Terjeszkedtünk az utóbbi időben. Gondolom, a GPS adatai kissé elavultak. Az irodában túlságosan is meleg volt. Reachert már nem rázta a hideg, inkább izzadt. Piszkos ruhái száradás közben megmerevedtek. – Azért terjeszkedett a város, mert egy börtönt építettek ide – jegyezte meg. – Miből jött rá? – Vadonatúj a rabszállító. Új a figyelmeztető tábla az autópálya után. Holland bólintott. – Egy vadonatúj szövetségi börtön épült ide. Több város is versengett érte. Mindenki szerette volna megszerezni. Olyan ez, mintha a Toyota vagy a Honda egy új gyárat telepítene valahova. Rengeteg új munkahelyet teremt, és sok pénzt hoz. Aztán később még egy állami fegyházat is idehelyeztek, ugyanabba az épületkomplexumba, amely még több munkahelyet és még több pénzt jelentett, és ráadásul még a megyei börtön is itt kapott helyet. – Ezért vannak tele a motelek? Holnap látogatási nap lesz? – Hetente három látogatási nap van. A távolsági buszok nem járnak túl sűrűn, úgyhogy a legtöbben két éjszakát is itt töltenek a városban. Hetente hat nap foglaltak a motelszobák. A moteltulajdonosoknak ez nagy fellendülést jelent. A bisztrók, a pizzások és a távolsági buszosok is jól járnak. Amint mondtam, rengeteg új munkahely, és sok pénz. – És hol van a börtönépület? – Majdnem tíz kilométerrel északra a várostól. Nagy ajándék ez a számunkra. – Szerencsések voltak – mondta Reacher. Holland pár pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Ajándék lónak ne nézd a fogát, ezt már rég megtanultam. Ekkor bekopogott a dzsekis rendőr, besétált, és átadott Hollandnak egy dossziét. A falióra este nyolcat mutatott, s ez nagyjából egybevágott a Reacher fejében ketyegő órával. Holland félig elfordult a forgószékkel, és kinyitotta a dossziét. Ferdén tartotta a fedelét, hogy Reacher ne lásson bele. A Holland háta mögötti ablaküvegben azonban szép tisztán visszatükröződött minden. Egy tetthelyen készült helyszínelő felvételek voltak a dossziéban, hússzor huszonöt centis, fényes felületű fényképek, melyek alsó sarkába kis cédulát ragasztottak, valami nyomtatott szöveggel. Holland átlapozta őket. Az első egy átfogó felvétel volt a teljes helyszínről, aztán sorozatban több közeli a részletekről. Egy feketébe öltözött, nagydarab ember hevert a földön – valószínűleg férfi, és valószínűleg halott. A földet hó borította körülötte, a jobb halántékát láthatóan nagy ütés érte. Vér nem volt. Reacher agyán átfutott, amikor Knox még a buszon összecsukta a telefonját, és azt mondta: Boltonban van rendőrkapitányság, küldenek egy embert. De más problémájuk is van, úgyhogy beletelik egy kis időbe, amíg ideér. Holland becsukta a dossziét. Csöndben maradt. Visszafogott, hallgatag ember benyomását keltette, ahogy Reacher is. Csak ültek egymással szemben, és egy szót sem szóltak. Nem volt ellenséges a csönd, de azért enyhe gyanakvás lebegett a levegőben. Holland a csukott dossziéra fektette a tenyerét, időnként a látogatóra pillantott, aztán a dossziéra, mintha nem tudná eldönteni, hogy a kettő közül melyik jelenti a nagyobb problémát.

Amikor a dél-dakotai Boltonban este nyolc óra volt, Mexikóvárosban este kilencre járt az idő. Háromezer kilométerrel volt távolabb, és ötven fokkal volt melegebb. A férfi, akit felhívtak a vadonatúj, lenyomozhatatlan mobiltelefonról, épp maga is telefonálni készült magas fallal körbekerített városi villájából egy magas fallal körbekerített vidéki birtokra, amely száznyolcvan kilométerre volt onnan. A hívott fél szó nélkül végighallgatja, aztán megígéri, hogy tizenkét órán belül dönt. Általában így ment a dolog. Semmilyen nagy tettet nem lehet véghezvinni úgy, ha előbb nem fontoljuk meg és gondoljuk át. Az alapos átgondolásnak és megfontolásnak köszönhetően elkerülhetők a kapkodás okozta hibák, és lehetővé válnak az igazi merész tettek.

Holland irodájában csönd volt. A csukott ajtón keresztül Reacher hallotta a kapitányság zajait beszűrődni. A jövés-menés majdnem fél órán át tartott, aztán ismét csönd lett. Úgy gondolta, valószínűleg ügyeletváltás lehetett. Elég furcsa időzítés, ha három műszakban dolgoznak. Valószínűleg inkább két műszakban. A nappali ügyeletesek most távoztak, az éjszakaiak megérkeztek. Tizenkét órát dolgoznak, talán reggel fél kilenctől este fél kilencig. Szokatlan felállás, és valószínűleg csak átmeneti. Arra utalhat, hogy valamilyen komolyabb üggyel van dolguk, amely rövid időn belül megoldódhat.

Más problémájuk is van.

Andrew Peterson valamivel negyed tíz után érkezett vissza a kapitányságra. Bedugta a fejét Holland irodájának ajtaján, a kapitány pedig kiment hozzá a folyosóra a fotókat tartalmazó dossziéval. A rögtönzött kis értekezlet nem tartott sokáig, alig öt percig. Reacher feltételezte, hogy Peterson a helyszínen is látta a holttestet, úgyhogy nem nagyon kellett tanulmányoznia a fotókat. A két rendőr ezután visszament az irodába, és megálltak középen. Testtartásukról lerítt, hogy vége a munkaidőnek. Hosszú napjuk lehetett, és holnap újabb hosszú nap vár rájuk, de addig nincs semmi dolguk, csak a pihenés. Reacher jól ismerte ezt az érzést a régi időkből, amikor még neki is volt munkája. Bizonyos napokon legalábbis része volt ebben az érzésben, de nem azokon a napokon, amikor hullákat ábrázoló fotók kerültek a kezébe. – Mehetünk – mondta Peterson. Öt perc múlva fél tíz. Még ötvennégy és fél óra.

Amikor Dél-Dakotában kilenc óra huszonöt perc volt, akkor a Mexikóvárostól száznyolcvan kilométerre lévő, magas fallal körbekerített vidéki birtokon este tíz óra huszonöt perc. A tulajdonosa egy feltűnően alacsony ember volt, akit Plato néven ismertek. Egyesek szerint Plato brazil születésű volt, és brazil szokást követve választott magának rövid, jól megjegyezhető nevet a születési anyakönyvi kivonatán szereplő hosszú, több tagból álló név helyett. Ahogy egy bizonyos Edson Arantes do Nascimento nevű sztárfutballista egyszerűen csak Pelének hívatta magát. Vagy egy másik, Ricardo Izecson dos Santos Leite Kakának. Mások azt állították, hogy Plato kolumbiai, ami a foglalkozását tekintve sokkal logikusabb volt. Megint mások szerint mexikói volt. Abban azonban mindenki egyetértett, hogy Plato alacsony – nem mintha ezt bárki is a szemébe merte volna mondani. A jogosítványában az állt, hogy 158 centi, de valójában vastag talpú cipőben volt 154 centi, cipő nélkül pedig csak 148. Egy korábbi társa, Martinez volt az oka annak, hogy senki sem merte a magasságát emlegetni előtte. Martinez összeveszett valamin Platoval, kijött a sodrából, és törpének nevezte. Martinezt ezután eszméletlen állapotban a legjobb mexikóvárosi kórházba szállították, ahol azonnal egy műtőbe vitték, és elaltatták. A feje búbjától lemértek 148 centit, és egy vonalat húztak a lábszárára, inkább a térde, mint a bokája közelében. Aztán a sebészekből és asszisztensekből álló csapat kettős amputációt hajtott végre, gondosan és precízen. Martinezt két napig tartották benn a kórházban, aztán mentővel hazaszállították. Plato ajándékot is küldött neki a jókívánságai kíséretében. Azt üzente, hogy reméli, nagyra fogja értékelni az ajándékot, és állandóan szem előtt tartja. Az adott körülmények között a kívánság inkább parancs volt. Amikor kicsomagolták, először azt hitték, egy akvárium. De nem hal volt benne, hanem formaldehidben tartósítva Martinez lábfeje és egy huszonöt centis darab a lábából. Úgyhogy ezek után soha többé senki nem emlegette Plato magasságát. Miután befutott a városi villából a telefonhívás, tizenkét órán belül ígért döntést, de valójában nem lett volna érdemes ennyi időt pazarolni egy aránylag jelentéktelen ügyre, amely egy hatalmas és összetett nemzetközi szervezet egy aránylag jelentéktelen, előretolt állására vonatkozott. Úgyhogy mindössze másfél óra után már meg is született a döntés: engedélyt ad a szemtanú elhallgattatására. Odaküldi az emberét, amilyen hamar csak lehet. Úgy döntött, még egy lépéssel továbbmegy, és egy tizenötödiket is hozzáad a listán szereplő tételekhez. Egy kissé bosszantotta, hogy eddig senkinek sem jutott eszébe ez a dolog. De hát ő mégiscsak Plato, a többiek pedig nem azok. A biztonság kedvéért elvarr minden szálat, és az ügyvédet is elhallgattatja.

5. fejezet

Peterson kikísérte Reachert a hideg éjszakába, és megkérdezte, hogy éhes-e. Reacher azt felelte, hogy majd éhen hal. Úgyhogy Peterson egy gyorsétteremhez hajtott, az autópályához vezető út mentén lévő benzinkútnál. Egy hagyományos rendőrségi Ford Crown Victoriája volt, elöl téli gumikkal, hátul hólánccal felszerelve. A belsejében meleg volt, gumi, zsíros hamburger és az átmelegedett műszerfal szaga töltötte be. Odakint már majdnem elállt a hóesés. – Már túl hideg van ahhoz, hogy havazzon – mondta Peterson. Úgy tűnt, valóban így is van. Az éjszakai égbolt részben kitisztult, és hatalmas, törékeny üvegburaként borított be mindent a sarki levegő. Áthatolt Reacher nem épp megfelelő öltözékén, és a rövid kis séta alatt, míg oda nem értek a gyorsétterem bejáratáig, újból rázni kezdte a hideg. – Azt hittem, valami nagy vihar közeleg – jegyezte meg. – Két nagy vihar is közeledik – felelte Peterson. – Ilyenkor mindig így van, maguk előtt tolják a hideg levegőt. – És mennyi idő alatt érnek ide? – Hamarosan. – És utána egy kicsit melegebb lesz? – Épp csak egy kicsit. Eléggé ahhoz, hogy elkezdjen havazni. – Nagyszerű. Inkább a havazást választom, mint a hideget. – Azt hiszi, ez hideg? – kérdezte Peterson. – Hát nem is meleg. – Ez még semmi. – Tudom – felelte Reacher. – Egyszer töltöttem egy telet Koreában. Ott még ennél is hidegebb volt. – De? – A seregben azért adtak rendes kabátot. – És? – Korea legalább érdekes hely volt. – Ez láthatóan kissé felbosszantotta Petersont. Az étterem üres volt, úgy tűnt, záráshoz készülődnek. De azért bementek, és leültek egy kétszemélyes asztalhoz. Az alig nyolcvanszor nyolcvan centis asztallap furcsán kicsinek hatott kettőjük között. – Boltonban nagyon is sok érdekesség van – szólalt meg Peterson. – Például a halott fickó? – Igen – vágta rá Peterson, aztán egy kicsit hallgatott. – Milyen halott fickó? Reacher elmosolyodott. – Már túl késő visszaszívni. – Nehogy azt mondja, hogy Holland elmesélte. – Nem, de elég hosszú időt töltöttem az irodájában. – Egyedül? – Nem, egy percig sem hagyott magamra. – És megengedte, hogy megnézze a fotókat? – Nagyon próbálta eltakarni, de a takarítók szép fényesre pucolták az ablakokat. – Látta az összeset? – Nem tudtam megállapítani, hogy a fickó halott vagy csak eszméletlen. – Csőbe húzott azzal a dumával Koreáról. – Szeretek tájékozott lenni. Éhezem a tudást. Odament hozzájuk egy fáradt, negyvenes pincérnő, a lábán tornacipő, az egyenruhája khakiblúzához nyakkendőt is vett. Peterson marhasültet rendelt. Reacher követte a példáját, és kávét is kért. – Mennyi ideig volt a seregben? – kérdezte Peterson. – Tizenhárom évig. – Katonai rendőr volt? Reacher bólintott. – Egészségügyi kiképzést is kapott? – Látom, beszélt a busz utasaival. – És a sofőrrel is. – Ellenőrizte, ki vagyok. – Természetesen. A legalaposabban. Mit gondol, mit csináltam ennyi ideig? – És be akar fogadni a házába ma éjszakára. – Tud jobb helyet? – Ahol szemmel tud tartani. – Ha maga mondja…– De miért? – Megvan rá az okom. – Nem akarja elmondani? – Csak mert éhezi a tudást? – Mondjuk. – Csak annyit árulhatok el, hogy feltétlenül tudnunk kell, kik jönnek-mennek a városban. Peterson ennél többet nem mondott, és egy perccel később megérkezett a vacsorájuk. A tányérokat jól megrakták hússal, krumplipürével, és a mártást sem sajnálták. A kávé egy órája főhetett, és így némileg veszített az aromájából, viszont az állástól erősebb lett. Peterson folytatta a kérdezősködést: – És pontosan mit csinált a katonai rendőrségnél? – Amire utasítottak. – Komolyabb bűnesetek is akadtak? – Néha. – Gyilkosságok? – Volt minden, gyilkossági kísérlettől a többszörös gyilkosságig. – Mennyi egészségügyi kiképzést kapott? – Mi az, annyira rossz itt a kaja, hogy aggódik, hogy ételmérgezést kapunk? – Én is szeretek tájékozódni. – Nem kaptam túl sok kiképzést. Csak próbáltam megnyugtatni az öregeket, ennyi az egész. – Nagyon pozitívan nyilatkoztak magáról. – Ne higgyen nekik, nem ismernek. Peterson nem válaszolt. – Hol találták azt a halott fickót? – kérdezte Reacher. – Ahol a járőrautó elállta a mellékutcát? – Nem, az egy másik hely. A hullát máshol találták. – De nem ott ölték meg. – Honnan tudja? – Nem volt vérfolt a havon. Ha olyan keményen fejbe vágták, hogy meghalt, akkor a fejbőre is felrepedt, ez elkerülhetetlen. Márpedig a fejsebek szörnyen véreznek. Úgy egy méter átmérőjű vértócsának kellett volna lennie. Peterson egy percig némán evett, aztán megkérdezte: – Hol lakik? Ez bizony elég nehéz kérdés volt. Nem feltétlenül Reacher számára, mert ő egyszerűen tudott rá válaszolni: nem lakott sehol, soha életében. Egy katonatiszt fiaként jött a világra egy berlini katonai kórházban, és miután kivitték onnan takarókba bugyolálva, végigcipelték az egész világon, egyik katonai támaszpontról a másikra, egyik olcsó szállásról a másikra. Aztán később maga is belépett a seregbe, és ugyanolyan helyeken élt egyedül, mint gyerekkorában a családjával. A West Point katonai akadémián eltöltött négy év volt a leghosszabb időszak, amikor állandó lakhelye volt, és nem mondhatni, hogy különösebben élvezte volna, se az akadémiát, se az állandóságot. Miután leszerelt, továbbra is nomád életet folytatott. Soha nem ismert más életformát, és nem tudott leszokni róla. Nem mintha olyan nagyon próbálkozott volna. – Nomád vagyok – közölte Petersonnal. – A nomádok állatokat tartanak, legelőről legelőre vonulnak. Ez a meghatározásuk. – Oké, akkor nomád vagyok, csak állatok nélkül. – Szóval csavargó. – Mondhatjuk úgy is. – Nincs csomagja. – Valami baja van ezzel? – Elég furcsa. És a zsaruk nem szeretik a furcsán viselkedő embereket. – Miért furcsább állandón utazgatni, mint minden napot ugyanazon a helyen tölteni? Peterson egy darabig hallgatott, aztán azt mondta: – Mindenkinek van valami tulajdona. – Nekem nincs rá szükségem. Kevés csomaggal az ember messzebbre juthat. Peterson nem válaszolt. Reacher folytatta: – Mindegy, nem kell miattam aggódnia. Soha életemben nem hallottam még Boltonról. Ha a sofőr nem rántja félre a kormányt, akkor ma este már a Rushmore-hegynél lettem volna. Peterson vonakodva bólintott. – Ezt nem vitatom. Öt perc múlva este tíz. Még ötvennégy óra.

Háromezer kilométerrel délebbre, a Mexikóvárostól száznyolcvan kilométerre lévő, fallal körbevett birtokon Plato is épp vacsorázott – steaket evett, amely egyenesen Argentínából érkezett. Helyi idő szerint majdnem tizenegy óra volt. Későire sikeredett a vacsora. Plato vászonnadrágot, fehér inget és fekete bőrcipőt viselt – minden a Brooks Brothers áruház fiúosztályáról származott. A cipő és a ruha is nagyon jól illett rá, de azért elég furán festett bennük. Kövérkés, fehér bőrű, középosztálybeli fiúk számára gyártották a ruhákat, Plato viszont öreg volt, sötétbarna bőrű, és szögletes fejét kopaszra borotválta. De fontos volt neki, hogy tudjon készruhákat venni, amelyek pont jók rá. Az nyilvánvalóan szóba sem jöhetett, hogy méretre varrasson magának. A szabó méretet venne, aztán nagyon hallgatna, majd kimérten, mesterkélten semleges hangon lediktálná a nagyon kis számokat. Felnőtt méretű konfekcióruhákat átalakíttatni ugyanilyen kellemetlen lett volna. Ideges helybéli varrónőknek kellett volna házhoz jönni, lopva megszabadulni a levágott felesleges anyagdaraboktól – ennek már a gondolata is felzaklatta. Letette a kést meg a villát, és megtörölgette a száját egy nagy fehér szalvétával. Fogta a mobiltelefonját, és kétszer lenyomta a zöld gombot, hogy az utolsó hívóval beszéljen. Amikor beleszóltak a telefonba, azt mondta: – Nem kell várnunk. Küldjenek oda egy embert, és intézzék el a szemtanút. A városi villában a férfi megkérdezte: – Mikor? – Amilyen hamar csak lehet. – Rendben. – És intézzék el az ügyvédet is, hogy rajta keresztül ne tudjanak eljutni hozzánk. – Rendben. – És gondoskodjon arról is, hogy azok az idióták tisztában legyenek vele, hogy mennyivel tartoznak nekem ezért. – Rendben. – És mondja meg nekik, hogy jobban teszik, ha soha többé nem zaklatnak ilyen baromságokkal. Miután félig végzett a marhasülttel, Reacher megkérdezte: – Szóval, miért is volt lezárva az a mellékutca? – Lehet, hogy leszakadt egy magasfeszültségű vezeték. – Remélem, hogy nem. Mert akkor elég furcsák lennének a prioritásaik. Hagynának húsz idős embert egy órán át fagyoskodni az autópályán, mert egy elektromos vezetéket őrizgetnek egy mellékutcában? – Talán karambol volt. – Erre ugyanazt tudom mondani. – Mit számít ez? Addigra már úton voltak a városba. – Az a járőrautó már legalább két órája ott állhatott, ha nem régebben. A keréknyomait teljesen belepte a hó. De maguk azt mondták, nincs szabad emberük. – Ami igaz is volt. Az a rendőr nem ért rá, dolga volt. – Miféle dolga? – Az nem tartozik magára. – Mekkora itt a rendőrség? – Elég nagy. – És mindenkinek dolga volt? – Pontosan. – És hányan voltak épp azzal elfoglalva, hogy parkoló autókban ücsörögtek, és nem csináltak semmit sem? – Ha ilyen jellegű kérdései vannak, azt javaslom, költözzön ide, kezdjen el itt adót fizetni, és aztán beszélje meg a dolgot a polgármesterrel vagy Holland főkapitánnyal. – Meg is fázhattam volna. – De nem fázott meg. – Azt még nem lehet tudni. Tovább ettek, míg meg nem csörrent Peterson telefonja. Felvette, hallgatott egy darabig, aztán megszakította a vonalat, és félretolta a tányérját. – Most el kell mennem – mondta. – Maga várjon meg itt. – Nem tehetem – felelte Reacher. – Mindjárt bezárnak, tíz óra van. A pincérnő nagyon örülne, ha eltűnnénk végre. Haza szeretne menni. Peterson nem felelt semmit sem. – Gyalog nem mehetek – folytatta Reacher. – Nem tudom, hol lakik. Különben is, túl hideg van. Peterson hallgatott. – Majd a kocsiban maradok. Észre sem fog venni. – Oké – bólintott végül Peterson, de nem tűnt túl boldognak. Reacher otthagyott egy húszdollárost az asztalon. A pincérnő rámosolygott. Teljes joggal, gondolta Reacher. Két szelet hús meg a kávé, dél-dakotai árakkal számolva legalább hatvan százalék borravaló. Vagy az is lehet, hogy az egész borravaló, ha Bolton is olyan hely, ahol szokás ingyen vendégül látni a zsarukat. A Crown Vic belseje még langyos volt. Peterson a gázpedálra taposott, a hólánc a hóba harapott, és a kocsi előregördült. Más autó nem járt az utcán, csak hóekék kotorták a havat kihasználva a nagy nyugalmat. Reacher soha nem értette igazán, miért hívják hóekének. Az eke belehasít a földbe, és kifordítja. A hóeke nem így működik, inkább olyan, mint egy buldózer. Peterson mindenesetre megelőzte az összeset. A kereszteződéseknél nem állt meg, és nem várta meg a zöld jelzéseket sem a lámpáknál. – Hová megyünk? – kérdezte Reacher. – A külvárosba. – Miért? – Behatolókat jelentettek. – Egy házból? – Az utcán. Van polgárőrség. – Peterson nem adott további magyarázatot, csak tovább vezetett a kormánykerékre dőlve, idegesen és feszülten. Reacher kényelmesen elnyúlt az ülésen, és azon tűnődött, vajon miféle behatolók lehetnek azok, akik miatt a helyi rendőrség főkapitány-helyettese azonnal ugrik.

Háromezer kilométerrel délebbre a férfi a fallal körbekerített mexikóvárosi villában az Egyesült Államokat hívta. Aznapra ez volt az utolsó feladata. Helyi idő szerint tizenegy óra volt, az Államokban tíz. A telefont felvették, a férfi pedig lassan és precízen továbbította Plato utasításait. Nem csúszhatott be semmiféle hiba. Megvárta, amíg a másik fél elismétli, amit hallott, aztán megszakította a vonalat. Nem hívta vissza Platot, nem lett volna értelme. Plato nem ismerte a megerősítés fogalmát. Plato számára az engedelmesség úgy követte a parancs kiadását, mint ahogy az éjszaka a nappalt – elkerülhetetlenül. Csak akkor fordulhat elő, hogy nem engedelmeskednek a parancsainak, ha a Föld megszűnik forogni a tengelye körül.

6. fejezet

A Peterson kocsijának műszerfalára szerelt rendőrségi rádió jó hangosra volt állítva. Reacher két különböző hangot tudott kivenni, amelyek négy járőrautóból szóltak. Mindegyik a külvárosban cirkált, de egyikük sem találkozott az állítólagos behatolókkal. Peterson azokon az utcákon indult el, amelyeket még nem ellenőriztek. Jobbra kanyarodott, aztán balra, zsákutcákba hajtott be, kitolatott, továbbment. A hold alacsonyan járt az égbolton. Reacher szép rendes külvárosi házakat látott egyenes sorokban, az ablakok meleg sárga fénnyel világítottak. A járdák, az úttestek és az udvarok mind egyformán laposak voltak, a hótakaró kékesen verte vissza a holdfényt. A háztetőket is vastag hólepel borította. Némelyik utcában már jártak a hókotrók, és nagy hókupacok tornyosultak a járdaszegélynél. Másokat még mindig szűz hótakaró borított, bár nem olyan vastag, mint az udvarokat és felhajtókat. Ez a mostani hóesés nyilván a második vagy a harmadik lehetett az utóbbi egy hétben. Az utakat befedte a hó, eltisztították, újból belepte, újból eltisztították, a tél diktálta végtelen ritmusban. – Hány behatolót jelentettek? – kérdezte Reacher. – Kettőt. – Kocsival jöttek? – Gyalog. – És mit csináltak? – Csak mászkáltak a környéken. – Akkor maradjunk azoknál az utcáknál, ahol már elkotorták a havat. Senki sem mászkál tizenöt centis friss hóban csak úgy szórakozásból. Peterson egy pillanatra lassított, és elgondolkozott. Aztán szó nélkül megfordult, és egy már elkotort részen kezdett visszafelé haladni. A hókotró ide-oda kanyarogva haladt a főutakon és a mellékutcákon. Az utána maradt fehér réteg vékony volt. Amit elkotortak, kétoldalt állt felhalmozva, még tisztán és puhán. Négy perccel később megtalálták a behatolókat. Ketten voltak, és egészen közel állva egymáshoz egy harmadik személlyel beszélgettek. A harmadik Holland főkapitány volt. A kocsija ott parkolt, úgy öt-hat méterrel odébb. Megkülönböztető jelzés nélküli Crown Vic, sötétkék vagy fekete. Nehéz volt megállapítani a holdfényben. Rendőrségi modell, a csomagtartó tetejére antennákat szereltek, a hátsó ablakban villogtak a piros fények. A sofőrülés ajtaja nyitva volt, a motor járt. A kettős kipufogócső alatt fekete tócsába olvadt a hó. Holland nyilván kiszállt, és azonnal kérdőre vonta a két fickót. A két magas és testes férfinak nem volt valami bizalomgerjesztő a külseje. Fehér bőrűek voltak, fekete katonai bakancsot viseltek, fekete farmert, fekete farmeringet, fekete bőrmellényt, ujj nélküli fekete bőrkesztyűt, a homlokukon pedig fekete bőrpántot. Fekete dzseki is volt rajtuk, de a cipzárat nem húzták fel. Pontosan úgy festettek, mint a helyszínelők fotóin a halott fickó. Peterson lefékezett, megállt, aztán tíz métert visszatolatott. A reflektorok fénye megvilágította a jelenetet. Úgy tűnt, Holland nincs épp nyerő pozícióban. Idegesnek látszott. A két férfi viszont cseppet sem volt az. Hollandot sarokba szorították, egy hatalmas hókupac emelkedett közvetlenül a háta mögött, ők pedig fenyegetően közel léptek hozzá. Holland nagyon úgy festett, mint aki vereséget szenvedett, és tehetetlen. Reacher rögtön látta, hogy miért. A Holland derékszíján lógó pisztolytáska üres volt, de a fegyver a kezében sem volt. A tekintete lefelé és kissé balra irányult. Nyilván beleejtette a pisztolyt a hókupacba. Vagy kiverték a kezéből. Egyik sem jó. – Kik ezek? – kérdezte Reacher. – Nemkívánatos személyek. – Annyira nemkívánatosak, hogy a rendőrfőkapitány személyesen vadászik rájuk? – Maga is látja, amit én. – Mit akar csinálni? – Bonyolult a helyzet. Valószínűleg fegyver van náluk. – Magánál is van. – Nem hozhatom kínos helyzetbe Hollandot. – Nem az ő hibája. Át lehetett fagyva a keze. – Az imént szállt ki a kocsijából. – Egy kicsit régebben. A kocsija már legalább tíz perce ott áll. Nézze meg a tócsákat a kipufogók alatt. Peterson nem felelt, és nem is mozdult. – Szóval, kik ezek? – kérdezte újból Reacher. – Miért érdekli az magát? – Csak kíváncsi vagyok. Látom, hogy megijedt tőlük. – Gondolja? – Ha nem így lenne, akkor már megbilincselve ülnének a kocsi hátsó ülésén. – Motorosok. – Nem látok motorokat. – Mert tél van – mondta Peterson. – Ilyenkor furgonnal járnak. – És ez manapság illegális? – Narkósok. – Ez pontosan mit jelent? – Kristályos metamfetamint használnak. – Amfetaminokat? – Metil-amfetamint. A füstjét szívják be. Vagy hogy technikailag pontosabb legyek, elpárologtatják, és úgy lélegzik be. Üvegpipából vagy széttört villanykörtéből, vagy alumíniumfóliával borított kanálból. Felmelegítik, és beszippantják. Teljesen kiszámíthatatlan és kezelhetetlen lesz tőle, aki használja. – Az emberek mindig kiszámíthatatlanok és kezelhetetlenek. – De nem úgy, mint ezek a fickók. – Ismeri őket? – Ezt a kettőt nem, csak úgy általában a fajtájukat. – Itt laknak a városban? – Tíz kilométerre nyugatra. Sokan vannak, egész táboruk van. Többnyire eléggé maguknak valók, de az emberek nem szeretik őket. – A halott fickó is közéjük tartozott – állapította meg Reacher. – Nyilván. – Akkor lehet, hogy a haverjukat keresik. – Vagy igazságot akarnak tenni. – Peterson csak figyelt és várt. Tíz méterrel odébb tovább zajlott a jelenet, mint egy jól koreografált balett. Holland remegett, de nem lehetett tudni, hogy a hidegtől vagy a félelemtől. Vagy mindkettőtől. – Jobb lenne, ha csinálna valamit – szólalt meg Reacher. Peterson meg sem moccant. – Érdekes stratégia – mondta Reacher. – Megvárja, amíg halálra fagynak mind a hárman? Peterson hallgatott. – Csak az a baj, hogy Holland fog megfagyni elsőnek. Peterson továbbra is hallgatott. – Magával megyek, ha akarja. – Maga civil. – Csak technikailag. – Nincs rendesen felöltözve. Nagyon hideg van. – Mennyi ideig tarthat elintézni őket? – Nincs fegyvere. – Ilyen fickókkal szemben nincs is rá szükségem. – A kristályos metamfetamin nem tréfadolog. Ezeknek nincsenek gátlásaik. – Akkor kvittek vagyunk. – Nem éreznek fájdalmat. – Nem is kell érezniük. Elég, ha csak annyit éreznek, hogy eszméletükön vannak vagy nem. Peterson hallgatott. – Maga balról keríti be őket, én jobbról. Ráveszem őket, hogy megforduljanak, maga pedig a hátuk mögé kerül. Tíz méterrel odébb Holland épp mondott valamit, mire a két fickó még közelebb nyomult. Holland hátrált egy lépést, de megbotlott, és lerogyott a hókupacba. Most már több mint egy karnyújtásnyira lehetett attól a helytől, ahová a pisztolya esett. Este fél tizenegy. – Nem várhatunk tovább – mondta Reacher. Peterson bólintott, és kinyitotta a kocsi ajtaját. – Ne érjen hozzájuk – mondta. – Ne kezdeményezzen. Egyelőre ártatlannak kell tekintenünk őket. – Így, hogy Holland a földön van? – Amíg nem bizonyítunk rájuk valamit, addig ártatlanok, ez a törvény. Komolyan mondom. Ne érjen hozzájuk! – Peterson kikászálódott a kocsiból, egy pillanatig megállt a nyitott ajtó mögött, aztán kilépett mögüle, és elindult. Reacher szorosan a nyomában maradva követte. A két fickó észrevette őket. Reacher jobbra indult, Peterson balra. A kocsiban kellemes húsz fok volt. A kinti levegő úgy negyven fokkal vagy akár még többel is, hidegebb. Reacher felhúzta a cipzárat a kabátján a nyakáig, mélyen a zsebébe dugta a kezét, és felhúzta a vállát, hogy a gallér eltakarja a nyakát. Hihetetlenül hideg volt, mintha fagyasztóban lett volna. A két fickó hátrább lépett, eltávolodtak Hollandtól, akinek így lett egy kis mozgástere. Feltápászkodott, Peterson pedig odalépett melléje. A pisztolyát még nem vette elő. Reacher megkerülte őket a vékony, fehér hórétegen, és megállt két méterrel a két fickó mögött. Holland előbbre lépett, belekotort a hóba, és előhúzta a fegyverét. Lesöprögette róla a havat, ellenőrizte a csövet, hogy nem ment-e bele latyak, aztán visszadugta a pisztolytáskájába. Mindenki mozdulatlanul állt. Az úton maradt vékonyka hóréteg részben puha porhóból állt, részben jégkristályokból, amelyek szikráztak a holdfényben. Peterson és Holland a két fickóra bámult, és habár a hátuk mögött állt, Reacher így is biztos volt benne, hogy azok mereven viszonozzák a tekintetüket. Reachert rázta a hideg, a fogai már hangosan vacogtak, lehelete fehér párafelhőként szállt. Senki sem szólt egy szót sem. A Reachertől jobbra álló fickó több mint száznyolcvan centi volt, és majdnem egy méter húsz széles. A méreteit részben a fekete toll-dzsekinek köszönhette, de azért tömegének a nagy része hús és csont volt. A balján álló társa kissé alacsonyabb volt, és nem is olyan széles. Mozgékonyabb volt, nyugtalanul egyik lábáról a másikra álldogált, derékban elfordult, a vállát tornáztatta. Nyilván fázott, de azért nem borzongott láthatóan. Reachernek az volt az érzése, inkább a kábítószertől izeg-mozog, nem pedig a hidegtől. Mindenki hallgatott. Reacher végül megszólalt: – Fiúk, ha nem mentek sürgősen a dolgotokra, akkor valamelyikőtök adja kölcsön a kabátját. A két motoros lassan megfordult. A jobboldalt álló nagydarab fickónak széles, fehér arca volt, amelyet félig elrejtett hótól deres szakálla. Úgy festett, mint egy sarkutazó vagy egy hegymászó. A baloldalt álló alacsonyabb társának az arcán kétnapos borosta sötétlett, a szeme ideges volt. A szája kinyílt és becsukódott, úgy tátogott, mint egy aranyhal. Vékony, mozgékony ajka volt, rossz fogai. A nagydarab megkérdezte: – Te meg ki vagy? – Menjetek szépen haza – mondta Reacher. – Túl hideg van ahhoz, hogy itt az utcán ökörködjünk. Nem kapott választ. A két fickó háta mögött Peterson és Holland semmit sem csinált. A pisztolyuk még a csukott pisztolytáskában lapult. Reacher tervezgette magában, hogy mi legyen a következő lépése. Mindig jobb előre felkészülni. Nem számított komolyabb nehézségekre. Jobban örült volna ugyan, ha a nagyobbik fickó tőle balra van, mert akkor maximális erőt fejthetett volna ki egy jobbkezes ütéssel, mivel hosszabb ívben lendülhetne a karja, és mindig szerette a két ellenfélből a nagyobbat előbb elintézni. De hajlandó volt alkalmazkodni a helyzethez. Talán mégis inkább az ideges fickóval kellene előbb elbánnia. A nagyobbik valószínűleg lassúbb, és kevésbé elszánt, mivel nem fűti a kábítószer. – Akkor ide a kabáttal, vagy húzzatok el, fiúk – mondta Reacher. Egyikük sem válaszolt. Aztán a hátuk mögött Holland végre rászánta magát a cselekvésre. Tett egy lépést, és ingerülten megszólalt: – Takarodjatok ebből a városból. Azzal megtaszította az alacsonyabbik fickó hátát. A fickó Reacher felé botlott, aztán visszanyerte az egyensúlyát, megpördült, és villámgyorsan Holland felé sújtott, a karját hátulról előrelendítve, mint amikor egy baseballjátékos egy hatalmasat dob. Reacher elkapta a csuklóját, egy pillanatig tartotta, aztán elengedte, mire a fickó újból kibillent az egyensúlyából, és az ütés erejét vesztette, épp csak egy gyenge suhintás lett belőle, amely a közelében sem járt Hollandnak. Aztán azonnal visszafordult, és egyenesen Reachert célozta meg a második ütéssel. Reacher úgy döntött, hogy ezzel a támadással hatályon kívül is helyezte ezt az egész ártatlan-amíg-rá-nem-bizonyítunk-valamit elméletet. Balra lépett, és a fickó ökle egy-két centivel az álla mellett húzott el. Az az ütés erejétől előrelendült, Reacher pedig kirúgta alóla a lábát, mire a motoros arccal a jégre zuhant. A nagyobbik fickó rövid, akadozó lépésekkel ugrott oda. Az ökle akkora volt, mint egy sonka, az orrából fehér párát fújt, mint egy dühös bika egy mesekönyv illusztrációján. Könnyű préda. Reacher is megindult vele szemben, és vízszintesen meglendítette a könyökét, amellyel pontosan eltalálta a fickó szakálla és homloka közötti részt. Olyan volt, mintha ellenfele teljes erőből nekirohant volna egy gerendának. A játszmának majdnem vége is volt, de az alacsonyabbik fickó közben feltápászkodott, és négykézlábra állt, mint egy sprinter a rajt előtt. Reacher jó keményen fejbe rúgta. A motoros szeme fennakadt, és oldalra dőlt, aztán már csak mozdulatlanul feküdt a teste alá csuklott lábakkal. Reacher gyorsan zsebre vágta a kezét. – Jesszusom… – szólalt meg Peterson. A két fickó egymás mellett feküdt a földön, két fekete kupac a holdfényes havon, fehér párafelhő szállt fölöttük. Holland visszament a kocsijához, rádión beszélt valakivel, aztán egy hosszú perc múlva visszajött, és közölte: – Hívtam két mentőt. Mereven Reacherre szegezte a tekintetét. Reacher válasz nélkül hagyta a megjegyzést. – Megmagyarázná, miért kellett két mentőt hívnom? – Mert megcsúsztam – felelte Reacher. – Tessék? – Megcsúsztam a jégen. – Ennyi a magyarázat? Megcsúszott, és véletlenül beleszaladtak az öklébe? – Nem, akkor csúsztam meg, amikor behúztam a nagyobbik fickónak. Ez enyhített az ütés erején. Ha nem csúsztam volna meg, akkor nem két mentőt kellett volna hívnia, hanem egy mentőt meg egy halottszállítót. Holland elfordította a tekintetét. – Menjen, várjon meg a kocsiban – mondta Peterson.

Az ügyvéd háromnegyed tizenegykor feküdt le. A gyerekei már két órája ágyban voltak, a felesége még a konyhában rendezkedett. A cipőjét a cipőtartó állványra tette, a nyakkendőjét egy fiókba, az öltönyét vállfára akasztotta. Az ingét, a zokniját és az alsónadrágját a szennyestartóba dobta. Felvette a pizsamáját, kiment a vécére, fogat mosott, aztán bebújt az ágyba, és a mennyezetet bámulta. Még mindig ott visszhangzott a fülében a nevetés, amit akkor hallott, amikor megcsúszott az autópályán, izgatott kacaj, tele várakozással és kárörömmel. Tegyék el láb alól a szemtanút – ismételte el a telefonba az utasítást, mire a férfi a vonal túlsó végén boldogan felkacagott.

Reacher visszaült Peterson kocsijába, és becsukta maga után az ajtót. Az arca már egészen elzsibbadt a hidegtől. Maga felé fordította a fűtés ventilátorát, és maximumra állította. Várt. Öt perccel később megérkezett a két mentő, pirosan és kéken villogó lámpájuk fénye visszaverődött a fehér hó felszínéről. Elvitték a két fickót. Még mindig eszméletlenek voltak. Agyrázkódásuk lehet, és talán egy-két kisebb repedés is a felső állkapcsukon. Nem nagy ügy. Három napig ágyban fekszenek, aztán egy hétig óvatosan lábadoznak, és olyanok lesznek, mint régen. Persze egy kis fájdalomcsillapító sem árt. Reacher várt a kocsiban. Jól látta a kristálytiszta, jéghideg levegőben, ahogy Holland és Peterson úgy tíz méterrel odébb társalognak. Közel álltak egymáshoz, félig oldalra fordulva, és halkan beszéltek. Abból ítélve, hogy soha nem néztek hátra, Rechernek az volt az érzése, hogy ő a téma.

Lehetséges, hogy ő az emberünk? – kérdezte Holland. – Ha ő az, akkor épp most juttatta kórházba két cimboráját. Ez azért elég furcsa lenne. – Lehet, hogy ez csak félrevezetés. Talán megrendezték az egészet. Vagy az is lehet, hogy az egyikük lebuktatta volna, és el akarta hallgattatni. – Magát akarta megvédeni, főnök. – Először igen. – Aztán meg önvédelem volt. – Mennyire biztos benne, hogy nem ő az? – Száz százalékig. Egyszerűen elképzelhetetlen. Egy a millióhoz az esélye annak, hogy nem véletlenül csöppent ide. – Nem lehet, hogy ő okozta a buszbalesetet? – Csak úgy csinálhatta volna, ha megtámadja a sofőrt, de erről senki sem beszélt. Se a sofőr, se az utasok. – Oké – bólintott Holland. – Akkor nem lehet, hogy a sofőr az? Esetleg szándékosan hajtott az árokba? – Pokolian kockázatos lenne. – Nem feltétlenül. Mondjuk, ismerte az utat, mert járt már erre nyáron is, télen is. Tudja, hol szokott eljegesedni. Úgyhogy szándékosan hagyta, hogy megcsússzon a busz. – Egy kocsi jött vele szemben, amiatt rántotta el a kormányt. – Ezt csak ő mondja. – Meg is sérülhetett volna. Emberek halhattak volna meg. Kórházba vagy börtönbe kerülhetne. – Nem feltétlenül. Ezek a modern járművek mindenféle elektronikus biztonsági rendszerrel fel vannak szerelve, blokkolásgátlóval meg ilyesmivel. Csak annyit kellett tennie, hogy egy kicsit hagyja, hogy megcsússzon a busz hátulja, aztán lehajt az útról. Nem nagy dolog. Mi meg tárt karokkal fogadjuk, mint egy irgalmas szamaritánus. – Ma éjjel beszélek Reacherrel. Ő is ott volt buszon. Beszélek vele, és megpróbálom kideríteni, mi a helyzet. – Ez egy pszichopata. Azt akarom, hogy tűnjön el innen. – Az utak le vannak zárva. – Akkor be kell zárni valahova. – Gondolja? Őszintén szólva, rendőrfőnök úr, szerintem nagyon is okos. Gondoljon csak bele. Megmentette attól, hogy betörjön az orra, engem pedig attól, hogy le kelljen lőnöm két embert. Mindkettőnknek óriási szívességet tett. – Véletlenül. – Vagy talán szándékosan. – Gondolja, hogy tudta, mit csinál? – Szerintem igen. Az a fajta ember, aki öt másodperccel korábban átlátja a helyzetet, mint a többiek. – Komolyan mondja? – Igen. Töltöttem vele egy kis időt. Holland megvonta a vállát. – Rendben van – mondta végül. – Beszéljen vele, ha jónak tartja. – Nem tudnánk felhasználni? A seregben volt. Lehet, hogy tud valamit. – Miről? – Arról, hogy mi az a hely a várostól nyugatra. – Szimpatikus magának? – Az nem számít, hogy szimpatikus-e. Tudnánk használni. Az adott körülmények között egyenesen gondatlanság lenne nem ezt tenni. – Ezzel csak beismerjük a saját gyengeségünket. – Nem, csak azt tesszük, amit a józan ész diktál. Jobb előre segítséget kérni, mint később pofára esni. – Mennyit kell elmondanunk neki? – A történet nagy részét – felelte Peterson. – Talán mindent. Bár valószínűleg úgyis rájön magától. – Maga ezt tenné az én helyemben? – Igen, ezt. Holland egy kicsit gondolkozott, aztán bólintott. – Rendben van – egyezett bele. – Elfogadom, amit mond. Beszéljen vele. Öt perc múlva tizenegy. Még ötvenhárom óra.

7. fejezet

Peterson a járőrautóval ment haza, amit Reacher szokatlannak talált. Tapasztalatai szerint a rendőrök általában leadják a szolgálati autót, és a saját kocsijukkal járnak haza. Aztán beszáll a váltás, és elhajtanak, a motornak és az üléseknek még kihűlni sincs idejük. Peterson azonban azt mondta, a boltoni rendőrségnek sok autója van. Minden egyes rendőr kap egyet, és mindenkitől megkövetelik, hogy legfeljebb tízpercnyi autóútra lakjon a kapitányságtól. Peterson kétpercnyire lakott, a város határától majdnem két kilométernyire keletre. A ház eredetileg egy régi tanya volt. A szilárd faépület deszkaborítását pirosra, a díszszegélyeket fehérre festették. Némelyik ablakból meleg, sárga fény áradt ki. Egy fészer is tartozott a házhoz. Mindkét épület tetején vastagon állt a hó. A fagyos föld fehéren, laposan és némán terült el. A négyszögletes telek összesen talán fél hektár lehetett. Rozsdás oszlopokra kifeszített drótkerítés vette körbe. Úgy harminc centi látszott ki belőle a hó alól. A behajtón Y alakban volt eltakarítva a hó. Az Y egyik rövidebb szára a fészerhez vezetett, a másik a ház bejáratához. Peterson a fészerbe állt be a kocsival. Nagy, három férőhelyes, elöl nyitott építmény volt. Egy Ford pick-up parkolt bent, amelyre egy hóekét szereltek, mellette pedig egy halom tűzifa állt. Reacher kiszállt a kocsiból, Peterson követte. Visszasétáltak az ösvényen, aztán a ház felé kanyarodtak. A bejárat egyszerű faajtó volt, ugyanolyan pirosra festették, mint a ház falát. Azonnal kinyílt, ahogy Peterson és Reacher odaértek. Egy karcsú nő állt ott, a háta mögül csak úgy áradt a meleg és a világosság. Nagyjából egyidős lehetett Petersonnal, az átlagosnál jóval magasabb volt, szőke haját lófarokba fogta össze. Fekete nadrágot és bonyolult mintájú, kötött pulóvert viselt. Valószínűleg ő Peterson felesége. Mind a hárman megálltak, és néma, udvarias kis pantomimjátékot adtak elő. Peterson szeretett volna már bemenni a hidegről, a nő nem szerette volna, ha túlságosan kiengedik a meleget a házból, Reacher pedig nem akart csak úgy hívás nélkül berontani. Egy hosszú másodpercnyi habozás után a nő szélesebbre tárta az ajtót, Peterson Reacher hátára tette a kezét, és belépett. Az alacsony mennyezetű előszobában fényes parketta volt, a falakon tapéta. Balra egy nappali nyílt, jobbra az étkező. Szemben, a ház hátsó frontján volt a konyha. Valahol jól megrakva égett egy fatüzelésű kályha, Reacher érezte a forró vas és a füst enyhe illatát. Peterson bemutatta őket egymásnak. Halkan beszélt, amiből Reacher azt gyanította, hogy a gyerekek már alszanak fent az emeleten. Peterson feleségét Kimnek hívták. Úgy tűnt, már értesült a buszbalesetről, és arról, hogy el kell szállásolni az itt rekedteket. Azt mondta, van egy kinyitható kanapé a dolgozószobában. Kissé mentegetőzött, mintha restellne, hogy nincs rendes vendégszobájuk. – Asszonyom, nekem a földön is megfelelt volna – felelte Reacher. – Sajnálom, hogy ennyi gondot okozok. – Ó, nem gond. – Remélem, hogy reggel tovább tudok utazni. – Nem hinném. Hajnaltájban erős havazás fog kezdődni. – Akkor talán majd később a nap folyamán. – Attól tartok, az út továbbra is le lesz zárva. Nem igaz, Andrew? – Valószínűleg – bólintott Peterson. – Szívesen látjuk, maradhat, ameddig kell. – Ez nagyon nagylelkű önöktől, köszönöm, asszonyom. – A csomagját a kocsiban hagyta? – Nincs csomagja – szólt közbe Peterson. – Azt állítja, nincs szüksége tulajdontárgyakra. Kim semmit sem felelt. Az arca üres lett, mintha nehezére esne felfognia, amit hall. Aztán Reacher kabátjára pillantott, az ingére, a nadrágjára. – Reggel majd keresek egy boltot – mondta Reacher. – Mindig így szoktam. Pár naponta veszek új ruhákat. – Ahelyett, hogy kimosná őket? – Igen. – De miért? – Mert így logikus. – Szüksége lesz egy jó meleg kabátra. – Igen, úgy tűnik. – Ne vegyen kabátot, kár lenne ennyi pénzt kiadnia pár nap kedvéért. Majd adunk kölcsön egyet. Az apám nagyjából olyan magas, mint maga, tart itt nálunk egy télikabátot, hogy legyen, ha idejön látogatóba. Sapka meg kesztyű is van. – A nő elfordult, és kinyitott egy szekrényt, benyúlt, és előrángatott egy vállfát. Egy hatalmas, sárszínű dzseki lógott rajta. Vastag, steppelt anyagból készült. Régi volt és kopottas, több helyen is sötétebb foltok voltak rajta, látszott, hogy leszedtek róla egy rangjelzést. A foltok ék alakúak voltak. – Nyugdíjas rendőr az édesapja? – kérdezte Reacher. – Az autópálya-rendőrségnél dolgozott – mondta Kim Peterson. – Megtarthatják a ruhákat, ha leszedik róla a rangjelzéseket. A kabátnak szőrmés szegélyű kapucnija is volt, az egyik zsebébe egy szőrmesapkát, a másikba pedig egy pár kesztyűt tűrtek. – Próbálja fel – biztatta a nő. Mint kiderült, a nő apjának mérete mégsem pontosan akkora volt, mint Reacheré. A kabát túlságosan is bő volt rá. De ez még mindig jobb, mint ha túl kicsi lett volna. Reacher magara rángatta a dzsekit, és lenézett a sávok helyére. Elmosolyodott. Hatékonynak érezte magát tőle. Mindig is kedvelte az alá beosztott őrmestereket. Jó munkát végeztek. A kabátnak molyirtószaga volt. A sapka egy idegen ember hajának a szagát árasztotta. Barna nejlonból és nyúlszőrből készült. – Köszönöm – mondta Reacher. – Nagyon kedves. – Kibújt a kabátból, a nő átvette tőle, és felakasztotta egy fogasra az előszobában, a bejárat mellé, ahol Peterson rendőrségi dzsekije is lógott. Aztán mind a konyhába indultak. Majdnem a ház egész szélességét elfoglalta a helyiség. A szokásos konyhabútorokkal és felszerelésekkel volt berendezve, a közepén ütött-kopott étkezőasztal állt hat székkel. Egy társalgórészt is kialakítottak az egyik sarokban, egy régi kanapéval, két fotellel és egy tévével. A kályha a konyha túlsó végében volt. Úgy dohogott, mint egy gőzmozdony. Mellette egy csukott ajtó. – Az ott a dolgozószoba – mondta Kim. – Menjen csak be nyugodtan. Reacher úgy gondolta, ez azt jelenti, hogy most nyugovóra is térhet, úgyhogy odafordult, hogy még egyszer köszönetet mondjon a vendéglátásért, de látta, hogy Peterson utána indul. Kim azt mondta: – Beszélni akar magával. Látom abból, hogy hozzám egy szót sem szól.

A férfi, akit megbíztak azzal, hogy ölje meg a tanút és az ügyvédet, nekilátott megtisztogatni a feladathoz kapott fegyvert. Glock 17-es volt, nem túl régi, de nem is új, sokat használt, kipróbált, jól karbantartott. Szétszedte, lekefélgette és megolajozta az alkatrészeket, aztán újból összerakta a fegyvert. A rovátkolt mintázatú markolat két oldalán a mikroszkopikus repedésekben felgyülemlett egy kis kosz. Kitisztogatta egy oldószerbe mártott vattadarabkával. A gyártó neve a markolat szélén állt domború betűkkel. A logót túlbonyolították, meglehetősen amatőr grafikai megoldással tervezték meg. A túlméretezett G betű körbeölelte a szó többi részét. Olyan volt, mintha csak egy keret lenne, és az ember ki sem tudta venni a G betűt, első ránézésre úgy tűnt, LOCK a felirat. Az egész egy kicsit koszos volt. A férfi bemártotta a vattát az oldószerbe, és tisztogatni kezdte. Egy perc alatt el is készült vele. Petersonék dolgozószobája kicsi, sötét, férfias helyiség volt. A ház hátsó sarkában bújt meg, két falán ablak nyílt. A vastag, kockás anyagból készült sötétítőfüggönyök nem voltak összehúzva. A másik két falon három ajtó is nyílt. Egy visszavezetett a konyhába, egy talán a gardróbba, a harmadik pedig egy kis mosdóba. A falak mellett ócska szekrények álltak meg egy régi íróasztal, rajta egy kis hűtő. A tetején álló régimódi ébresztőóra hangosan ketyegett. A szoba közepén egy alacsony, skandináv stílusú bőrfotel állt, és egy kétszemélyes kanapé, amelyet keskeny ággyá nyitottak ki. Reacher leült rá. Peterson kivett két üveg sört a hűtőből, kinyitotta, a kupakokat a szemetesbe dobta, és az egyik üveget átadta Reachernek. Aztán letelepedett a fotelbe. – Elég nehéz helyzetben vagyunk. – Tudom – felelte Reacher. – Mennyit tud? – Tudom, hogy kesztyűs kézzel bánnak egy csomó drogos motorossal, mintha félnének tőlük. – Nem félünk tőlük. – Akkor miért olyan óvatosak? – Erre mindjárt rátérek. Mit tud még? – Tudom, hogy a kapitányság épülete elég nagy. – Valóban. – Ami arra utal, hogy az állomány is elég nagy. – Hatvan rendőrünk van. – És egész nap és egész éjjel teljes kapacitással dolgoztak, olyannyira, hogy még az épp nem ügyeletes főkapitánynak és a nem szolgálatban lévő főkapitány-helyettesnek is ki kell mennie este tízkor egy lakossági bejelentésre. Ez csak azért lehet, mert a legtöbb emberük azzal van elfoglalva, hogy lezárják az utakat. Gyakorlatilag az egész várost lezárták. – Mert…? – Mert aggódnak valaki miatt, aki a városba jöhet. Peterson jó nagyot húzott a söréből, aztán megkérdezte: – A buszbaleset valódi volt? – Nem én vagyok az emberük – felelte Reacher. – Azt tudjuk, hogy nem maga az. Nem tudta volna így alakítani az eseményeket. De esetleg a sofőr még lehet a mi emberünk. Reacher megrázta a fejét. – Ez így túl bonyolult lenne, nem? Ezernyi módon is félresikerülhetett volna. – Tényleg megpróbálta megakadályozni, hogy kicsússzon a busz? – Miért, mi mást tett volna? – Például okozhatta volna ő is szándékosan. – Nem lett volna egyszerűbb, ha leállítja a motort, és úgy tesz, mintha lerobbant volna? Mondjuk az autópálya előtti csomópont közelében? – Az túl nyilvánvaló. – Én aludtam. De abból, amit láttam, miután felébredtem, nekem valódinak tűnt a baleset. Nem hinném, hogy ő az emberük. – De lehetséges. – Minden lehetséges. Ha én lennék az illető, úgy tettem volna, mintha a börtönbe jönnék látogatóba. Holland mesélte, hogy sokan járnak ide. Hetente hat nap tele van minden motelszoba. – Mindenkit elég jól ismerünk, aki ide szokott járni. Nem túl jellemző itt a rövid büntetés. Az arcok nem változnak, és mi figyeljük őket. Ha felbukkan valaki, akit nem ismerünk, odatelefonálunk a börtönbe, és ellenőrizzük, hogy rajta van-e a látogatók listáján. És egyébként is nők és gyerekek jönnek többnyire. Mi pedig egy férfit várunk. Reacher megvonta a vállát, és kortyolt egyet az italából. Miller sör volt. A hűtő halkan zümmögni kezdett. Meleg levegő áramlott bele, amikor Peterson kinyitotta az ajtaját, és a gép most próbálta elérni a beállított hőmérsékletet. – A börtönt két évig építették – folytatta Peterson. – Több száz mérnök és építőmunkás dolgozott rajta. Egy tábort állítottak fel nekik tíz kilométerrel nyugatra a várostól. Azon a nyilvános földterületen régebben egy katonai létesítmény állt, azt bővítették újabb barakkokkal és lakókocsikkal. Egész kis falut húztak fel ott. Aztán a munkások elmentek. – Mikor? – Egy évvel ezelőtt. – És azután? – Azután beköltöztek a motorosok. Elfoglalták a helyüket. – Hányan vannak? – Már több mint százan. – És? – Metamfetamint árulnak. Sokat. Az autópályának köszönhetően keletre és nyugatra is jó nagy a forgalom. Óriási üzlet. – Akkor tartóztassák le őket. – Próbáljuk, de nem olyan könnyű. Nincs okunk a házkutatásra. Ez általában nem jelentene problémát. Ha egy lakókocsiban rendeznek be egy droglabort, az nem tart tovább egy-két napnál, mert felrobban. Elég, ha szépen beállítunk a tűzoltók után. Egy ilyen labor tele van mindenféle gyúlékony kémiai anyaggal. De ezek a fickók nagyon óvatosak. Még egyetlen baleset sem történt. – De…? – De azért sikerült elkapnunk őket. Idejött Chicagóból egy nagykutya, hogy tárgyaljon velük egy nagyobb tétel megvásárlásáról. Itt találkozott a motorosok főnökével, Boltonban. Semleges, civilizált területen. Együtt ebédeltek, majd az étterem parkolójában egy furgon csomagtartójából még mintát is vásárolt az anyagból. – És? – Van egy szemtanúnk, aki látta az egész tranzakciót. A chicagói fickó meglógott ugyan, de lefoglaltuk az anyagot meg a pénzt, a motorost pedig letartóztattuk. Jelenleg a megyei börtönben ül, várja a tárgyalást. – Letartóztatták a vezetőjüket? És ez nem volt elég indok, hogy átkutassák az egész helyet? – A furgonját Kentuckyban regisztrálták, a jogosítványa pedig alabamai. Azt állítja, hogy csak erre járt, nem is itt lakik. Nem volt semmi, amibe belekapaszkodhattunk volna. Nem kérhetünk házkutatási parancsot pusztán annak alapján, hogy úgy öltözködik, mint mások. Egy bírónak ennél azért több kell. – És most mi a tervük? – Vádalkut ajánlunk, és ő ki fog tálalni, ami elég ahhoz, hogy kifüstöljük onnan az egész társaságot. – És beleegyezett? – Még nem. Egyelőre várakozó álláspontra helyezkedett. Várja, hátha a szemtanú elfelejti, amit látott. Vagy esetleg meghal. – És ki a szemtanú? – Egy kedves, idős hölgy, már elmúlt hetven. Régebben tanárnő volt és könyvtáros. Tökéletesen szavahihető szemtanú. – És valószínű, hogy elfelejti, amit látott, vagy meghal? – De még mennyire. Ezek így intézik el az ilyesmit. Ráijesztenek a tanúkra, vagy megölik őket. – Szóval ezért aggódnak a városba érkező idegenek miatt. Úgy gondolják, ideküldtek valakit, hogy intézze el. Peterson bólintott. Reacher nagyot kortyolt a söréből, és megkérdezte: – De miből gondolják, hogy egy idegen lesz az? Nem jöhet ide valaki a motorosok közül, hogy ők maguk intézzék el? Peterson megrázta a fejét. – Azonnal lecsapunk minden motorosra, aki felbukkan a városban, ahogy ma este is láthatta. Mindenki őket tartja szemmel. Úgyhogy nem közülük való lesz. Egy ilyen próbálkozás eleve kudarcra lenne ítélve. Az a stratégiájuk, hogy továbbra se szolgáltassanak semmi indokot, ami miatt felléphetnénk velük szemben. – Értem. – Valaki már úton van, akit megbíztak – mondta Peterson. – Csak így lehet. Valaki, akit nem fogunk felismerni, ha ideér.

8. fejezet

Reacher harmadszor is meghúzta a sörösüveget. – Nem a sofőr az – mondta. – Mennyire biztos ebben? – kérdezte Peterson. – Mennyi bevételük származik az anyag árusításából? – Amennyire tudjuk, kétszáz dollárt kérnek érte grammonként, és úgy gondoljuk, furgonnal szállítják az anyagot, amelybe, ugye, jó pár gramm belefér. Lehetséges, hogy milliókat zsebelnek be. – Ebben az esetben megengedhetik maguknak, hogy egy profit bízzanak meg. Márpedig nem túl valószínű, hogy egy hivatásos bérgyilkos úgy egyébként buszsofőrként dolgozna. Peterson bólintott. – Oké, akkor nem a buszsofőr az. Mr. Jay Knox ártatlan. – És biztos benne, hogy nem valamelyik fogoly látogatója az? – Szemmel tartjuk őket. Megérkeznek a motelbe, a helyi buszjárattal elmennek a börtönhöz, aztán visszajönnek, és másnap távoznak. Ha bármi változást észlelünk a viselkedésükben, akkor rájuk is lecsapunk. – És hol van most a szemtanú? – Az otthonában. Janet Salternek hívják. Egy aranyos idős hölgy, olyan, mint egy mesekönyvből előlépett nagymama. Szerencsére egy zsákutcában lakik. Egy kocsival éjjel-nappal elálljuk az utca bejáratát. Maga is látta. – Ez nem elég. – Tudjuk. A háza előtt áll egy másik járőrautó, egy harmadik pedig egy utcával odébb, és hátulról figyeli a házat. Odabent női rendőrök őrködnek, a legjobbak. Minimum négyen vannak ott állandóan, ketten ébren vannak, amíg ketten alszanak, így váltják egymást. – Mikor lesz a tárgyalás? – Ha szerencsénk van, úgy egy hónap múlva. – És nem akar elutazni valahová? Eldughatnák valahol egy hotelban. Mondjuk a Karib-szigeteken. Én így intézném. – Nem hajlandó sehová sem elmenni. – Tisztában van vele, mekkora veszélyben forog? – Elmagyaráztuk neki, mi a helyzet, de ő helyesen akar cselekedni. Azt mondja, nála ez elvi kérdés. – Ez szép tőle. Peterson bólintott. – És nekünk is jó, mert így elkaphatjuk az egész bandát. De kemény is, mert rengeteg erőnket és emberünket lefoglalja ez a dolog. Reacher bólintott. – És ezért bánnak a motorosokkal ilyen kesztyűs kézzel. Nem akarnak összecsapni velük, mert ha most kitörne a nyílt háború, ahhoz kevés lenne az emberük. – És mert az esküdteket is meg kell győznünk a tárgyaláson. Nem hagyhatjuk, hogy a védőügyvédjük azt állítsa, hogy zaklatjuk és el akarjuk űzni őket. A motorosok egyébként sem ostobák. Igyekeznek tisztának látszani. Technikai szempontból, mint egyének, semmit sem követtek el, legalábbis nem nyilvános helyen. – Sőt ami azt illeti, inkább úgy fest, hogy ők az áldozatok. Láttam a fotókat. – Pontosan – bólintott Peterson. – Nagyon úgy fest a dolog, hogy a város egyik rendes polgára agyonverte az egyik emberüket. A hűtő tetején álló óra tovább ketyegett, tizenegy óra ötvenöt percen állt a mutatója. Még ötvenkét óra. Az ablakban látszott, hogy a hold magasabbra kúszott az égen. A hó vakító fehéren ragyogott. A levegő mozdulatlanul állt, szélcsend volt. A hideg olyan intenzív volt, hogy Reacher úgy érezte, még a falakon is áthatol. Volt egy úgy harminccentis ütközőzóna, ahol a beszivárgó hideg összetalálkozott a kályhából áradó meleg levegővel, amely visszaverte a támadását. – Holland meg tud birkózni a feladattal? – kérdezte Reacher. – Miért kérdezi? – Az első benyomásom az volt róla, hogy kicsit túl sok neki. – Holland rendes ember. – Ezzel nem válaszolt a kérdésemre. – Maga kibeszélte a feletteseit a hátuk mögött, amikor a seregben volt? – Állandóan. A velem hasonló rangúakkal. – És mi hasonló rangban vagyunk? – Nagyjából. – És milyenek voltak a felettesei? – Némelyik jó volt, de akadt néhány seggfej is. – Hollanddal nincs semmi baj – mondta Peterson. – De nagyon fáradt. A felesége meghalt, a lánya felnőtt, és kirepült otthonról. Egyedül van, és kissé legyőzöttnek érzi magát. – Láttam a családi fotót az irodájában. – Az még a boldogabb időkből származik. Szép család volt. – Szóval, megbirkózik a feladattal? – Ahhoz eléggé érti a dolgát, hogy segítséget kérjen, ha szüksége van rá. – És kitől kér? – Magától. Reacher felhajtotta az utolsó korty sört. Fáradt volt, de kényelmesen ellazult a melegben. – És én mit tehetnék érte? – Volt itt régebben egy katonai létesítmény, ahol később a munkások laktak. – Igen, már említette. – Tudni szeretnénk, hogy pontosan mi az. – Miért, nem tudják? Peterson megrázta a fejét. – Nagyon régen épült. Egy kis kőépület, akkora, mint egy átlagos családi ház. – Ennyi az egész? Peterson bólintott. – Egy hosszú, egyenes út vezet a kis épülethez, amely egymagában áll a préri közepén. – És akkora, mint egy családi ház? – Kisebb, mint a miénk. – És milyen a formája? – Téglalap alakú, mint egy átlagos ház. – Teteje is van? – Persze. – Mert lehet esetleg rakétasiló. Sok van belőlük Dakotában. – Nem rakétasiló. – Akkor bármi lehet. Talán csak elkezdték építeni, aztán nem fejezték be. – Nem hinném. Az itteni idősek emlékeznek egy-két dologra. Azt mondják, hónapokon át több százan dolgoztak itt, és biztonsági kordonnal vették körbe az egész területet. Nagy volt a sürgés-forgás. Ez azért elég nagy erőfeszítésnek tűnik egy családi ház nagyságú épület felhúzásához. – Hallottam már furcsa dolgokat. – Meg kell tudnunk, mi az. Ha a szerencse mellénk áll, amikor kimegyünk oda, embereket fogunk letartóztatni. Tudnunk kell, mivel állunk szemben. – Hívjanak fel valakit, mondjuk a Védelmi Minisztériumban. – Már telefonáltunk. Mi is, a megyétől is, az állami kormányzattól is. – És? – Senki sem kapott választ. – Mennyire idősek a legöregebb lakosok? – Számít ez? – Azért kérdezem, mert ebből kiderülhet, hogy mikor épülhetett az a hely. A saját szemükkel látták a mérnököket? Vagy csak történeteket hallottak a szüleiktől vagy a nagyszüleiktől? – Úgy ötven éve épülhetett. – És mikor láttak errefelé utoljára katonákat? – Soha. Soha nem használták ezt a helyet semmire. Reacher megvonta a vállát. – Akkor egy elhagyott, hidegháborús támaszpont lehet. Még az is előfordulhat, hogy be sem fejezték az építését. Egyik nap még jó ötletnek tűnt, aztán másnap már nem. Az ilyesmi gyakran előfordult akkoriban, mert a stratégia állandóan változott. Vagy mert halványlila gőzük sem volt, hogy tulajdonképpen mit is csinálnak. De nem hiszem, hogy olyan fontos lenne. Egy kőépület jobban ellenáll a fegyvereknek, mint egy barakk vagy egy lakókocsi, de, gondolom, nem akarnak lövöldözésbe bonyolódni. – Tudnunk kellene pontosan, hogy mi az. – Nem tudok segíteni. Én sohasem szolgáltam errefelé, és egyáltalán nem hallottam erről a helyről. – Megpróbálhatna nem hivatalosan utánaérdeklődni. Talán vannak még ismerősei a seregben. – Már nagyon régen leszereltem. – Odamehetne, és körülnézhetne egy kicsit. – Egy kőépület. A hadsereg kőépületei ugyanolyanok, mint bármely más épület. – Akkor minek dolgoztak itt több százan? – Mire gondol? – Azon tűnődtünk, hogy nem valami föld alatti bunkerről van-e szó. Lehet, hogy az épület csak a lejárata. Akár egy egész labirintus is rejtőzhet odalent. Lehetséges, hogy ott van felállítva a droglabor. Ami megmagyarázná, hogy miért nem volt egyszer sem robbanás és tűz a barakkokban. Lehet, hogy az egész helyet erődítménnyé alakították. Élelmet, vizet, fegyvereket is tárolhatnak odalent. Ha így áll a helyzet, akkor komoly ostromra kell felkészülnünk, és ezt nem akarjuk.

Peterson felállt, odament a hűtőhöz, és kivett két újabb üveg sört. Amiből Reacher úgy vélte, hogy még csak a beszélgetés felénél tartanak. Vagy talán csak a harmadánál, amennyiben egy hatos csomag sör van a hűtőben. – Van még más is – folytatta Peterson. – Csak nem? – A főnöküket ugyan lecsuktuk, de a banda továbbra is zavartalanul tevékenykedik, tehát valaki irányítja őket. – Akkor van egy helyettese. – A bandák nem így működnek. – Akkor valahogy tartja velük a kapcsolatot. Mobilon vagy a börtönből kicsempészett feljegyzésekkel kommunikálnak. – Semmi ilyesmi nem történik. – Biztos benne? – Teljes mértékben. – Akkor az ügyvédjén keresztül. Mindennap találkoznak, úgy tesznek, mintha az ügyről tárgyalnának, de valójában instrukciókat ad neki, amelyeket továbbítania kell. – Mi is erre gyanakodtunk, de nem így van. – Honnan tudják? – Rejtett kamerával kép- és hangfelvétel készül a találkozóikról. – Egy ügyvéd és a védence közti magánbeszélgetésekről? Legális ez? – Talán. Vadonatúj a börtön. Az idevonatkozó, új szövetségi törvényekben rengeteg apró betűs kitétel van. – Nem szövetségi fogoly. – Oké, akkor valószínűleg nem egészen legális a dolog. – De azért csinálják? – Igen – felelte Peterson. – És nem hallottunk egyetlen olyan mondatot sem, amely utasítás lett volna vagy üzleti dolgokra vonatkozna. Nem adott át feljegyzéseket, még egy papírfecnit sem. – Hallottak már az alkotmány negyedik kiegészítéséről? Ezzel elvághatják magukat a bíróság előtt! – Nem tervezzük, hogy felhasználjuk, amit hallottunk. Az ügyész nem is tud a dologról. Egyszerűen csak arról van szó, hogy szeretnénk előre értesülni, ha úgy döntenek, hogy lépnek a szemtanú ellen. – A szemtanúnak nem lesz baja, gondosan őrzik. Csak egy hónapról van szó. Egy kicsi többet kell addig dolgozniuk, ennyi az egész. – Versengtünk más városokkal azért, hogy ide épüljön a börtön. – Igen, Holland mesélte. Mintha egy Toyota- vagy Honda-üzem épült volna ide. – Amolyan adok-kapok egyezség volt. – Mint mindig. – A börtönben dolgozók adókedvezményeket kapnak, lakásokat építettünk, bővítettük az iskolát. – És? – Az utolsó feltétel az volt, hogy alá kellett írnunk egy vészhelyzetre vonatkozó akciótervet. – És ez miből áll? – Ha valaki megszökne, akkor az előre megírt forgatókönyv szerint kell cselekednünk. – És ez mit jelent? – Az egész boltoni rendőrségnek ki kell vonulnia, és két kilométeres körben kordont kell felállítanunk. – Minden embernek? – Az utolsó szálig. Akár szolgálatban van, akár nincs, akár alszik, akár ébren van, akár egészséges, akár beteg. – Ezt komolyan mondja? – A város érdekében bele kellett egyeznünk. – Hát ez nem túl jó hír – mondta Reacher. – Nem, egyáltalán – felelte Peterson. – Ha megszólal a szökést jelző sziréna, nekünk ott kell hagynunk csapot-papot, és indulni. Ami azt jelenti, hogy ha a következő egy hónap folyamán ez bármikor bekövetkezik, akkor Janet Salter védelem nélkül marad.

9. fejezet

Reacher majdnem az utolsó cseppig felhajtotta a maradék sörét is, aztán csak annyit fűzött hozzá: – Ez őrültség. – Csak a valóságban – felelte Peterson. – Papíron nem tűnik fel annyira. Elméletileg bármikor kérhetünk erősítést az autópálya-rendőrségtől. És a szövetségiek is felajánlották, hogy beveszik a tanúvédelmi programba Mrs. Saltert. Csakhogy az autópálya-rendőrség emberei télen általában többórányira vannak innen, Mrs. Salter pedig visszautasította a védelmet. Azt mondja, a motorosokat kellene bezárni, nem őt. – Hát, ez bizony komoly probléma – bólintott Reacher. – Nekem mondja? Reacher kinézett az ablakon a holdfénybe, és megjegyezte: – Azért ez az idő nem egészen ideális a szökéshez, nem? És talán még hónapokig így is marad. Több mint félméteres szűz hó borít mindent tíz kilométeres körzetben. Ha valaki át is jut a kerítésen, egy órán belül halálra fagy. Vagy megtalálják helikopterrel. Enyhén szólva könnyű lenne észrevenni a lábnyomokat. – Manapság már senki sem szökik gyalogosan. Elbújnak egy ételszállító teherautóban vagy valami járműben. – Akkor miért kell két kilométeres körben kordont felállítaniuk? – Ki mondta, hogy a krízisterv értelmes? – Akkor tegyenek úgy, mintha betartanák, de egy-két embert hagyjanak itt őrködni. Legalább a házban a női rendőröket. – Nem tehetjük. Ellenőriznek minket, megszámolják az embereket. Ha nem engedelmeskedünk betűről betűre az előírásoknak, akkor a következő tíz évben folyton a nyakunkra járnának a szövetségi ellenőrök. A város aláírt egy szerződést. Elfogadtuk a pénzüket. – Az extra autókért? Peterson bólintott. – És a lakásokért. Minden emberünk tízpercnyire lakik a kapitányságtól, és mindenki kapott saját autót. Állandóan bekapcsolva tartjuk a rádiót, és bármilyen fejlemény esetén azonnal intézkedünk. – Nem tudnák beültetni Mrs. Saltert az egyik járőrautóba, és magukkal vinni? – A civileket távol kell tartanunk. Semmiképp sem vihetjük magunkkal. – Előfordult már szökés? – Nem. A börtön vadonatúj, és minden a legnagyobb rendben folyik. – Hát akkor reméljük a legjobbakat. – Nem érti a lényeget. Mondhatnánk azt, hogy reméljük a legjobbakat, ha csak attól kellene tartanunk, hogy véletlenül épp most előfordulhat egy szökés. Akkor nem izgulnánk így. De nem erről van szó. Annak az embernek, aki azt akarja, hogy eltűnjünk Janet Salter házától, olyan nagy hatalma van, hogy akkor rendez meg egy szökést, amikor csak neki tetszik. – Adott jelre megszökni? Nem hinném, hogy ezt meg lehet csinálni. ismerem a börtönöket. Egy szökést nagyon hosszú ideig tart megszervezni. Mindent ki kell számítani, tervet készíteni, találni egy teherautó-sofőrt, aki belemegy a dologba, összebarátkozni vele, pénzt szerezni, mindent előkészíteni…– Van más is. Még ennél is rosszabb a helyzet. – Meséljen. – A krízisterv második része arra vonatkozik, hogy mi történik, ha börtönlázadás tör ki. A börtönőrök ebben az esetben otthagyják a kerítést, bemennek az épületbe, és nekünk kell átvennünk az őrtornyokat és a kaput. – Mindenkinek? Az egész rendőrségnek? – Ugyanúgy, mint a terv első részében. Márpedig egy börtönlázadás megszervezéséhez nem kell sok idő. Egy szempillantás alatt kitörhet. A börtönök mindig is a lázadás szélén állnak, nekem elhiheti.

Harmadik üveg sör nem volt. A beszélgetés véget ért, Peterson már csak elismételt egy-két dolgot. – Érti? Akár percnyi pontossággal időzíthetik a dolgot. Valaki mond valamit, amit nem kellene, és egy perc múlva már ki is tört a verekedés, egy perccel ezután pedig már tombol a lázadás. Mi megkapjuk a telefonhívást, és tíz perccel ezután már több mint tíz kilométernyire vagyunk Janet Salter házától. – A pasas a megyei börtönben ül előzetesben, nem? – kérdezte Reacher. – Az egy másik intézmény. Az előzetesben nem szokás fellázadni, ott csak a tárgyalást várják. El vannak foglalva azzal, hogy bebizonyítsák az ártatlanságukat. – Ez a fickó a motorosok közé tartozik. Vannak barátai a főépületben. Vagy a barátainak a barátai. A börtönön belüli bandák így működnek. Gondoskodnak a saját embereikről. És rengeteg módja van annak, hogy kommunikálni tudjanak egymással. – Hát ez nem jó – mondta Reacher. – Nem, egyáltalán nem jó. Ha a sziréna felharsan, akkor egy civilt hagyunk a recepciós pultnál, ennyi. Ha esetleg terroristariadó van, akkor az ő dolga, hogy odaszóljon nekünk telefonon, de ezen kívül semmi mást nem tehetünk, meg van kötve a kezünk. – Terroristáktól tartanak? – Itt nem, inkább a Rushmore-hegynél. Az oldalába faragott elnökszobroknak szimbolikus jelentőségük van, de ez már Rapid City problémája. – És annak idején a rendőrséget is kibővítették, ahogy az iskolákat, ugye? Peterson bólintott. – Kénytelenek voltunk, mivel a város is növekedett. – És mennyivel? – Megkétszereztük az állományt. Akkor már versengenünk kellett a börtönnel az emberekért, mert oda is kellett a személyzet. Nehéz volt tartani a színvonalat. Nagyrészt ez okozza Holland gondjait. A rendőrség fele régi emberekből áll, de a fele újakból. – Nem tudok segíteni neki – rázta a fejét Reacher. – Én csak egy átutazó vagyok. – Felhívhatná a régi ismerőseit a seregben. Azzal tudna segíteni. Ha átvészeljük a következő egy hónapot, utána szükségünk lesz arra az információra. – Túl régen otthagytam a sereget. Ez már egy másik nemzedék. Szóba sem állnának velem, csak letennék a telefont. – Azért megpróbálhatná. – A telefonközpontoson sem jutnék túl. – Annak idején, amikor én dolgozni kezdtem, volt egy, a vészhelyzetekre fenntartott telefonszámunk a Pierre-ben lévő FBI-irodához. Évekkel ezelőtt megváltozott a rendszer, de még mindig emlékszem a számra. – Na és? – Gondolom, magának is van egy ilyen telefonszám a tarsolyában, amelyre még mindig emlékszik, nem csak a központira. Reacher hallgatott. Peterson folytatta: – Telefonáljon oda a kedvünkért, csak ennyit kérek, megígérem. A többit mi elintézzük, és maga mehet a dolgára. Reacher hallgatott. – Tudunk adni egy íróasztalt meg egy széket. – Hol? – A kapitányságon, holnaptól. – Azt akarja, hogy menjek be holnap magával a kapitányságra? Szóval mégsem bízik meg bennem teljesen, igaz? – Itt van a házamban, miközben a feleségem és a gyerekeim az emeleten alszanak. Reacher bólintott. – Ezt nem vitatom.

Kim Peterson azonban akkor még nem aludt. Tíz perccel azután, hogy Andrew Peterson magára hagyta, Reacher nem bírta tovább a négy üres sörösüveg állott malátaszagát. Az ujjai közé fogta az üvegek nyakát, mindkét kezébe kettőt-kettőt, és kivitte őket a konyhába, remélve, hogy talál egy szemetest. Kim Peterson épp rendet rakott a hűtőszekrényben. A konyhában sötét volt, csak a hűtő kislámpája világított, sárgás fényben fürdette a nő alakját. Egy régi frottírköntös volt rajta, a haját leengedte. Reacher néma kérdésként mutatta fel a négy sörösüveget. – A mosogató alatt – válaszolt a ki nem mondott kérdésre Kim Peterson. Reacher lehajolt, kinyitotta a konyhaszekrény ajtaját, és szép rendesen berakta a négy üveget a már ott sorakozó hat másik mellé. – Megvan mindene, amire szüksége van? – kérdezte a nő. – Igen, köszönöm. – Andrew szívességet kért magától? – Azt akarja, hogy telefonáljak egy-két régi ismerősömnek. – A katonai tábor miatt? Reacher bólintott. – És megteszi? – Megpróbálom. – Nagyszerű. Az a hely megőrjíti Andrew-t. – Minden tőlem telhetőt elkövetek. – Megígéri? – Tessék? – Ígérje meg, hogy mindenben segít neki, amire megkéri. Nagyon keményen dolgozik. Mindenért ő felel. Holland túlságosan le van terhelve. Az állomány felét alig ismeri. Andrew-nak kell csinálnia mindent.

A dolgozószobából nyílt egy aprócska fürdőszoba. Reacher forró vízzel jó alaposan lezuhanyozott. Aztán összehajtogatva odaterítette a ruháit a szék támlájára, ahol korábban még Peterson ült, és bebújt a takaró alá. A kanapé rugói nyikorogtak, és megpendültek a súlya alatt. Egyik oldalára fordult, aztán a másikra. Hallgatta az óra hangos ketyegését, és egy perc múlva el is aludt. Öt perc múlva hajnali egy. Még ötvenegy óra.

10. fejezet

Amikor Reacher hét előtt tíz perccel felébredt, síri csend fogadta. Odakint alig lehetett látni valamit a sűrű hóesésben. Lágyan, de kitartóan hullottak a hatalmas hópelyhek, tovább hízlalva a friss hóréteget, amely máris lehetett vagy harminccentis. A milliárdnyi hópehely mindegyike egyenesen szállingózott lefelé, néha kicsit megremegtek, néha spirálban örvénylettek, olykor pihekönnyűségük miatt pár centit elsodródtak. A legtöbb a földet borító vastag hótakaróra hullott, de volt, amelyik fennakadt a villanyvezetékeket és a kerítés drótjait díszítő különös, tarajos kis hókupacok tetején. Az ágy jó meleg volt, a szoba azonban hideg. Reacher úgy sejtette, hogy a vaskályhában az éjszaka folyamán kialudt a tűz, csak a parázs maradt, és már nem ontja a meleget. Egy pillanatig eltűnődött, mi a helyes viselkedés egy szállóvendégtől az adott körülmények között. Keljen fel, és tegyen a tűzre? Ezzel segítene vajon? Vagy túlbuzgó lenne? Lehet, hogy beleavatkozna a jól bevált rendszerbe, és arra kárhoztatná a háziakat, hogy majd az éjszaka közepén kelljen elzarándokolniuk fáért? Végül semmit sem tett. Csak állig húzta a takarót, és megint lehunyta a szemét. Öt perc múlva reggel hét. Még negyvenhét óra.

Háromezer kilométerrel délebbre már egy órával előbbre jártak. Plato épp reggelizett a két szabadtéri étkező egyikében. A nagyobbikat hivatalos vacsorákra tartotta fenn, de ritkán használta, mivel a legtöbb jelenlegi üzletfele orosz volt, és az oroszok nem nagyon kedvelik az esti hőséget, amely itt, Mexikóvárostól száznyolcvan kilométerre általános. Jobban szerették a légkondicionált helyiségeket. Plato úgy vélte, bizonyára azért, mert ehhez vannak hozzászokva. Azt hallotta, hogy Oroszország egyes részein olyan hideg van, hogy ha az ember köp egyet, a nyál megfagy, és visszapattan a földről, mint egy üveggolyó. A maga részéről nem hitte el a dolgot. Azt elfogadta, hogy Oroszország egyes részein nagy hidegek vannak, és azon a szélsőségesen alacsony hőmérsékleten, amilyenekről a kalendáriumokban és időjárás-jelentésekben olvasott, annyi idő alatt, amíg az ember szájától a földig ér, bizonyára megfagyna egy kis mennyiségű szerves folyadék. De ha valaki életben akar maradni ilyen hidegben, akkor nyilván símaszkot kell viselnie, gyapjúból vagy valamilyen modern, szintetikus anyagból, és így kategorikusan kizárható, hogy köpni tudna. Úgy tudta, hogy a szélsőségesen alacsony hőmérséklet általában alacsony páratartalommal is jár, ami egyébként sem kedvez a köpködésnek, sőt talán gyakorlatilag lehetetlenné is teszi. Tehát az egész anekdota inkább csak jelképes illusztráció, de valójában nem igaz. Plato büszke volt analitikus gondolkodására. Azért jártak a fejében az oroszok, mert egy órával korábban egy orosztól kapott telefonon egy vonzó ajánlatot. A szokásos üzletről volt szó. Az egyik sógor egyik barátjának az unokatestvére szeretett volna nagyobb tételt vásárolni egy bizonyos anyagból, és megérdeklődte, tudna-e Plato segíteni neki. Természetesen Platonak a legfontosabb mindig az volt, hogy saját magán segítsen, úgyhogy ebből a szemszögből mérlegelte az ajánlatot, és érdekes következtetésre jutott, így egy kis ügyes üzleti taktikával igen előnyös egyezséget lehetne kihozni a dologból. Sőt elképesztően előnyöset, amely teljes mértékben az ő hasznát szolgálná – de hát ő Plato, és a név nélküli orosz unokatestvér nem az. Három fő tényezőt kellett figyelembe vennie. Először is, az üzlethez alapvetően módosítani kell az orosz kiindulópontján, mely szerint a nagy tétel árut szállítják oda hozzá, és nem őt viszik az áruhoz. Másodszor, az üzlet megkötéséhez Platonak tökéletesen hinnie kellett abban a bölcsességben, mely szerint jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok. Harmadszor, az üzlet egy kicsit meg fogja változtatni a dolgok állását Dél-Dakotában. Tehát az ottani helyzetnek tökéletesen kezelhetőnek és minden szempontból vonzónak kell lennie. Más szóval piacképesnek. Ami azt jelenti, hogy a szemtanút és az ügyvédet inkább hamarabb kell elintézni, mint később. Plato a telefon után nyúlt. Tizennégy perccel hét után a régi tanyaházban még mindig néma csönd honolt. Aztán negyed nyolckor egyszer csak minden megelevenedett. Reacher a falakon és a mennyezeten át is hallotta az ébresztőórák csörgését, aztán léptek koppantak az emeleten. Négyféle lépést tudott megkülönböztetni, a szülőkét és két gyerekét. Abból, ahogy csörtettek, úgy gondolta, két kisfiú lehet. Ajtók nyíltak és csukódtak, vécé zubogott, zuhany csobogott. Tíz perccel később már a konyhából jöttek a zajok. Egy kávéfőző kotyogott, tompán puffant a hűtő ajtaja, székek lába csúszott a padlón. Reacher ismét eltűnődött, mi lenne a helyes viselkedés. Menjen ki magától, és csatlakozzon a családhoz a reggelinél? Vagy esetleg megijesztené a gyerekeket? Úgy gondolta, ez attól függ, hány évesek és milyen a természetük. Várja meg, amíg hívják? Vagy várjon addig, amíg a gyerekek elmennek iskolába? Mennek egyáltalán iskolába ekkora hóban? Reacher gyorsan lezuhanyozott és felöltözött az aprócska fürdőszobában, aztán beágyazott, és leült a kanapéra. Egy perc múlva hallotta, hogy egy szék lába csúszik a padlón, apró, gyors léptek koppantak, aztán ügyetlenül kopogtak az ajtón. Rögtön ki is nyílt, és egy kisfiú dugta be a fejét. Úgy hétéves lehetett. Andrew Peterson miniatűr kiadásban. Az arcán egy kis bosszúság ült, amiért rábízták a feladatot, és egy kis aggodalom, hogy vajon mit fog találni a szobában, valamint leplezetlen kíváncsiság. Egy másodpercig Reacherre bámult, aztán azt mondta: – Anyu azt üzeni, hogy tessék jönni kávézni. Azzal el is tűnt. Mire Reacher kiment a konyhába, a két gyerek már nem volt ott. Hallotta, hogy épp a lépcsőn szaladnak fel. Lelki szemeivel látta, ahogy kis portölcsérek kavarognak utánuk, mintha rajzfilmfigurák lennének. A szülők ott ültek csendben az asztalnál. Ugyanúgy voltak öltözve, mint előző nap, Peterson egyenruhában, a felesége pulóverben és fekete nadrágban. Nem beszélgettek. Ha korábban váltottak is néhány szót, elakadt a szavuk a nagy lábdobogásban. Reacher töltött magának kávét a kannából, de mire odaért az asztalhoz, Peterson már fel is állt, és kifelé indult a fészerbe, hogy beindítsa a hóekét, és megtisztítsa a kivezető utat. A felesége felment az emeletre, hogy megnézze, készen vannak-e a gyerekek. Egy perccel később a két kisfiú ledübörgött a lépcsőn, és kirontottak az ajtón. Reacher fülét erős dízelmotor berregése ütötte meg, és egy sárga foltot látott felvillanni a hóesésben. Úgy tűnt, az iskolabusz pontosan érkezett, nem hátráltatta a havazás. Egy perccel ezután a házban ismét néma csönd lett. Kim nem jött vissza a konyhába. Reachernek nem készítettek oda reggelit, de nem bánta. Hozzá volt szokva az éhséghez. Egyedül üldögélt, míg Peterson be nem dugta a fejét az ajtón, és szólt neki. Reacher leakasztotta a fogasról a kölcsönkapott kabátot, és elindult kifelé. Öt perc múlva reggel nyolc. Még negyvennégy óra.

Az ügyvéd megint a garázsajtóval kínlódott. Harminc centi friss hó borította a behajtót, és torlaszt képezve az ajtó előtt megakasztotta. A hócipő rajta volt, a kezében hólapát. A garázsajtót működtető motor küszködött. Az ügyvéd végül megragadta a belső oldalán lévő fogantyút, és felrántotta. A mechanizmus hirtelen engedett, az ajtó felgördült, és a felhalmozódott hó bedőlt a garázsba. Kilapátolta a havat, aztán beült a kocsiba, indított, és felkészült rá, hogy szembenézzen a mai nappal. A reggelivel kezdte. Hozzászokott, hogy ne otthon reggelizzen. Bizonyos szempontból ez kisvárosi szokás. A kávézóban egy kicsit elbeszélgetett az emberekkel, kapcsolatokat épített, amely később még kamatozhat, de azért fél óránál többet nem érdemes rááldozni. Legfeljebb háromnegyed órát. Mostanában azonban egy órát is eltöltött a bokszban, sőt néha másfelet is. Félt bemenni dolgozni. Az irodában kis sárga cédulákra jegyezték fel a beérkező üzeneteket. A titkárnője minden reggel egy egész halommal adta át neki őket. A legtöbb üzenet ártatlan volt, de néha volt olyan is, amelyen az állt: Az ügyfél megbeszélést szeretne az 517713-as számú üggyel kapcsolatban. Nem volt ilyen számú ügye, és így nem volt ilyen aktája sem. Semmi sem volt írásba foglalva ezzel a dologgal kapcsolatban. A kódolt üzenet valójában utasítás volt, hogy menjen a börtönbe, és vegye át a szóbeli instrukciókat. Legtöbbször nem kapott ilyen üzenetet, néha azonban igen. Soha nem lehetett előre tudni. Része lett a reggeli rituálénak, hogy megállt a titkárnője íróasztala előtt, kinyújtotta a kezét, miközben a szíve a torkában dobogott, és várta, hogy aznap mit hoz az élet. Reacher semmi mást nem látott útközben a városba menet, csak havat. Hó borította a földet, hó kavargott a levegőben. Hó volt mindenütt. Az egész világ lelassult, néma lett és zárkózott. Forgalom alig volt az utakon, az autók az út közepén kitaposott keskeny sávokban közlekedtek. A kerekek alól hó csapódott fel. Az autók konvojokba tömörültek, és úgy araszoltak, mint egy lassú vonat, harminccal vagy még annyival sem. Peterson kocsija meleg volt, biztonságos és megbízható. Sík terep, súlyos autó, hátul hóláncokkal, elöl téli gumikkal – semmi probléma. Így nappal a kapitányság épülete még hosszabbnak, alacsonyabbnak és szélesebbnek tűnt, mint előző éjjel. Fehér klinkertéglából épített, földszintes, hosszan elnyúló épület volt. Lapos tetején acélállványokra szerelt tányérantennák sorakoztak. Reachert a hagyományos, állami rendőrségi épületekre emlékeztette. Talán létezik egy egységes tervrajz, és annak alapján építették az összeset. A parkolóban rengeteg járőrautó állt, látszott rajtuk, hogy még nem hűltek ki, nemrég érkezhettek. A nappali váltás, akik a reggeli eligazításra jöttek, mielőtt fél kilenckor munkába állnak. Az autók között egy kis buldózerféle sürgölődött gumi lánctalpain, és odatolta a havat egy máris két és fél méter magas kupachoz. Peterson nyugodtnak látszott. Reacher úgy gondolta, örül a hónak. Megakadályozza, hogy bárki is gyorsan eljusson bárhová, beleértve Janet Salter házát is. Annak, aki próbálkozni akar, ki kell várnia egy megfelelőbb napot. Combközépig érő hóban elég nehéz bárhová is észrevétlenül odalopakodni. Reacher a kabátot felvette, de a sapkát és a kesztyűt inkább a kocsiban hagyta. Túlságosan személyesnek érezte őket. Majd vesz másikat. Az előcsarnokban egy idősebb férfi ült a recepciós pultnál. A nappali ügyeletes. Nagyjából ugyanolyan idős lehetett, mint előző esti kollégája, és ugyanolyan civil öltözéket is viselt. Peterson elment mellette Reacherrel egy folyosón, és beléptek egy tágas irodahelyiségbe. Nagy volt a zaj, az iroda tele volt egyenruhás rendőrökkel, férfiakkal és nőkkel egyaránt. Műanyag pohárból kávét iszogattak, jegyzeteltek, jelentéseket olvasgattak, készültek a napi munkára. Talán harmincan lehettek, a hatvanfős állomány fele. Voltak köztük fiatalok, de idősebbek is, voltak rendesen és voltak hanyagul felöltözöttek. Igazi vegyes társaság. Megkétszereztük az állományt – mondta Peterson. Nehéz volt tartani a színvonalat. Reacher most a saját szemével is megbizonyosodott az állítás igazáról. Elég könnyű volt megkülönböztetni az újonnan felvett embereket a régiektől, és látható ellentét állt fenn a két csoport között. Az egység felbomlott, és ez ártott a profizmusnak. Mi és ők. Reacher már látta, mi Holland problémája. Tulajdonképpen két rendőrséget kellett irányítania, és ehhez nem volt elég energiája. Már rég nyugdíjba kellett volna vonulnia. Vagy a polgármesternek kellett volna kirúgnia, még mielőtt megszáradt volna a tinta a börtönnel kapcsolatos szerződésen. De akár a régiek közé tartoztak, akár az újakhoz, minden rendőr pontos volt. Fél kilencre az iroda szinte teljesen kiürült. Az útlezárásokhoz rengeteg ember kellett, és az ilyen havas napokon nyilván tucatnyi koccanásos baleset is történik. Csak két, egyenruhás rendőr maradt a kapitányságon. Az egyikük névtábláján Kapler állt, a másikén Lowell. Egyikük sem viselt derékszíjat, nem volt náluk se fegyver, se rádió, se bilincs. Mindketten a harmincas éveik közepén járhattak! Kapler sötét hajú volt, az arcán még látszott a napsütötte barnaság nyoma. Lowell szőke volt, az arca vöröses, ő helybéli lehetett. Mindketten kisportoltnak és erősnek tűntek. Egyikük sem látszott túl boldognak. Kapler és Lowell körbejárták a helyiséget, összeszedték az irattartó tálcákról a papírokat, aztán egy oldalajtón át kimentek a nagy papírhalommal a folyosóra. – Mit csinálnak? – kérdezte Reacher. – Irodai rutinfeladatok – mondta Peterson. – Miközben alig van elég emberük? Nem hinném. – Akkor mire tippel? – Fegyelmi ügy. Valami rosszat tettek, és büntetésből irodai munkára vezényelték őket. Holland a fegyverüket is elvette. – Nem beszélhetek erről. – Ők régi emberek vagy újak? – Lowell már nálunk van egy ideje. Helyi fiú. Régi boltoni családból származik. Kapler új, de nem túlságosan. Két évvel ezelőtt költözött ide Floridából. – Miért? A kellemes időjárás miatt? Azt hittem, fordítva szokás, innen költöznek az emberek Floridába. – Állást keresett. – Miért? Mi volt a baj Floridában? – Miért lett volna bármi baj? – Nem akarok tiszteletlen lenni, de Floridából csak akkor jön az ember Dél-Dakotába, ha nincs semmi más választása. – Nem ismerem a részleteket. Holland és a polgármester vették fel. – És mit követett el Lowell, hogy őt osztották be mellé? – Lowell fura figura – mondta Peterson. – Magányos farkas. Sokat olvas. – És mit követtek el, amiért büntetésben vannak? – Nem beszélhetek róla. Magának különben is dolga van. Válasszon íróasztalt, amelyiket csak akarja.

Reacher megszokásból a hátsó sarokban álló íróasztalt választotta. Egyszerű, laminált lapja volt. A széket egy nála alacsonyabb ember számára állították be. Az asztalon billentyűzet, monitor és egy telefonkészülék. A monitor ki volt kapcsolva. A telefonon hat vonal volt, és tíz gyorshívó gomb. – A kilencest nyomja le, ha külső vonalat akar – mondta Peterson. Gondolom, magának is van egy ilyen telefonszám a tarsolyában, amelyre még mindig emlékszik. Reacher tárcsázott. Először lenyomta a kilencest, aztán Virginia körzetszámát, majd még hét számjegyet. Egy telefonszám, amelyre jól emlékezett. Egy automata szólalt meg – régen nem így volt. Férfihang volt, lassan és vontatottan beszélt. – Ön a munkaerő-statisztikai hivatal számát hívta. Kérjük, tárcsázza a kívánt melléket, vagy válasszon a következő menüpontokból. – Aztán hosszú, monoton lista következett, egyes gomb ez, kettes gomb az, hármas gomb megint valami más. Mezőgazdaság, könnyűipar, szolgáltatóipar. Reacher letette a kagylót. – Nem tud egy másik számot? – kérdezte Peterson. – Nem. – Kit hívott? – A különleges egységet. Ez egy amolyan elit nyomozóegység, mintha egy külön FBI létezne a hadseregen belül, csak az igazinál sokkal kisebb. – És ki vette fel? – Valamilyen kormányhivatal. Munkaerő-statisztika vagy micsoda. – A dolgok megváltoztak. – Igen, azt hiszem – mondta Reacher. Aztán hozzátette: – De az is lehet, hogy nem. Vagy legalábbis nem alapvetően. Újból tárcsázta a számot. Ugyanaz az előre rögzített üzenet szólalt meg. Kérjük, tárcsázza a kívánt melléket. Reacher benyomta a 110-et. Egy kattanást hallott, aztán berregést, majd egy új csengőhangot. Rögtön az első csöngés után felvették. – Igen? – A déli akcentussal beszélő férfi valószínűleg a húszas éveinek végén járhatott; szinte biztos, hogy százados, hacsak a világ nem bolondult meg teljesen, és nem hagyják, hogy hadnagyok vagy tiszthelyettesek vegyék fel ezt a bizonyos telefont, vagy ami még rosszabb, civilek. – A parancsnokkal szeretnék beszélni – mondta Reacher. – Kinek a parancsnokával? – A magáéval. – Mit gondol, kivel beszél? – A katonai rendőrség különleges egységének Rock Creek-i főhadiszállásával. – Valóban? – Hacsak meg nem változott a számuk. Régebben volt egy élő telefonközpontos, akitől a 110-es melléket kellett kérni. – Kivel beszélek? – Valamikor a 110-es egységnél dolgoztam. – Milyen minőségben? – Én voltam a parancsnok. – A neve? – Reacher. Egy pillanatra csönd lett. – Előfordult valaha is, hogy valaki választott azokból a menüpontokból? – kérdezte Reacher. – Ha a 110-es egységnél dolgozott, akkor tudnia kell, hogy ez egy igazi vészhelyzetekre fenntartott vonal. Meg kell kérnem, hogy azonnal közölje, milyen ügyben hívott. – A parancsnokkal szeretnék beszélni. – Milyen ügyben? – Egy szívességet szeretnék kérni. Mondja meg neki, hogy nézzen utánam az aktákban, és hívjon vissza. – Reacher beolvasta a telefonkészülékére ragasztott telefonszámot. A férfi szó nélkül letette. Öt perc múlva reggel kilenc. Még negyvenhárom óra.

11. fejezet

Fél tízkor megcsörrent a kölcsönkapott íróasztalon lévő telefon, de nem Reachert keresték. Megnyújtotta a zsinórt, és átadta a kagylót Petersonnak. Peterson megmondta a nevét és a rangját, aztán majdnem egy percen át csak hallgatott. Arra kérte beszélgetőpartnerét, hogy maradjanak kapcsolatban, aztán visszaadta a kagylót. Reacher letette. Peterson azt mondta: – Szükségünk lenne az információra, amilyen hamar csak meg tudja szerezni. Reacher rámutatott a telefonkészülékre. – Tudja, hogy van ez manapság. Már nem szokás levelet írni, mindenki telefonál. – Komolyan mondom. – Miért, mi történt? – A DEA-tól hívtak, a drogellenes szövetségi nyomozóirodából, Washingtonból. Amolyan tájékozódó hívás. Kiderült, hogy lehallgattak egy orosz pasast, akiről azt gyanítják, hogy drogdíler. Új a szakmában, most próbál nevet szerezni magának, és épp egy nagy üzletbe akar belevágni. New Yorkban, Brooklynban van a főhadiszállása. Egy Plato nevű mexikói fickó nemrég felhívta, egy ingatlant akar eladni neki, amely tíz kilométerrel nyugatra fekszik egy Bolton nevű várostól Dél-Dakotában. – Eladó ingatlan? – Ezeket a szavakat használták. – Akkor mi lehet ez? Ingatlanüzlet vagy drogügylet? – Ha tényleg van ott egy föld alatti labor, akkor akár mindkettő, nem? És nyilván ez lesz a DEA következő kérdése. Ha tovább foglalkoznak az üggyel, akkor fel fognak hívni, hogy megkérdezzék, pontosan mi is az az épület. – Mondja meg nekik, hogy hívják fel közvetlenül a Védelmi Minisztériumot. Gyorsabb. – De akkor tiszta hülyének fognak nézni. Nem ismerhetjük be, hogy ötven éve itt van ez a valami a város határában, és fogalmunk sincs, mi az! Reacher megvonta a vállát, és ismét a telefonra mutatott. – Amint én megtudom, maga is tudni fogja. De az is megtörténhet, hogy sohasem tudjuk meg. – Maga volt a különleges egység parancsnoka? Reacher bólintott. – Egy darabig. – Aztán azt mondta: – Plato, ez elég fura név egy mexikóinak, nem gondolja? Nekem inkább brazilnak hangzik. – Nem jugoszláv? – mondta Peterson. – Mint az a diktátor. – Az Tito volt. – Azt hittem, az egy dél-afrikai püspök. – Az Tutu. – És ki volt Plato? – Volt egy Platon nevű ógörög filozófus. Szókratész tanítványa, és Arisztotelész tanítómestere. – És mi köze ennek Brazíliához? – Azt ne tőlem kérdezze – felelte Reacher.

Kapler és Lowell visszajöttek az irodába. Szétosztották az irattartó tálcákba a fénymásolóból frissen kikerült, még meleg és kissé felkunkorodó szélű feljegyzéseket, aztán megint kicsoszogtak. Peterson megszólalt: – Ezzel végeztek is a napi teendőjükkel. Most valószínűleg ötórás ebédszünetet fognak tartani. Micsoda időpocsékolás! – Mit követtek el? – Nem beszélhetek róla. – Annyira szörnyű? – Nem, nem igazán. – Akkor mi történt? – Nem beszélhetek róla. – Dehogynem. – Hát jó, három nappal ezelőtt egy órán át nem lehetett őket elérni rádión. Nem voltak hajlandóak elárulni, hogy miért, vagy hogy mit csináltak. És ezt a krízisterv miatt nem engedhetjük meg.

Húsz perccel tíz előtt újból megcsörrent a telefon. Reacher felkapta a kagylót, és beleszólt: – Igen? Egy női hang szólalt meg– Reacher őrnagy? – Igen. – Tudja, hogy én ki vagyok? – Beszéljen még egy kicsit. – A szolgálatban töltött utolsó évében tartott egy tanfolyamot. – Tényleg? – A katonai és a szövetségi nyomozások összehangolásáról. Én is részt vettem rajta, nem ismeri meg a hangomat? – Beszéljen még. – Mit akar, mit mondjak? – Reacher azt szerette volna, ha a nő minél többet mond, mivel őrületes hangja volt. Meleg, kissé rekedtes, bizalmas. Tetszett neki, ahogy a fülébe suttog. Nagyon is tetszett. A lelki szemei előtt rögtön megjelent a hang tulajdonosa: szőke, nem több mint harmincöt, de nem fiatalabb harmincnál. Valószínűleg magas és egy bombázó. Mindent egybevéve őrjítő hang volt. De nem ismerte a nőt, és meg is mondta neki. A nő folytatta: – Csalódott vagyok. Talán egy kicsit meg is sértődtem. Biztos benne, hogy nem emlékszik rám? – A parancsnokával kell beszélnem. – Arra még várnia kell. Nem hiszem el, hogy nem tudja, ki vagyok. – Találgathatok? – Csak tessék. – Szerintem maga amolyan szűrő. A parancsnoka tudni akarja, hogy igazán az vagyok-e, akinek mondom magam. Ha azt mondom, hogy emlékszem magára, akkor megbuktam a próbán, mert nem emlékszem. Soha nem találkoztunk. Nem mondom, hogy nem örülnék neki, ha találkoztunk volna, de nem így történt. – De én részt vettem a tanfolyamon! – Nem, nem vett részt, csak elolvasta az aktámat, ennyi. A kurzus címét csak kívülállóknak szántuk, valójában arról szólt az egész, hogyan lehet lerázni és átverni a szövetségieket ahelyett, hogy együttműködnénk velük. Ha ott lett volna velem abban a helyiségben, akkor tudná. Amikor a nő megszólalt, érződött a hangján, hogy mosolyog: – Remek munka. Átment a teszten. – Szóval, tulajdonképpen ki maga? – Az, aki maga volt. – Ez meg mit jelent? – Én vagyok a 110-es különleges egység parancsnoka. – Komolyan? – A legkomolyabban. – Hát ez nagyszerű. Gratulálok. És mi újság arrafelé? Hogy mennek a dolgok? – Biztosan el tudja képzelni, itt ülök, a régi íróasztalánál, átvitt értelemben és szó szerint is. Emlékszik az íróasztalra? – Sok íróasztalom volt. – De az ittenire, Rock Creekben. Ami azt illeti, Reacher nagyon is jól emlékezett rá. Régimódi, hivatali acél íróasztal, zöld festése a szélén lekopott, és kibukkant alóla a szürke fém. Már akkor is ilyen volt, amikor az elődjétől örökölte. A nő folytatta: – Van a jobb oldalán egy jó nagy horpadás. Az emberek azt pletykálják, hogy maga csinálta, mert beleverte valakinek a fejét. – Ezt pletykálják? – Amolyan legenda. Igaz? – Szerintem a költöztetők csinálták. – Tökéletesen konkáv bemélyedés. – Talán odaejtettek egy tekegolyót. – Nekem jobban tetszik a legenda. – Hogy hívják? – kérdezte Reacher. – Nevezzen el. – Micsoda? – Maradjon ez az egész beszélgetés nem hivatalos keretek között. Adjon nekem egy kódnevet. – Ez magánbeszélgetés. – Nem igazán. A telefonrendszerünk szerint egy rendőrkapitányságról hívott. Gondolom, rögzítik a beszélgetéseket. – Oké, akkor beszéljen tovább, és majd megpróbálok egy olyan nevet találni, amely illik a személyiségéhez. – Mit szeretne hallani? – Olvassa fel a telefonkönyvet, nekem az is megfelel. A hangot ismét mosoly színezte. – Az emberek azt beszélik, hogy egy ezredes feje hagyta az asztalon azt a horpadást. Azt mondják, emiatt rúgták ki a 110-es egységtől. – Nem rúgtak ki. Csak új parancsot kaptam, ez minden. – Úgy igazából senki sem kedvelte azt az ezredest. De azt beszélik, hogy maga ebbe bukott bele. – Amanda. – Amanda? Oké, akkor legyek az. Ha újból szüksége lenne rám, hívja ezt a számot, és kérje Amandát. Tehát, mit tehetek magáért? – Van egy Bolton nevű kisváros Dél-Dakotában. Nagyjából az állam közepén fekszik, húsz-huszonkét kilométerre északra az I-90-es főúttól. – Tudom, hol van. A rendszerünk a koordinátákat is kijelzi, hogy honnan jön a hívás. Most épp Boltont nézem. – Hogyhogy? – A laptopomon, a Google Earth segítségével. – Maguknak nagyon könnyű dolguk van manapság. – A technológia valóban csodás dolog. Szóval miben segíthetek? – Tíz kilométerre nyugatra a várostól van egy elhagyott hidegháborús létesítmény. Tudni szeretném, hogy mi az. – Nem tudja megállapítani róla? – Még nem láttam, de állítólag nem is látszik rajta túl sok. Az is lehet, hogy semmi. De szeretném, ha utánanézne nekem. – Biztos benne, hogy nem rakétasiló? Dakotában rengeteg van belőlük. – Azt mondják, nem siló. Nekem sem tűnik annak a leírás alapján. – Oké, akkor várjon. Épp ráközelítek. A legutóbbi képeken a várostól nyugatra nem látok mást, csak egy fogolytáborszerű helyet. Tizenöt barakk és egy régebbi épület, kétszer nyolc sorban. Egy hosszú, egyenes út vezet hozzá, talán öt kilométer lehet. – A régebbi épület nem egy átlagos háznak néz ki? – Így fölülről pontosan olyan. – Oké, de nekem ennél többre van szükségem. – Azt akarja, hogy menjek oda Dél-Dakotába, és nézzük meg együtt? – Mivel én itt ragadtam egy hóvihar közepén, és nemigen van más dolgom, ez remek lenne. De azzal is beérem, ha utánanéz a feljegyzésekben. Valahol csak van valami nyoma. Tudni szeretném, milyen célra épült, mire használták, mekkora, és a beosztása is érdekelne. – Hívjon vissza a nap vége felé. Egy kattanás hallatszott, és a vonal elnémult. Öt perc múlva reggel tíz. Még negyvenkét óra.

12. fejezet

Az ügyvéd megállt az iroda parkolójában, és felvette a hócipőjét. Amikor beért az épület előcsarnokába, levette, és egy nejlonszatyorba rakta, aztán a lifthez ment. A titkárnője az irodája ajtaja előtt üdvözölte. Az ügyvéd egyelőre nem válaszolt. Még nem tudta, hogy jó-e a mai reggel, vagy sem. Csak kinyújtott kézzel kérte az üzeneteit. Nyolc cédula várt rá. Három közülük apró-cseprő belső irodai ügyekről szólt. Négy törvényes jogi ügyletekről. Az utolsó cédula szerint az egyik ügyfele kérte, hogy aznap délben sürgősen keresse fel a börtönben az 517713-as üggyel kapcsolatban.

Reacher egy darabig elüldögélt egyedül, aztán kisétált az irodából. Petersont egy, a folyosóról nyíló üres irodában találta. Négy íróasztalt zsúfoltak be a helyiség közepére. A falakon hosszú, derékmagasságtól fejmagasságig érő parafa táblák lógtak. Peterson épp rajzszögekkel tűzte ki az előző nap a gyilkosság helyszínén készült fotókat. A fekete ruhába öltözött halott fickó volt a fényképeken. Az első távoli, átfogó kép, aztán közeliek. A földön hó, a jobb halántékon ütésnyom. Vér nem volt. – Épp most kaptuk meg a boncolási jegyzőkönyvet – mondta Peterson. – Egészen biztos, hogy nem itt ölték meg, hanem később szállították ide. – Voltak más sérülései is? – kérdezte Reacher. – Csak a halál beállta utáni horzsolások. – Vannak a városnak hírhedten rossz kerületei? – Vannak, amelyek rosszabbak, mint mások. – A bárokban körülnéztek már? – Minek? – Hogy nincs-e valahol feltűnően tisztára mosva a padló, nincsenek-e gyanús foltok. – Gondolja, hogy egy kocsmai verekedés lehetett? – Valahol ott, ahol alacsonyak a bérleti díjak, de azért még nem a legócskább a környék. – Miért? – Mit mondott a patológus a gyilkos fegyverről? – Lekerekített, aránylag sima, valószínűleg fém vagy fa, talán egy kerítésoszlop vagy ereszcsatorna lehetett. – Egyik sem – mondta Reacher. – Egy kerítésoszlopnak vagy ereszcsatornának egész hosszában egyenletes az átmérője. Túl széles ahhoz, hogy elég keményen meg lehessen markolni egy ekkora ütéshez. Szerintem inkább baseballütő a valószínű. Márpedig baseballütő nem jön csak úgy szembe az utcán így télvíz idején. Szekrényben tartják, garázsban, alagsorban vagy padláson. Továbbá bárokban a pult alatt, ahol kéznél van, és könnyen felkaphatja a csapos. Persze nem a város jobb részein. A legócskább helyeken meg valószínűleg inkább fegyvert tartanak. Peterson hallgatott. – A börtönőrök hova járnak inni? – Gondolja, hogy közülük tette valaki? – Ketten kellenek a tánchoz. A börtönőrök hozzá vannak szokva a kemény bunyókhoz. Peterson egy pillanatig hallgatott. – Még valami? Reacher megrázta a fejét. – Most elmegyek, majd jövök.

Még mindig erősen havazott. Peterson kocsija már csak egy fehér hókupac volt a parkolóban. Reacher a fejére húzta a kölcsönkapott kabát kapucniját, és elsietett a kocsi mellett. Kiment a járdára, aztán jobbra nézett, majd balra. A hó kavargott körülötte, beesett a kapucnija alá, megtapadt a hajában, a szempilláján, és a nyakába is beesett. Vele szemben egy kisebb tér vagy park terült el, azon túl néhány üzlet sorakozott. Túl messze voltak, és túl sűrűn hullott a hó, nem tudta kivenni, mit árulnak. Az egyiknek a tetejéről azonban vastag füstgomolyag szállt fel, amiből arra a következtetésre jutott, hogy vegytisztító vagy étterem lehet, vagyis ötven százalék az esélye annak, hogy kaphat késői reggelit. Átbukdácsolt a félrekotort hókupacokon, és csúszkálva átvágott a kis téren. A füle, az orra és az álla már zsibbadt volt a hidegtől. A kezét zsebre dugta. A füstölgő kéményhez tartozó helyről kiderült, hogy kávézó. Amikor belépett, párás meleg fogadta. Egy pult, négy asztal. Jay Knox üldögélt egyedül az egyiknél. Az asztal állapotából ítélve már jó ideje végezhetett egy komolyabb étkezéssel. Reacher megállt előtte, és néma kérdésként a szék hátára tette a kezét. Knoxon nem látszott, hogy örülne, de az sem, hogy nem örül. Csak gondterheltnek tűnt és kissé rosszkedvűnek. Reacher mindenesetre leült, és megkérdezte: – Jól van? Knox megvonta a vállát. – Elhelyeztek egy családnál. – És? – Elég kedvesek. – De azért idejött, hogy kényelmesen megreggelizzen. – Nem akarok a terhükre lenni. – Szóval nem hívták meg reggelire? – Nem igazán szimpatikusak, így már jobb? Reacher nem felelt. Knox megkérdezte: – Magát hol szállásolták el? – Annál a zsarunál, aki kijött a buszhoz. – És akkor miért van itt? Nem adtak reggelit? Reacher nem válaszolt, csak megkérdezte: – Van valami újság? – A vontatók kijöttek ma reggel, és elvontatták a buszt az autópályáról. Minneapolisból jön helyette egy másik. Ahogy vége a hóviharnak, nem sokkal utána itt is lesz. – Ez nem hangzik rosszul. – Csak épp sofőrt is küldenek vele. Ami azt jelenti, hogy én utas leszek egész úton vissza Seattle-ig, vagyis tegnap délután négy óta nem kapok fizetést. – Ez már nem olyan jó hír. – Csinálhatnának valamit azzal az átkozott úttesttel! – Találkozott az utasokkal? – Szét vannak szórva ide-oda. Az egyiknek sínbe van téve a karja, a másiknak be van gipszelve a csuklója. De általában véve nem panaszkodnak. Nem hinném, hogy bármelyikük is hívta volna az ügyvédjét. Sőt vannak, akik a jó oldalát nézik a dolognak, úgy fogják fel, mint egy kalandtúrát. – Ez nem hangzik rosszul – mondta újból Reacher. Knox válasz nélkül hirtelen felállt, és levette a kabátját a fogasról. A fejébe nyomta a sapkáját, nyaka köré tekerte a sálját, és belebújt a vastag kabátba. A méretéből és az össze nem illő színekből látszott, hogy az összes holmit kölcsönkaphatta. Kissé rosszkedvűen biccentett Reachernek, aztán az ajtóhoz sétált, és kilépett a hóesésbe. Egy pincérnő lépett oda Reacherhez, aki megrendelte az étlapon található legbőségesebb reggelit. És kávét. Öt perc múlva tizenegy. Még negyvenegy óra.

Az ügyvéd az irodájában hagyta az aktatáskáját, de a hócipőjét a szatyorban magával vitte. Az előcsarnokban felvette, aztán visszament a kocsijához a már letaposott úton. Becsatolta a biztonsági övet, beindította a motort, bekapcsolta az ablaktörlőt. Tudta, hogy az autópálya még mindig le van zárva, de van más lehetséges útvonal is. A horizontig nyúló, hosszú, nyílegyenes dakotai utak. Levette a hótaposóját, a cipője bőrtalpát a fékpedálra helyezte, és az automata sebváltót előretolta.

Reacher a bőséges adag reggeli felével végzett, amikor talpig bebugyolálva belépett a kávézóba Peterson. Nyilvánvaló volt, hogy imponálni szeretett volna Reachernek azzal, hogy milyen könnyen megtalálta. Teljesítményének a megítélése persze nagyrészt attól függ, hogy hány helyen kereste korábban. Peterson Knox székének a háttámlájára tette a kezét, Reacher pedig megpakolt villájával intett, hogy üljön le. Peterson letelepedett, és azt mondta: – Elnézést, hogy nem kínáltuk meg reggelivel. Reacher megrágta a falatot, lenyelte, aztán azt felelte: – Semmi baj. Már így is nagylelkűek voltak. – Tudja, Kim sokat szenved a magánytól. Nem épp a kedvenc napszakja a reggel, amikor a fiúk meg én elmegyünk otthonról. Ilyenkor többnyire visszavonul a szobájába. Reacher semmit sem felelt. – Maga volt már magányos? – kérdezte Peterson. – Néha. – Kim azt mondaná, hogy nem volt. Hacsak nem ült már egész nap egy dél-dakotai ház tornácán, bámulva a minden irányban több száz kilométeren át elnyúló nagy semmit. – Ő nem itt született? – De igen. De ha az ember hozzászokott valamihez, még nem jelenti azt, hogy szereti is. – Egyetértek. – Ellenőriztük a bárokat. Találtunk egyet, ahol feltűnően tiszta volt a padló. – Hol? – A város északi felében, ahová a börtönőrök járnak inni. – Voltak szemtanúk, akik hajlandóak együttműködni? – Nem, de a csapos eltűnt. Tegnap délután elhúzott valahová a furgonjával. – Értem. – Kösz a segítséget – mondta Peterson. – Szívesen. – Reacher fél szelet sült szalonnát és egy darabka tojást szúrt a villájára, és bekapta. – Van még valami ötlete? – kérdezte Peterson. – Tudom, hogyan küld üzeneteket a fickó a börtönből. – Hogyan? – Összebarátkozott valakivel odabent, vagy kényszeríti a közreműködésre. A fickó elmondja a dolgokat ennek az illetőnek, aki aztán elmondja a saját ügyvédjének. Mintha két párhuzamos sínen futnának dolgok. Nem a megfelelő helyiséget hallgatták le. – Nap mint nap több tucat ügyvéd jár be oda beszélőre. – Akkor jobb lesz, ha elkezdenek keresgélni köztük. Peterson egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte: – Még valami? Reacher bólintott. – Kellene nekem egy ruhaüzlet. Többé-kevésbé megígértem a feleségének, hogy veszek néhány ruhát. Olcsó legyen, semmi flancos. Tud egy ilyen helyet?

A Peterson által ajánlott ruházati bolt egy jó saroknyira volt a kis tértől nyugatra. Strapabíró ruhákat tartottak, strapabíró farmerek számára. Volt külön téli és nyári részleg, bár nem volt túl szembetűnő különbség a kettő között. Némelyik ruhadarab egyszerű, márkajelzés nélküli volt, másokon ugyan ismerősek voltak a címkék, de kicsit hibásak voltak. A színválaszték meglehetősen korlátozott volt. A ruhák nem voltak drágák, és a cipők is olcsók voltak. Reacher a földszinten kezdte, ahol beszerzett egy pár fekete, vízálló bakancsot. Aztán nekilátott ruhákat válogatni. Ha választania kellett, mindig azt a szabályt követte, hogy olajzöld legyen vagy kék. Olajzöldet azért, mert a seregben megszokta. Kéket azért, mert egy lány egyszer azt mondta neki, hogy jól kiemeli a szeme színét. Most olajzöldet választott, mert az ment a kölcsönkapott, barna kabáthoz. Vett egy flanelbélésű meleg nadrágot, egy pólót, egy flanelinget, és egy vastag gyapjúpulóvert. Fehér alsót, egy fekete kesztyűt, khaki sapkát. Összesen százharminc dollárt költött. Ez négy napra elég lesz, így egy nap harminc dollárjába kerül. Ami azt jelenti, hogy egy évben több mint tízezret költ csak ruhákra. Egyesek azt mondanák, ez őrültség, de Reachernek megfelelt így. Tudta, hogy a legtöbben ennél jóval kevesebbet költenek ruhára. Kevés, de jó minőségű holmijuk van, amelyet szekrényben tartanak, és a mosókonyhában álló mosógépben kimosnak. Csakhogy a szekrényhez és a mosókonyhához már egy ház is kell, és egy ház sokkal többe kerül, mint tízezer dollár, akár megveszi, akár bérli az ember, és akkor a fenntartásáról, a javításokról és a biztosításról még nem is beszéltünk. Szóval, ki is az őrült…? A próbafülkében átöltözött, a régi cuccait kidobta a pult mögötti szemetesbe. A sapkát is felvette, és jól a fülére húzta. Rávette a kölcsönkapott kabát kapucniját, felhúzta a cipzárat majd a kesztyűt, és kilépett az utcára. Még így is nagyon hideg volt. A levegő olyan fagyos volt, mint egy hűtőkamrában. Érezte a beleiben, a bordáin, a lábán, a fenekén, a szemében, az arcán, a tüdejében. Olyan volt, mint a legrosszabb koreai hideg – de akkoriban fiatalabb volt, és parancsra ment oda, ráadásul fizetést is kapott érte. Ez most más volt. A hó táncolt és kavargott körülötte. Folyni kezdett az orra. Friss szél támadt fel. A szeme előtt minden összemosódott. A kapualjakba behúzódva meg-megállt kicsit pihenni. A kapitányságra visszavezető tízperces útból húszperces, kalandos téli Odüsszeia lett. Amikor megérkezett, teljes felfordulás fogadta. Öt perc múlva dél. Még negyven óra.

Olyan volt, mintha az összes telefon egyszerre csöngene. A recepciós pultnál az előző esti ügyeletes ült, mindkét kezében egy-egy telefonkagylót tartott, és egyszerre beszélt mindkettőbe. Peterson egyedül volt az irodában, egy íróasztalnál állva egy telefont szorított az álla és a válla közé, a zsinór minden mozdulatára himbálózott. Mindkét kezével gesztikulált, rövid, éles, határozott mozdulatokkal kísérte mondandóját, mint amikor egy tábornok a csapatok mozgását vezényli Boltonnak az íróasztalra kiterített térképe fölött. Reacher csak figyelt. A helyzet egyértelmű volt. Nem kellett hozzá nagy zseninek lenni, hogy kitalálja, mi történt. Valami komolyabb élet elleni bűncselekmény történhetett, és Peterson épp kirendelte a helyszínre az embereket, miközben arról is gondoskodnia kellett, hogy a már meglévő feladataikat is rendesen ellássák. A tetthely mintha az íróasztal jobb szélén lett volna, feltehetően Bolton keleti határában. A már meglévő feladatokat a belvárostól kissé délre-dél-nyugatra kellett ellátni. Feltehetően ott lakott Janet Salter, a sebezhető szemtanú. Peterson több embert rendelt ki a védelmére, mint a tetthelyre, ami arra utalt, hogy kellőképpen óvatos, vagy pedig hogy az áldozaton már úgysem lehet segíteni. Vagy mindkettőre. Egy perc múlva Peterson befejezte a beszélgetést, és letette a telefont. Aggodalmasnak látszott. A maga módján szakértő a helyi ügyekben, de minden másban egy kissé járatlan. – Egy pasast agyonlőttek a kocsijában – mondta. – Ki az áldozat? – kérdezte Reacher. – A rendszámtábla alapján az derült ki, hogy egy ügyvéd a szomszédos megyéből. Azóta, hogy letartóztattuk a motorosok vezérét, már ötször járt itt a börtönben egy ügyfelével beszélni. Igaza volt, ez lehet az a bizonyos párhuzamos sín. Már nyilván nincs rá tovább szükségük, és elvarrják a szálakat. – Még ennél is rosszabb a helyzet – mondta Reacher. Peterson bólintott. – Tudom. Az emberük nem úton van ide, hanem már itt is van, csak nem vettük észre.

13. fejezet

Peterson kétszer is megpróbált elindulni, de mind a kétszer vissza kellett fordulnia, mert csöngött a telefon. Végül csak sikerült kijutnia a folyosóra. Visszanézett Reacherre, és megkérdezte: – Lenne kedve velem jönni? – Azt akarja, hogy én is ott legyek? – Ha van kedve. – Inkább máshol lenne dolgom. – Hol? – El kellene mennem Mrs. Salterhez. – Minek? – Szeretnék bemutatkozni, és körül is akarok nézni egy kicsit, biztos, ami biztos. – Vigyázunk Mrs. Salterre, gondoskodtam róla. Ne aggódjon miatta – mondta Peterson. Aztán kis hallgatás után megkérdezte: – Úgy gondolja, hogy ma fognak próbálkozni? Azt hiszi, a lelőtt ügyvéd csak figyelemelterelés? – Nem, szerintem csak azért tették el láb alól, hogy kiiktassák a kapcsolatot, amely elvezethetne hozzájuk. De úgy tűnik, itt leszek még pár napig a hó miatt. Ha a közeljövőben valamikor megszólal a szökést jelző sziréna, akkor csak rám számíthatnak. Jobb lenne, ha előtte bemutatkoznék a hölgynek. Peterson nem válaszolt. – Csak próbálok segíteni, ennyi az egész – folytatta Reacher. – Hogy viszonozzam a vendégszeretetüket. Peterson még most sem válaszolt. – Nem én vagyok, akit keresnek – mondta Reacher. – Azt tudom. – Akkor? – Segíthetne a tetthelyen is. – Maga is megbirkózik vele. Tudja, mit kell tenni, nem? Csináljon jó sok fotót, figyeljen a keréknyomokra és a lábnyomokra, és keresse meg a töltényhüvelyeket. – Oké. – De előbb hívja fel a Mrs. Salter házánál őrködő rendőröket. Nem szeretném, ha pánikba esnének, ha meglátnak a behajtón felsétálni. – Nem is tudja, hol lakik. – Megtalálom.

Nyáron tíz percbe telt volna megtalálni Mrs. Salter házát. A nagy hóesésben azonban inkább harminc perc kellett hozzá, mivel korlátozottak voltak a látási viszonyok, és nehezen lehetett csak előbbre jutni. Reacher elindult arrafelé, amerről a rabszállítóval jöttek. Átbotladozott a hóesésben a még a hókotrók által nem takarított részeken, csúszkált a keréknyomok barázdáiban. Még mindig szakadt a hó. A hatalmas hópelyhek felülről hullottak rá, szembefújta őket a szél, örvénylettek körülötte. Megtalálta a főutcát. Tudta, hogy előtte van az étterem, és azután következik a mellékutca bejáratánál parkoló rendőrautó. Továbbment. Nagyon fázott, de azért még bírta. Az új ruhák jó szolgálatot tettek, de ennél többet nem lehetett elmondani róluk. Északi és déli irányban autók haladtak felkapcsolt reflektorokkal, az ablaktörlőik ide-oda csapódtak. Nem volt túl nagy forgalom, de elég ahhoz, hogy Reacher kénytelen legyen az út szélére húzódni, és letérni a keréknyomokról, ahol pedig könnyebb lett volna haladni. Úgy gondolta, az úttest elég széles lehet a hó alatt, de az autóforgalom a közepéhez közel eső két keskeny sávra korlátozódott, ahol négy párhuzamos barázda rajzolódott ki. Minden autós úgy döntött, hogy nem tér le a csapásról. A barázda minden elhaladó kerék után még mélyebb lett, s az oldalfalai egyre magasabbak. A hó nem tapadt össze. A barázdák alját helyenként barna foltokkal az abroncsok mintázata tarkította. Reacher elhaladt az étterem mellett. Épp ebédidő volt. Az ablakok bepárásodtak. Reacher tovább botorkált. Négyszáz méterrel odébb meglátta a parkoló járőrautót. A nyomok szerint kikanyarodott a dél felé vezető barázdából, átvágott a kis hófalakon, és egy saját, kisebb keréknyomot hozott létre, mely olyan volt, mint egy kis mellékvágány. A forgalommal párhuzamosan parkolt le, és teljesen lezárta a mellékutca torkolatát. A motor nem járt, de a kocsi tetején villogott a kék lámpa. A kocsiban egy rendőr ült a volánnál. Nem mozdult a feje, csak mereven bámult előre a szélvédőn át. Nem tűnt túl ébernek vagy lelkesnek. Reacher széles kanyarral odacsoszogott a hóban, és bal oldalról közelítette meg. Nem szerette volna hirtelen meglepni. A rendőr leengedte az ablakot, és kikiabált: – Maga Reacher? Reacher bólintott. Az arca úgy át volt fagyva, hogy nem tudott volna összefüggő mondatokban beszélni. A rendőr névtábláján a Montgomery név állt. Húszas éveinek végén járhatott, borostás volt és túlsúlyos. A seregben úgy seggbe rúgták volna, hogy hazáig csúszik, ha ilyen rendezetlen külsővel jelenik meg. – A Salter-ház kicsit előbbre van, az utca bal oldalán. Nem lehet nem észrevenni. Reacher továbbküzdötte magát. A mellékutcában már nem volt kitaposva az út, csak két magányos keréknyom húzódott az út közepén, mintha egy autó be-, egy pedig kihajtott volna. A néhány órával korábban érkezett váltás nyomait már szinte teljesen ellepte a hó. Az éjszakai ügyeletes hazament, a nappali megérkezett. A nappali a kanyar után kissé felgyorsított, látszott a keréknyomokból, hogy szlalomoztak egy kicsit, mielőtt egyenesbe tudták volna hozni a kocsit. Az utca kis ívben kanyarodott. Mindkét oldalán a nagyméretű telkeken jókora, régi házak sorakoztak. Viktória korabelinek tűntek, talán már százévesek is megvoltak. Egykor pompásak lehettek, és a legtöbb ma is az volt. Nyilván egy régebbi gazdasági fellendülés idején épülhettek, egy évszázaddal azelőtt, hogy a szövetségi börtönért kapott dollárokból újból felvirágzott volna a város. A részleteket nemigen lehetett kivenni a hótakaró alatt, de az látszott, hogy a jól megépített házat rengeteg cikornyás díszítéssel látták el. Peterson azt mondta, Janet Salter olyan, mint egy mesekönyvből előlépett nagymama, és Reacher arra számított, egy ilyen nagymama bizonyára egy kis házikóban lakik, ahol tarka kartonfüggönyök lógnak az ablakok előtt. Hát még ha tanárnő és könyvtáros is. Janet Salternek azonban másféle története lehetett. Reacher kíváncsian várta, hogy megismerkedhessen vele. Ő egyik nagyanyját sem ismerte. Látott régi fekete-fehér fényképeket, amelyeken egészen kis gyerekként látható egy szigorú tekintetű nő ölében. Ő volt az apai nagyanyja. A másik nagymamája meghalt, amikor ő négyéves volt, soha nem is találkozott vele. A második járőrautó egy kicsivel előbbre parkolt az utcában. A reflektorai nem égtek. Reacherrel szemben állt. A rendőr figyelte, miközben Reacher tovább-bukdácsolt a hóban, majd megállt három méterre a kocsitól. A rendőr kinyitotta az ajtaját, kimászott, és odaballagott hozzá. A bakancsa körül szállt a porhó, és kis hógolyókat rúgott félre. – Maga Reacher? – kérdezte. Reacher bólintott. – Meg kell motoznom. – Ki mondta? – A rendőrfőnök-helyettes. – És mit keres? – Fegyvert. – A hölgy elmúlt hetven. Nem kellene fegyver, ha el akarnám intézni. – Ez igaz. De ahhoz, hogy túljusson a házat őrző rendőrökön, fegyver kell. A rendőr még nem volt egészen középkorú, és nagyon elővigyázatosnak látszott. Izmos volt, zömök, és értette a szakmáját. Két részből álló rendőrség – egy erősebb és egy gyengébb csapat. Az utca végében egy új ember, a ház előtt egy régi. Reacher megállt kis terpeszben, lehúzta a cipzárat a kabátján, és eltartotta magától a karját. A hideg levegő bekúszott a kabátja alá. A rendőr megmotozta, és a kabátzsebeit is végigtapogatta. – Mehet – mondta. – Már várják. A házhoz vezető behajtó hosszú volt, a ház pedig gazdagon díszített. Úgy festett, mintha úgy szállították volna ide Charlestonból vagy San Franciscóból. Minden cikornyás kellék megvolt. Tornác futott körbe előtte, tucatnyi ablaka volt, zsindelyes teteje kis tornyocskákkal, és több festett üveg ablaka, mint egy templomnak. Reacher felsétált a lépcsőn, és a tornác fadeszkáin lerázta a lábáról a havat. A szépen faragott, kazettás ajtó mellett egy csengőzsinór lógott, jobban mondva egy drót, melynek a végén egy öntöttvas súly lógott. A drót csigákon és egy kis bronzlyukon keresztül vezetett be a házba. Valószínűleg postán rendelték a Sears Roebucktól száz évvel ezelőtt, lovas kocsival szállították ki egy szalmával kibélelt fadobozban, és olyan valaki szerelte fel, aki többnyire inkább szekérkerekeket javított, és lovakat patkolt. Reacher meghúzta a csengőt. Egy másodperccel később meg is hallotta valahonnan a ház mélyéből a halk, udvarias csilingelést. Egy újabb másodperccel később kinyílt az ajtó. A fiatal, fekete hajú, alacsony rendőrnő egyenruhát viselt. A fegyverét a pisztolytáskában tartotta, de nem csatolta be a tokot. Látszott rajta, hogy nagyon éber. Odabent női rendőrök őrködnek, a legjobbak – mondta Peterson. – Minimum négyen vannak ott állandóan, ketten ébren vannak, amíg ketten alszanak. – Maga Reacher? – kérdezte a nő. Reacher bólintott. – Jöjjön be. A sötét, faburkolatú előszoba meglehetősen elegáns volt. A falakon olajfestmények függtek. Szemben egy széles lépcsősor indult fölfelé. Körben talán gesztenyefából készült, csukott ajtók, mindegyiket egy évszázadon át fényesítgették. A földre egy nagy perzsaszőnyeget terítettek. Az antik gőzradiátorokból vastag csövek vezettek el. A fűtőtestek teljes gőzzel működtek, meleg volt. Egy régimódi állófogason négy rendőrségi dzseki lógott. Reacher levette a kabátját, és felakasztotta melléjük. Úgy festett a látvány, ahogy Reacher is érezte magát – egy régi, megkopott darab körbevéve az újabb modellekkel. A rendőrnő megszólalt: – Mrs. Salter a könyvtárszobában van. Már várja magát. – Melyik a könyvtár? – kérdezte Reacher. – Kövessen. – A rendőrnő elindult, és mutatta az utat, mint egy komornyik. Reacher követte őt egy bal oldali ajtóhoz. A nő kopogott, aztán belépett. A tágas, négyszögletes helyiség nagyon magas volt. Volt benne kandalló, és egy nagy, kétszárnyú üvegajtó nyílt a kertbe. Nemigen volt benne más, csak könyvek, többezernyi is lehetett. Az üvegajtó előtt egy másik rendőrnő őrködött pihenőállásban, hátul összekulcsolt kézzel. Kifelé nézett. Nem mozdult a helyéről, csak hátrapillantott. A társa odabiccentett neki, ő pedig ismét elfordult. Az egyik fotelben egy idősebb nő ült. Feltehetően Mrs. Salter. A nyugdíjas tanárnő és könyvtáros. A szemtanú. Reacherre nézett, és udvariasan rámosolygott. – Épp most készültem ebédelni. Lenne kedve velem tartani? Öt perc múlva egy. Még harminckilenc óra.

14. fejezet

Janet Salter saját maga készítette az ebédet. Reacher figyelte közben. Leült a tágas konyhában, míg a nő sürgölődött a hűtőszekrénytől a konyhaasztalig, a tűzhelytől a mosogatóig. A kép, amely Peterson futó leírása alapján Reacherben kialakult, egyáltalán nem hasonlított a valóságra. A nő valóban elmúlhatott hetven, ősz hajú volt, nem túl magas, de nem is alacsony, nem kövér, de nem is sovány. Kedvesnek látszott, és cseppet sem félelmetesnek, bár nagyon egyenesen tartotta magát, mint aki nyársat nyelt, és a tartásában volt valami enyhén arisztokratikus. Úgy festett, mint aki hozzá van szokva, hogy nagy létszámú és fontos személyzet tisztelje és engedelmeskedjen neki. Reacher kételkedett benne, hogy valóban nagymama lenne, jegygyűrűt nem viselt, és a ház nagyon úgy festett, mint ahol legalább ötven éve nem fordultak meg gyerekek. – Maga is a pórul járt buszon utazott, ugye? – kérdezte Mrs. Salter. – Azt hiszem, a többiek jobban pórul jártak, mint én. – Természetesen én is felajánlottam, hogy szállást nyújtok a rászorulóknak, nagy ez a ház. De Holland rendőrfőnök úr hallani sem akart róla az adott körülmények között. – Azt hiszem, bölcsen tette. – Mert ha többen vagyunk a házban, az megnehezítette volna az emberei dolgát? – Nem. Mert ha többen vannak itt a házban, ők is áldozatul eshetnek támadás közben. – Hát ez legalább őszinte válasz volt. Azt mondják, maga nagy szakértő. A seregben volt tiszt, ha jól tudom. – Egy ideig. – Egy elit egységnél. – Mi legalábbis szerettük azt hinni. – Mit gondol, én bölcs vagyok vagy ostoba? – Mire gondol, hölgyem? – Amiért beleegyeztem, hogy tanúskodom a tárgyaláson. – Az attól függ, hogy mit látott. – Hogy érti? – Ha eleget látott, hogy lekapcsolják a fickót, akkor azt hiszem, helyesen cselekszik. De ha nem elég, amit látott, akkor szerintem szükségtelen kockázatot vállal. – Láttam, amit láttam. Minden hozzáértő biztosított róla, hogy ez elég ahhoz, hogy elítéljék az illetőt. Vagy hogy lekapcsolják a fickót, ahogy maga fogalmazott. Láttam, hogy beszélgetnek, láttam, ahogy megszemléli az árut, láttam, ahogy átadják és megszámolják a pénzt. – Milyen távolságból? – Talán húsz méterről. – Ablakon át? – Igen, az étteremből. – Tiszta volt az ablaküveg? Nem volt bepárásodva? – Tiszta volt, nem párás. – Közvetlenül rájuk látott, nem takarta el őket semmi? – Nem. – Az időjárás milyen volt? – Hideg és tiszta. – Időpont? – Az este közepe. – A parkoló ki volt világítva? – Fényesen. – A látása jó? – Egy kissé távollátó vagyok. Az olvasáshoz néha viselek szemüveget, de egyébként soha. – És mi volt az áru? – Fehér por egy tégla alakú csomagban, szorosan zsírpapírba csomagolva. A papír kissé már megsárgult, réginek látszott. Egy ábra volt rányomtatva: egy korona és egy homlokpánt, amelyről drágakövek lógtak le. – Ezt húsz méterről látta? – Ez az előnye annak, ha valaki távollátó. És az ábra elég nagy volt. – Nincs semmi kétsége? Nemcsak találgatás, nemcsak utólag próbálja kitölteni a fehér foltokat? – Nem, szó sincs ilyesmiről. – Azt hiszem, magából remek tanú lesz. A nő odavitte az elkészült ebédet az asztalhoz. Salátát szolgált fel egy nagy fatálban, amely már megsötétedett a kortól és a sok olajtól. A saláta zöld levelekből állt, különféle zöldségekből, tonhalkonzervből és főtt tojásból, amely még enyhén langyos volt. Janet Salter kis kezén sápadtan feszült pergamenszerű bőre. Szépen manikűrözött körmök, semmi ékszer. Reacher megkérdezte: – Hányan voltak akkor az étteremben? – Öten, és a pincérnő. – Más is látta, ami történt? – Azt hiszem, mindnyájan látták. – És? – Utána úgy tettek, mintha nem látták volna. Mindenki ismeri a városban ezeket, akik a várostól nyugatra élnek. Megrémisztik az embereket. Azt hiszem, pusztán csak azzal, hogy ott vannak, és hogy másmilyenek. Ők a többiek, ami már alapjában véve ijesztő a legtöbb ember számára. Valójában még soha nem ártottak nekünk. Egymás mellett élünk, amolyan kínos, feszült patthelyzetben. De azt nem tagadom, hogy van bennük valami fenyegető. – Emlékszik arra, amikor az a katonai tábor épült? – kérdezte Reacher. Janet Salter megrázta a fejét. – Holland rendőrfőnök és Mr. Peterson is egy csomót faggatott erről, de én sem tudok többet, mint ők. Én máshol jártam egyetemre, amikor épült. – Azt mondják, hónapokig tartott az építkezés. Valószínűleg tovább, mint egy egyetemi szemeszter. Akkor sem hallott róla semmit, amikor hazajött vakációra? – A tengerentúlon jártam egyetemre. Az utazás drága volt, nem jöttem haza a szünetekben. Ami azt illeti, utána harminc évig nem tértem haza. – A tengerentúlon hol? – Oxfordban tanultam, Angliában. Reacher hallgatott. Janet Salter megkérdezte: – Megleptem? Reacher megvonta a vállát. – Peterson annyit mondott, hogy tanárnő és könyvtáros. Azt képzeltem, hogy egy kis helyi iskolában dolgozott. – Mr. Peterson nem kedveli a nagy szavakat, mint a legtöbb dél-dakotai. És egyébként igaza is van. Tanár voltam és könyvtáros. Oxfordban voltam professzor, könyvtár szakon tanítottam, aztán a Bodleian Könyvtár irányításában segédkeztem, majd később visszatértem az Államokba. A Yale Egyetem könyvtárába kerültem, aztán nyugdíjba mentem, és hazatértem ide, Boltonba. – Mi a kedvenc könyve? – Nincsen. És magának? – Nekem sincs. – Mindent tudok a börtön krízistervéről – mondta Janet Salter. – Azt mondják, még soha nem volt rá szükség. – De ahogy a dolgok állnak, előbb-utóbb valami történni fog, és valószínű, hogy előbb, mint később.

Plato kihagyta az ebédet, ami szokatlan volt a részéről. Általában szerette a napi három étkezés rituáléját. A személyzet kötelességtudóan elkészítette az ebédet, de ő nem jelent meg, hogy elfogyassza. Elsétált egy kanyargós ösvényen a birtokon lévő bozótos rész felé, miközben telefonált. Az ingén sötét foltokat hagyott az izzadság. Az amerikai DEA-nál beépített embere rutinszerűen megnézte, hogy milyen ügyekkel foglalkoznak éppen, és felhívta, hogy figyelmeztesse valamire, ami őt is érintheti. Plato nem szerette az ilyen figyelmeztetéseket. Ő inkább a megoldásokat szerette, és nem a problémákat. A DEA embere ezzel tisztában volt, és már intézkedett is, felhívta az egyik kollégáját. Azt már nem lehetett megakadályozni, hogy azt a szerencsétlen oroszt letartóztassák, de esetleg még lehet késleltetni a dolgot addig, amíg túl nem lesznek az üzleten. A pénz szépen eltűnhet az éterben, Plato pedig sértetlenül és kissé gazdagabban elsétálhat. Nem kerül neki többe a dolog, mint hogy finanszírozza a szóban forgó kolléga tizenhat éves gyerekének egyetemi tanulmányait. Plato megkérdezte, mennyibe kerül egy ilyen egyetem elvégzése, és kissé megdöbbentette a válasz. Ennyi pénzért már egy jobbfajta autót is lehet venni. Már csak egy problémája maradt. A dél-dakotai hely több célt is szolgált. A felszerelés nagy részét el lehet adni, de nem mindent. Egyes dolgokat előbb el kell onnan szállítani. Olyan ez, mintha egy házat adna el az ember. A kályhát otthagyja, de a kanapét elviszi. Plato soha nem bízott senkiben sem, ami többnyire előnyt jelentett a számára. Máskor viszont nehézségeket okozott, mint például most is. Kit kérhetne meg, hogy intézze el a holmi összecsomagolását és elszállítását? Az Allied Van Lines, vagy a FedEx vagy a UPS nem igazán használható erre a célra. Kénytelen-kelletlen arra a következtetésre jutott, hogy ha azt akarja, hogy jól csináljanak meg valamit, akkor neki magának kell elintéznie. Janet Salter intett Reachernek, hogy maradjon csak, ahol van, és leszedte körülötte a konyhaasztalt. – Mennyit tud a metamfetaminról? – kérdezte. – Valószínűleg kevesebbet, mint maga – felelte Reacher. – Én nem vagyok olyan lány. – Viszont könyvtáros. Biztos vagyok benne, hogy alaposan utánanézett a dolognak. – Előbb maga mondja el, mit tud. – A seregben szolgáltam. – Vagyis…? – Bizonyos helyzetekben és bizonyos akcióknál szükség van arra, amit a kézikönyvek úgy említenek, hogy „éberség, összpontosítás, motiváltság és tiszta gondolkodás”, ráadásul ezt az állapotot hosszú időn keresztül kell fenntartani. Az orvosok mindenféle serkentőszereket találtak ki. A metamfetamin már kezdett kimenni a divatból, amikor én a seregbe kerültem, de előtte évtizedeken át használták. Janet Salter bólintott. – Pervitinnek hívták azt a tablettát. A japánok fedezték fel, a németek pedig tovább finomították. Széles körben használták a második világháború alatt. Csokoládészelet alakúra préselték az anyagot. Fliegerschokolade volt a neve, repülős csoki, és Panzerschokolade, tankcsoki. A szövetségesek is használták, legalább annyira, vagy talán még inkább. Náluk Desoxynnak hívták. Csodálom, hogy egyáltalán tudtak aludni a katonák. – Arra morfiumot használtak. – De ma már be van tiltva, mivel nagyon káros, ha valaki túlzásba viszi. Tehát kénytelenek illegálisan gyártani. Ami aránylag könnyű, kis, otthoni laborokban is megoldható. Csakhogy ha gyártani akarunk valamit, ahhoz alapanyag is kell. A metamfetaminhoz efedrinre vagy pszeudoefedrinre van szükség. Ha valaki megtalálja a kiskapukat, be lehet szerezni nagy tételben. Vagy kivonható néhány, recept nélkül kapható orrcseppből. Ehhez vörös foszforra és jódra van szükség. Vagy lítiumra, amelyet bizonyos fajta szárazelemből egyszerűen ki lehet nyerni. Ez egy alternatív előállítási módszer, Birch-redukciónak nevezik. – Közvetlenül is beszerezhető ez az anyag, a Nyugat-Texasban növő akácfákból – mondta Reacher. – Ráadásul meszkalint és nikotint is ki lehet vonni belőle. Csodálatos fa. – De most nem Nyugat-Texasban vagyunk – mondta Janet Salter. – Ez Dél-Dakota. Tehát a lényeg az, hogy nyersanyagra is szükségük van. Ha a készterméket nagy tételben szállítják el, akkor a nyersanyagot is nagy tételben kell valahogy ideszállítani. Amit észre kellene vennünk, hiszen teherautónyi mennyiségekről van szó. Miért nem tudja Holland ennek alapján elkapni őket? Akkor nem kellene belekeverni engem. – Nem tudom. – Szerintem Holland ellustult. – Peterson azt állítja, felajánlották magának, hogy kiszállhat, ha akar. – Hát nem érti? Számomra ez szóba sem jöhet. Nem tudnék többet tükörbe nézni. Ez elvi kérdés. – Peterson azt mondta, a tanúvédelmi programot is felajánlották. – És talán el is kellett volna fogadnom. De én jobban szerettem volna a saját otthonomban maradni. Az igazságszolgáltatásnak az lenne a dolga, hogy a bűnözőket zárják be, ne a szemtanúkat. Ez is elvi kérdés. Reacher a konyhaajtóra pillantott. Egy rendőrnő van az előszobában, egy a hátsó ajtónál, ketten az emeleten alszanak készen az éjszakai váltásra, egy kocsi a ház előtt áll, egy másik egy sarokkal odébb, egy harmadik az utca végében. Ráadásul az egész város minden lakója éber és figyel, a rendőrség pedig már-már paranoiás. És mindent vastag hótakaró fed. Minden a legnagyobb rendben van – ameddig meg nem szólal a sziréna. – Vannak unokái? – kérdezte Reacher. Janet Salter megrázta a fejét. – Nincsenek gyerekeim. A férjem rég meghalt. Angol volt, és sokkal idősebb nálam. Miért kérdezi? – Amikor Peterson arról beszélt, hogy mennyire lenne meggyőző a tanúk padján, azt mondta, olyan, mint egy mesekönyvből előlépett nagymama. – És olyan vagyok? – Nem tudom. Azt hiszem, nekem nem voltak meg azok a mesekönyvek. – Hol nőtt fel? – Haditengerészeti támaszpontokon. – Melyikeken? – Mindegyiken, nekem legalábbis úgy tűnik. – Én itt nőttem fel Dél-Dakotában. Az apám volt az utolsó a rablóbárók hosszú sorában. Kereskedett, földet vásárolt a bennszülöttektől holdanként tizenkét centért, ezernyi részvényt vásárolt fel strómanokon keresztül, aranyat bányászott, és befektetett a vasútba, persze illegális belső információk alapján. – Innen származik ez a szép ház? – kérdezte Reacher. Janet Salter elmosolyodott. – Nem, ide csak akkor költöztünk, amikor rosszabb anyagi helyzetbe került a család. Odakint az előszobában halkan és visszafogottan megszólalt a csengő. Reacher felállt, és odament az ajtóhoz. Az ügyeletes rendőrnő a legalsó lépcsőfokon üldögélt. Ő is felállt, átsétált a félhomályos hallon, és kinyitotta a bejárati ajtót. Holland lépett be kis hófergeteget és hideget sodorva magával. Leveregette a lábáról a havat a lábtörlőn, és láthatóan megborzongott, ahogy megcsapta a benti meleg levegő. Levette a dzsekijét, a rendőrnő pedig felakasztotta a fogasra, Reacher kölcsönkapott kabátjára. Holland átsétált a hallon, biccentett Reachernek, aztán elfurakodott mellette a konyhaajtóhoz. Közölte Janet Salterrel, hogy semmi fontos nem történt, és csak beugrott egy percre. A nő megkérte, hogy várjon a könyvtárszobában. Azt mondta, majd csinál egy kávét, és beviszi. Reacher figyelte, ahogy megtölti a régimódi, vastag alumínium kávéfőzőt. Szövettel bevont zsinór vezetett a konnektorhoz. Gyakorlatilag antik darabnak számított. Lehet, hogy még a második világháború után feleslegessé vált B-24 Liberator beolvasztott anyagából készült. Reacher segíteni akart, de a nő elhessegette, és azt mondta: – Menjen, várjon Hollanddal a könyvtárban. – Úgyhogy Reacher csatlakozott a rendőrfőnökhöz a könyvekkel telezsúfolt szobában, és megkérdezte: – Mi a helyzet? – Milyen helyzet? – kérdezett vissza Holland. – A kocsi a város keleti határában, a halott pasas…– Nem vagyunk benne biztosak, hogy jól gondoltuk-e, amikor azt feltételeztük, hogy meg akarták akadályozni, hogy eljussunk hozzájuk. Lehet, hogy egyszerűen csak egy félresikerült rablás áldozata lett. – Miből gondolják? – A pasas ügyvéd volt, de nem volt aktatáska a kocsijában. Látott már ilyet? Egy ügyvéd aktatáska nélkül? Lehet, hogy valaki elvitte. – Volt a zsebében tárca? – Igen. – Óra a csuklóján? – Igen. – Várták a börtönben? – A látogatólistán nem szerepelt. Az ügyfele nem kért találkozót vele. De az irodában azt állítják, kapott egy telefonüzenetet. – Akkor nem egyszerű rablás volt. Idecsalták. Azért nem volt nála aktatáska, mert nem tervezte, hogy bármit is leír. A jelenlegi feladatához nem kell papír és toll. – Lehetséges. Nyitva hagyjuk ezt a lehetőséget is. – Ki telefonált az irodájába? – Egy férfihang. Ugyanaz, mint aki már az első öt alkalommal hívta egy olyan mobiltelefonról, amelyet nem tudunk lenyomozni. – Kihez járt a börtönbe? – Valami ügyefogyott idióta, akiből soha semmit sem fogunk tudni kiszedni. Nyolc héttel ezelőtt tartóztattuk le, mert felgyújtott egy házat. Még várjuk a pszichológus szakvéleményét. Nem hajlandó senkivel sem beszélni, akivel nem akar. Egy árva szót sem szól. – Úgy tűnik, motoros barátunk jól választott. A kávéfőző hangosan kotyogni kezdett a konyhában. Reacher tisztán hallotta. A kávé illata betöltötte a levegőt. Reacher úgy tippelt, durvára őrölt, meglehetősen friss kolumbiai kávé lehet. – Mrs. Salterrel arról beszélgettünk, vajon honnan szerzik be a nyersanyagot a laborhoz, amely maga szerint ott van. – Azt hiszi, mi nem figyeltünk erre? Azt hiszi, kitennénk őt ekkora veszélynek, ha más lehetséges módon is eljutnánk hozzájuk? – Ezt nem mondtam. – Megpróbáltuk, higgye el. Boltonon keresztül nem szállítanak semmit, ebben teljesen biztosak vagyunk. Tehát nyugat felől kapják a szállítmányokat. Az autópályáért az autópálya-rendőrség a felelős, a hatáskörünk ott véget ér. Mi csak a kétsávos utat ellenőrizhetjük, amely a tábortól északra vezet. Találomra meghatározott időpontban állítunk oda járőröket. Szó szerint találomra. Van két dobókocka az íróasztalomon, azokkal döntöm el, hogy melyik nap küldjem oda az embereket. – Igen, láttam – bólintott Reacher. – Azért csináljuk így, hogy véletlenül se alakuljon ki valamiféle kiszámítható rendszer. De eddig nem volt szerencsénk. Gondolom, nagyon figyelnek ránk. – Értem. – A tárgyalás is elég lesz. Vagy a vádalku, amelyet az előző este fognak megkötni. Annál korábban nem. Egy hónapot kell kibírni, ennyi az egész. – Peterson azt mondta, lehetetlen kibújni a krízisterv által előírt kötelezettségek alól. – Igaza van. Mi persze tiltakoztunk, de a polgármester aláírta az egyezséget. Sok pénzről van szó. Ha nem tartanánk be, amit vállaltunk, örökké a nyakunkra járnának az Igazságügyi Minisztérium ellenőrei. – Ajándék lónak ne nézd a fogát. – Több baj van vele, mint amennyi jó származott belőle – mondta Holland. – Na persze, én nem vagyok moteltulajdonos.

Plato kerítéssel körbevett birtoka száz holdon terült el. A bozótoshoz vezető sétaútvonal több mint öt kilométer hosszú volt. A következő ötlet akkor jutott az eszébe, amikor a legtávolabb járt a háztól. Rá jellemzően csavaros gondolat volt. A DEA le fogja tartóztatni az oroszt, ez egyértelmű. Plato nem fog az útjukba állni. Az ügynököknek látniuk kell, ahogy a fickó átveszi az árut. De pontosan milyen árut vegyen át? Elégnek kell lennie ahhoz, hogy megvádolhassák, ez biztos. De nem kell feltétlenül mindennek ott lennie, amiért a fickó fizetett. Az adott körülmények között ez túlzott nagylelkűség lenne. Esetleg egy kicsit vissza is tarthatna belőle. Sőt akár sokat is, a megbeszélt mennyiség nagy részét. Mert ugyan mi a fenét tehet az orosz? Dühönghet valahol egy magas biztonsági fokozatú cellában az élet igazságtalansága miatt. Úgyis azt fogja tenni. Tehát Plato nyugodtan elveheti a pénzét, az árut meg újból eladhatja valaki másnak. Olyan ez, mint amikor az ember elad egy házat, csak éppen magával viszi a kályhát, a villanykörtéket és az ablakból az üveget is. Ez a terv azt jelenti, hogy a szállítás tovább bonyolódik, de ezt el tudja intézni. Biztos volt benne, hogy magától fog adódni valami megoldás. A részletek majd szépen a helyükre kattannak. Mivel ő Plato – a többiek pedig nem.

Janet Salter ezüsttálcán hozta be a kávét a könyvtárba. Porcelánkanna, tejszín, cukor, három apró csésze, három csészealj, három kiskanál. Az ügyeletes rendőrnők nyilván nem számítottak vendégnek. Valószínűleg korábban már tisztázták, hogy elválasztják egymástól a hivatalos és a társasági kötelezettségeket. A rendőrnők valószínűleg örültek is neki. Reacher sokszor volt már ilyen helyzetben. Mindig jobb elkülöníteni egymástól a dolgokat, és csak a feladatra koncentrálni. Janet Salter kitöltötte a kávét. A csésze túlságosan is kicsi volt Reacher kezéhez, a kávé viszont kitűnő. Megszagolta, aztán belekortyolt. Ekkor megcsörrent Holland mobilja. Egyik kezében óvatosan egyensúlyozta a csészét, a másikkal előhalászta a zsebéből a telefont, és az ablakra pillantott. Fél kézzel szétnyitotta a telefont, és úgy nyolc másodpercen át hallgatott. Aztán kikapcsolta a telefont, és szélesen, boldogan elmosolyodott. – Elkaptuk a fickót, aki lelőtte az ügyvédet – jelentette be. Öt perc múlva délután kettő. Még harmincnyolc óra.

15. fejezet

Reacher Hollanddal együtt ment vissza a kapitányságra. A jelöletlen Crown Vic kiküzdötte magát a havas mellékutcából, aztán belezöttyent a kitaposott keréknyomba, és simán, könnyedén folytatta az útját. Peterson már várta őket a kapitányságon. Ő is ugyanolyan szélesen, megkönnyebbülten és boldogan mosolygott, mint Holland. Reacher viszont nem mosolygott. Keserű tapasztalatainak köszönhetően benne komoly kétségek merültek fel. Ha egy komoly probléma ilyen gyorsan és könnyen megoldódik, az általában túl szép, hogy igaz legyen. És ami túl szép, hogy igaz legyen, az általában nem is igaz. Ez alapvető természeti törvény. – Szóval, ki lőtte le a pasast? – kérdezte. – Jay Knox – felelte Peterson. – A buszsofőr.

Reacher félrehúzódott, és úgy hallgatta végig, ahogy Peterson beszámolt Hollandnak a történtekről. Negyven perccel korábban egy járőr megpillantott egy gyalogost, aki a mély hóban gázolt egy mellékúton, a várostól majdnem két kilométerre. Peterson megnevezte a rendőrt is, és megjegyezte, hogy a „mieink” közé tartozik. Tehát régi ember. A rendőrségi állomány jobbik feléhez tartozik. Olyan valaki, akit Holland személyesen is jól ismer. A járőr az utasításoknak megfelelően éber és óvatos volt, de úgy gondolta, hogy ha valaki a hóban gyalogol, az valószínűleg inkább egy bajba jutott autós, mint a gyilkos. Megállt, és felajánlotta, hogy elviszi. De volt valami gyanús abban, ahogy az illető viselkedett. Komor volt, alig felelt a kérdésekre, inkább kitérő válaszokat adott. A rendőr végül megbilincselte és megmotozta. Egy 17 milliméteres Glock pisztolyt talált a zsebében. A szagából ítélve nemrégiben sütötték el, és a tárból hiányzott egy töltény. A rendőr azonnal letartóztatta az illetőt, és behozta a kapitányságra. A recepciós azonnal felismerte. A kezéről és a ruhájáról mintát vettek, hogy ellenőrizzék,vannak-e rajta lőpornyomok. A teszt pozitív lett. Jay Knox az elmúlt néhány órában elsütötte a fegyvert. A Glock tele volt az ujjlenyomataival. Ismertették vele a jogait, és most egy cellában van. Ügyvédet nem kért, és senkivel sem hajlandó beszélni.

Holland elment, hogy megnézze Knoxot a cellájában. Reacher ismerte ezt a késztetést. Olyan ez, mint amikor elmegy az ember az állatkertbe. Ha elfognak egy keresett bűnözőt, a rendőrök odacsődülnek, csak hogy megbámulják. Egy percre megállnak a rácsok előtt, és jól megnézik maguknak. Aztán később azt mesélik, hogy mindig is volt valami az arcában, ami gyanús volt nekik. Vagy arról beszélnek, milyen hétköznapi formában jelenik meg a gonosz, és hogy elsőre egyáltalán nem felismerhető. Peterson az irodában maradt. Megpróbálta magában kikerekíteni a történetet. Reacher ezt az érzést is jól ismerte. Nagyon veszélyes vágy. Ha az ember visszafelé próbálja értelmezni a dolgokat, akkor már azt látja, amit látni akar. – Hány golyó érte az áldozatot? – Egy – felelte Peterson. – A fején. – Kilenc milliméteres? – Szinte biztosan. – Ez elég gyakori kaliber. – Tudom. – Hol kapták el Knoxot? – A tetthelytől úgy hét kilométerre. – Gyalog ment odáig? Ez elég messze van. – Kellett ott lennie egy másik járműnek is. – Miért? – Majd meglátja a fotókon.

A helyszínen készült fotók fél óra múlva érkeztek meg. Ugyanolyan dossziéban voltak, mint amilyet Reacher az előző este látott Holland irodájában, és a fotók is ugyanolyanok voltak. Fényes, hússzor huszonöt centis fényképek, az alsó sarkukba egy cédulát ragasztottak. Színes képek voltak, bár nemigen volt rajtuk más szín a szürkén és a fehéren kívül. Hólepel a földön, hópelyhek a levegőben. A hulló pelyhek furcsa sötét foltként lebegtek, mint egy vulkán hamuja, vagy mintha porszemcsék lennének a képen. Az első felvétel egy távoli kép volt az egész helyszínről, nyugatról keletre nézve. Egy hóborította út látszott rajta, és kétszer két keréknyom az útpadka közelében. Egy autó álldogált magányosan a nyugati irányba haladó barázdákban. A fényszórók égtek. A kocsi nyilván lefékezett, és megállt, mint egy vonat a síneken. A második fotó úgy harminc méterrel közelebbről készült. Három dolog volt rögtön szembetűnő. Először: valaki ül a volánnál. Egy férfi, akit egyenesen tartott a szoros biztonsági öv, csak a feje csuklott előre. Másodszor: a hátsó utasülés ablakára nagy, rózsaszín folt fröccsent. Harmadszor: az úton semmi sem látszott a szűz hótakarón és a négy keréknyomon kívül. A harmadik fotó megerősítette ezt a tényt. Az autó ezen egyáltalán nem is volt rajta. A lencse közvetlenül nyugatról kelet felé irányult az út mentén, pontosan ott, ahol a sárga záróvonal húzódhatott a hó alatt. Semmi különös nem volt a képen. Az elhaladó járművek kerekei barázdát vájtak a hóba, a hó megkeményedett a barázdák alján, és az alacsony oldalfalakon apró lavinák görögtek kifelé, aztán a lehullott, megfagyott darabkákra ráesett a friss hó. Semmi más nem volt a képen. – Jó fotók – mondta Reacher. – Megtettem minden tőlem telhetőt – felelte Peterson. – Remek munka. – Köszönöm. – Nincsenek lábnyomok – állapította meg Reacher. – Egyetértek – felelte Peterson. A negyedik fénykép egészen közelről készült az egyik, kelet felé haladó barázdáról. Ezen sem volt túl sok minden, csak egy gumiabroncs töredezett mintázatát lehetett kivenni, ugyanolyan recés, csipkézett lenyomatot, mint amilyenből Reacher százfélét látott a városban az utakon. Semmiképp nem lehetett volna rekonstruálni és a laborba küldeni. Az ötödik fotó közvetlen közelről a kocsit ábrázolta, elölről, kicsit jobbról. Kisméretű szedán volt, de Reacher nem ismerte föl a márkát. – Infiniti – magyarázta Peterson. – Japán gyártmány. A Nissan luxusmodellje. Hathengeres motor van benne és összkerékmeghajtás. Mind a négy keréken téli gumi. Nagyon praktikus, és olyan menő Dél-Dakotában, mint amilyennek egy ügyvéd autójának kell lennie. Az ezüstös metálszínű autó nagyjából tiszta volt, de azért az utóbbi néhány téli út kissé megviselte. Ahogy a fény a hóról visszaverődve ráesett a fényes, szürke felületére, az autó furcsán, kísértetiesen lebegni látszott. A halott férfit egyenesen tartotta a biztonsági öv. Egy kis hó behullott rá a nyitott ablakon át. Az álla a mellkasára bukott. Akár aludhatott is volna, ha nem lett volna egy golyó ütötte lyuk a homlokán. Ez szerepelt az ötödik fotón. A seb a férfi homlokának a közepén tátongott, mint egy harmadik szem. Nyilván kinézett az ablakon, nem egészen oldalra, de nem is előre. Pont szemből lőttek rá, egyenesen belenézett a fegyver csövébe. A háta mögött vér spriccelt az ablakra. A feje előrecsuklott. A többi fotó minden elképzelhető szögből a holttestről és a kocsi belsejéről készült. Csináljon jó sok fotót – javasolta Reacher, és Peterson meg is fogadta a tanácsát. Az utasülés előtt a padlón egy pár hócipő volt szép rendesen elhelyezve. A műszerfal közepére egy több célra használható, kis, krómozott kalapácsot erősítettek. Reacher látott már ilyet csomagküldő cégek katalógusaiban. Ki lehet ütni velük a szélvédőt, ha egy baleset során beszorulna az ajtó. A nyelében egy pengét is elrejtettek, amellyel el lehet vágni a biztonsági övet. Ideális kis szerszám az óvatos, pedáns, aprólékos embereknek, akik szeretnek a kocsijukkal bíbelődni. Reacher azonban kissé kételkedett benne, hogy az autóközlekedés teljes története során egyszer is előfordult volna, hogy valaki használta ezt a kis szerszámot egy baleset során. Az Infiniti sebváltója parkolási üzemmódban volt, a slusszkulcsot elfordították. A kilométeróra tizennyolcezer alatt állt. A benti hőmérsékletet húsz fokra állították. A rádiót egy helyi állomásra hangolták. A hangerő-szabályozó gombon lévő rovátka a nyolcórás pozíciónál állt, vagyis nagyon halkan szólhatott. A tank majdnem tele volt. – Meséljen, mi történhetett – mondta Reacher. – Knox kocsival van, és kelet felé tart. Az ügyvéd az ellenkező irányban. A rossz útviszonyok miatt mind a ketten lassan vezetnek. Knox megpillantja az ügyvéd kocsiját, letekeri az ablakot, kinyújtja a karját, és leinti. Az ügyvéd lassít és megáll, ő is leengedi az ablakot. Talán azt hiszi, Knox figyelmeztetni akarja egy veszélyes helyzetre az úton, ahogy az autósok ilyen időben szokták. Knox azonban rálő, aztán elhajt. – Ki találta meg a holttestet? – Egy kelet felé tartó autós, úgy öt-tíz perccel később. Lelassított, megnézte, aztán a négy kilométerre lévő benzinkúttól felhívta a rendőrséget. Nem volt nála mobil. – Knox jobbkezes? – Nem tudom. De a legtöbb ember az. – Megtalálták a töltényhüvelyt? – Nem. – Ha Knox jobbkezes, akkor kissé ferdén tudott csak lőni. Amennyire lehetett, ki kellett nyújtania a karját. Valószínűleg épp csak egy kicsit dugta ki a csövet az ablakon. A Glockból a jobb oldalon pottyan ki a használt töltényhüvely. Tehát nagyon kellett vigyáznia a testtartására. Úgy kellett tartania a pisztolyt, hogy a kocsi belsejébe essen a töltényhüvely, ami elég görcsös helyzetet feltételez. Kicsit lefelé kellett hogy célozzon, de mégis a szeme között sikerült eltalálnia a fickót. Ez nem könnyű lövés. Jól lő Knox? – Nem tudom. – Ki kellene deríteni. – Gondolom, a töltényhüvely lepattant az ajtó keretéről vagy a szélvédőről, és valahová a kocsi belsejébe esett. – Honnan szerzett Knox kocsit? – Előre meg kellett szerveznie. Tegnap érkezett a városba, ma találkozhatott valakivel, talán egy motorossal, aki átadott neki egy kocsit, talán egy pick-up kisteherautót. Knox végrehajtotta a megbízását, aztán visszaadta a járművet, és éppen hazafele sétált, amikor letartóztattuk. Reacher hallgatott. – Akiknél tegnap éjszakára elszállásoltuk, azt mondták, ma egész nap nem volt otthon. Azt mondják, nem volt túl jó társaság. Mintha valami nagyon foglalkoztatta volna. – Én találkoztam vele ma reggel a kávézóban. – És milyen volt? – Nem túl jó társaság. Azt mondta, azért rosszkedvű, mert tegnap délután óta nem kap fizetést. Lehet, hogy amiatt aggódott, hogy elveszíti a munkáját. – Inkább a küldetése miatt volt ideges. – Honnan tudta, hogy az ügyvéd milyen autóval jön? – Akitől a kocsit kapta, ezt is elmondhatta neki. – És honnan tudta, hogy az ügyvéd éppen azon az úton fog jönni, épp abban az időpontban? – Egyszerű számtan. A megbeszélt találkozó délben volt. Elég könnyű visszafelé kiszámolni, hogy mikor fog arra járni. És azt sem volt nehéz kitalálni, hogy merre fog menni, mivel mindenki tudja, hogy az autópálya le van zárva. – Csak azt nem értem, Knox eleve hogy került a városba. Túlságosan bonyolult lett volna így elintézni. Azt mondta, egy kocsi egyenesen szembejött vele, amikor félrerántotta a kormányt. Ezt nem lehetett előre megszervezni. És ki sem találhatta a dolgot, huszonegy potenciális szemtanú volt a buszon. – Egyikük sem látta. – Knox nem tudhatta előre, hogy semmit sem fognak látni. – Lehet, hogy tényleg jött szembe egy kocsi, és abban a pillanatban született meg benne az ötlet, hogy ezt használja ki ahelyett, hogy az eredeti terv szerint megjátszotta volna, hogy lerobbant a motor. Egyből félrerántotta a kormányt? – Nem tudom, én aludtam. Peterson semmit sem felelt. – Én azt hiszem, tévednek, nem Knox az emberük. – Ezt egy rendőr sem szereti hallani. – Tudom, én is rendőr voltam. De ettől még igaz. – Egy pisztoly volt a zsebében, és lőtt is vele. – Ezek szerint lezárja az ügyet? – kérdezte Reacher. – Ez azért nagy döntés lenne. – De? – Egyelőre igen, azt hiszem, egyelőre lezárjuk. – Akkor cselekedjen is eszerint. Hívja vissza a rendőröket Janet Salter házából. Peterson egy kicsit hallgatott. – Ez nem az én hatásköröm. – És ha maga dönthetne? – Nem tudom. – Holland meg fogja tenni? – Majd meglátjuk. Öt perc múlva délután három. Még harminchét óra.

16. fejezet

Holland nem hívta vissza az embereit. Nem mintha hitt volna Knox ártatlanságában, hanem mert túl sok forgott kockán. Egyértelmű, hogy a rosszfiúk másodszor is megkísérlik majd megölni a szemtanút, aztán harmadszorra is, és ha kell, negyedszerre vagy ötödszörre is megpróbálkoznak vele. Tehát Janet Salter továbbra is védelem alatt fog állni egészen addig, amíg be nem fejeződik a tárgyalás. Aztán Jay Knox végül beszélni kezdett, és a dolgok újból megváltoztak.

Knox azt állította, hogy a pisztolyt önvédelmi céllal hordja magánál, ahogy mindig is szokta. Azt mondta, rosszkedvű volt és ingerült a busz balesete miatt, és bosszantotta, hogy a munkaadói felfüggesztik a fizetését. Nem kedvelte azokat sem, akiknél elszállásolták. Addig húzta az időt a reggelivel a kávézóban, amíg csak lehetett, de Reacher megzavarta, úgyhogy dühében nekivágott egy hosszú sétának. Próbálta kigyalogolni magából a rosszkedvet. Aztán megérkezett egy kis fahídhoz, amely egy befagyott patak fölött vezetett át, és meglátott egy táblát, amelyen az a felirat állt, hogy Csúszós útszakasz! Ettől nagyon bedühödött, előkapta a pisztolyát, és belelőtt a táblába. Ezért rögtön elnézést is kért, de hozzátette, hogy a környéken nem látott olyan útjelző táblát, amelyik ne lett volna telelyuggatva söréttel. Pontosan emlékezett rá, hol volt a híd, emlékezett rá, ő hol állt, mindenről részletesen beszámolt. Elég jól meg tudta mondani, hogy nagyjából hová eshetett a töltényhüvely. Peterson is tudta, hol van ez a kis híd. A hely földrajzi szempontból is stimmelt figyelembe véve, hogy hol tartóztatták le Knoxot. Úgy gondolta, hogy ha tényleg ott járt, akkor a lábnyomainak egészen halványan még látszaniuk kell az azóta lehullott friss hó alatt is. Az biztos, hogy senki más nem sétálgatott arra. A helybélieknek ennél több eszük van. Odaküldött egy járőrautót, hogy nézzenek körül. Fémdetektor is volt a csomagtartójukban, amely alapfelszerelés, ha egy olyan ügyben vizsgálódnak, ahol lövés dörrent a hóesésben.

Tíz perc múlva már telefonáltak is a járőrkocsiból a kapitányságra. Megtalálták a lábnyomokat, és megtalálták a töltényhüvelyt is. A hóba volt temetve egy ujjhossznyi kis barázda végén, ahol befúródott, és megolvasztotta a havat. Vékonyan már belepte a friss hó, de azért könnyen rá lehetett találni, ha ez ember tudta, hogy mit keres. A rendőr azt is megerősítette, hogy egy vadonatúj lyuk tátong a táblában, és szinte biztos, hogy kilenc milliméteres golyótól származik. Peterson megbeszélte a dolgot Hollanddal, és egyetértettek, hogy nem Knox az emberük, hanem egy ismeretlen, aki valószínűleg itt ólálkodik a közelben. És még csak félig végezte el a feladatát.

Jay Knox öt perccel később szabad volt, de közölték vele, hogy a biztonság kedvéért a Glock itt marad a kapitányságon, amíg nem távozik a városból. Knox ebbe készségesen beleegyezett. Reacher nézte, ahogy megverten, megkönnyebbülten, csalódottan kisétál az épületből a hóba. Peterson és Holland újabb megbeszélést tartottak, és az egész állományt riadókészültségbe helyezték. Még Kaplert és Lowellt is visszahelyezték az aktív szolgálatba. Minden egyes rendőrt autóba ültettek, hogy cirkáljanak a városban, és keressenek idegen, gyanús arcokat, gyanús járműveket, gyanús viselkedést. Az ősi félelem mozgatott mindent – valaki ólálkodik odakint.

Peterson a folyosóról nyíló kis irodában kitette az új fotókat a falitáblára, szemben azzal a fallal, ahova azokat a képeket tűzte, amelyeken a fekete ruhás fickó feküdt a hóban. Amikor Reacher bement, Peterson így kezdte: – Hülyét csináltunk magunkból, és egy csomó időt elpocsékoltunk. – Azért nem olyan sokat – felelte Reacher. – A maga elit egysége mit csinálna ezután? – Elgondolkoznánk az autók sebességváltóján és az előrelátó embereken. – Hova akar kilyukadni? – Attól eltekintve, hogy nem Knox a tettes, egyébként igaza van abban, hogy mi történhetett. A lábnyomok hiánya a hóban nagyjából bizonyítja. Két autó megállt egymás mellett, a rosszfiú leintette az ügyvédet, az ügyvéd megállt. A kérdés csak az, hogy miért. – Nyilvánvaló, hogy ilyenkor az ember megáll. Reacher bólintott. – Egyetértek, ilyen időben, persze. Nyáron, normális sebesség mellett nem történt volna meg, de ekkora hóban igen. Az ember araszolgat a kocsijával, arra gondol, hogy a másiknak segítségre lehet szüksége, vagy figyelmeztetni akarja valamire. Tehát megáll. Viszont ha valaki van annyira óvatos, hogy hótaposót hord, biztonsági ablaktörő kalapácsot tart a műszerfalon, a helyi rádióállomást hallgatja az időjárás-jelentés miatt, és állandóan tele van a tankja, akkor valószínűleg egy ilyen helyzetben is óvatosan viselkedik. A sebváltót menet üzemmódban tartja, a lábát pedig a pedálon, hogy azonnal elindulhasson, ha kell. Az ablakot is csak résnyire nyitja ki. De az ügyvéd nem ezt tette. A sebváltó parkolási üzemmódban volt, és egészen letekerte az ablakot. – És ez mit jelent? – Ez azt jelenti, hogy egy hosszasabb beszélgetésre készült. A rádiót is lehalkította, hogy ne zavarja. Ami azt jelenti, hogy talán ismerte azt, aki megállította. Ami könnyen el is képzelhető, ha belegondolunk, hogy milyen ügyfelei voltak. – Mi lenne a következő lépése? – Alaposan utánajárnék ennek az ügyvédnek. – Ezt elég nehéz lesz megtenni. A szomszéd megyében lakik, az pedig már nem a mi hatáskörünk. – Kezdjen el telefonálgatni, és segítséget kérni. – Ahogyan maguk is csinálták a szövetségiekkel, ugye? – Nem egészen – felelte Reacher.

Plato azzal fejezte be a délutáni sétát, hogy meglátogatta a foglyát. A szabadban, a bokájánál egy mélyen a földbe ásott acélcölöphöz láncolta. A fickó tolvaj volt. Túlságosan eluralkodott rajta a kapzsiság. Plato érthető okokból készpénzzel bonyolította az üzleteit, és hatalmas mennyiségű bankjegyet kellett a keze ügyében tartania. Hosszabb időszakokra a föld alatt, pincékben tárolta, ahol a nyirkosság és a rágcsálók miatt nagyjából tíz százaléka odaveszett. Minden millióból százezer egyszerűen elmállott és szétrothadt. Csak éppen az a részleg, amelyet ez a fickó felügyelt, inkább tizenkét százalék körüli veszteséget jelentett, ami feltűnően eltért a többitől. Alaposabb vizsgálat után kiderült, hogy az illető lefölözi a pénzt: hol negyedmilliót csípett le belőle, hol félmilliót. Plato bizonyos fokig hajlandó volt elnézni a kisebb hibákat, de a hűtlenséget nem. Ezért volt itt az illető a bokájánál megláncolva. Mexikóvárostól száznyolcvan kilométerre a tél nem olyan meleg. Nincsenek mérges rovarok a levegőben vagy a földön, a kígyók ilyenkor alszanak, a kisebb éjszakai emlősök pedig többnyire szelídek. Úgyhogy a fickó vagy éhen fog halni, vagy szomjan, attól függően, hogy lesz-e eső. Hacsak másképp nem dönt. Volt a keze ügyében egy éles fejsze, és a fogoly sípcsontja sincs messze. Még nem használta a fejszét, de Plato úgy gondolta, használni fogja. Többnyire ötven-ötven százalék az esély rá. Ennek bizonyítékát több helyen is látni lehetett a környéken. Volt, aki özvegyet hagyott maga után, de volt, aki fél lábon, mankóval bicegett.

A kapitányságon az óra három óra ötvenöt percet mutatott. Még harminchat óra. Peterson Reacherhez fordult: – Ha itt öt perc múlva négy óra, akkor a keleti parton öt perc múlva öt óra. Már vége a munkanapnak. Ideje lenne, hogy megint telefonáljon. Továbbra is szükségünk lenne arra az információra. Reacher odasétált a hátsó sarokban álló íróasztalhoz, és leült. De még nem tárcsázott. Virginiában a munkanap vége öt óra, nem négy óra ötvenöt. A pontosság nagyon fontos. Ő sokat adott rá, és nem volt semmi kétsége afelől, hogy az utódjának is fontos. – Milyennek találta Mrs. Saltert? – kérdezte Peterson. – Nyilván nagyon tájékozott. – És mint szemtanú? – Kitűnő. – Továbbra is kitart? – Meg van ijedve. – Nem okolhatjuk érte. – Arról nem tudnak semmit, hogy szállítják a laborba a nyersanyagot? Vagy ha már itt tartunk, miért nem kapják el a kimenő szállítmányokat? – Megpróbáltuk. De ahhoz, hogy sikerrel járjunk, minden áldott nap huszonnégy órán keresztül ott kellene őrködnünk. – És a megfelelő emberekkel – tette hozzá Reacher. – Úgy láttam, némelyik emberük félig alszik őrködés közben. Mindenesetre mondja meg Mrs. Salternek, hogy mindent megtesznek, amit lehet. A hölgy úgy érzi, túl sok nehezedik a vállára. – Megmondtuk neki, hogy nem kötelező ezt csinálnia. – Vannak emberek, akik maguknak szabják meg, hogy mi a kötelező. – Reacher felemelte a telefonkagylót, lenyomta a kilencest, aztán fejből tárcsázta a számot, és várta, hogy megszólaljon a géphang. Kérjük, tárcsázza a kívánt melléket. Bebillentyűzte a 110-et. Ugyanaz a férfihang szólalt meg, a százados. Ugyanazzal az egy szóval: – Igen? – Amandával szeretnék beszélni – mondta Reacher. Kattogás, zúgás, aztán egy újabb csengőhang után meghallotta a nő meleg, rekedtes, bizalmas hangját. – Maga úgy hiányzik nekem, mint egy púp a hátamra. – Tényleg? – Mintha nem lenne amúgy is elég dolgom. – Mi a gond? – Az a bizonyos hely Boltontól nyugatra, enyhe kifejezéssel élve nem szerepel a legszembetűnőbb helyen a feljegyzésekben. Tulajdonképpen semmi sem szerepel róla az ingatlanjegyzékben. – Persze hogy nincs, rég elhagyták. Lehet, hogy soha nem is volt használatban. – Eladták? – Nem tudom. Lehet, hogy csak visszaadták a városnak a területet. Az itteni rendőrök azt mondják, az a föld köztulajdon. – Ötven évre visszamenően utánanéztem, de nem találtam nyomát, hogy eladták vagy átruházták volna. – Akkor lehet, hogy még mindig a hadsereg tulajdonában van. – Ebben az esetben kellene rákölteni valamit. Kétévente szemlét tartanának, és valamennyi karbantartási költség is felmerülne. De ennek sem találom nyomát a kiadások között. – Valami csak kell, hogy legyen. Még a hadsereg sem csinál olyat, hogy felépít valamit, aztán csak úgy elfeledkezik róla! – Körbe van kerítve? – Nem tudom, én tíz kilométerre vagyok onnan. Miért? – Ahogy mondja, a hadseregnél sem csinálnak olyat, hogy megépítenek valamit, aztán elfeledkeznek róla. Ha nem találom nyomát a feljegyzésekben, annak csak az lehet az oka, hogy azt jelenti, hogy máshol kell keresgélni. Talán titkos létesítmény volt. – Mind az volt. – De némelyik titkosabb, mint mások. – A helybéli öregek úgy emlékeznek, hogy biztonsági kordon vette körbe. – Az mindig van. – Mennyire lehet titkos, ha egy csomó építőmunkás dolgozott rajta? – Akkor régen titkos volt, de azóta elhagyták. Talán mert valami nagyon fura célt szolgált. Lehet, hogy tényleg fontos dologról van szó, ami érdekelheti magát. De ha tényleg tudni szeretné, akkor mélyebbre kell ásnom. – És meg tudná tenni? – Azt meg is kell hálálnia. – Mivel? – Hallani akarom az íróasztalon lévő horpadás történetét – mondta a nő. – Erre most nincs is ideje. Amúgy is épp elég dolga van. – Most épp semmit sem csinálok. Egy telefonhívást várok. – Érdekes ügy? – Elég izgalmas. – Meséljen róla. – Nem, nem erről volt szó. Maga mesél nekem. – Nem akarok hivatalos vonalon beszélni. – Nincs miért aggódnia. Az ezredes nyilván megérdemelte, amit kapott, különben magát azonnal kirúgták volna. Ami a kormány tulajdonának megrongálását illeti, az pedig már rég elévült. – Mennyire fog mélyre ásni? – Amennyire akarja. – Mikorra várja azt a telefonhívást? – Remélem, hamarosan befut. – Akkor nincs időnk a sztorira. Szerezze meg holnapra, amit kértem, és akkor elmondom. – Maga aztán keményen tud alkudozni. – Abban reménykedtem, hogy mindent megkaphatok, és nem kell semmit sem adnom cserébe. – Legalább egy kicsit áruljon el. – Oké – mondta Reacher. – Nem ezredes volt, hanem egy egycsillagos tábornok.

Plato úgy döntött, korán vacsorázik. Éhes volt, mivel kihagyta az ebédet. Úgyhogy beállított a konyhába, időnként szerette ezt tenni. Úgy érezte, ezzel szemlélteti, hogy milyen szolidáris a személyzettel. Ő úgy vélte, ez így nagyon demokratikus, de valahogy mégis mindig feudális hangulata lett a dolognak. Az emberek hajlongtak előtte, elvörösödtek, zavarba jöttek. Talán mert féltek tőle. Pedig nem volt rá okuk. Soha nem bánt rosszul a ház személyzetével. Soha egyiküknek sem görbült meg egy haja szála sem, legalábbis a mostaniaknak. Két elődjük ugyan ott volt eltemetve a birtokon, de a jelenlegi alkalmazottak erről nem tudtak. Hideg előételt rendelt és meleg főételt, kivett egy sört a hűtőből, és kiment a kisebbik kerti étkezőbe. Elővette a mobilját, és hívta a száznyolcvan kilométerrel odébb lévő városi villát. – Mi a helyzet Dél-Dakotában? – kérdezte. – Az ügyvédet hat órával ezelőtt elintéztük – felelte a villában lakó férfi. – És a szemtanú? – Őt még nem. – És mikor végeznek vele? – Hamarosan. – Mennyire hamar? – Nagyon. Plato érezte, hogy lüktetni kezdett a halántéka. Gondolatban átfutotta a következő huszonnégy óra teendőit. Szeretett vizuálisan gondolkodni. Szerette egy vonal mentén látni az időrendet, mint a kis rovátkákat egy vonalzón. Alaposan megfontolt mindent, egyes rovátkákhoz hozzárendelt valamit, másokat üresen hagyott. Végül így szólt: – Hívja fel a pasast, és mondja meg, hogy a szemtanúval nem várhat tovább. – Meglesz – felelte a férfi. Plato ezután egy másik számot hívott, a repülőteret. Utasítást adott, hogy készítsék elő a magángépét. Csak egy szavába került, és azonnal megtöltötték az üzemanyagtartályt, és felkészültek az indulásra. A repülési tervben Kanadát fogják feltüntetni úti célként, de ez csak félrevezetés. A valódi cél háromezer kilométerre van oda, és ugyanannyi vissza. A visszaút előtt újból tankolni kell majd. Aztán harmadszor is telefonált. Hat emberre volt szüksége. Jó emberek kellenek, de azért ne legyenek annyira jók, hogy ne engedhesse meg magának, hogy otthagyja őket, ha úgy alakul a helyzet. És nagyon remélte, hogy úgy fog alakulni.

Reachernek a nő hangja járt a fejében egészen addig, amíg meg nem zavarta a kapitányság előteréből beszűrődő kiabálás. Csak egy hang kiabált, úgyhogy telefonbeszélgetés lehetett. Hivatalos hangnemben indult, aztán udvariasan folytatódott, majd kissé védekező lett, végül bosszús és ingerült üvöltözéssel fejeződött be. Ezután hárman váltottak néhány szót. Az idős recepciós besietett Holland irodájába, aztán Peterson is követte, majd az öreg visszatért a helyére, Peterson pedig visszament Reacherhez. – A motorosokkal akadt egy kis probléma – közölte. – Most telefonált az egyikük. Azt mondja, három emberük is eltűnt, akik bejöttek a városba, és kérdőre vont, hogy miért nem teszünk valamit. – És mit mondtak nekik? – Azt, hogy dolgozunk rajta. – És? – Azt felelték, hogy nem ártana, ha egy kicsit jobban megerőltetnénk magunkat, különben idejönnek a városba, és ők maguk keresik meg őket. Holnapig adtak időt. Öt perc múlva délután öt. Még harmincöt óra.

17. fejezet

Peterson ismét távozott, Reacher pedig egyedül üldögélt tovább az irodában, és bámult ki az ablakon. Még mindig havazott. Hópelyhek szállingóztak lefelé az utcalámpák sárgás fénykörében. Az égbolt sötét volt. A végéhez közeledett a nap. A környező házakban tizenkétezer ember bújt meg a melegben, tévét néztek, vacsorához készülődtek. Északon a börtön forrongott. A várostól nyugatra a motorosok ki tudja, mit csinálnak. És valahol egy ismeretlen bérgyilkos a második lövésre készülődött.

Miután Peterson visszajött, azt mondta: – Holland szerint csak blöffölnek. Azt mondja, mindig is az volt a stratégiájuk, hogy soha ne hágják át nyíltan a törvényt, és így ne legyen okunk lecsapni rájuk. Reacher hallgatott. – Maga mit gondol? – kérdezte Peterson. – Csak egyféleképpen tudhatjuk meg. – Hogyan? – Felderítéssel. – Azt akarja, hogy odamenjünk? – Nem, csak én megyek – mondta Reacher. – Úgyis meg kell néznem azt a helyet, hogy rájöjjek, mi lehetett. – Azon már dolgozik a kapcsolata. – Semmi sem helyettesítheti az ember saját szemét. – Egyszerűen csak beállít oda? – Majd azt mondom, hogy a hadseregtől jöttem a kétévente esedékes ellenőrzésre. – Egyedül? – Miért ne? – Ez nem fog beválni. Látni akarnak majd valami igazolványt. – Nem akarnak. Nem átlagos állampolgárokról van szó. – És mikor megy? – kérdezte Peterson. – Amilyen hamar csak lehet – felelte Reacher. – Nincs értelme sötétben menni. Mondjuk holnap reggel, ahogy kivilágosodik.

Peterson azt mondta, van egy jelöletlen autójuk, amelyet kölcsön tudnak neki adni. Hogy mikor világosodik ki, az az időjárástól függ, de valamikor reggel hét és nyolc között. – Akkor most hazaviszem. Pihennie kellene egy kicsit. Reacher megrázta a fejét. – Inkább vigyen Janet Salterhez. Van üres szobája. Azt mondta, jelentkezett is a buszbaleset után, hogy elszállásoljon valakit. Azt is elmondta, hogy tud a börtön krízistervéről. Olyan volt, mint egy burkolt célzás. Azt akarja, hogy legyen vele valaki, aki nem hagyja ott, ha megszólal a sziréna. Gondoljon bele, hogy érezné magát a helyében. Peterson egy másodpercig elgondolkozott, aztán bólintott. Mondani akart valamit, de inkább lenyelte. Végül mégis megszólalt: – Azt akartam mondani, hogy majd átviszem a csomagját, de nincs mit átvinni. – Mondja meg Kimnek, hogy vettem új ruhákat. Mondja, hogy látta is rajtam őket. Azt hiszem, egy kicsit aggódik miattam. És mondja meg azt is, hogy vigyázok az édesapja dzsekijére. És köszönje meg még egyszer a nevemben a vendéglátást.

Odakint még mindig havazott, de a kapitányság és Janet Salter háza között még járható volt az út. Napközben legalább egyszer eltakarították a havat. A hókotrók mindkét oldalon meredek kupacokat halmoztak fel, így a keréknyomok barázdái már négy kisebb árkot alkottak egy nagy árok belsejében. A zajokat teljesen letompította a hó. A világ némaságba burkolózott. A hópelyheket szinte nem is lehetett látni, míg bele nem kerültek a reflektorok fénypászmájába, aztán függőlegesen szállingóztak tovább a lassan araszolgató autó előtt. A kétoldalt álló hókupacok leszűkítették az utat, így Peterson nem tudott bekanyarodni Janet Salter utcájába. Az ott parkoló járőrautó teljes szélességében lezárta. A kocsi piros lámpája lustán villogott, és sötét rózsaszín fényében a hópelyhek gránát drágaköveknek vagy vércseppeknek tűntek. Reacher kiszállt a kocsiból, felhúzta a cipzárat a dzsekijén, és ügyetlenül elnyomakodott a parkoló járőrautó csomagtartója és a mögötte tornyosuló hókupac között. A kocsiban ülő rendőr ügyet sem vetett rá. Reacher az utca közepén ballagott végig. A reggeli váltás keréknyomai már rég eltűntek, betemette őket a hó. A levegő jéghideg volt. A fagyos nap lassan véget ért, és felváltotta a még fagyosabb, kegyetlen éjszaka. Reacher felment a lépcsőn Janet Salter házának tornácára, és meghúzta a csengőzsinórt. Maga elé képzelte, ahogy a rendőrnő odabent feltápászkodik az alsó lépcsőfokról, és átvág a perzsaszőnyegen. Az ajtó kinyílt. A rendőrnők időközben helyet cseréltek. Ez most az a nő volt, aki korábban a könyvtárszobából a kertbe vezető üvegajtónál őrködött. Magas volt, szőke haját sportos lófarokba fogta. A keze a pisztolyán nyugodott. Éber volt, de nem különösebben feszült. Profik módjára óvatosan viselkedett, de látszott rajta, hogy örül, hogy valami egy kicsit megtöri az unalmas rutint. Reacher felakasztotta a kölcsönkapott dzsekit a fogasra, és a könyvtárba ment. Janet Salter ugyanabban a fotelben ült, mint a múltkor. Nem olvasott, csak úgy üldögélt. Az alacsony, fekete hajú rendőrnő, aki korábban a hallban őrködött, mögötte állt. Kibámult az ablakon. A függönyöket széthúzták. Janet Salter megszólalt: – Úgy el kellett rohannia, hogy még a kávéját sem volt ideje meginni. Nem kér egy másikat? – Kávéra mindig vevő vagyok – felelte Reacher. Követte a nőt a konyhába, és nézte, ahogy megtölti az antik masinát. A csaptelep a mosogatónál ugyanolyan régi volt, de mégsem tett lerobbant vagy ócska benyomást. A jó minőség mindig jó minőség marad, bármilyen régi is egy tárgy. – Úgy hallom, itt marad éjszakára. – Csak ha önnek is megfelel. – Petersonéknál nem volt kényelmes? – Remek volt, de nem szeretnék túl sokáig a terhükre lenni. – Egy éjszaka túl sok volt? – Van elég bajuk. – Kevés csomaggal utazik. – Nem szeretem túlbonyolítani a dolgokat. – Mr. Peterson mesélte. – Mesélte vagy figyelmeztette? – Ez valami fóbia? Vagy filia? Vagy tudatos egzisztenciális döntés? – Nem hiszem, hogy valaha is ilyen mélyen belegondoltam volna. – A fóbia félelem valamitől, például az elkötelezettségtől vagy a túlzott kötődéstől. A filia pedig valaminek a szeretete, például a szabadságé vagy a lehetőségeké. Habár a filia is inkább valamilyen abnormális hajlamra utal, a maga esetében mondjuk a titkolózás iránti hajlamra. Ha valaki rejtőzködik, fel kell tennünk a kérdést, hogy miért. – Talán inkább a harmadik – mondta Reacher. – Egzisztenciális döntés. – Kissé extrém, ahogy nem tart igényt tulajdontárgyakra. A történelemből tudjuk, hogy az aszketizmus sokak számára volt vonzó, de még az aszkétáknak is volt legalább ruhájuk. Mondjuk egy csuha, még ha csak szőrből is. – Kicsúfol? – Szerintem annyit igazán megengedhetne magának, hogy legyen egy kisebb táskája. Az még nem változtatna azon, hogy kicsoda. – Attól tartok, hogy változtatna. Hacsak nem üres lenne a táska, akkor meg nem lenne sok értelme. Ha meg kell töltenem egy kis táskát, az már azt jelenti, hogy választani kell, szelektálni és értékelni. És egy ilyen folyamatnak soha sincs vége. Nemsokára nagyobb táskám lenne, aztán már kettő vagy három. Egy hónappal később pedig olyan lennék, mint mindenki más. – És ez olyan rémisztő? – Nem, azt hiszem, kényelmes és megnyugtató érzés lenne olyannak lenni, mint mindenki más. De vannak dolgok, amelyeken nem lehet változtatni. Én másnak születtem. – Ennyi a válasza? Másnak született? – Azt hiszem, egyértelmű, hogy nem születtünk egyformának. Janet Salter nagy porcelánbögrékbe töltötte ki a kávét, mintha úgy vélné, hogy az ezüsttálca és a csészék nem illenek egy aszkétához, és korábban talán azt is észrevette, hogy a vendégnek nem áll a kezére az apró csésze. – Nos, bármi is a pontos diagnózis, örülök, hogy itt van. Szívesen látom, ameddig csak maradni akar. Öt perc múlva hat. Még harmincnégy óra.

Miután megitták a kávét, Janet Salter nekilátott a vacsorakészítésnek. Reacher felajánlotta, hogy elmegy valahová enni, de a nő azt mondta, mindegy, hogy öt személyre főz vagy hatra. Reacher ebből azt a következtetést vonta le, hogy a két éjszakai ügyeletes rendőrnő is csatlakozik hozzájuk, és az este nagy részét együtt töltik, ami kifejezetten jól hangzott. Mrs. Salter engedélyével ő közben körbenézett a házban. A földszint és az első emelet nem érdekelte, a pincére volt kíváncsi. Dél-Dakotában gyakoriak a tornádók, és majdnem száz százalékig biztos volt benne, hogy egy valamirevaló házat úgy építettek meg, hogy egy biztonsági zónát is kialakítottak a pincében. Leballagott a konyha mögötti hátsó hallból induló lépcsőn, és nagy megelégedésére szolgált, amit lent talált. A préri felső talajrétege túl vastag volt ahhoz, hogy egészen a szikláig leássanak, úgyhogy a pince tulajdonképpen vaspánttal megerősített masszív gerendákból készült nagy, hatoldalú fadoboz volt. A padló és a falak is jó vastagok voltak, hogy elég stabil legyen a pince, a mennyezet pedig ne omoljon le, ha összedőlne a ház. Az egészet plafonig érő, egymástól két méterre felállított oszlopok tartották, amelyek mindegyike egy külön fatörzsből lett kifaragva. Négyet farostlemez borított, ezek között helyezkedett el a rozsdafoltos kazán. A sötétzöld, régi készülékhez vékony cső csatlakozott, feltehetően odakint az udvaron ásták le az olajtartályt. Volt még egy szivattyú is, valamint bonyolult vascsövek hálózata vezetett át a mennyezeten. Régi szerkezet volt, talán ez lehetett az első ilyen a városban annak idején. De remekül működött. A láng dübörögve égett, a szivattyú zúgott, a csövek sziszegtek. Jó meleg volt odalent. A lépcső aljánál lévő erős ajtó kifelé nyílt. Belülről egy vasrúddal lehetett elreteszelni. Kiváló tornádó elleni menedékhely volt. Talán még egy bomba ellen is védett volna. Az biztos, hogy ellenáll a kézifegyvereknek. Reacher tudta, hogy egy . 50-es kaliberű gépfegyverlövedék a legtöbb dolgon áthatol, de a százéves, harminc centi vastag, sűrűn erezett keményfa valószínűleg ellenállna neki még akkor is, ha addig lőnek, amíg a fegyver túl nem melegszik és el nem görbül a csöve. Megnyugodva tért vissza a földszintre. Az éjszakai ügyeletes rendőrnőket már ott találta. A nappali váltással együtt a konyhában voltak. Janet Salter közöttük járkált ide-oda, mintha védőkordon venné körül. Könnyed, családias hangulat uralkodott. A furcsa kis háztartás tagjai jól láthatóan összeszoktak. A sütő be volt kapcsolva, és átmelegítette az egész konyhát. Az ablak jól bepárásodott. Reacher a könyvtárba ment, és kinézett a kertbe. Semmit sem látott. Csak halványan tudta kivenni a fagyos távolban elnyújtózó síkságot. A hóesés kissé enyhült, mintha a hópelyhek is megdermedtek volna a hidegben. Amikor Reacher elfordult az ablaktól, Janet Salter lépett be éppen a szobába. – Beszélhetnénk? – kérdezte. – Hogyne – felelte Reacher. – Természetesen tudom a valódi okát, hogy miért van itt. Tudom, hogy felderítette a terepet. Önként vállalkozott, hogy megvéd, ha megszólalna a sziréna, és ismerkedett a házzal. Nagyon hálás vagyok a kedvességéért. Még ha a lelki hajlamai miatt valószínűleg nem is fog túl sokáig itt maradni. Lehet, hogy a tárgyalás csak egy hónap múlva lesz. Hány új inget kellene addig vennie? – Nyolcat – felelte Reacher. Janet Salter hallgatott. Reacher folytatta: – Nem kellene szégyenkeznie, ha mégis meggondolná magát, és visszavonná a vallomását. Senki nem róná fel magának. Azokat a fickókat előbb vagy utóbb úgyis lekapcsolják valami másért. – Nagyon is szégyenletes lenne. És nem fogom megtenni. – Akkor ne beszéljen nekem pszichológiai kényszerekről. A nő elmosolyodott, és megkérdezte: – Van magánál fegyver? – Nincs. – Miért nincs? – Egy nyugdíjas vízvezeték-szerelő sem hord magánál állandóan csavarkulcsot. A nő az egyik alacsonyabb polcra mutatott. – Van ott egy könyv, amely talán érdekelheti. Történeti munka. Az a vastag, bőrkötésben. Jó nagy, régi könyv volt, úgy negyvenöt centi magas és tíz centi vastag lehetett. Bordázott gerincén régies, aranyozott betűkkel nyomott cím állt: Mr. Smith és Mr. Wesson kézifegyvereinek illusztrált története. Viktoriánus jellege volt az egésznek, de valami nem stimmelt vele. Smith és Wesson sok kézifegyvert gyártott ugyan a tizenkilencedik század végén és a huszadik század elején, de azért nem annyit, hogy egy tízcentis vastagságú kötetet meg lehessen tölteni az illusztrációikkal. – Nézze csak meg – biztatta Janet Salter. Reacher levette a könyvet a polcról. Jó nehéz volt. – Szerintem olvasgathatná az ágyban – mondta Janet Slater. A könyv azért volt olyan nehéz, mert valójában nem is könyv volt. Amikor Reacher kinyitotta a bőrkötésű fedelet, arra számított, hogy megsárgult oldalak lapulnak alatta, és talán selyempapír választja el a metszeteket és a kézzel színezett rajzokat. A könyv borítója azonban valójában egy doboz teteje volt. A barna bársonnyal kibélelt doboz belsejét két bemélyedés foglalta el, a bemélyedésekben pedig fejtől-lábtól két egyforma Smith & Wesson revolver pihent, akár az idézőjelek a mondat két végén. A hadsereg és a rendőrség számára készült modelleknek tizenkét centis csövük volt. Talán százévesek is megvoltak, talán csak ötven. Egyszerű acélszerkezetek préselt mintázatú diófa markolattal, . 38-as speciális tölténnyel. – A nagyapámé volt – magyarázta Janet Salter. – Katona volt vagy rendőr? – Tiszteletbeli rendőrfőnök volt még azokban az időkben, amikor megalakult a boltoni rendőrkapitányság. Ott kapta a revolvereket. Gondolja, hogy még működnek? Reacher bólintott. Egy revolver többnyire örök életű. Nagyon komoly ütés kell hogy érje, vagy alaposan be kell rozsdásodnia, hogy ne működjön. – Használták őket valaha is? – kérdezte. – Nem hinném. – Fegyverolaja van? – Csak varrógépolaj. – Az is megteszi. – Szüksége van még valamire? – Lőszer sem ártana. – Van valamennyi. – Milyen régiek? – Úgy egy hete vettem. – Maga nagyon jól felkészült. – Így tűnt helyesnek. – Hány tölténye van? – Egy százas doboz. – Nagyszerű. – Most tegye vissza a könyvet. A rendőrnőknek nem kell tudniuk róla. Tapasztalataim szerint a profik többnyire megsértődnek, ha amatőrök avatkoznak a dolgukba.

Vacsora után megcsörrent a telefon. Peterson jelentkezett a kapitányságról. Azt üzente Janet Salterrel, hogy csörgött a telefon a hátsó íróasztalon. A 110-es egységtől jelentkeztek, de a nő nem volt hajlandó vele beszélni, azt akarta, hogy Reacher hívja vissza. Janet Salter telefonja a hallban volt. Modernebb, mint a ház többi felszerelése, de azért nem vadonatúj. Már nyomógombos volt, de még vezetékes, és nagyjából akkora, mint egy hordozható írógép. Egy kisasztalon állt, mellette egy szék, ahogy régen volt szokás, amikor csak egy készülék volt az egész háztartásban, és amolyan ceremónia volt minden telefonbeszélgetés. Reacher felhívta azt a bizonyos számot, megvárta a géphang jelentkezését, aztán beütötte a 110-et. – Igen? – Amandával szeretnék beszélni. Egy kattanás, aztán megszólalt a nő. Csengőhang már nem is volt, a kezében tarthatta a kagylót. – Vagy maga őrült, vagy az egész világ az – kezdte minden bevezetés nélkül. – Vagy mindkettő – tette hozzá Reacher. – Mindegy, én végeztem magával, feladom. – Miért? – Az a hely, ami miatt nyaggat, nem létezik. Öt perc múlva este hét. Még harminchárom óra.

18. fejezet

Reacher egy kicsit fészkelődött a széken, aztán azt mondta: – A hely létezik, ez biztos. Én inkább a tégláknak hinnék és a szemtanúk beszámolóinak, mint annak, ami a hadsereg hivatalos papírjaiban áll. – De nem is látta a saját szemével azokat a téglákat! – Még nem. De miért találna ki bárki is ilyesmit? – Akkor az a hely hihetetlenül titkos lehetett. Megépítették, de soha nem került be semmiféle jegyzékbe. – Aztán hagyták, hogy egy egész tábort odaépítsenek a munkásoknak? Ennek így mi értelme? – Idővel minden megváltozott. Ötven évvel ezelőtt még szupertitkos volt, de öt évvel ezelőttre már rég funkcióját veszthette. Tipikus hidegháborús forgatókönyv. Valószínűleg a kilencvenes években vették le a titkos létesítmények listájáról. – Engem nem érdekel, mikor vették le a listáról, csak tudni akarom, hogy mi az. – Felszállhatnék egy repülőre, hogy odamenjek, de maga közelebb van. – Hogy áll az ügy, amelyen dolgozik? – kérdezte Reacher. – Még mindig várok, ami nem sok jóval kecsegtet. Valószínűleg minden összeomlik reggelre. – Egész éjszaka dolgozni fog? – Tudja, hogy van ez. – Akkor használja ki az üres óráit. Ellenőrizze a kongresszusi költségvetést. Ha az építmény rendeltetését nem is tüntetik fel, a rá költött pénzt igen. Innen kiindulhatnánk. – Tudja, hogy mekkora volt a védelmi költségvetés ötven évvel ezelőtt? És tudja, hány tételt soroltak fel benne? – Maga előtt áll az egész éjszaka. Nézzen utána a Dél-Dakotával kapcsolatos költségvetési feljegyzéseknek a kongresszusi és a szenátusi jegyzőkönyvekben is. Nem hinném, hogy bármiféle stratégiai értéke lenne ennek a vidéknek. Lehet, hogy valami államilag támogatott projekt volt, amelyet egy helyi képviselő járt ki. – Rengeteg munka lenne ennyi feljegyzést átnézni. – Miért, mire számított? Hogy majd naphosszat lustálkodni fog? Akkor a haditengerészethez kellett volna mennie. – Volt egy egyezségünk, Reacher, emlékszik? Szóval, halljuk a történetet az egycsillagos tábornokról. – Csak időpocsékolás lenne. – Tengernyi vesztegetni való pocsékolni való időm van. Úgy látom, maga az, akinek nincs. – Hosszú történet. – A legjobb történetek mindig hosszúak. Foglalja össze dióhéjban, ha akarja, de legyen benne minden lényeges pont! – Valaki más telefonjáról beszélek, nem akarok nagy számlát csinálni. – Várjon egy pillanatig. – Egy kattanás hallatszott, aztán egy másodpercre néma csönd lett, majd újból megszólalt a nő hangja: – Most már a kormány fizeti. – Maga is megdolgozhatna a pénzéért. – Azt csinálom. Már ráállítottam egy embert fél órával ezelőtt. Ügyelek a munka színvonalára, higgye el. Maga akármilyen jó is volt, én jobb vagyok. – Azt őszintén remélem. – Szóval, mi történt annak idején? Reacher hallgatott. – Egyszer Oroszországba mentem – vágott bele végül. – Jóval a kommunizmus bukása után. Kaptunk egy fura meghívást tőlük, hogy tegyünk látogatást a katonai börtöneikben. El sem tudtuk képzelni, hogy minek, de az volt az általános vélemény, hogy miért ne? Úgyhogy elrepültünk Moszkvába, aztán ott vonatra szálltunk kelet felé. Hatalmas, régi, még a szovjet időkből származó vonat volt háló- és étkezőkocsival. Napokon át utaztunk rajta. A kaja pocsék volt, de valahogy olyan ismerősen pocsék. Egy éjszaka sétálgatni kezdtem fel-le a vonaton, és megálltam a konyhában. Kiderült, hogy az amerikai hadsereg konzervjeit szolgálták fel. – Amerikai konzerveket? Egy szovjet vonaton? – Akkor már orosz volt. Még szénnel fűtötték a tűzhelyeket a konyhában, szamovárok álltak, meg minden, ami kell. Ott forralták a vizet, és bontották ki a konzerveket. Rengeteg dobozzal volt. – És nem is próbálták elrejteni? – A szakácsok azt sem tudták, mi az. Nem tudtak angolul olvasni. Lehet, hogy egyáltalán nem tudtak olvasni. – És hogy került hozzájuk? – Ez már a holnapi folytatása a mesének. Most dolgoznia kell. – Csak egy telefonhívást várok. – Kitől? – Azt nem mondhatom meg. – Ugyan már, maga is tudja, hogy szeretné elmondani. – Fort Hoodból. – Mivel kapcsolatban? – Egy gyalogsági százados megölte a feleségét. Ilyesmi előfordul, csakhogy a feleség nem volt akárki. A Belbiztonsági Hivatalnál dolgozott. Lehetséges, hogy a pasasnak vannak tengerentúli kapcsolatai, iratokat lopott el a nőtől, és azért gyilkolta meg, nehogy lebuktassa. – A tengerentúlon kikkel? – Akiket úgy szoktunk nevezni, hogy nem állami szintű szereplők. – Terroristák? – Terrorszervezetek. – Ez szép. Ha megoldja az ügyet, ebből akár Bronzcsillag is lehet. – Ha elkapom a fickót, de pillanatnyilag felszívódott. – Ha esetleg Dél-Dakota felé venné az irányt, csak szóljon nekem. A nő felnevetett. – Mondja, hány éves tulajdonképpen? – Fiatalabb, mint az íróasztala.

Tíz kilométerrel odébb a börtön étkezdéjében már a vacsora minden nyomát eltakarították, de a hosszú padokon még mindig ott ült több mint ötven ember. Voltak köztük fehérek, voltak sötétbarna bőrűek, voltak feketék. Mind narancssárga kezeslábast viselt. Elkülönült csoportokban üldögéltek, egymástól jó távol, mint három kis szigetország a linóleumtengeren. Végül az egyik fehér férfi felállt, átsétált az étkezdén, és megszólította az egyik feketét. A fehér csak névlegesen volt fehér, mivel a bőrét szinte kékre színezte a rengeteg tetoválás. Akkora volt, mint egy ház. A haja a derekáig ért, hosszú szakálla a mellkasára lógott. A fekete férfi valamivel alacsonyabb volt, de valószínűleg súlyosabb. Akkora volt a bicepsze, mint egy futball-labda, és a fejét fényesre borotválta. A fehér férfi azt mondta: – A mexikóiak tartoznak nekünk két karton cigivel. A fekete egyáltalán nem reagált. Miért is tenné? Semmi köze se a fehérekhez, se a sötétbarnákhoz. A fehér folytatta: – A mexikóiak azt mondják, hogy te tartozol nekik két kartonnal. Semmi reakció. – Úgyhogy közvetlenül tőled fogjuk behajtani. Ami jár, az jár. Technikai szempontból ez tulajdonképpen elfogadható ajánlat volt. A börtön külön kis gazdaság, ahol a cigaretta a valuta. Úgy működik, mint a dollár – azt az összeget, amit azzal szereztünk, hogy eladtunk egy kocsit New Yorkban, felhasználhatjuk arra, hogy vegyünk egy tévét Los Angelesben. A gazdasági együttműködés azonban feltételezi törvények és szerződések létezését, márpedig ilyenek nemigen álltak fenn a fehérek és feketék között. A fehér férfi aztán azt mondta: – Friss hús formájában fogjuk behajtani a tartozásotokat. A legfiatalabbat és legcsinosabbat akarjuk közületek. Két éjszaka, aztán visszakapjátok.

Janet Salter házában a négy rendőrnő váltotta egymást. A nappali ügyeletesek elmentek pihenni, az éjszakások átvették az ügyeletet. Egyikük kijött a konyhából, és elfoglalta a helyét a hallban. A másik a könyvtárszobába indult. A nappalosak felmentek az emeletre. Janet Salter azt mondta, ő a szalonban lesz. Reacher úgy gondolta, egyedül akar lenni egy kicsit. Ha valakit éjjel-nappal, huszonnégy órán keresztül őriznek, akkor minden résztvevő számára kissé fárasztó lehet az állandó együttlét. Mrs. Salter azonban őt is hívta, hogy tartson vele. A szalon szinte semmiben sem különbözött a könyvtártól. Hasonló bútorok, hasonló díszek, hasonló polcok, és itt is több ezer könyv. Az ablak a tornácon át az utcára nézett. A havazás már majdnem elállt. Az utcán álló járőrautóból időnként kiszállt a rendőr, hogy lekaparja a szélvédőt. Bár a tetőn, a csomagtartón és a motorháztetőn harminccentis hó állt, de az ablak tiszta volt. A rendőr láthatóan éber volt, Reacher látta, ahogy ellenőrzi a környéket. Előrenézett, a tükörben hátra, fél fordulat jobbra, fél fordulat balra. Nem is rossz, ahhoz képest, hogy ez az utolsó órája a tizenkét órás ügyeletből. A boltoni rendőrség jobbik fele tényleg jó rendőrökből állt. Janet Salter túl hosszú kardigánjának kidudorodott a zsebe. Mint kiderült, egy rongy lapult benne és egy kis kanna varrógépolaj. Kivette, és lerakta őket egy asztalkára. A rongy fehér volt, a kicsi, régi, zöld kanna oldalán Singer felirat állt. – Hozza ide a könyvet, amelyet mutattam – mondta. A könyvtárszobában őrködő rendőrnő hátrafordult, amikor Reacher belépett. Alacsony, filigrán, kerek vállú alakját kicsit megszélesítette a derékszíja a rajta lógó felszerelésekkel. Rápillantott Reacherre, gyorsan végigmérte, és már el is fordult. Megállapította, hogy nem jelent fenyegetést. Visszafordult az ablak felé. Reacher leemelte a polcról az álkönyvet, és a hóna alá csapta. Átvitte a szalonba. Janet Salter becsukta utána az ajtót. Reacher a földre rakta a bőrdobozt, felnyitotta, és kivette belőle az egyik revolvert. A Smith & Wesson katonai és rendőrségi használatra szánt modelljét először 1899-ben gyártották, és utoljára három évvel később, 1902-ben módosítottak rajta bármit is. 1902-ben az amerikai férfiak átlagmagassága 170 centi volt, és ennek megfelelő méretű volt a kezük. Reacher 195 centi magas volt, és akkora volt a keze, mint egy fagyasztott csirke, úgyhogy a revolver túl kicsi volt neki. De azért a mutatóujja illett a ravaszhoz, és csak ez a lényeg. Megpörgette a forgótárat. Üres volt. Visszacsukta, és meghúzta a ravaszt. A szerkezet jól működött, de azért érezte a piszokszemcsék mikroszkopikus súrlódását. Nyilván a gyárban olajozták meg utoljára. Úgyhogy nekilátott a munkának a ronggyal meg az olajjal. Amikor öt perccel később újból kipróbálta a fegyvert, máris sokkal elégedettebb volt az eredménnyel. A másik revolverrel is megismételte ugyanezt a műveletet. Aztán visszatette a kupakot az olajoskannára, és összehajtogatta a rongyot. – Hol a lőszer? – kérdezte. – Az emeleten, az orvosságos szekrénykében – felelte Janet Salter. – Nem egészen logikus hely, ha már a revolverek a könyvtárban vannak. – Gondoltam, ha arra kerül a sor, lesz időm lehozni. – Sokan gondolták így, akik már halottak. – Komolyan mondja? – Ez nem tréfadolog. A nő nem felelt, csak felállt és kiment a szobából. Reacher hallotta, hogy megnyikordul a lépcső. Mrs. Salter visszajött egy vadonatúj doboz Federals 38-as Special lőszerrel. Jó választás. Valaki jó tanácsot adott neki. Nem a legerősebb lőszer a világon, de üreges hegye sok mindenért kárpótol. Reacher betöltött hat töltényt az egyik revolverbe, de a másodikat töltetlenül hagyta. – Most fordítson hátat, aztán hirtelen forduljon vissza, és szegezze rám a mutatóujját. – Tessék? – Csak csinálja. Mondjuk, mintha beszélgetnék az órán, és rám akarna szólni. – Én nem voltam ilyen szigorú tanár. – Tegyen úgy, mintha. A nő megtette. Jól csinálta. Talán az oxfordi egyetemisták nem egészen olyanok, mint ahogy a kívülállók képzelik. Egyenesen Reacher szeme közé bökött a mutatóujjával. – Remek – mondta Reacher. – Most csinálja újra, de a mellkasomra szegezze az ujját. A nő megismételte a mozdulatot, és egyenesen a férfi testének a közepére bökött. – Oké – bólintott Reacher. – Így kell lőni. Mintha az ujja lenne a fegyver csöve. Ne is próbáljon célozni. Csak lőjön ösztönösen, gondolkodás nélkül. A mellkasra célozzon, mert az a legnagyobb célpont. Még ha nem is öli meg az illetőt, de elég rossz napot szerezhet neki. Janet Salter semmit sem felelt. Reacher odanyújtotta neki az üres revolvert. – Próbálja meghúzni a ravaszt. A nő megtette. Az ütőszeg felemelkedett, a forgótár elfordult, az ütőszeg simán leesett. Szépen, könnyedén. – Gondolom, rúg egy kicsit. Reacher bólintott. – Hacsak a fizika törvényei meg nem változtak mostanában. – Nagyot fog rúgni? Reacher megrázta a fejét. – A 38-as Special elég barátságos töltény. Már annak, aki lő. Nem durran túl nagyot, és nem is rúg akkorát. A nő újból kipróbálta a ravaszt. Az ütőszeg felemelkedett, a forgótár elfordult, az ütőszeg leesett. – Most csinálja meg többször egymás után – mondta Reacher. A nő megismételte négyszer, ötször, hatszor. – Fárasztó – jegyezte meg. – Ha arra kerül sor, nem fogja annak érezni. És ezt kell tennie. Lője bele mind a hat golyót. Ne hagyja abba, amíg ki nem ürült a tár. – Ez borzalmas. – Ha arra kerül a sor, nem fogja annak érezni. Vagy maga, vagy ő. Meg fogja lepni, hogy ez milyen hamar megváltoztatja az ember véleményét. A nő visszaadta a revolvert. Reacher megkérdezte: – Hol fogja tartani? – Gondolom, a könyvben. – Rossz válasz. A zsebében fogja tartani. Éjszaka pedig a párnája alatt. – Megtöltötte a tárat hat tölténnyel, majd visszaadta a revolvert. – Ne érjen a ravaszhoz, csak ha biztos benne, hogy meg akarja ölni a fickót. – Nem leszek képes rá. – Szerintem igen. – A másikat magánál tartja? Reacher bólintott. – Mielőtt elmegyek, mindenképp visszaadom. Öt perc múlva este nyolc. Még harminckét óra. Ebben a pillanatban felharsant a börtön szirénája.

19. fejezet

A sziréna tíz kilométerre volt innen, de a hangja élesen és tisztán hasított a fagyos éjszakába. Távoli volt, mégis hangos, gyászos, mégis sürgető, ismerős, mégis idegen. A sziréna sivított és vijjogott, a hangja hol felerősödött, hol elhalkult, végighullámzott a sík terepen, a néma, havas utcákon, és szétzúzta a kristályos levegőt. A házban őrködő rendőrnők azonnal ugrottak. Nyilván nemcsak elméletben tudták, mi a teendő ilyenkor, hanem jól be is gyakorolták. Felkészültek, hogy meghozzák a nehéz döntést. A hallban lévő nő bedugta a fejét a szalon ajtaján. Az arcára volt írva a vívódás. Aztán léptek koppanása hallatszott az emeleten. A nappali ügyeletesek. A könyvtárban őrködő rendőrnő a fogason lógó dzsekijéhez szaladt, közben az utcán álló járőrautó már meg is fordult. Összetört hótáblák csúsztak le a tetejéről, a motorháztetőről és a csomagtartóról. Az utca torkolatában álló autó már tolatott. A lépcsőn futó léptek dobogtak. A hallban őrködő nő csak annyit mondott: – Sajnálom – és már ott sem volt. Felkapta a dzsekijét, és kirohant az ajtón. Ő távozott utolsónak. A járőrautók nyitott ajtókkal vártak. Reacher hallotta az idegesen hadaró hangokat a rádióból. A négy rendőrnő bevágódott az autókba, aztán csikorgó kerekekkel, csúszkálva elindultak. Reacher nézte, ahogy távolodnak. Aztán visszament a házba, és becsukta az ajtót. A kölcsönkapott dzseki leesett a földre a nagy kapkodásban. Visszaakasztotta a fogasra. Magányosan lógott. A sziréna tovább sivított, a házban azonban teljes némaság honolt. A nagy csend alig egy percig tartott. Aztán a sziréna sivítása mellett Reacher azt is meghallotta, hogy hóláncok csikorognak odakint, és egy erős motor pörög fel gyorsan és sürgetően. Kinézett a szalon ablakán: vakító fényszórók és egy megkülönböztető jelzés nélküli sötétkék vagy fekete Crown Vic. Nehéz volt megállapítani a holdfényben. Csikorogva megállt a felhajtó végében, és Holland szállt ki belőle, dzsekiben, sapkában, bakancsban. Reacher az övébe dugta a revolvert, és jól ráhúzta a pulóverét. Kilépett a hallba. Épp akkor nyitotta ki az ajtót, amikor Holland felért a tornácra. A rendőrfőnök meglepettnek látszott. – Nem is tudtam, hogy itt van. – Így okosabbnak tűnt. Itt is van üres szoba, és Kim Peterson nem szorul védelemre. – Andrew ötlete volt, vagy a magáé? – Az enyém. – Mrs. Salter jól van? – Remekül. – Hadd beszéljek vele. Reacher hátrább lépett, Holland bement, és becsukta maga után az ajtót. Janet Salter kijött a szalonból. Holland megkérdezte: – Minden rendben? A nő bólintott. – Jól vagyok. Hálás vagyok, hogy eljött, nagyra értékelem, de most úton kellene lennie a börtönhöz. Holland bólintott. – Oda is indultam. Csak nem akartam, hogy egyedül legyen. – A szabály az szabály. – Akkor is. – Velem minden rendben lesz. Biztos vagyok benne, hogy Mr. Reacher nagyon is érti a dolgát. Holland hátrapillantott Reacherre. Az arcán ugyanaz a vívódás látszott, mint korábban a rendőrnő arcán. Reacher megkérdezte: – Mi történt a börtönben? – A feketék és a fehérek egymásnak estek. Jó kis börtönlázadás tört ki. – Ez az első eset? – Igen. – Remek időzítés. – Nekem mondja? – És mi lenne, ha nem mennének oda? – A rendőrség szégyenbe kerülne, engem pedig kirúgnának. Hogy utána mi lenne, azt senki sem tudja. – Akkor ne menjen oda. – Nem is akarok. – Egyszerű kis mondat volt, és abból, ahogy Holland mondta, és ahogy ott állt, Reachernek az volt az érzése, más is nyomja a lelkét, nem csak a Mrs. Salter iránti kötelesség. Bent akart maradni, a melegben és a biztonságban. Holland félt. Reacher megkérdezte: – Dolgozott már börtönben? – Nem – felelte Holland. – Nincs benne semmi különös. Csak a kerítést és az őrtornyokat kell védeniük. Ha valaki megpróbál kijutni, lelövik. Ilyen egyszerű. Ők is tisztában vannak a szabályokkal. És egyébként sem fognak megpróbálni kiszökni ilyen szervezetlenül és ilyen időben. Bent maradnak, és bunyóznak egy kicsit. Végül úgyis lecsendesedik a dolog, ahogy mindig. Maguk meg egy kicsit fázni fognak és unatkozni, ez minden. – Maga dolgozott már börtönben? – Mindenhol dolgoztam, sőt személyvédelemmel is foglalkoztam. És minden tiszteletem a magáé, de ugyanolyan jól el tudom látni ezt a feladatot, mint maga tenné. Bízza csak rám, így mindenki jól jár. – Nem is tudom…– Én mindenről gondoskodom itt, maga meg felügyelhet az embereire ott. – Órákig is eltarthat, vagy akár napokig. – Ami azt illeti, hetekig is. Ha úgy alakul, akkor majd átcsoportosítja az erőit. – Gondolja? Reacher bólintott. – Nem dolgozhatnak napokon át egyfolytában mindnyájan. Ezt senki sem várhatja el maguktól. Miután az első pánikon túl lesznek, kicsit rugalmasabban lehet majd kezelni a szabályokat. Holland nem válaszolt. Odakint hirtelen elhallgatott a sziréna, mintha elvágták volna, és újból tökéletes csönd borított be mindent, és a levegő újból megfagyott. Holland végül lassan, tétován kétszer bólintott. Janet Salterre pillantott, és azt mondta: – Legalább jöjjön velem a kocsiban. Tudni akarom, hogy biztonságban van. – Azt nem lehet. A szabály az szabály. Ne aggódjon, biztonságban leszek Mr. Reacher mellett. Holland még egy pillanatig álldogált, aztán harmadszor is bólintott, most már határozottabban. Döntött. Hirtelen sarkon fordult, és az ajtó felé indult. A kocsi motorja ritkás kipufogófelhőt lehelve még mindig járt. Holland beült, megfordult az utcában, majd elhajtott. Fehér párafelhő szállt mögötte, amely egy darabig még ott lebegett, aztán szétoszlott. A hóláncok csikorgását elnyelte a nagy némaság. Reacher becsukta az ajtót. A házban ismét csönd lett.

Taktikai szempontból az lett volna a legjobb lépés, ha bezárja Janet Saltert a pincébe, de ő nem volt hajlandó lemenni. Csak állt a hallban, a kezét a zsebében tartotta a revolver markolatán. Körbenézett minden irányban, mintha hirtelen megértette volna, hogy a négy fal, amelynek védelmeznie kellene, másik oldalról nézve csak négy behatolási lehetőséget jelent. Ajtók és ablakok minden irányban. Egy szempillantás alatt bármelyiket be lehet törni. A második legjobb megoldás az lett volna, ha bezárja a hálószobájába. Az első emeletre nehezebb betörni, mint a földszintre. Janet Salter azonban az emeletre sem volt hajlandó felmenni. Azt mondta, ott úgy érezné, nincs sehova sem menekülnie. – Nem fog menekülni – mondta Reacher. – Lőni fog. – Amíg maga itt van, addig csak nem kényszerülök erre. – Tizenkét lyuk egy fickóban jobb, mint hat. A nő egy pillanatig hallgatott. Úgy nézett Reacherre, mintha földönkívüli lenne. Aztán megkérdezte: – Nem kellene odakint körbejárnia a házat? – Nem. – Miért nem? – Túl sokáig tart, amíg körbeérek, és az ujjam nem férne be a ravaszba kesztyűben, ahhoz meg túl hideg van, hogy ne legyen rajtam kesztyű. – Szóval csak várunk idebent? Reacher bólintott. – Igen. Csak várunk. A szalonban vártak. Reacher úgy gondolta, ez a legjobb választás. A ház homlokzatán nyíltak az ablakok, és mivel a talajt mindenfelé hó borította, az volt a legvalószínűbb, hogy erről közelítik meg a házat. De még ha senki sem próbál meg közeledni, akkor is a szalon a legmegfelelőbb helyiség. Mivel előtte volt a tornác teteje, ez azt jelentette, hogy egy mesterlövésznek mindenképp a házzal szemben és középen kell elhelyezkednie, ha tisztán akarja látni a célt. Húsz lépéssel azelőtt észrevenné, hogy a szeme elé emeli a fegyvert. Azonban máshonnan is érkezhetett a támadás. Egy bomba vagy gyújtóbomba állt a lista élén. Ha azonban ilyesmit vetnek be, akkor úgyis teljesen mindegy, hogy melyik szobában tartózkodnak.

Az óra ketyegett, elmúlt kilenc. Eltelt az első kettesben töltött óra. Az utca kihalt volt. Reacher gondosan ellenőrizte a házat belülről. A bejárati ajtó zárva. A földszinti ablakok mind zárva. A könyvtárszobából a kertbe vezető üvegajtó zárva. A hátsó ajtó zárva. Az emeleti ablakok mind rendben. A legtöbbet nem is lehetett volna létra nélkül elérni. Az egyetlen lehetséges behatolási pont az elöl lévő hálószoba ablaka, mert közvetlenül az ablakpárkány alatt húzódott a tornác teteje, de mivel sok hó borította, és a tető is csúszós volt, az ő szempontjukból biztonságosnak számított. Az idő közben megváltozott. Enyhe szél támadt fel, és az éjszakai égbolt kitisztult. A hold fényesen világított, és a csillagok is előbukkantak. Még hidegebbnek tűnt, mint addig. Miközben Reacher az ablakokat ellenőrizte, szinte érezte, ahogy lüktet odakint a fagyos levegő. A szél is rontott a helyzeten. A láthatatlan kis réseken és repedéseken besüvített a huzat, és kiszippantotta a meleget. A szél a biztonságérzetüknek sem tett jót. Különös zajokat keltett. Susogás, recsegés-ropogás, törékenyre fagyott falevelek zörgése, a jeges faágak tompa reccsenései, a magasfeszültségű vezeték halk sziszegése. Ezek persze inkább csak neszek voltak, de Reacher azért jobban érezte volna magát nélkülük. Számított rá, hogy meg fogja hallani a hó halk ropogását, ha közeledik valaki, de ez egyre kevésbé volt valószínű. Ráadásul időről időre Janet Salternek is akadt mondandója, ami tovább rontott a helyzeten, de Reacher nem akarta csendre inteni. A nő érthetően ideges volt, és úgy tűnt, jót tesz neki, ha beszélhet. Miután Reacher visszatért a házban tett ellenőrző körútjáról, a nő megkérdezte: – Hányszor csinált már ilyesmit életében? Reacher úgy válaszolt, hogy le sem vette a szemét az ablakról: – Egyszer-kétszer. – És nyilván túlélte. Reacher bólintott. – Eddig igen. – Mi a siker titka? – Nem szeretek vereséget szenvedni. Minden érdekelt félnek jobb, hogy soha nem is történt meg. – Lelkileg ez súlyos teher lehet. Úgy értem, ha valakit ennyire éget a vágy, hogy uralja a helyzetet. – Vannak olyanok, akik élvezik, ha vereséget szenvednek? – Ez nem ennyire fekete-fehér. Nem kell élvezni a dolgot, de képesnek kell lenni megbékélni a helyzettel, bármi is történik. Tudja, van, amikor az ember nyer, van, amikor veszít. – Ez nem így működik. Legalábbis az én munkámban. Az ember többnyire nyer, aztán egyszer veszít, de akkor vége is a játszmának. – Még mindig a seregben érzi magát, igaz? – Évekkel ezelőtt leszereltem. – Úgy értem, a fejében. – Nem igazán. – Nem hiányzik? – Nem igazán. – Hallottam, amikor telefonon beszélt azzal a nővel Virginiában. Eleven lett tőle. – Az csak őmiatta volt, nem a hadsereg miatt. Elbűvölő hangja van. – Maga magányos. – Maga nem? Janet Salter nem felelt. Az óra tovább ketyegett. Senki sem közelített a házhoz.

Másfél óra elteltével Reacher már negyedszerre járta körbe a házat, hogy mindent leellenőrizzen, és úgy érezte, elég jól kiismerte a helyet. A ház egy régebbi generáció számára épült, amikor az emberek még bizonyos értelemben keményebbek voltak, más szempontból viszont óvatlanabbak. Az ablakokat kallantyúval lehetett becsukni, az ajtókon zár volt, mindegyik szilárd, jól működő rézszerkezet, de biztonság szempontjából meg sem közelítették a mai vasáruboltokban kapható komolyabb zárakat. Ez azt jelentette, hogy negyvenhárom lehetséges behatolási pont volt a házon, amelyek közül tizenöt a gyakorlatban is gyenge pontnak számított. Nyolc olyan volt, ahol egy átlagos intelligenciájú, magányos betörő nagy valószínűséggel megpróbálkozhat, és ebből hatnál könnyű lett volna megakadályozni a behatolást. A fennmaradó kettőnél ez már nehezebb lett volna, de még mindig megoldható. Azonban a dolgot még az is nehezítette, hogy a körutak alkalmával időnként Janet Salter is megjelent az oldalán. Mindig bonyolult felmérni, hogy egy adott helyzetben milyen irányba lehet tüzelni. Reacher megint fontolóra vette, hogy ragaszkodik ahhoz, hogy Mrs. Salter bezárkózzon a pincébe, de a nő látta rajta, hogy mi jár a fejében, és gyorsan beszélni kezdett, mintha belé akarná fojtani a szót. Reacher a szalon ablakánál állt, és jobbra-balra forgatta a fejét, amikor a nő megkérdezte: – Az édesanyja vagy az édesapja szolgált a haditengerészetnél? – Tessék? – Azt mondta, a haditengerészet támaszpontjain nőtt fel. Azon tűnődtem, melyikük szolgált a seregben. Bár gondolom, akár mindketten lehettek. Engedélyeztek ilyesmit, hogy férj és feleség együtt szolgáljon? – Nem hinném. – Szóval, melyikük volt? – Az apám. – Meséljen róla. – Nincs róla sok mesélnivaló. Rendes ember volt, de mindig nagyon elfoglalt. – Sokat volt távol? – Ő inkább valószínűleg úgy gondolta, hogy én vagyok sokat távol. Minden bázison volt vagy száz gyerek, egész nap ide-oda rohangásztunk. A saját kis világunkban éltünk. – Az édesapja még él? – Nagyon rég meghalt. Az anyám is. – Velem is így volt – mondta Janet Salter. – Távol tartottam magam tőlük. Mindig olvastam. Reacher nem válaszolt, és a nő megint elhallgatott. Reacher az utcát figyelte. Semmi sem történt. Átment a könyvtárszobába, és megnézte a kertet. Semmi sem történt. Az utolsó felleg is elúszott, és a hold egyre tisztábban ragyogott. Kékesen derengő, hideg, kihalt világ terült el odakint. Attól eltekintve, hogy mégsem volt teljesen kihalt. De egyelőre senki sem jött. A bújócska talán a világ legrégebbi játéka. Az ősi borzongás és rettegés ott lapul minden ember lelke legmélyén. Ragadozó és zsákmány. Az ellenállhatatlanul kellemes kis borzongás, ahogy megbújunk a sötétben, és halljuk, ahogy elosonnak előttünk a lépések. A gyönyörűség, amikor az ember visszafordul, felrántja a szekrény ajtaját, és felfedezi a megbújó áldozatot. Az ősi félelmek feloldódnak egy nagy kacagásban. De ez most más volt. Itt nem lesz kacagás. Néhány másodperces vad tűzpárbaj, füstszag, vér, aztán hirtelen süket csönd, aztán mintha megfagyott volna a pillanat. Majd az ember végignéz magán, hogy megsérült-e. Aztán körbenéz, hogy az emberei életben vannak-e. Aztán jön a remegés, a hányinger. És senki sem nevet. Persze ez most nem bújócska. Senki sem bújt el igazán, és senki sem kutat. Akárki ólálkodik is odakint, nagyon jól tudja, hol van Janet Salter. Megkapta a címet. Talán pontos útbaigazítást is, hol merre kell kanyarodni, sőt még a GPS-koordinátákat is. Reacher pedig csak ült, és várt rá. Nincs az egészben semmi kifinomult játék, csak brutalitás. Ezért egy kicsit csalódott volt Reacher. Ő nagyon jó volt a bújócskában. Mármint a valódi változatban, nem a gyerekeknek való játékban. Jól el tudott bújni, de még jobban meg tudott találni másokat. Egykori munkája megtanította rá. Mindig jól értett ahhoz, hogyan kell emberekre vadászni, leginkább szökevényekre. Megtanulta, hogy az empátia a kulcsa mindennek. Meg kell érteni a mozgatórugójukat, a körülményeiket, a céljaikat, a félelmeiket, a szükségleteiket. Úgy kell gondolkodni, ahogyan ők. Azt kell látni, amit ők. Eggyé kell válni velük. A munkája során eljutott arra a pontra, amikor már elég volt, ha eltöltött egy órát az ügy aktájával, még egy órát gondolkodással, egy harmadikat térképekkel és telefonkönyvekkel, aztán nagyjából pontosan meg tudta mondani, hogy melyik épületben kell keresni az illetőt. Kinézett az elülső szalon ablakán az utcára. Senki. Csak a kihalt, jéggé dermedt, hófehér világ. Hátrapillantott Janet Salterre, és azt mondta: – Magának kellene az utcát figyelnie. – Rendben. – Én most egy darabig a hallban leszek. Ha valaki jönne a konyhán vagy a könyvtáron keresztül, el tudom kapni kint a folyosón. – Rendben. – Maradjon hátul, az árnyékok között meghúzódva, de tartsa jól nyitva a szemét. – Rendben. – Ha bármit látna, kiáltson ki nekem tisztán és hangosan, és adjon pontos információkat. Hányan vannak, merről jönnek, gondosan írja le őket. – Rendben. – És maradjon állva. – Miért? – Ha elaludna közben, hallani fogom, ha eldől. A nő elhelyezkedett a szoba hátsó felébe húzódva. Kívülről nem lehetett látni, de ő jól kilátott az ablakon. A kezét még mindig a zsebében lapuló revolveren tartotta. Reacher kilépett a hallba, a széket átrakta a telefonasztalka másik oldalára, és leült a ház hátsó frontja felé nézve. A revolvert az ölébe fektette. Felemelte a kagylót, és tárcsázta a számot, amelyre jól emlékezett. – Tessék. – Amandával szeretnék beszélni. Kis szünet, kattanás, aztán megszólalt a nő hangja: – Ugye, most viccel? Két órával ezelőtt bízott meg két hétre elegendő munkával, és máris hív, hogy mi az eredmény? – Nem, nem azért hívom, de két hetet semmiképp sem adhatok. Legkésőbb holnapra szükségem van valami támpontra. – Maga megőrült? – Azt mondta, jobb, mint én, én pedig egy nap alatt is meg tudtam volna csinálni. Úgyhogy egy éjszaka elég kell, hogy legyen. – Mi ez, pszichológiai hadviselés? Motivációs kurzusra is járt a West Point Akadémián? Reacher a kezét a revolveren tartotta, a szemét a konyhaajtón. – Elkapta már azt a fickót? – Nem, nem hallja a hangomon? – Hol keresték? – Repülőtereken és hajókon a Mexikói-öböl partján Corpus Christi és New Orleans között. – Egy motelben van, kissé északra Austintól. Szinte biztos, hogy Georgetownban. Szinte biztosan a buszpályaudvartól északra fekvő második motelben. – Mi az, titokban jeladó készülék van a bokájára erősítve, amiről én nem tudok? – Nem. Csak fél, és egyedül van. Segítségre van szüksége, amit nem kaphat meg mástól, csak azoktól a tengerentúli emberektől, akiknek dolgozik. De egyelőre várnia kell azzal, hogy felhívja őket. Ha tiszta, akkor segítenek neki, ha viszont kompromittálja magát, akkor ejtik. Az is lehet, hogy megölik. Ezzel ő is tisztában van. Ha a törvény szemében szökevénynek számít egy közönséges bűntény miatt, azt nem bánják a megbízói. Egy politikai szökevény azonban már más. Aggasztani fogja őket, hogy a pasason keresztül hozzájuk is eljutnak. Tehát mindenképp hallgatnia kell a híreket, hogy tudja, hogy áll a helyzet. Olyan média kell neki, ahol a Fort Hooddal kapcsolatos híreket is bemondják. Ha szimpla gyilkosságként kezelik az ügyet, akkor telefonálni fog a megbízóinak. Ha nem, és politikai ügyet csinálnak belőle, akkor az lesz a vége, hogy a szájába veszi a pisztoly csövét. – Nem közöltük a médiával az ügy politikai hátterét. – Akkor vár egy-két napot, hogy biztos legyen a dolgában, aztán telefonálni fog. – Attól még bárhová mehetett volna. Wacóba, Dallasba, Abilene-be, akárhová. – Nem, nagyon gondosan választotta ki a helyet. Abilene túl messze van, és túlságosan kisváros. Waco és Dallas túl konzervatív és hazafias hely. Úgy gondolja, ott a helyi tévé meg a rádió elhallgatja a kémkedésszálat. A 4. gyalogosszázadban szolgál, ugye? Ő is tudja, hogy a wacói és dallasi emberek nem akarnak arról hallani, hogy a 4. gyalogosszázad századosa valami rosszat tett. Austin viszont sokkal liberálisabb. És ez az állam fővárosa, tehát a hírállomások is kissé lazábbak. Az igazat kell hallania, és tudja, hogy ezt Austinban kaphatja meg. – Azt mondta, Georgetownban van. – A nagyvárostól tart, túl sok a rendőr, túlságosan zajlik az élet. Gondolom, nem kocsival ment. Az autópályán is félnie kellene a rendőröktől. A kocsija ott maradt a bázison, nem? – De igen. – Tehát busszal ment el Fort Hoodból. Georgetown nagyon közel van Austinhoz, de azért nem túlságosan. Egész úton kibámul a busz ablakán. Egyik motel a másik után. A fejében feltérképezi őket. Kiszáll a buszpályaudvaron, és visszaindul arrafelé, amerről jött. Nem akar ismeretlen vidékre tévedni. És nem akar túl messzire sem menni. Túlságosan védtelen és sebezhető. De azért mégsem akar a buszvégállomáshoz legközelebbi motelben kivenni egy szobát. Úgy érzi, az túl nyilvánvaló lenne. Tehát a másodikat választja. Most ott gubbaszt a szobájában, a biztonsági láncot beakasztotta, és a helyi hírtévét nézi. A nő nem válaszolt. – Várjon egy pillanatig – mondta Reacher. Óvatosan lerakta a kagylót az asztalkára, és felállt. Ellenőrizte a konyhát és a könyvtárszobát. Semmi. Ellenőrizte a szalont. Janet Salter ott álldogált sziklaszilárdan, az árnyékba húzódva. Az utcán semmit sem látott. Senki sem jött. Reacher visszament a hallba, leült a székre, és felemelte a kagylót. A nő megkérdezte: – Még valami? – Nem mintha ez érdekes lenne, de a busz első harmadában ült. – Most csak hülyéskedik, ugye? – Ez is amolyan álcázás. Nem akarta, hogy bármi is árulkodjon arról, hogy szökevény. Úgy gondolja, hogy a rosszfiúk mindig hátul ülnek. A 4. gyalogosszázad századosa, tehát valószínűleg rendes fickó. Emlékszik rá, hogy volt régen az iskolabuszon. A rendbontók mindig leghátul ültek. Ő nem. A nő nem válaszolt. – Georgetown – mondta Reacher. – A buszpályaudvartól északra a második motel. Nézzenek utána. A nő nem válaszolt. Reacher megkérdezte: – Hol van oda legközelebb embere? – Fort Hoodban. – Küldje oda őket. Úgy kilencven kilométerre van onnan. Mibe kerül az magának? Semmi válasz. – És ne feledje, holnapra szükségem van az információkra – tette még hozzá Reacher. Aztán letette a kagylót. A széket visszatolta a helyére, és bement a szalonba. Kinézett az ablakon. Semmit sem látott. Senki sem jött. Öt perc múlva este tíz. Még harminc óra.

20. fejezet

Az óra tovább ketyegett. Reacher minden eltelt perc után úgy érezte, hogy egy kis győzelmet aratott. Egy börtönlázadás nem tarthat örökké. A kezdő szakasza aránylag rövid: túszokat ejtenek, területet foglalnak, aztán beáll a patthelyzet. Taktikai módosítások, a börtönőrök átcsoportosítják erőiket, és a rendőröket végül elengedik. Reacher ezzel tisztában volt. Tehát a bérgyilkos is tudja. Reacher nem értette, miért nem jött eddig. A célpont egy idős nő, aki egyedül van egy házban. Mire vár még?

Fél tizenegykor Janet Salter felajánlotta, hogy főz egy kávét. Reacher nem engedte. Lehet, hogy a fickó épp erre vár. A kávéfőzőbe víz kell, a víz a csapból folyik. A csap a mosogatónál van, a mosogató az ablak előtt. Egy ősz fej hatvan centire az ablak túloldalán – ez eléggé csábító célpont. Úgyhogy inkább ő tette oda a kávét, miután kellő óvatossággal felmérte a terepet. Mint kiderült, ez szükségtelen volt. Kabát, kesztyű és sapka nélkül lépett ki a hátsó ajtón. A hideg ökölcsapásként vágta mellbe. Dühöngő, metsző fagy. Egészen megdöbbentette. Annyival lehetett nulla fok alatt a hőmérséklet, hogy még elképzelni sem tudta, hány fok lehet. Visszalépett a házba. Senki sem csapott le a lehetőségre. Képtelenség is lett volna. Egy perc után már úgy reszketne a hidegtől, hogy nem is látna rendesen, célozni meg végképp nem tudna. Egy óra után már kómába esne. Két óra után halott lenne. Ez segített Reachernek, hogy egy kicsit letisztázza magában a dolgokat. Attól nem kell tartani, hogy valaki majd hosszasan lopakodik a ház felé a hóban. A veszély csakis a bejárat felől, szemből jöhet. A fickónak ide kell hajtania autóval, kiugrani, és villámgyorsan cselekedni. Miután a kávéfőző abbahagyta a kotyogást és a sziszegést, Reacher töltött két bögre kávét, és visszavitte őket a szalonba. Azt mondta Janet Salter-nek, hogy a következő egy órában felváltva figyelnek majd az ablaknál, tízpercenként váltva egymást.

A következő óra lassan telt el. Senki sem közeledett a ház felé. A világ odakint halott volt és fagyos. Semmi sem mozdult, csak a szél. Kitartóan fújt nyugat felől. Szaggatott rohamokban sodorta maga előtt a porhavat, lecsupaszítva az alatta rejlő jégpáncélt, amely kékesen derengett a holdfényben. Kísérteties, ősi táj. Janet Salter igazított valamit a termosztáton, és feljebb állította a fűtést. Reacher ezt nem tartotta jó ötletnek. A meleg csak elálmosítja az embert. De azt sem akarta, hogy a nő megfagyjon. Olvasott olyanról, hogy idős embereket holtan találtak az otthonukban, mert kihűltek. – Járt már errefelé télen? – kérdezte a nő. – Soha nem jártam még itt, egyik évszakban sem. – Esetleg Észak-Dakotában? – Csak a Dakota-házban jártam, New Yorkban. – Az erről az államról kapta a nevét. Abban az időben, amikor épült, a város határa a 34. utcánál volt. Őrültségnek tűnt egy ilyen hatalmas és előkelő épületet felhúzni a 72. utcánál, ráadásul a West Side-on. Az emberek azt mondták, hogy ennyi erővel akár a dakota rezervátumban is építhették volna. Aztán ráragadt ez az elnevezés. Az az ember, aki építtette, résztulajdonosa volt a Singer varrógépgyárnak, úgyhogy ezzel vissza is érkeztünk a kanna olajhoz. Csak azért beszélt, hogy ne legyen csend. Reacher nem állította le. Szemét az utcán tartotta, és A nő szavainak nagy részét elengedte a füle mellett. Janet Salter hosszas előadásba kezdett az állam történetéről. Egymás után jöttek a felfedezők és szőrmekereskedők, Lewis és Clark, a sziú indiánok, Fort Pierre, telepesek és pionírok, az aranyláz, Őrült Ló, Ülő Bika, Custer tábornok, a Black-hegység, a Wounded Knee-i csata, az 1930-as évek homokviharai. Egy Brokaw nevű dél-dakotai emberről is beszélt, aki állítólag valami ismert tévés személyiség. Öt perc múlva este tizenegy. Még huszonkilenc óra.

Reacher megtette a nyolcadik ellenőrző körutat is a házban. Nem talált semmi olyat, ami miatt aggódnia kellett volna. Az ablakokból sem látott semmit, csak a fagyos, holdfényes kihalt tájat. Hallani sem hallott semmit, csak a víz zúgását a fűtéscsövekben és a halk nyikordulásokat, ahogy odakint még jobban megfagytak a jégcsapok. A fagy az egész földet jeges markába szorította. Az első telepesek és pionírok jutottak eszébe, akikről Janet Salter beszélt. Vajon mi a fenének maradtak itt? Már épp indult volna vissza a földszintre, amikor a nő felkiáltott: – Jön valaki! Hangosan és tisztán csengett a hangja, de semmi egyéb információt nem tett hozzá. Nem mondta, hányan jönnek és merről, nem adott róluk leírást. Reacher belépett a szalonba, és az ablakhoz ment. Látta, hogy balról, az út közepén egy alak közeledik gyalog. Alacsony volt, hatalmas, kapucnis kabátot viselt, és símaszk takarta az arcát. Sál, kesztyű, csizma volt rajta. A karját kinyújtotta két oldalra, hogy egyensúlyozzon. A kezében semmi sem volt. Az alak lassan, óvatosan botladozott a hóban. Megállt a Salter-ház behajtójának a végében. – Ismeri? – kérdezte Reacher Mrs. Saltertől. – Várjon egy kicsit. Az alak mereven, bizonytalan félkörben megfordult, és a másik irányba nézett. Egy nagy, fehér, hosszú szőrű kutya ballagott oda hozzá. Az alak megint megfordult, aztán a kutyájával együtt továbbindult. – Csak az egyik szomszéd – mondta Janet Salter. – Egy nő, Mrs. Lowell. De nem voltam rögtön biztos benne a nagy kabát miatt. Reacher megkönnyebbülten fújt egyet. – Annak a rendőrnek a felesége? – kérdezte. – A volt felesége. Lowell egy évvel ezelőtt elköltözött. Volt valami kellemetlensége. – Miféle kellemetlenség? – Nem tudom. – Ma láttam Lowellt. Peterson azt mondta, fura figura. Azt mondta, sokat olvas. – Igen, át is szokott jönni időről időre, hogy tőlem kérjen kölcsön könyveket. A családjaink régóta ismerik egymást. – A társát ismeri? – Kaplert? Persze, találkoztam vele. – És? – Ő Floridából költözött ide, ami elég furcsa. – Szerintem is – mondta Reacher. Az ablaknál maradt, és figyelte Mrs. Lowellt, míg a kutyájával el nem tűnt az utca kanyarulatában.

Ezután fél óráig csak hallgattak. Az óra Reacher fejében tovább ketyegett, közeledett az éjfél. – Fáradt? – Nem is igazán gondolkoztam rajta. – Elmehet lefeküdni, ha akar, én majd őrködöm idelent. – Megtenné, hogy állva marad? Csak hogy ha elaludna, halljam, amikor eldől. Reacher elmosolyodott. – Nem fogok elaludni. – Én pedig nem fekszem le. Ez az egész az én felelősségem. Magát egyáltalán nem is lett volna szabad belerángatnom. – Ha megosztja valakivel, máris csak a gondok fele nehezedik magára. – Akár az életébe is kerülhet. – Az nem túl valószínű. – Nős? Reacher az ablakra szegezte a tekintetét. – Nem. – Nem is volt soha? – Nem. – Egyetlen gyerek volt? – Volt egy két évvel idősebb bátyám. A titkosszolgálatnál dolgozott. Kötelességteljesítés közben meghalt. – Sajnálom. – Nem a maga hibája. – Mindig így hárítja el az együttérzést? – Többnyire. – Szóval maga az utolsó a családjából. – Gondolom. De eleve nem volt túl nagy létszámú család. – Ahogy a miénk sem. Mind semmirekellők. – Hol voltak az aranybányáik? – A Black-hegységben. Miért? – Peterson úgy gondolja, hogy a várostól nyugatra lévő katonai létesítmény nagy része a föld alatt lehet. Azon tűnődtem, voltak-e errefelé régi bányajáratok, amelyeket esetleg felhasználhattak az építésénél. – Errefelé nem voltak bányák. Itt a préri felső talajrétege alatt csak szikla húzódik. – A szülei éltek még, amikor maga egyetemre ment? – Miért? – Mert ha éltek, akkor, gondolom, időnként írtak magának, és beszámoltak az itthoni hírekről. A pletykákról, mendemondákról. Akkor biztosan meséltek volna arról az építkezésről. Talán nem elég pontosan, hogy a maga tudósagya tényként raktározza el, de valamit csak hallhatott róla. – Semmi különöset, ami érdekes lehetne a maga számára. – Azért mondja csak el, mire emlékszik. – Csak annyit tudok, hogy felépítették, aztán soha nem használták semmire. Állítólag azért, mert valami felháborító céllal épült. Kisebb botrány is volt körülötte. – Milyen céllal? – Nem tudom. Senki sem beszélt róla. Öt perc múlva éjfél. Még huszonnyolc óra. Senki sem jött.

Ezernyolcszáz kilométerrel odébb, Texasban, két autó alig negyven perc alatt megtette a kilencven kilométeres utat Fort Hoodból. Hatan ültek a kocsikban, a 110-es különleges egység tiszthelyettesei. Mindegyikük szeme előtt az előléptetés lebegett, és tudatában voltak annak, hogy egy ilyen megbízatásnak köszönhetően meg is kaphatják. Lefordultak a délre vezető főútról, aztán átvágtak Georgetown központján, és megkeresték a távolságibusz-pályaudvart. Csönd volt, éjfélre járt. Hűvös, szemét, kiömlött benzin szaga. Nem érkeztek és nem indultak buszok. Leparkoltak egy sarokkal odébb, zálogházak és óvadékot kölcsönző irodák mellett, és elindultak visszafelé, abba az irányba, amerről jöttek. Számolták az útba eső moteleket. Az első egy téglaépület volt, előtte egy repedezett betonnal borított parkoló terült el. A második rögtön utána következett. Vörösfenyőből épült, tizenkét szobája volt. Egy póznán tábla hirdette, hogy ingyenes kábeltévé van, ingyenes reggeli, és üres szobájuk nincs. Az iroda az első ajtó volt balra. Egy félig alvó recepciós ült odabent. Az összes szobaajtóhoz jó főkulcsot a fiókjában tartotta. A hat tiszthelyettes szétszóródott, hárman hátulról közelítették meg az épületet, hárman elölről. Az egyik hátrább húzódva őrködött, míg a másik kettő előhúzott pisztollyal sorra behatolt minden szobába. Zseblámpával belevilágítottak az odabent alvó emberek arcába, sorra mind a tizenkét szobában. Az emberük nem volt köztük.

Reacher megint végigjárta a házat. Mostanra már teljes mértékben hozzászokott a neszekhez – a padlódeszkák meg-megreccsentek, a lépcső nyikorgott, egy kissé eldugult fűtéscsőben hangosabban sziszegett a forró víz, az egyik ablaküveg egy kicsit remegett a keretében a megélénkülő szél miatt. A benti levegő illata is megváltozott. A huzat kis légörvényei felkavarták a szagokat a szőnyegekből és a függönyökből. Nem volt kellemetlen illat, csak ódon. Festett gyapjú, poros bársony, molyirtó, bútorfényező méhviasz, cigarettafüst, pipadohány. Ősrégi, mély aromák, egy szagokból összeálló portré arról, hogyan éltek régen errefelé a gazdag családok. Az állandóan nála lévő revolverre kent olaj erőteljes szaga nem tudta elnyomni az illatok jelenlétét. Visszament a szalonba. Janet Salter még mindig a zsebében tartotta a revolvert. Reacher megkérdezte: – Még mindig nem fáradt el? A nő emelkedett modorban válaszolt: – Arra a következtetésre jutottam, hogy kiváltságos helyzetnek örvendek. – Milyen értelemben? – Lehetőséget kaptam arra, hogy az elveim szerint cselekedjek. Hiszek benne, hogy egy átlagos állampolgárnak is kötelessége szembeszállni a gonosszal. De hiszek a megfelelő eljárások betartásában is. Hiszek abban, hogy a vádlottnak joga van igazságos bírósági tárgyaláshoz, és joga van szembesülni az ellene valló tanúkkal. Persze beszélni ilyesmiről könnyű, nem igaz? Nem mindenki kap rá esélyt, hogy az elvei szerint cselekedjen, de nekem most ez megadatott. – Remekül csinálja – mondta Reacher. Elsétált a nő mellett, és az ablakhoz lépett. Az utcán két reflektor fel-le ugráló fénypontját pillantotta meg. Gyorsan közeledett egy autó feléjük.

21. fejezet

Peterson volt az, utána pedig sorban érkezett még egy csomó járőrautó, mintha az egész boltoni rendőrség kivonult volna. Hat, hét, nyolc kocsi, aztán egy kilencedik is. Nagy csikorgással és csúszkálással álltak meg, az egész utcát elfoglalták. Tizenkét rendőr szállt ki, aztán tizenhárom, tizennégy, tizenöt. Előrántották a pisztolyukat, szétszóródtak, és körbevették a házat. Látszott, hogy egyrészt kétségbeesett sietség, másrészt a legnagyobb óvatosság vezérli őket, mivel fogalmuk sem volt, mi vár rájuk. Vagy béke és nyugalom, vagy két hulla. Reacher kiment a hallba, és a zsanérok mellett az ajtó mögé húzódott. Felrántotta az ajtót, és megbújt mögötte. Nem akarta, hogy esetleg véletlenül rálőjenek. Tizenöt ideges zsaru – ez elég kiszámíthatatlan helyzet. Reacher kikiabált: – Peterson? Reacher vagyok! Minden rendben, tiszta a levegő. Semmi válasz. Újból próbálkozott: – Peterson! Jeges levegő áradt be a házba, és Peterson hangját is sodorta magával: – Reacher? Reacher visszakiáltott: – Minden rendben! Tegyék el a fegyverüket, és jöjjenek be! A rendőrök futólépésben betódultak, mind a tizenöten. Elsőnek Peterson, aztán a négy nő, aztán az a három rendőr, akik az utcában őrködtek, aztán még heten, akiket Reacher még nem ismert. Hullámokban hozták magukkal a hideg levegőt. Mindegyiküknek pirosra csípte a szél az arcát. A benti meleg megcsapta őket, mindnyájan azonnal elkezdtek nekivetkőzni. A négy rendőrnő biztonsági kordonként rögtön körbevette Janet Saltert, és kikísérték a konyhába. Peterson újból visszarendelte a helyére a három járőrautót az éjszakai ügyeletre, a maradék hét embert pedig visszaküldte a kapitányságra. Reacher a szalon ablakából figyelte, ahogy visszaáll a megszokott rend. Öt percen belül minden ugyanúgy volt, mint öt órával korábban. – És itt történt valami érdekes? – kérdezte Peterson. – A világon semmi – felelte Reacher. – És ott? – Lázadás. Nem mintha sokat láttunk volna belőle, nagyon hamar leverték. – Mivel csak megjátszották az egészet. Csak figyelemelterelés volt. Peterson bólintott. – De az emberük mégsem élt a lehetőséggel. – A nagy kérdés az, hogy mi a fenéért nem. – Mert látta, hogy maga itt van. – De mi nem láttuk őt. Ami felvet egy újabb fontos kérdést: ha elég jó ahhoz, hogy ki tudott szúrni engem úgy, hogy én nem vettem észre őt, akkor miért nem hajtotta végre a feladatát? – Fogalmam sincs. – Láttam egy nőt egy nagy fehér kutyával. – Mikor? – Valamivel tizenegy után. – Mrs. Lowell. Az egyik szomszéd. Minden éjszaka erre sétál a kutyájával. – Ezt azért mondhatta volna. Akár le is lőhettem volna. – Sajnálom. – Peterson az orrára szorította a tenyerét. Fájhatott. A bőrének hőmérséklete hatvan másodperc alatt negyvenöt fokot emelkedett. Aztán beletúrt a hajába. – Nem szép ilyet mondani, de szinte örültem volna, ha ma este lép a fickó. Nem vagyok biztos benne, hogy ezt még egy hónapig kibírjuk. – Nem hinném, hogy szükség lesz rá – mondta Reacher. – Szerintem egyelőre kifogytak a figyelemelterelő akciókból. – Akármikor megrendezhetnek egy újabb börtönlázadást. – Nem, épp ez a lényeg. Egy börtönlázadáshoz el kell érni a kritikus tömeget. A börtönlakóknak úgy az egyharmada akár mindennap hajlandó lenne fellázadni, ha van rá mód. Egy másik harmada soha. A fennmaradó egyharmad a fontos. Tőlük függ, hogy merre billen a mérleg. Olyan ez, mint amikor egy választáson a bizonytalan szavazók döntenek. És ez az egyharmad most kifáradt, elszállt a lelkesedésük. Legalább egy év kell, amíg újra rá lehet venni őket egy ilyen játékra. Peterson hallgatott. Reacher folytatta: – És a motoros barátunk egy szökést nem tud elég gyorsan megszervezni. Úgyhogy egyelőre nyugodt a helyzet, biztonságban vannak. – Gondolja? – Az is lehet, hogy soha többé nem hallják azt a szirénát. Öt perc múlva éjjel egy. Még huszonhét óra.

Negyed kettőkor megcsörrent a hallban a telefon. Janet Salter kijött a konyhából, hogy felvegye. Aztán átadta a kagylót Petersonnak. Peterson egy másodpercig hallgatott, aztán elment, hogy szóljon Reachernek, aki a szalonban volt. – A nő az, a 110-es egységtől – mondta. – Honnan tudja ezt a számot? – Van hívásazonosító rendszerük – mondta Reacher. – Még a földrajzi koordinátákat is megadja. Valószínűleg most épp a házat nézi a Google Earthön. – De most sötét van. – Ne kérdezze, hogy működik. – Reacher kiment a hallba, leült a székre a telefon mellé, és felemelte a kagylót. – Megszerezte a válaszokat a kérdéseimre? – Még nem – felelte a nő. – Akkor miért hív ilyen későn? Akár az igazak álmát is aludhattam volna. – Csak szerettem volna elmondani, hogy elkaptuk az emberünket. – És igazam volt vele kapcsolatban? – Erre nem válaszolok. Nem akarom, hogy túl elégedett legyen önmagával. – Szóval igazam volt. – Ami azt illeti, nem egészen. A harmadik motelben volt a buszpályaudvartól északra. – Mert az első kettő túl közel volt egymáshoz, a harmadik pedig valamivel távolabb? – Nagyon jól csinálja. – Ebből éltem. – Le vagyok nyűgözve. – És milyen állapotban találták? – Mondja meg maga. – Ébren volt. Megtöltött pisztoly volt nála, a cipője a lábán. A táskája becsomagolva, a zakója a szék hátára terítve. Talán tíz másodpercig próbált ellenállni, aztán feladta. – Maga nagyon jó. – Nem elég jó, hogy megússzam, amit a tábornok fejével műveltem. – Még mindig szeretném hallani a történetet. – Akkor szerezze meg a választ a kérdésemre. Ez igazán igazságos üzlet, nem rablás. – Már közel járunk. Megtaláltam a nyomát, hogy a Kongresszustól jön a pénz, de annak nem, hogy meg is érkezne a hadsereghez. Valahol útközben eltűnik. Rajta vagyunk. Meg fogjuk találni. – Mikor? – Még szükségem lenne az éjszaka hátralévő részére. Hívjon fel reggel nyolckor. – Maga is nagyon jó. – Igyekszem. – A helyiek valami botrányról is suttognak. Állítólag azért nem használták soha semmire azt a helyet, mert valami felháborító céllal épült. – Ezt pletykálják? – Legalábbis egy idős hölgy szalonjában ezt hallottam. – Na jó, de az idős hölgyek sok mindent felháborítónak találnak. – Igen, az lehet. – Még valami? – Ugye, meg tud keresni dolgokat azzal a Google-izével? – Igen, arra való. – Nézzen utána egy Kapler nevű rendőrnek. Két évvel ezelőtt jött el Floridából. Tudni szeretném, hogy miért. – Miért érdekli? – Szeretek tudni dolgokat. Floridából ideköltözött Dél-Dakotába. Ki csinál ilyet? – Mi a keresztneve? – Nem tudom. – Hát ez sokat segít. – Hány floridai rendőr van, akit Kaplernek hívnak? – Valószínűleg tíznél több, de száznál kevesebb. – És akiknek ráadásul két évvel ezelőtt gondjai akadtak a munkahelyén? – Még valami? – Mi van most magán? – kérdezte Reacher. – Mi az, átváltottunk szextelefonra? Reacher elmosolyodott. – Nem, csak próbálom magam elé képzelni a jelenetet. Egy kis nosztalgia. Az íróasztalt ismerem, de ugyanabban az irodában van? – Azt hiszem, igen. Az emeleten balról a harmadik. – Igen, az az. – Reacher lelki szemei előtt megjelent a kép: kőlépcső fémkorláttal, linóleummal borított keskeny folyosó, jobbra és balra opálos üvegű kisablakkal ellátott ajtók sora mögött egy-egy iroda, a Védelmi Minisztérium bonyolult protokollja által előírt berendezésekkel. Az ő irodájában volt egy fém íróasztal, két telefon összesen három vonallal, egy görgős lábú műanyag szék, irattartó szekrények, két, hajlított fémlábú szék a látogatók számára. A mennyezeten három fémláncon lógott egy megfordított üvegtálra emlékeztető lámpabura. És volt még egy elavult térkép a falon az Egyesült Államokról, amely azután készült, hogy Hawaiit és Alaszkát is hozzácsatolták, de az államokat összekötő autópálya-hálózat még nem épült ki teljesen. Nagyjából akkorról, amikor ez a furcsa létesítmény épült a dél-dakotai Bolton közelében. A nő megszólalt: – Gyakorlóruha van rajtam és egy póló. A zubbony is rajtam van, mert hideg van ma este. – Magának ott Virginiában fogalma sincs, mi az, hogy hideg. – Hagyja abba a nyavalygást. Mínusz huszonhárom fok, ettől van úgy oda? De a radarkép azt mutatja, hogy nyugat felől még hidegebb légtömeg közeledik. – Hogy létezhet még hidegebb? – Az fog odaérni, ami most Wyomingban van. – Épp meteorológusokkal konzultált? – Nem, csak az időjárásjelentés-csatornára van állítva a tévé. – És Wyomingban hány fok van most? – Mínusz harminc. – Pompás. – Kibírja, amilyen szép nagydarab ember. Ahogy elnézem, viking ősei lehettek. – Mi az, a Google Earth már a háztetőn is átlát? – Nem, van itt egy fénykép magáról az aktájában. – Na és maga? – Rólam is van fénykép az aktámban. – Nem erre gondoltam, nagyokos. Nekem nincs kéznél az aktája. – Félszemű vagyok, ötvenéves és púpos. – A hangja alapján rögtön gondoltam. – Hülye. – Szerintem 165 és 170 centi között lehet, és elég vékony. Nagyon torokból jön a hangja. – Ezzel azt akarja mondani, hogy lapos a mellem? – Legjobb esetben is hetvenötös B a mérete. – A fenébe. – Szőke a haja, valószínűleg rövid. A szeme kék. Észak-Kaliforniából származik. – A korom? Reacher harminckét éves volt, amikor először leült ahhoz az ütött-kopott íróasztalhoz. Részben túl fiatal, részben túl öreg egy ilyen fontos beosztáshoz. Bármilyen fiatal is volt, bizonyos értelemben akkor már sztárnak számított, de egy kicsivel mégis később jutott el idáig, mint egy sztárnak illene, mivel soha nem hódolt be kellőképpen a hadsereg nagy gépezetének, és a felettesei nem bíztak meg benne teljesen. – Harminc vagy harmincegy – mondta, mert tisztában volt vele, hogy ha egy nő koráról van szó, jobb inkább óvatosan becsülni. – Hízelgéssel nálam semmit sem ér el – felelte a nő, aztán hozzátette: – Most mennem kell. Hívjon fel később. A házban minden visszazökkent a megszokott kerékvágásba. Peterson távozott, a két nappali ügyeletes rendőrnő felment aludni. Janet Salter felkísérte Reachert az emeleten lévő hálószobába, amelyiknek az ablaka a tornác tetejére nyílt. Elméletileg ez a ház legsebezhetőbb pontja, de Reacher nem aggódott. Dühének hevessége ellensúlyoz majd minden taktikai hátrányt. Utálta ugyanis, ha éjszaka felébresztik. Ha egy behatoló az ablakon át próbálkozik, ugyanott fog ki is repülni. Öt perc múlva hajnali kettő. Még huszonhat óra.

22. fejezet

Reacher úgy tervezte, hogy nyolcig alszik, de fél hétkor felébresztette Peterson. Bejött a hálószobába, és az ösztöneire hallgatva kicsit távolabb állt meg. Belerúgott az ágykeretbe, aztán fürgén hátralépett. Nyilván úgy gondolta, így lesz a legbiztonságosabb. Attól tartott, hogy ha csak úgy föléhajol, és megrázza a vállánál fogva, még az lesz a vége, hogy Reacher eltöri a karját. És lehet, hogy igaza is volt. – Mi az? – morogta Reacher. – Úgy egy óra múlva kivilágosodik. – És? – Indulnia kell. – Hová? – A motorosok táborába, nem emlékszik? Maga ajánlkozott.

Janet Salter rendesen felöltözve már a konyhában volt. Épp kávét főzött. A régi kávéfőző hangosan szörcsögött. – Most el kell mennem – mondta Reacher. A nő bólintott. – Igen, Mr. Peterson mondta. Nem lesz semmi baja? – Remélem. – Nem értem, hogy gondolja ezt. Azok százan vannak, és magának csak egy revolvere van. – Szükségünk van információkra. – Akkor is. – Mellettem áll az alkotmány negyedik kiegészítése. Ez minden védelem, amelyre szükségem van. Ha megsérülök, vagy nem jönnék vissza, a rendőröknek máris meglesz az indokuk a házkutatásra. A motorosok ezt nem akarják. Úgy fognak bánni velem, mint a hímes tojással. – Ezt azért elég nehéz elképzelni. – És maga meglesz addig? – Remélem. – Ha a rendőröknek megint el kell menniük, fogja a revolvert, és zárkózzon be a pincébe. Ne nyisson ajtót senkinek, csak nekem. – Nem kellene egy jelszót megbeszélni? – Kérdezze meg, mi a kedvenc könyvem. – Nincs kedvenc könyve, a múltkor mondta. – Tudom. Ez lesz a helyes válasz. – A kávé kifolyt, Reacher bőven töltött belőle a konyhaasztalon sorakozó hat fehér bögre egyikébe. – Megint el fognak menni a rendőrök? – kérdezte Janet Salter. – Valószínűleg nem. – Kitörhet egy újabb lázadás. – Nem valószínű. A börtönlázadások ugyanolyan ritkák, mint a forradalmak egy nemzet történetében. A körülmények különleges összejátszása szükséges hozzá. – Akkor egy szökés. – Az még kevésbé valószínű. Megszökni nagyon nehéz. A börtönőrök erről gondoskodnak. – Azt akarja mondani, hogy a problémám megoldódott? – Lehetséges. – Szóval, akkor visszajön, vagy nem? – Azt hiszem, az autópálya még mindig le van zárva. – Ha megnyitják, utána hová megy innen? – Nem tudom. – Az az érzésem, hogy Virginiába fog indulni. – Lehet, hogy férjnél van. – Meg kellene kérdeznie tőle. Reacher elmosolyodott. – Talán megkérdezem. Peterson röviden tájékoztatta a tudnivalókról a hallban. A neki szánt rendőrségi autó odakint vár, be van melegítve, jár a motorja. Megbízható kocsi, nemrég volt szervizben, a tank tele van. Hátul hólánc, az elülső kerekeken téli gumi. A táborhoz nincs közvetlen útvonal. Először délnek kell indulni az autópálya felé, de aztán nyugatra fordulni, és másfél kilométerrel a csomópont előtt rákanyarodni a régi útra, amely az autópályával párhuzamosan visz. – Ahol az ügyvédet meggyilkolták – jegyezte meg Reacher. – Az keletre volt – mondta Peterson. – De azért jobb lesz, ha nem áll meg, ha valaki megpróbálja leinteni. – Nem fogok, ebben biztos lehet. A régi úton kellett mennie még kilenc kilométert, aztán jobbra kanyarodni, és észak felé továbbmenni a kétsávos úton, amely egy kicsit ide-oda kanyarog úgy tizenöt kilométeren át, mielőtt elérkezik ahhoz a nyílegyenes útszakaszhoz, amelyet ötven évvel ezelőtt építettek. Ez majdnem négy kilométer hosszú, és egyenesen a táborhoz vezet, ahol tizenöt, fából épült barakk áll, két, egyenes sorban, pontosan kelet-nyugati irányban. – A kőépület a tábor bal hátsó sarkában van – tette még hozzá Peterson. Öt perc múlva reggel hét. Még huszonegy óra.

Háromezer kilométerrel délre hét óra ötvenötöt mutatott az óra. Plato végzett a reggelijével, és épp arra készült, hogy változtasson egy élet megszokott rutinján. Úgy döntött, kihagyja a közvetítőt, aki a városi villában lakik, és ő maga hívja fel az emberét az Államokban. Tárcsázott. Felvették a kagylót. Plato megkérdezte: – A szemtanú halott már? A vonal túlsó végén csönd volt. Aztán a férfi azt felelte: – Tudja, hogy mindig van egy kis késlekedés a kettő között. – És eddig mennyi idő telt el? A férfi nagyon jól tudta, mit kell válaszolnia: – Túl sok. – Úgy van – mondta Plato. – Tegnap estére megszerveztem egy lázadást a börtönben. – Tudom. – De nyilvánvalóan nem használta ki. – Egy idegen is volt a házban. – És? – Erre vonatkozóan nem voltak utasításaim. – Ennyi a válasza? Nem voltak utasításai? – Gondoltam, talán bonyodalmak adódtak, amelyekről nem tudok. Plato dühösen fújt egy nagyot. – Hogy tudok magának fájdalmat okozni? A férfi tudta, mit kell válaszolnia. – Ahogy nem akarom. – Úgy van. De legyünk pontosabbak. Azt akarom, hogy tisztában legyen vele, mi a tét. – Megöli azt, aki a legkedvesebb nekem. – Igen, végül megölöm, de előbb lesz egy kis késlekedés, ami úgy látom, magának nagyon ismerős fogalom. Megnyomorítom, megcsonkítom, és utána hagyom még élni úgy egy évig, és csak utána ölöm meg. Megértette? – Igen. – Akkor a saját érdekében végezze el a munkáját. Nem érdekel, hogy kik vannak még ott. Irtsa ki az egész átkozott várost, ha kell. Az egész államot, engem az sem érdekel. Hányan élnek Dél-Dakotában? – Úgy nyolcszázezren. – Oké, akkor ez a járulékos veszteségek felső határa. Intézze el. – Meglesz, megígérem. Plato letette a telefont, és töltött magának még egy csésze kávét.

A jelöletlen rendőrségi autó egy sötét színű Crown Vic volt. Poros és használt szaga volt a belsejének. A fűtést húsz fokra állították, a ventilátor meleg levegőt fújt, buzgón próbálta elérni a beállított hőmérsékletet. Az időjárás közben nagyságrendekkel pocsékabb lett. A hőmérséklet tovább zuhant. A föld csontkeményre fagyott, a szélben mikroszkopikus hópelyhek sodródtak megannyi éles jégszilánkként. Nekicsapódtak a szélvédőnek, és bonyolult, csipkés mintázatot hagytak rajta. Az ablaktörlő nem tudta eltüntetni a jégvirágokat, csak kaparászta az üveget, de hiába. Reacher bekapcsolta a jégtelenítőt, és megvárta, míg két ovális rész kitisztult a szélvédőn. Aztán elindult. Megfordult az utcában. A keréknyomok kőkeményre fagytak a hóban. Az utca végén álló járőrautó hátrább tolatott, hogy kiengedje. Reacher jobbra kanyarodott, és elindult kifelé a városból. A kerékbarázdák, amelyekben tegnap még puha volt a hó, most olyan kemények voltak, mintha betonárkok lennének. Olyan volt, mintha egy vonatot vezetne síneken, kormányozni nem is kellett. A hátsó hóláncok belemartak a hóba, és megtörték a jeget, az elülső kerekek egy egészen kicsit jobbra-balra csúszkáltak, de alapjában véve egyenesen haladt az autó. Az egész világ hófehérbe öltözött. Az égen halvány fény derengett, de a nap még nem látszott. A levegő tele volt jégszemcsékkel, mintha por lenne, vagy finom ködpára. A szél jobbról balra fújt. Szélfútta, áramvonalas hókupacokat halmozott fel a kerítésoszlopok és a villanyoszlopok tövében, amelyek később keményre fagytak. A vezetékeken megülő furcsa formájú kis hókupacok megdőltek kelet felé, mintha az egész világ enyhén megbillent volna. Reacher megtalálta azt a helyet, ahol be kellett kanyarodnia, másfél kilométerrel az autópálya többszintes csomópontja előtt. Nem volt könnyű kikormányozni a kerekeket a keményre fagyott barázdákból. Egészen le kellett lassítania, teljesen elfordítani a kormányt, aztán a kerekekkel egyenként átdöccenni a barázdákon. Majd belezökkent a nyugat felé futó keréknyomokba, hogy megtegyen újabb kilenc kilométert, mintha robotpilótára hagyatkozna. A következő kanyarnál megismételte az egészet, és északnak hajtott tovább, a tábor felé. Az új út már más volt. Errefelé nem volt túl nagy forgalom korábban, és nem voltak kivájt keréknyomok. Csak a megfagyott hó keskeny szalagja kanyargott. Az első kerekek meg-megcsúsztak egy kicsit. A levegőben sodródó jégszemcsék balról jobbra záporoztak a szélvédőre. Az út hol emelkedett, hol lejtett, aztán jobbra-balra kanyargott, látszólag minden különösebb ok nélkül. Nem volt túl jól megépítve, hol az egyik oldalra lejtett egy kicsit, hol a másikra. Reacher lassított, és erősen összpontosított. Végzetes lenne, ha belecsúszna egy útszéli árokba. Mire ideérne valaki, hogy elvontassa, addigra megfagyna. Egy defekt is katasztrofális lenne. A kerekeket rögzítő csavarok valószínűleg egészen be vannak fagyva. Óvatosan vezetve megtett még kilenc kilométert, aztán még egyet és még egyet. Aztán egyszer csak megváltozott a táj. Az út drámai hirtelenséggel kiszélesedett, kiegyenesedett, és teljesen sík lett. A félhomályba vesző távolban olyan laposnak és szélesnek tűnt, mint egy autópálya. Talán még szélesebb és laposabb is volt. Úgy festett, mint egy tizenhat sávos szupersztráda. Hihetetlen, szürreális látványt nyújtott. Az útfelszín egy kissé kiemelkedett a környező földekből, tökéletesen sík volt, tökéletesen egyenes, majdnem négy kilométeren át. És el volt róla kotorva a hó. Egyetlen hópihe sem volt rajta, csak a sima, szürke beton, szépen letakarítva, lesöpörve, felsózva. A magas hókupacokat úgy tornyozták fel kétoldalt, hogy a préri felől fújó fagyos szél ne tudja visszasodorni az útra a havat. Az út felszíne tiszta volt és száraz, mintha legalábbis a nyár közepe lenne. Reacher lassított, aztán ráhajtott az útra. A hóláncok hangosan zörögtek. Az első kerekek szép egyenesen gurultak, Reacher ötvennel haladt, miközben előrebámult. A horizonton világos foltokat látott. A sorban álló fabarakkok, négy kilométerre. A kocsi zötyögött és rázkódott. A hólánc nem volt túl praktikus a sima betonon. Reacher továbbhajtott. Amikor már csak pár száz méterre járt, mozgást vett észre. Száz méterről már azt is látta, mi az. Hóekével felszerelt kisteherautók jártak fel-alá. Sok volt belőlük, talán harminc vagy negyven is. Mögöttük nagydarab, feketébe öltözött figurák dolgoztak hólapátokkal. Mások hátrafelé haladtak, és valamit szórtak a markukból széles ívben, ahogy a csirkéket szokás etetni a baromfiudvarban. Feltehetően sózták az Utat, vagy homokkal szórták fel. Az egész tábort megtisztították, mintha mindennek olyan makulátlannak kellene lennie, mint az útnak. A barakkok nyers rönkfából épültek, kissé már megfakult a színük és kivilágosodott, de nem túlságosan. Látszott, hogy nem vadonatújak, de nem is túl régiek. Balra, az első barakksor mögött Reacher megpillantotta a kőépület magas, csúcsos palatetejét. Harminccentis hótakaró állt rajta. Volt két díszes kéménye is. A barakkok tetejét kátránypapír borította, amelyet kályhák fémkéménye fúrt át. A barakkok között póznákon vezetett villanyvezeték húzódott, és betonút kötötte össze őket. Mindenhol eltisztították a havat, és szépen eltolták jobbra-balra. A barakkok előtt ponyvával letakart tárgyak álltak egymás mellett, mint a dominók. Motorkerékpárok lehettek. Jó nagyok voltak, és talán harminc is volt belőlük. Valószínűleg Harleyk, télire eltéve. Reacher lassított, és a tábortól ötven méterre megállt. Az emberek abbahagyták a munkát, és a kocsira bámultak. Kesztyűs kezüket a hólapát nyelén nyugtatták, állukat a kezükre támasztották. A sószórók is megálltak, aztán egyik furgon a másik után. A kipufogó párafelhőjét elsodorta a szél. Reacher levette a lábát a fékről, és előbbre araszolt. Senki sem mozdult. Reacher továbbhajtott, tíz métert, húszat. Megint megállt. Már elég közel járt. Nem állította le a motort. A Crown Vic műszerfalán lévő hőmérő azt mutatta, hogy odakint mínusz 24 fok van. Ha leállítja a motort, lehet, hogy nem sikerül újból beindítani. Egyszer olvasott egy könyvet, amely az északi sarkkörön játszódott. Forrasztó-pisztollyal olvasztották ki a motort. Jól a fülére húzta a sapkáját, és a kapucnit is felhajtotta. A dzseki cipzárját állig felhúzta, és felvette a kesztyűjét is. Aztán kiszállt. Húsz méterrel odébb egyre többen gyülekeztek. Férfiak, nők, gyerekek, talán százan is lehettek, ahogy Mrs. Salter figyelmeztette. Mind formátlanok voltak a kabátok, sapkák és sálak alatt. A lélegzetük fehér párává állt össze, amely mozdulatlanul lebegett a levegőben, aztán felszállt, és elsodródott a szélben. A hideg megdöbbentő volt. Egyre rosszabb és rosszabb lett. Reacher öt másodperc után már borzongott. Tíz másodperc után teljesen elzsibbadt az arca. Megtett tíz lépést, aztán megállt. Olajzöld nadrág volt rajta, barna dzseki, a háta mögött egy láthatóan rendőrségi autó állt dél-dakotai rendszámmal. Nem volt túl meggyőző álca. Húsz méterrel előtte az egyik férfi előbbre furakodott a tömegben. Oldalra fordulva, a vállával tört utat az emberek között. Fekete kabátot, sapkát és kesztyűt viselt. A testbeszéde olyan volt, mint a világon mindenkié, akit megzavarnak munka közben. Bosszús, de azért kíváncsi. A kabátujjával megtörölte a homlokát, megállt, egy kicsit gondolkodott, aztán megint elindult. Kilépett az emberek közül, és egy méterrel előttük megállt. – Maga meg ki a fene? – kérdezte Reacher. – Kopjon le innen. Reacher tett egy lépést, aztán kettőt. – Nem valami udvarias a fogadtatás – mondta. – Hol van az megírva, hogy udvariasnak kell lennem? – Az én tulajdonomon áll. – Micsoda? – A hadseregtől jöttem, hogy ellenőrizzem az ingatlanunkat. Kétéves karbantartási szemle, amit az adófizetők dollárjaiból finanszíroznak. – Ez ugye, valami vicc? – Körbe kell néznem – makacskodott Reacher. – Mondtam, hogy kopjon le. – Tudom, de mit gondol, mekkora az esélye, hogy komolyan vettem? – Nem szállhat szembe száz emberrel. – Nem is kell. Úgy látom, a kétharmaduk nő és gyerek. Akkor marad úgy harminc férfi, vagy mondjuk, negyven. De a fele túl kövér, hogy megmozduljon. Még szívrohamot kapnának. A többieknek talán a fele anyámasszony katonája, el fognak futni. Akkor marad úgy nyolc vagy tíz. És én játszva felérek a maguk fajtájából tízzel. Semmi válasz. – Ráadásul a hadseregtől jöttem. Ha ujjat húznak velem, a következő emberünk már tankkal jön. Egy pillanatig csönd volt. Csak a szél süvítése hallatszott és a jégszemcsék kopogása a barakkok oldalán. A férfi végignézett Reache-ren, az öltözékén, a kocsiján, és döntött. Aztán megkérdezte: – Mit akar megnézni? – A kőépületet. – Az nem a miénk. – Itt semmi sem a maguké. – Úgy értem, nem használjuk. – Semmit sem lenne szabad használniuk. – Jogunk van elfoglalni egy elhagyott ingatlant. Ismerjük a törvényt. Reacher semmit sem felelt, csak balra lépett, és kikerülte az embereket. Mindannyian némán álltak, és utat engedtek neki. Reacher vetett egy pillantást a sarokban álló barakkra. Egyszerű építmény volt. Talán tizenöt méter hosszú lehetett, az oldalába csak két kis ablakot vágtak. A keskenyebbik végében nyílt az ajtó. A havat gondosan eltisztogatták körülötte. Közvetlenül e mögött állt a kőépület, a körül sem volt hó, mindent szépen tisztára söpörtek. Reacher hátrafordult. – Ha nem használják, minek kellett eltakarítani a havat? Ugyanaz a férfi lépett ki megint a tömegből. – A jól végzett munka öröméért – felelte. A kőépület furcsa kis alkotmány volt. Akár egy kisebbfajta, de meglehetősen díszes, régimódi kertvárosi családi ház tervrajzai alapján is épülhetett volna. Tele volt aprólékos részletekkel, gipszcirádákkal, kacskaringókkal, tornyocskákkal, ereszcsatornákkal. Mint egy álgótikus kis nyári lak, amelyet egy gazdag ember építtetett a kertjébe a vendégei számára. De voltak alapvető különbségek is egy családi házhoz képest. A kerti vendégháznak lettek volna ablakai, ennek viszont nem voltak. A helyük megvolt ugyan, de üveg nem volt benne. Csak vakablak volt, egy kis befalazott bemélyedés, amely az ablak illúzióját akarta kelteni, de ugyanúgy téglából készült, mint a fal többi része. Volt egy kis tornác is, de a bejárati ajtó már meg sem próbált illúziót kelteni. Egyszerű, teljesen sima acéllap volt hatalmas sarokvasakon. Kifelé nyílt, nem befelé, mint a robbanás ellen védő ajtók. A lökéshullám sem töri be. Volt rajta kilincs és kulcslyuk is. A kulcslyuk hatalmas volt, kisebb, mint egy régi templom kapujáé, de nagyobb, mint egy átlagos ház zárjáé. A kulcslyuk körül dér borította a zárat. Reacher ledörzsölte róla a jeget kesztyűs hüvelykujjával, de nem látott semmiféle karcolásnyomot a fémen. A zárat nem használták rendszeresen, nem dugtak bele kulcsot nap mint nap. – Tudják, hogy mi ez a hely? – kérdezte. A férfi visszakérdezett: – Miért, maga nem tudja? – Persze hogy tudom, csak kíváncsi vagyok, mennyire jók a biztonsági intézkedéseink. – Hallottunk ezt-azt – mondta férfi. – Kitől? – Az építőmunkásoktól, akik előttünk laktak itt. – És miket mondtak? – Atombomba. – Azt mondták, hogy nukleáris fegyvereket tárolnak itt? – Nem, azt, hogy egy klinika van odalent. – Miféle klinika? – Az mondták, ha télen érne atomtámadás mondjuk egy olyan nagyvárost, mint New York vagy Chicago, az emberek úgyis nagykabátban meg kesztyűben lennének, és csak az arcuk égne meg. Már azoknak, akik kilométerekre voltak a robbanástól. Akik közelebb vannak, azok úgyis füstté válnak. De ha valaki túléli, ide eljöhet, és új arcot kap. – Plasztikai műtéttel? – Nem, valami pótlás. Mint egy maszk. Azt mondták, ezer meg ezer műanyag maszk van odabent.

Reacher körbejárta a fura kis épületet. Mind a négy oldala egyforma volt. Téglák, álablakok, díszes gipszstukkók. Egy ház bizarr paródiája. Tetszetős, de nem sokat lehet róla megtudni anélkül, hogy az ember bemenne. Amire nem volt mód. Reacher elsétált a háztól. Aztán hirtelen szeszélynek engedelmeskedve megtorpant a legközelebbi barakknál. Az első volt a hátulsó sorban, egy vonalban állt az első sor második barakkjával. Az emberek hosszú, rendezetlen sorban követték, amely egészen odáig visszakanyarodott, ahonnan indultak. Olyan volt, mint egy vékony kérdőjel, amely átkanyargott a barakkok közti üres helyeken. Legközelebb hozzá úgy két méterre az a férfi állt, akivel eddig is beszélt. Reacher belökte a barakk ajtaját, amely félig kinyílt. A férfi azt mondta: – Ez nem a maguké. – A hadsereg betonjára van lecsavarozva. Nekem ez megfelel. – Nincs házkutatási parancsa. Reacher nem válaszolt. Elege volt a beszédből. Túl hideg volt hozzá. Az arca teljesen elzsibbadt, még a fogai is fájtak a hidegtől. Csak kinyitotta az ajtót, és benézett. A barakk belsejében sötét volt és meleg. Egy olajkályha égett, Reacher orrát megcsapta az édeskés kerozinszag. Tizenkét ágy állt odabent, mindkét oldalon hat, a barakk végében pedig elkerítettek fallal egy részt, amely mosdóhelyiség lehetett. Egyszerű, szürke pokrócokkal terítették le az ágyakat, a földön kartondobozok hevertek összehajtogatott ruhákkal, a kis ablakokon zsákvászon függöny lógott. A legtávolabbi ágyon jobbra egy fiatal nő üldögélt. Kabát nem volt rajta, meleg volt odabent. Talán tizennyolc-húsz éves lehetett. Kissé mogorva és piszkos benyomást tett, de egyébként csinos volt. Hosszú, szőke haja volt, erőteljes, eleven vonásai. Magas volt és karcsú. Egy másodpercig Reachernek az volt az érzése, látta már valahol, de aztán rájött, hogy csak egy típus. Mint Kim Peterson. Jellegzetes dél-dakotai. Akárhonnan keveredett is ide a motoros banda, nyilván a helybéliek közül is toboroztak új tagokat. Reacher kihátrált, és becsukta az ajtót. A férfihoz fordult, aki továbbra is két méterre álldogált tőle. – Megmutatná a többi barakkot is? – Felőlem – mondta a férfi minden vonakodás nélkül. Csak elindult, nehézkesen mozogva a vastag ruhában, végigballagott az eltakarított ösvényen, és egyik ajtót a másik után kinyitotta Reacher előtt. A tizenöt barakkból tizennégy egyforma volt. Két sorban álló ágyak, durva függönyök, olajkályha, szürke pokrócok, kartondobozok összehajtogatott ruhákkal. Székek nem voltak, se munkaasztalok, nem voltak üvegedények, gázégők, semmiféle laborfelszerelés. Emberek sem voltak, egyikben sem tartózkodott senki sem. A lány volt az egyetlen, aki nem odakint dolgozott. Talán beteg volt. A hátsó sorban az utolsó barakk konyhaként szolgált. Két tűzhely állt benne egymás mellett, egyszerű faasztalok a falak mentén, durván ácsolt polcok megrakva tányérokkal, bögrékkel. További polcokon szerény élelmiszerkészletét tároltak. Majdnem üres dobozok liszttel, cukorral és kávéval, egy-egy doboz gabonapehely és száraztészta árválkodott egy akkora helyen, ahol több tucat doboz is elfért volna. Laborfelszerelés itt sem volt. Reacher szorosabbra húzta magán a kabátját, és két barakk között kisétált a kocsijához, amely még mindig ott várakozott hűségesen, üresben járó motorral. Mögötte az eltakarított út elkeskenyedett a távolban. Széles volt, és nagyon szép látvány. Sima, mint az üveg. Ötven nyár és ötven tél szállt el felette, de ennek ellenére nem púposodott fel, és nem repedezett meg. A nő Virginiából azt kérdezte: Tudja, hogy mekkora volt a védelmi költségvetés ötven évvel ezelőtt? Megcsináltak talán négyszázezer négyzetméter betonfelületet, aztán mindenről szépen elfeledkeztek. – Hát akkor, további szép napot – mondta Reacher, és a kocsihoz indult. Öt perc múlva reggel kilenc. Még tizenkilenc óra.

23. fejezet

Az út visszafelé ugyanolyan volt, mint odafelé, attól eltekintve, hogy az első kanyarnál majdnem karambolozott. A széles, letisztított úton gyorsan hajtott végig, aztán a következő keskenyebb, tizenöt kilométeres, havas szakaszon lassabban haladt, és megpróbálta úgy bevenni a balkanyart, hogy belezökkenjen a kelet felé húzódó keréknyombarázdákba az autópályával párhuzamosan haladó régi úton. Ugyanebben a pillanatban azonban egy tartálykocsi próbált meg kizökkenni ugyanazokból a barázdákból, és szintén balra kanyarodni, a tábor felé. Hatalmas, szögletes jármű volt, az oldalára felfestve egy cég neve. Talán olajat szállíthatott a kályhákhoz, vagy benzint a kisteherautóknak, vagy dízelt egy generátorhoz. Miután sebességet váltott, túl korán kanyarodott, és egyenesen átvágott Reacher sávján. Reacher keményen fékezett, remélve, hogy a hóláncok meg tudnak kapaszkodni a hóban, a Crown Vic blokkolásgátlója azonban működésbe lépett. A kocsi nagy zötyögéssel továbbgördült, a tartálykocsi pedig csak közeledett. Reacher félrerántotta a kormányt. Az elülső kerekek nem tudtak megtapadni a csúszós felületen, és megcsúsztak. A Crown Vic orrának bal elülső sarka alig pár centire húzott el a tartálykocsi hátuljától. A tartálykocsi lassú tempóban haladt tovább, a sofőrje észre sem vette, mi történt. Reacher figyelte a visszapillantó tükörben, ahogy távolodik. Reacher kocsija keresztben állt a régi úton, az elülső kerekei az egyik kelet felé haladó barázdában, a hátsók a nyugat felé haladóban. Ide-oda kellett tolatnia, aztán jól rátaposni a gázpedálra, hogy kiszabaduljon. Ezután azonban már sima útja volt hazáig.

Janet Salter utcájának a végében Kapler őrködött. Jobban végezte a dolgát, mint Montgomery előző nap. Nagyon alaposan végignézett Reacheren tetőtől talpig, és csak azután állt félre, hogy beengedje. Reacher leparkolt közvetlenül a második járőrautó mögött, és a házhoz sietett a behajtón. A hallban őrködő rendőrnő beengedte. Reacher megkérdezte: – Minden rendben? – Eddig igen – felelte nő. – Mrs. Salter jól van? – Remekül. – Hadd beszéljek vele – kérte ő is, ahogy Holland előző este, bár most éppúgy nem volt értelme. Ha valami baj történt volna, a rendőrök nyilván nem ücsörögnének itt ölbe tett kézzel. – A könyvtárban van – mondta a rendőrnő. Reacher a megszokott foteljében találta Mrs. Saltert. Most olvasott. Egy régi könyv volt a kezében, amelynek nem volt papírborítója, és a cím túl apró betűkkel íródott, hogy el lehessen olvasni ilyen messziről. A revolver még mindig a zsebében lapult, kirajzolódott a formája. Mrs. Salter felnézett, és megkérdezte: – Gyerekjáték volt? – Egy kicsit komolyabb. De nem veszélyes. – Megtudott valamit? – Nagyon sokat.

Reacher visszament a kocsihoz, és a kapitányságra indult. Petersont bent találta az irodában. – Hollandnak igaza volt – mondta Reacher. – Nem fognak bejönni a városba. Csak blöfföltek. Vagy valaki blöffölt a nevükben. Nem tudjuk, hogy tulajdonképpen ki telefonált ide. Lehet, hogy a bérgyilkos volt, próbálta magukat rossz irányba terelni. – Mindegy, akárki is volt, nem jártak sikerrel. Mindnyájukat el fogjuk kapni. – Akkor jobb lesz, ha sietnek. Költözni készülnek. – Ezt ők mondták magának? – Gondoljon csak arra a telefonhívásra, amit a DEA-tól kaptak. Adott már el házat? – Egyszer. – És előtte alaposan kitakarított, nem igaz? – Lefestettem kívülről a deszkaborítást. – A tábor körül minden havat eltakarítottak. Minden makulátlan. Az összes holmijuk kartondobozokba van csomagolva. Az élelmiszer-tartalékokat teljesen felélték, alig van valami a konyhában. Akárkié is az a hely, el akarja adni a fejük fölül. – Mikor mennek el? – Hamarosan. – Akadékoskodtak magával? – Nem különösebben. – Elhitték, hogy a hadseregtől jött? – Egy percig sem. Nyilván megmondták nekik, hogy mostantól ne keveredjenek semmiféle zűrbe. Az egész helynek vitán felül kell állnia. Akárkié is a hely, nem akarja, hogy probléma legyen az eladásával. Úgyhogy nem volt túl nehéz dolgom velük. – Az a hely senkinek sem a tulajdona. Nyilvános földterület. – De valakinek profitot termel, ezért azt gondolja, hogy az övé. A motorosok az alkalmazottai, ennyi. Mint a dolgozók egy kaptárban. És most kilakoltatja őket. Elköltöznek a következő munkahelyükre. – Plato lehet az, a mexikói. – Vagy akárki. – Talált labort? – kérdezte Peterson. – Szeretném látni a csomagot, amelyet az étterem parkolójában adtak át. – Minek? – Mert így működik az agyam. Egyszerre mindig csak egy lépést. Peterson megvonta a vállát, és elindult a folyosón a bizonyíték-raktárhoz. Az ajtó előtt egy kis pult, de nem ült ott senki. Peterson megkerülte, elővett a zsebéből egy kulcscsomót, és kinyitotta az ajtót. – Várjon itt – szólt oda Reachernek. Peterson bement, és tíz másodperccel később kijött egy átlátszó zacskóval. Jó nagy volt. Egy nyomtatvány volt hozzácsatolva, amelyen azt vezették, hogy kinél volt eddig. Négy dátum, helyszín és aláírás szerepelt rajta. Az a csomag volt benne, amelyről Janet Salter beszélt. Tégla alakúvá préselt fehér por, kemény és sima, áttetsző zsírpapírban. Egy ábrát nyomtattak rá: egy koronát, egy homlokpántot és három, lelógó drágakövet. – Megvizsgálták az anyagot? – kérdezte Reacher. – Persze – felelte Peterson. – Metamfetamin, semmi kétség. Majdnem egy kiló, és nagyon tiszta, szinte klinikai minőség. Nagyon jó áru, már annak, aki szereti az ilyesmit. – Kétszázezer dollárt is érhet. – Chicago utcáin pedig egymilliót, ha adagonként adják el. – Van valami ötletük, hogy mit jelenthet az ábra? – Nincs. A dílerek mindig használnak valami logót. Ez a piac nagyon ügyel a márkanevekre. – A pénz is itt van, amelyet a chicagói pasas fizetett? – Hogyne. – Megnézhetem? – Nem hisz nekem? – Csak szeretem látni az ilyesmit. Peterson újból bement a raktárba, és kihozott egy újabb nejlonzacskót. Ugyanolyan méretű volt, és ugyanolyan nyomtatványt tűztek hozzá. Gumiszalaggal összefogott bankjegykötegekkel volt tele a zacskó. – Megfelel? – kérdezte Peterson. – Mennyi időbe telne magának ennyit megkeresni? – Az adó levonása után? Inkább nem is szeretnék belegondolni. – Az anyagot zsírpapírba csomagolták? – Nem, inkább valami celofánszerűségbe. Kicsit megsárgult, mert már elég régi. De rendes, gyógyszertári minőség. Ez egy nagyon profi szervezet. – Értem. – Szóval, megtalálta a laborjukat? – Nem. – A kőépületet látta? – Csak kívülről. – És tudja már, mi az? – Nem, de azt tudom, hogy mi nem. Reacher visszaindult az irodába, a hátsó sarokban lévő íróasztalhoz. Felemelte a telefonkagylót, lenyomta a kilencest, aztán tárcsázta a számot, amelyre jól emlékezett. – Igen? – Amandával szeretnék beszélni. Kattanás és bugás hallatszott, aztán megszólalt a nő hangja. Fáradtnak tűnt, és kissé csalódottnak. – Akár Afganisztánban is lehetnék. Ami azt illeti, ha tovább hívogat, lehet, hogy kérni fogom az áthelyezésemet. – Lehet, hogy ott jobb lenne a kaja. Kecskeszem joghurtban, annál jobbat még nem evett. – Maga járt már ott? – Nem, de ismertem valakit, aki járt. – Nincs semmi hírem a maga számára. – Tudom. Nem találta nyomát, hogy a pénz megérkezett volna. – Próbáltam, de nem jártam sikerrel. – Ahol nincs, ott ne keress. – Ezt hogy érti? – Téves feltételezésből indultunk ki. Nekem csak annyit mondtak, hogy valamilyen katonai létesítményről van szó. Egy kis kőépület, amelyhez egy négy kilométeres út vezet. Ma reggel voltam ott. Az nem út, hanem leszállópálya. Ez a hely a légierőhöz tartozott, nem pedig a gyalogsághoz.

24. fejezet

Virginiában így szólt a nő: – Hát ez némiképp megváltoztatja a dolgokat. – A helybéliek valami műanyag arcpótlásokról is pletykálnak. – Igen, láttam róla egy feljegyzést. Van egy akta az ügyről. Úgy tűnik, betelefonáltak a Pentagonba Dél-Dakotából, a megyei és az állami kormányzattól is. Marhaság az egész. A műanyagmaszk-raktárak a metrók közelében voltak. Minek tennének egy ilyet a nagy semmi közepére? – Mi értelme egyáltalán? Ha úgyis megég mindenki, akkor nem mindegy? A nő nem válaszolt. Reacher megkérdezte: – Ismer valakit a légierőnél? – Annyira nem, hogy titkokról faggassam. – Lehet, hogy nem is titok. Az is lehet, hogy teljesen rutindolog. Kezdhetjük újra az egészet a kályhától. Minden feltételezés egyformán jó lehet. – Oké, majd telefonálok egyet-kettőt, de előbb pihennem kell egy kicsit. – Majd pihen, ha halott lesz. Ez most sürgős. A kifutópályáról teljesen elkotorták a havat. Ilyet senki sem csinál szórakozásból. Tehát valakinek vagy valaminek az érkezését várják. Láttam egy tartálykocsit is, talán üzemanyagot hozott a repülőnek a visszaútra. Lehet, hogy valaki azt tervezi, hogy súlyos rakományt szállít el. Egy pillanatra csönd lett. – Még valami? – Férjnél van? – kérdezte Reacher. – Maga nős? – Nem. – Soha nem is volt? – Nem. – Miért nem vagyok meglepve? Azzal a nő letette a telefont. Öt perc múlva reggel tíz. Még tizennyolc óra.

Peterson két íróasztallal odébb ült, és ő is éppen végzett egy telefonbeszélgetéssel. – A DEA lerázott – mondta. – Az emberüket már nem érdekli az ügy. – Miért nem? – kérdezte Reacher. – Azt mondja, nincs ott semmiféle labor. – Honnan tudják? – Vannak műholdjaik és hőkameráik. Átvizsgáltak mindent, és azt mondják, nem látják semmi nyomát hőnek. Tehát, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője, addig ők úgy veszik, hogy valóban csak egy ingatlanügyletről van szó. – A labor a föld alatt van. – A DEA szerint nincs. A pincébe is belátnak a kamerákkal. Azt mondják, semmi sincs odalent. – Tévednek. – Maga sem látta a labort. – Ha metamfetamint gyártanak, kell, hogy legyen labor. – Azt sem tudjuk, hogy egyáltalán van-e valami a föld alatt. Legalábbis nem tudjuk biztosra. – De igen, tudjuk – felelte Reacher. – Senki sem épít egy majdnem négy kilométeres kifutópályát a semmiért. Ez elég hosszú ahhoz, hogy akármilyen gép le tudjon szállni. Bármilyen bombázó, vagy bármilyen szállítógép. És senki sem landol egy bombázóval vagy egy teherszállítóval egy olyan épületnél, ami akkora, mint egy kis ház. Igaza volt, az a ház csak a lejárat valamihez. Ami azt jelenti, hogy van odalent valami. Valószínűleg nagyon nagy, és nagyon mélyen. – De pontosan mi az? Reacher a telefonra mutatott. – Ahogy megtudom, maga is tudni fogja.

Fél órával később értesítették telefonon Petersont, hogy megnyitották az autópályát. Az időjárási radarok nem mutattak nyugat felől hófelhőket, csak rendkívül hideg légtömegeket. A hókotrók és az útszórók az egész államban végeztek a munkájukkal, az autópálya-rendőrség egyeztetett a Közlekedési Minisztériummal, és a forgalom újból megindult. Aztán Jay Knox telefonált, azt mondta, hogy a busz, amelyet értük küldtek, úgy három óra múlva érkezik. Úgyhogy Peterson elkezdett körbetelefonálni, és értesítette az utasokat, hogy két órára mind a húszan jöjjenek a kapitányság előcsarnokába. A csonttörést szenvedett két idős hölgy is volt olyan jó állapotban, hogy tovább tudott utazni. Ha két órakor indulnak, a tervezettnél alig két nappal később érnek a Rushmore-hegyhez. Mindent egybevéve ez nem is rossz, télen, Dél-Dakotában. Aztán Peterson Reacherre nézett, és megkérdezte: – Velük megy? – Fizettem érte – felelte Reacher. – Szóval, akkor megy? – Nyughatatlan ember vagyok. – Igen vagy nem? – Az azt hiszem, attól függ, hogy mi történik még két óra előtt. Két óra előtt mindössze annyi történt, hogy Janet Salter úgy döntött, sétálni megy.

A házban őrködő rendőrnők egyike felhívta Petersont azzal, hogy Mrs. Salter kezd megbolondulni a bezártságtól. Hozzá van szokva, hogy nagyokat sétál a boltba, a gyógyszertárba, az étterembe, néha meg csak úgy szórakozásból. Már majdnem egy hete fogoly a saját házában. Komolyan veszi állampolgári kötelességeit, de a kötelességekkel jogok is járnak, és az is ezek közé tartozik, hogy szabad emberként kimehessen az utcára. – Teljesen megbolondult – mondta Reacher. – Iszonyú hideg van. – Idevalósi – felelte Peterson. – Neki ez meg se kottyan. – Legalább mínusz harminc fok van. Peterson csak mosolygott, mint egy bennfentes a kívülállón. – A valaha mért leghidegebb mínusz ötven fok volt 1936 februárjában. Aztán alig öt hónappal később, júliusban volt a legforróbb napunk, pontosan negyvennyolc fok. – Mindegy, akkor is őrültség. – Megpróbálja lebeszélni róla?

Reacher megpróbálta. Átment a Salter-házba Petersonnal. Janet Salter épp a konyhában volt a két nappali ügyeletes rendőrnő társaságában. A kávéfőző hangosan kotyogott. Reacher orrát megcsapta a friss kávé és az átforrósodott alumínium illata. Mrs. Salter töltött neki egy bögrébe, és azt mondta: – A rendőröktől úgy hallom, azt mesélte Mr. Petersonnak, hogy a motorosok el fognak költözni innen. Reacher bólintott. – Nekem nagyon úgy tűnt. – Ezek szerint teljesen biztonságos lenne egy kis séta. – A bérgyilkos nem motoros. Soha nem is tartozott közéjük. – De bárki is az, nem fog odakint várakozni. Maga mondta tegnap este. Túl hideg van. – Ahhoz is túl hideg van, hogy sétálni menjen. – Szamárság. Ha jól kilépünk, még élvezni is fogjuk. – Fogjuk…? – Nagyon remélem, hogy elkísér. Öt perc múlva tizenegy. Még tizenhét óra.

A Peterson által rögtönzött terv nagyjából úgy festett, mint amikor a titkosszolgálat sétára kíséri az elnököt. Három járőrkocsit állított a város déli, nyugati és keleti kivezető útjaira, és utasította őket, hogy álljanak folyamatosan készenlétben, hogy ha kell, mozgó kordonként kísérjék őket. Ő és a két nappali ügyeletes rendőrnő gyalogosan, megfelelő taktikai távolságból kísérik Mrs. Saltert, Reacher pedig mellette halad, mindig az úttest felőli oldalon, hogy élő pajzsként védje az elhaladó autóktól, bár ezt Peterson nem mondta így ki. Mind jól felöltöztek, és kiléptek az utcára. A szél kitartóan nyugat felől fújt, egyenesen Wyomingból. Kegyetlenül vágott. Reacher járt már wyomingban télen, és túlélte. Magában jól megjegyezte, hogy soha többet nem kellene arra vetődnie. Peterson előresietett, az egyik rendőrnő lemaradt mögöttük, a másik pedig átment a túloldalra. Reacher Janet Salter oldalán maradt. A nő a szája elé húzta a sálját, Reacher nem. Amíg hátulról fúj a szél, addig elviselhető volt a hideg, de amikor befordultak a sarkon, és észak felé indultak tovább, az orra, az arca és az álla egészen megfagyott, és könnyezni kezdett a szeme. Előbbre húzta a kapucniját, és amennyire az óvatosság engedte, eltakarta az arcát. Úgy érezte, azért nem árt, ha oldalra is lát egy kicsit. A járdára ráfagyott a hó, tele volt buckákkal és jégbordákkal. Nehéz volt járni rajta. Janet Salter megkérdezte: – Mire gondol? A hangját letompította a sál, lágyan hangzottak a szavak, aztán megfagytak és elsodorta őket a szél. – 1936 februárjára – felelte Reacher. – Mínusz ötven fok, a nagy gazdasági válság tetőpontja, homokviharok, aszály, hóviharok… Mi a fenéért nem költözött mindenki Kaliforniába? – Sokan megtették. A többieknek nem volt más választásuk, maradniuk kellett. Abban az évben egyébként jó meleg volt a nyár. – Igen, Peterson mesélte. Majdnem száz fok volt a különbség. – A csinukszélről is mesélt? – Nem. – A csinuk a Black-hegység felől fújó forró szél. Egy nap, 1943 januárjában mínusz húsz fok volt, aztán szó szerint két perccel később plusz hét. Majdnem harmincfokos hőingadozás két perc alatt. A legdrámaibb, amit valaha is feljegyeztek Amerikában. Minden ablak betört a hirtelen hőmérséklet-változástól. – Az a háború idején volt – jegyezte meg Reacher. – Sorsszerű fordulópont volt – mondta Janet Salter. – Pontosan ezen a napon történt, hogy a németek elvesztették az ellenőrzést a sztálingrádi repülőtér felett, sok ezer kilométerre innen. Ez volt a vég kezdete. Talán a szél is megérezte. Tovább botorkáltak. Peterson jóval előttük ment, az egyik rendőrnő mögöttük, a másik pedig velük egy vonalban haladt a túlsó járdán. Odaértek az étterem parkolójához. Tele volt emberekkel, akik ki-be jártak az étterem ajtaján. A legtöbben nem voltak az időjárásnak megfelelően öltözve, látszott rajtuk, hogy majd megveszi őket az isten hidege. – Börtönlátogatók – mondta Janet Salter. – Az egész államban, a Rushmore-hegytől eltekintve, most már nálunk van a legnagyobb átmenő forgalom. – Reachernek erről eszébe jutott a Minneapolisból érkező cserebusz, amely kettőkor indul. Nem érdekelték különösebben a Rushmore-hegynél a túlméretezett elnökszobrok, de azt tudta, hogy onnan indul az út tovább dél felé. Délen fekszik Nebraska, aztán Kansas, aztán Oklahoma, aztán pedig Texas, ahol jó meleg van. Vagy Kansasnél esetleg balra is lehet fordulni, átkelni a Missourin, aztán jön Illinois déli csücske, majd Kentucky és végül Virginia. Janet Salter megkérdezte: – Arra a nőre gondol, igaz? – Nem – felelte Reacher. Az egész felsőtestét jobbra és balra fordítva körbenézett. Rég nem látott már ennyi embert, mint most. És ennyi autót sem. Lassan araszolgattak a jeges utakon. Az úttestre ráfagyott hatalmas jégtáblák recsegtek-ropogtak a súlyuk alatt. Minden autó potenciális fenyegetést jelentett, de mindegyiküket alaposan lelassította a rossz időjárás. És rendőrségi autók is voltak köztük. Minden tizedik-tizenkettedik jármű járőrautó volt, amelyek óvatosan és éberen, végtelen köröket róva cirkáltak a városban. – Hová megyünk? – kérdezte Reacher. – Maga hová szeretne menni? – Ez a maga sétája. – Bolton meglehetősen unalmas város. Nincs túl sok látnivaló. – Megebédelhetnénk. – Még túl korán van. – Akkor legyen tízórai. – Én már reggeliztem, nincs kedvem hozzá még egyszer. – Akkor egy kávét? – Minden hely tömve van. A látogatási napokon mindig nagy a zsúfoltság. Soha nem kapunk asztalt öt személyre. – Akkor menjünk haza. – Máris? Reacher nem válaszolt. Egy pillanatig úgy tűnt, a nő továbbmegy, és talán soha meg sem áll, de aztán megtorpant és bólintott. Reacher próbált füttyenteni Petersonnak, de az ajka túl zsibbadt és cserepes volt a hidegtől, nem jött ki rajta hang. Úgyhogy csak vártak, amíg Peterson hátra nem fordult, hogy ellenőrizze őket. Reacher akkor intett neki, mire mindnyájan visszafordultak, és a kis menet elindult visszafelé. Most a női rendőr haladt legelöl, és Peterson volt a sereghajtó. Öt perc múlva dél. Még tizenhat óra.

Háromezer kilométerrel délebbre ebédidőre járt. Plato már második napja nem evett. És másodjára fordult elő, hogy elveivel ellentétben ő hívta fel a dél-dakotai emberét, aki fel is vette a telefonját. Ami igencsak felbosszantotta Platot, mivel ez azt jelentette, hogy be van kapcsolva, ami viszont azt jelentette, hogy az illető ebben a pillanatban épp nem azzal van elfoglalva, hogy eltegye láb alól azt az átkozott szemtanút. – Nem volt a házban – védekezett a férfi. – Akkor keresse meg – utasította Plato.

Ahogy elindultak visszafelé, a nyugati szél a másik oldalról vágott Reacher arcába. Egyébként ez a fordított útvonal egyszerre volt jobb és rosszabb is. Jobb volt, mert eltávolodtak a népesebb belvárosi környéktől, és ha kevesebb az ember, akkor kisebb a veszély is. Viszont rosszabb, mert ha lehetett is fenyegetésre számítani, az csak Reacher háta mögül jöhetett. A kapucni miatt nem tudott csak úgy egyszerűen hátranézni. A felsőteste szinte külön mozgott a hatalmas kabátban. Ha hátrafordult, az arca a kapucni belsejébe került. Úgyhogy kénytelen volt megbízni abban, hogy Peterson elég éber a hátuk mögött. Miközben továbbsétáltak, minden biztonságban megtett lépést külön kis győzelemként könyvelt el. – Sajnálom – szólalt meg Janet Salter. – Mit? – Figyelmetlen voltam. Csak kényelmetlenséget okozok mindenkinek. – Ez hozzátartozik a munkánkhoz. Nincs rá semmi ok, hogy néha miért ne mehetne ki a házból. Továbbgázoltak a hóban. Néha meg-megcsúsztak, helyenként pedig csak libasorban tudtak haladni, ahol túl keskeny lett a járda. Reacher és az úttest között magas hókupac tornyosult. Időnként a bal lábával a hókupac oldalára kellett lépnie, és úgy járt, mintha sántítana. A szemét állandóan a szembejövő autókon tartotta. Nem volt túl sok belőlük. Néhány furgon és régi sportkocsi, néhány sáros autó. Semmi olyan, ami miatt aggódnia kellett volna. Aztán elhajtott mellettük egy járőrautóval Lowell. Meglepetten lelassított, amikor meglátta őket, és odaintett. Janet Salter visszaintegetett. Egy darabig ezután nem jött semmi, aztán egy nagy, sötét színű szedán közeledett feléjük. Egy Ford Crown Victoria. Sötétkék. Az éles nappali fényben könnyű volt megállapítani a színét. Holland kocsija. Megállt a járdaszéltől egysávnyira, és leengedte az ablakot. Reacherről tudomást sem véve aggodalmasan Janet Salterre nézett. A nő megállt, és szembefordult vele. – Csak sétálok egyet, ez minden – nyugtatta meg. – Nem kell aggódnia miattam. Mr. Peterson remekül végzi a munkáját. – Most hazafelé tart? – kérdezte Holland. – Igen, épp most indultunk vissza. – Elvihetem kocsival? – Nagyon köszönöm, de inkább sétálnék. Az egész kis kalandnak az volt célja, hogy friss levegőn legyek. – Rendben. – Beugorhatna hozzám egy kávéra, ha van kedve. – Rendben – mondta újból Holland. Belenézett a visszapillantó tükörbe, aztán megfordult az úton. A jéggé fagyott keréknyomokról kis jégszilánkok törtek le a kocsi kerekei alatt. Holland beállt a dél felé haladó sávba, de nem gyorsított fel, hanem egészen lassan araszolva lépést tartott a sétálókkal. Holland a bal oldalon ült a kormánynál, aztán az anyósülés következett, aztán a hókupac, aztán Reacher, végül Janet Salter. Az első kerekeken kemény téli gumi volt, hangosan nyikorogtak a havon. A hátsókon hólánc. Minden egyes láncszem külön megcsikordult, ahogy előbbre gördült a kerék. Holland a piros villogót is bekapcsolta, hogy figyelmeztesse a mögötte jövő járműveket a lassú tempóra. A kalaptartón rejtett villogók is voltak, és továbbiak a fűtés rácsozata mögött. Reacher úgy vélte, elég jól megoldották a dolgot: a távolból a kocsi úgy festett, mint egy rendes rendőrségi járőrautó. – Ez nevetséges – jegyezte meg Janet Salter. – Csak a munkáját végzi – felelte Reacher. – Nem szeretem, ha ennyire a középpontban vagyok. – Maga fontos neki. – Csak mert fel tud használni. – Maga kiváló polgára a városnak. Olyan, akiért a rendőrfőnökök aggódni szoktak. – Ebben a városban már csak azok számítanak kiemelkedő polgárnak, akik a börtönben dolgoznak, nekem elhiheti. Ma már így működnek a dolgok. Továbbsétáltak, a kocsi pedig csigalassúsággal araszolt mellettük. Amikor üres telkek mellett haladtak el, és a házak nem fogták fel, keményen nekik rontott a szél. A jeges légtömeg akadály nélkül süvített át az üres részeken, semmi sem állta útját, amitől légörvények alakulhattak volna ki. Még mindig aprócska jégszemcsék sodródtak a szélben, és Reacher kapucnijának csapódtak. Talán több száz kilométerről érkeztek a szél szárnyán, sőt még az is meglehet, hogy egyenesen a Sziklás-hegységből. – Fázik? – kérdezte Janet Salter. Reacher elmosolyodott, már amennyire átfagyott arcizmai engedték. – Tudom, ez nem is hideg – mondta.

Miután visszaértek a házba, és lehámozták magukról a meleg holmit, elviselték az olvadás fájdalmait. Reachernek égett a füle, szúrt és viszketett az orra meg az álla. Peterson és a két női rendőr is ugyanezt érezhették, de semmi jelét nem mutatták, hogy kellemetlenül éreznék magukat. Valószínűleg a dél-dakotaiak büszkeségből leplezik az ilyesmit. Hollandnak viszont kutya baja sem volt. Végig a fűtött kocsiban ült, nem érte a szél. De azért színpadiasan megrázta magát, amikor belépett az előszobába. Reacher úgy vélte, a megkönnyebbüléstől, amiért Janet Salter ismét biztonságban van, és ép bőrrel megúszták a kalandot. A két rendőrnő elfoglalta megszokott helyét. Janet Salter nekiállt megtölteni a kávéfőzőt. Reacher, Peterson és Holland az előszobából figyelték. Aztán megcsörrent a telefon. Janet Salter szólt, hogy vegye fel valaki. Peterson ment oda. Egy másodpercig hallgatott, aztán odanyújtotta a kagylót Reachernek. – Magát keresik – mondta. – A nő a 110-es egységtől. Reacher átvette a telefont. Peterson és Holland bementek a konyhába, és egyedül hagyták. Ösztönös udvariasság. Reacher a füléhez szorította a kagylót, és hallgatta a virginiai hangot: – Felhívtam valakit a légierőnél. – És? – Előbb-utóbb majd csak jutunk valamire. Lassan megy, de nem azért, mert olyan nagy titokról van szó. Épp ellenkezőleg. Mivel azt a helyet rég elhagyták, és évekkel ezelőtt elfeledkeztek róla, már az özönvíz előtti időkben lekerült a titkos listákról. Senki sem emlékszik semmire. – Arra sem, hogy mi volt? – Minden adatot archiváltak. Az ismerősöm eddig csak arról talált valami feljegyzést, hogy milyen nehéz volt megépíteni. A helyi talajviszonyok miatt többször is gondok adódtak a tervvel az építkezés közben. Valami kristályos palát találtak. Tudja, mi az? – Gondolom, a talaj alatti sziklaréteg. Valószínűleg jó kemény, ha nehézségeket okozott. – Ez is bizonyítja, hogy föld alatt ástak valamit. – Az amúgy is biztos. Nem is olyan rossz eredmény, két óra alatt. – Egy óra – mondta a nő. – Előbb szundítottam egyet. – Ejnye-bejnye. – Ha jól tudom, maga nem a főnököm. – Van még valami? – Megtaláltam azt a Kapler nevű floridai rendőrt. Miamiban született harminchat évvel ezelőtt, és az ottani rendőrségnél dolgozott, aztán két évvel ezelőtt minden különösebb ok nélkül felmondott. Nem voltak egészségügyi problémái, nem voltak adósságai. Majd megtudok többet is, ha sikerült bejutni a miami rendőrség irattárába. – Ezt is a Google segítségével csinálja? – Nem, más forrásaim is vannak. Majd értesítem, ha van valami. – Köszönöm. Még valami? A nő egy kis csönd után belevágott. – Az emberünk nem beszél. – A Fort Hood-i százados? – Egy árva szót sem tudtunk kihúzni belőle. – Hol van most? – A támaszponton, egy cellában. – Ott is lakott a támaszponton, vagy valahol másutt? – Másutt. – Akkor vagy a texasi törvények szerint kell majd felelnie a tettéért, vagy a hadbíróság előtt hazaárulás miatt. Vagyis két tűz közé szorult. Akárhogy is, csak halálra ítélhetik. Nincs miért beszélnie. – Maga mit tenne a helyemben? – Mi a célja? – Ki akarjuk deríteni, kik voltak a megbízói, hogyan kommunikált velük, és miért kémkedett nekik. – A miértre könnyű válaszolni. Valószínűleg szolgált Irakban vagy Afganisztánban, és elkábította az a sok humanitárius ostobaság, amit ott hallott. Összebarátkozott a helybéliekkel, akik kihasználták, és bábként irányították. A hogyan kérdésre a válasz: mobiltelefonon, vagy e-mailen, vagy egy kódolt honlapon keresztül. Egyetértek abban, hogy a legérdekesebb kérdés az, hogy kik a megbízói. – Szóval, hogy vegyük rá, hogy beszéljen? – Parancsoljon rá. Maga felette áll rangban. Beleverték az engedelmességet. – Ez nem lesz elég. Soha nem elég. – A szülei élnek még? – Igen. – Testvérei vannak? – Egy öccse, a haditengerészet elitalakulatánál van. – Ez remek. Sőt majdnem tökéletes. Ültesse le szépen az emberét, és ajánljon fel neki egy egyezséget. – Ezt nem tehetem, nem tőlem függ. – De igen, magától függ, hogy mit hoznak nyilvánosságra, és mit nem. Mondja meg neki, hogy így is, úgy is halálra ítélik, de csak tőle függ, hogy miért. Egy háborúból hazatért katona által elkövetett családon belüli erőszak – az ilyesmi elég gyakran előfordul. Senki sem helyesli, de a legtöbben bizonyos fokig megértik. Mondja meg neki, hogy ha hajlandó együttműködni, akkor csak annyit fognak a világ elé tárni, hogy megölte a feleségét. Ha viszont nem beszél, akkor a hazaárulást is nyilvánosságra hozzák. A szülei halálos szégyenbe kerülnek, az öccsének ott kell hagynia a haditengerészetet, és még a régi középiskolája is megtagadja. – Ez be fog válni? – Nem maradt más neki, csak a neve. A 4. gyalogosszázadnál van. Ott számít az ilyesmi. A nő nem válaszolt. – Higgyen nekem, be fog válni – mondta Reacher. – Hagyjon meg neki annyit, hogy tisztességgel fejezze be. – A családon belüli erőszak tisztességes? – A másik lehetőséghez képest igen. – Oké, megpróbálom. – Ne feledkezzen meg rólam – mondta Reacher. – Tudnom kell, mit épített a légierő. A méreteit, a rendeltetését, az építészeti adatokat, és amilyen hamar csak lehet. – Még valami? – Férjnél van? A nő válasz nélkül letette.

Mind a hatan, akik ébren voltak – Janet Salter, Holland, Peterson, Reacher és a két ügyeletes rendőrnő – leültek kávézni, hogy átmelegedjenek egy kicsit. Az első adag felénél tartottak, amikor megszólalt Holland mobilja. Fél kézzel szétnyitotta, a másikban a kávét egyensúlyozta, és egy percig hallgatott. Aztán összecsukta a telefont, és visszadugta a zsebébe. – Az autópálya-rendőrségtől hívtak – mondta. – A motorosok elindultak. Harminchat furgon ért éppen most az autópályára. Öt perc múlva délután egy. Még tizenöt óra.

25. fejezet

Reacher visszament a kapitányságra Hollanddal, aki útközben elmesélte, mi történt. Az autópálya-rendőrség nagy erőkkel vonult ki, hogy ellenőrizzék az utakat, hogy minden rendben van-e a hóvihar urán. Egyikük épp a kelet felé haladó leállósávban állt, és a forgalmat figyelte mindkét irányban, amikor a szeme sarkából egy hosszú, gyorsan haladó konvojt vett észre a táborhoz vezető úton. Elég látványos volt. A harminc-negyven furgon szorosan egymás mögött haladt, mindegyikben hárman ültek, a csomagtartón ponyvával letakart motorkerékpárok és dobozok. Aztán lassítottak, bekanyarodtak, és a többszintes csomópontnál hosszú, kígyózó sorban rákanyarodtak az autópályára, majd gyorsítottak, és nyugat felé vették az irányt. A rendőr azt mondta, hogy olyan volt messziről, mint egy vonat. Mint maga a Northern Pacific szerelvénye. A konvoj úgy négyszáz méter hosszú lehetett, és húsz másodperc kellett, amíg elhaladtak egy adott pont mellett. Az ügyeletes őrmester is megerősítette a hírt. Egymás után kapta a bejelentéseket a járőröktől. A konvoj most tizenöt kilométerre jár Boltontól, és továbbra is gyorsan halad, ahhoz azonban nem elég gyorsan, hogy leállíthassák őket gyorshajtásért. Könnyed, száztíz kilométeres sebességgel haladtak, szép egyenes vonalban, és továbbra is mindent elkövettek, hogy ne adjanak indokot, hogy beléjük tudjanak kötni. Abba az irodába mentek, ahol a helyszínelőfotókat tűzték ki. Négy, szorosan összezsúfolt íróasztal, négy szék. Holland és Peterson leültek egymás mellé, Reacher pedig Hollanddal szemben, háttal a fekete ruhás, halott fickót ábrázoló képeknek. – Csak úgy engedik őket elmenni? – kérdezte. – Miért ne engednénk? – kérdezett vissza Holland. – Metamfetamint árulnak. – A lelke legmélyén ez egy kisváros – mondta Holland. – És kisvárosi szabályok szerint működik. Ha megszabadulunk valamitől, úgy vesszük, hogy már nem a mi bajunk. – A probléma kipipálva – tette hozzá Peterson. – Nem igazán – mondta Reacher. – Kitakarítottak és elköltöztek, mert el akarják adni az ingatlant, ahhoz pedig kifogástalan állapotban kell otthagyniuk. Janet Salter az utolsó kis foltocska, ami elcsúfítja. Nagyobb veszélyben van, mint eddig bármikor. Ő az egyetlen, aki akadályként áll valaki és a nagyon sok pénz közé. – Plato, a mexikói. – Vagy akárki. – Mindent megteszünk, ami tőlünk telik – mondta Holland. – Hét rendőr őrködik a háznál, és ott is maradnak. Minden rendben lesz. – Hacsak újból meg nem szólal a sziréna. – Maga mondta, hogy nem fog. – Valószínűleg nem, de ez csak találgatás. Most nem abba kell hagyni az aggódást, hanem éppen most kell elkezdeni. – Ezennel felhatalmazom, hogy jól rúgjon seggbe, ha azt látja, hogy engedtem az éberségből – mondta Holland. – Lehet, hogy megvan a magunk problémája, és ez itt nem az amerikai hadsereg, de azért eddig is elboldogultunk valahogy. Ezt ne feledje. Reacher bólintott. – Tudom. Elnézést. Nem a maguk hibája, hanem a polgármesteré. Ki ír alá egy ilyen egyezséget? – Bárki aláírta volna – mondta Holland. – Ezzel olyan munkahelyeket teremtett, amelyeket később sem lehet áttelepíteni innen valahová a tengerentúlra. És pillanatnyilag ez a legfontosabb szempont. Az irodában egy pillanatra csönd lett. Aztán Peterson megszólalt: – A motelek mind tele vannak. – Ezt is tudom – bólintott Reacher. – Szóval, akkor hol alszik a bérgyilkos? – A kocsijában. Vagy a szomszéd megyében. – Hol eszik? – Ugyanaz a válasz. – Akkor zárjuk le az utakat? Csak három út vezet be a városba. – Nem – rázta a fejét Holland. – Rossz elképzelés. Ha egy álló kordonnal lezárjuk a várost, azzal lehet, hogy nem érnénk el semmit, mert már a hátunk mögött van az illető. Állandóan mozgásban kell lennünk. – Aztán megint elhallgatott, mintha fejben végigfutná a teendői listáját, és sorra mindent kipipálna. Valószínűleg tényleg ezt tette, mert pár pillanat után szó nélkül felállt, és kisétált. Reacher hallotta, ahogy a bakancsa kopog a linóleumon, aztán egy ajtó csapódott. Feltehetően Holland irodájáé. Ment, hogy tegye a dolgát. Peterson megszólalt: – Ebédelhetnénk. Visszajöhetne hozzánk. Legalább Kimnek lenne egy kis társasága. Örülne neki. – Mert magányos? – Igen. – Akkor jobb lenne, ha nem csak minket látna egész nap. Menjen érte, és mind a hárman ebédeljünk itt a városban. – Nehéz asztalt kapni. – Majd én beállok a sorba, amíg maguk ideérnek. – Hol? – A kávézóban, ahol tegnap megtalált. A tér túloldalán. – De… – kezdte Peterson, aztán elhallgatott. – Tudom – mondta Reacher. – Onnan rálátok a kapitányságra, és azt is látni fogom, ha indulni készül a busz.

A kávézóig csak egy rövid sétát kellett tenni a téren át, de végig széllel szemben kellett haladnia. A sodródó jégszilánkok már az első néhány lépésnél fájdalmasan csapódtak az arcába, de utána úgy elzsibbadt a hidegtől, hogy már nem is érezte az apró tűszúrásokat. Az asztalra váró emberek az utcán álltak sorba. Reacher beállt egy nő és egy gyerek mögé, akik egy takaróba bugyolálták be magukat, amelyet valószínűleg a motelból vettek kölcsön. Ha valaki Floridában vagy Arizonában követ el bűncselekményt, és egy dél-dakotai börtönben köt ki, a családja követi. Legalábbis az első egy-két évben. Utána már nem olyan biztos. Túl sok veszítenivalójuk van. A sor lassan, de folyamatosan haladt, és Reacher már egészen közel járt a bepárásodott ablakhoz. Látta, hogy odabent homályos alakok mozognak. Két pincérnő. Elég jó lehet a fizetésük, bár a borravaló valószínűleg nem túl sok. A börtönben ülők családtagjai nyilván nem állnak túl jól anyagilag. Ha lenne pénzük, nem lennének börtönben ülő családtagjaik. Vagy ha mégis, akkor egy jobbfajta szövetségi börtönben ülnének, ahol egy évig eldolgozgatnának az asztalosműhelyben, vagy a börtönkönyvtárban olvasgatnának. A takaróba bugyolált anya és a gyerek benyomakodott a kávézó ajtaján. Reacher tovább várt kint az utcán. A falhoz simult, hogy ne érje annyira a szél. Aztán egy nő lépett ki három gyerekkel, és Reacher gyorsan bebújt az ajtón. Várt a pultnál, amíg a pincérnő rápillantott. Felmutatta három ujját, és odasúgta, hogy három fő. A pincérnő bólintott, letörölt egy asztalt, és intett neki. Reacher egy széktámlára terítette a kabátját, és levette a sapkáját meg a kesztyűjét. Leült, majd megpillantotta Peterson kocsiját, ahogy leparkol: hosszúkás, fekete-fehér folt derengett át a párás ablakon. Látta, hogy Peterson kiszáll. A felesége nem volt vele. Peterson a sorban állókat megelőzve lépett be az ajtón. Senki sem panaszkodott Peterson egyenruhája láttán. Reacher a helyén maradt, miközben Peterson levette a kabátját, és leült. Kínos csönd támadt, amíg meg nem érkezett a pincérnő kezében a jegyzettömbbel. Nem olyan hely volt, ahol időt adnak a vendégnek, hogy az étlapot tanulmányozza. Peterson hamburgert rendelt és egy ásványvizet, Reacher sajtos melegszendvicset kért és kávét. Ő ült az ablakkal szemben. Peterson hátrafordult és kinézett, aztán elégedett mosollyal visszafordult. – Tudom – bólintott Reacher. – Be van párásodva. De egy busz azért elég nagy, látni fogom. – Nem fog elmenni. – Még nem döntöttem el. – Kim nem akart jönni. A nagy tömeget sem szereti. – Úgy általában a tömeget, vagy ezt a tömeget? – Mindkettőt. Ketten ültek egy négyszemélyes asztalnál. Bár a sor még mindig kint kígyózott az utcán, senki sem akart odaülni hozzájuk. Az emberek bejöttek az ajtón, vetettek egy pillantást a félig üres asztalra, talán tettek is egy bizonytalan lépést, aztán megtorpantak, és elfordították a tekintetüket. Az emberiség két csoportra oszlik – olyanokra, akik kedvelik a rendőröket, és olyanokra, akik nem. A katonasággal is pontosan így van. Reacher számtalanszor evett már életében úgy, hogy üres szék volt mellette. – Maga mit tenne a helyemben? – kérdezte Peterson. – Mivel kapcsolatban? – A helyi rendőrséggel. – Nem a maga feladata. – De én leszek a következő rendőrfőnök. – Azzal kezdeném, hogy komoly kiképzésben részesíteném az embereket. Aztán megpróbálnám újratárgyalni a börtönnel kötött egyezséget. A krízisterv teljes mértékben tarthatatlan. – Tegnap éjjel egész jól bevált volna, ha nincs ez a dolog Mrs. Salterrel. – Épp erről van szó. Ez olyan, mintha azt mondanánk, hogy egész jól bevált, csak éppen nem vált be. Kell valami terv az előre nem látható eseményekre is. – Nem vagyok túl ügyes, ha tárgyalásokról és politikáról van szó. – Ugye, nem azt akarja mondani, hogy nincs benne a szerződésben, hogy egy bizonyos idő elteltével újból áttekintik a feltételeket? – De igen, benne van. De majd azt fogják mondani, hogy a legritkább esetben fordul elő, hogy szükség lenne a segítségünkre. És ha ezt a hónapot baj nélkül kihúzzuk Mrs. Salterrel, akkor nem tudunk majd mivel érvelni. Ezután többet nem beszéltek. Peterson hallgatott, és Reachernek sem volt több mondanivalója. Így, hogy Kim nem jött el, nem volt sok értelme az egész ebédnek. De az étel jó volt, a kávé pedig friss. Nem is lehetett más, mint friss, olyan gyorsan fogyott. A pulton három kanna állt, mindegyiket folyamatosan töltötték újra. A szendvics finom volt, és Reachernek nagyon jól jöttek a kalóriák. Mint amikor szenet lapátolnak egy kazánba. Ha az ember folyton fázik, az olyan, mintha éhezne. Már értette, hogy a helybéliek miért hasonlítanak egymásra annyira alkatilag. Mind vékony, szőke és karcsú. A szőkeség genetikai örökség lehet, de a vékony és karcsú alakot annak köszönhetik, hogy az év felében állandóan befagy a fenekük. Először Reacher végzett az evéssel, aztán Peterson is, majd kezdték érezni, hogy a sorban álló emberek mohó pillantásokkal méregetik az asztalukat. Úgyhogy Reacher fizetett, és bőséges borravalót is adott, amelyet a pincérnő egy fáradt mosollyal köszönt meg. Aztán Petersonnal kiléptek az utcára, pont akkor, amikor egy nagy, sárga busz kanyarodott be a kapitányság parkolójába. Öt perc múlva délután kettő. Még tizennégy óra. A busz ugyanolyan méretű, formájú és jellegű volt, mint amilyennel két nappal korábban balesetet szenvedtek, és ugyanolyan komfortos is volt. A hátsó ablakot lefestették, ott volt a vécé. Ugyanannyi ülés volt benne, ugyanolyan ajtaja volt. Észak felől kanyarodott be a parkolóba, úgyhogy az ajtaja nem a kapitányság bejárata felé került, hanem a másik oldalra. Háttal fordulva a szélnek Reacher megállt Petersonnal a kis téren, és nézték, ahogy a bebugyolált nyugdíjasok sorban kivonulnak a kapitányság ajtaján, és megkerülik a buszt. Nagy hálálkodás közepette búcsúzkodtak a helybéliektől, kezet ráztak, ölelgették egymást, címet és telefonszámot cseréltek. Látta azt az idős hölgyet, akinek a kulcscsontja tört el. Az egyik kabátujja üresen lógott. Látta a törött csuklójú nőt is. Egyik kezét megtámasztotta a másikkal, valaki más pedig vitte a csomagját. A többieken már nem voltak ott a ragtapaszok, begyógyultak a kis sérülések. Az új sofőr leguggolva rakosgatta be a bőröndöket a csomagtartóba. Az öregek megkerülték a buszt, és óvatosan kapaszkodva a korlátba felszálltak. Reacher látta az ablakokon keresztül, ahogy az ősz fejek végighaladnak az ülések között, megállnak, ülőhelyet választanak, és letelepszenek. Utoljára Jay Knox szállt fel – régen sofőr, most csak egyszerű utas. Végigsétált az ülések között, és az utolsó nyugdíjas mögött három sorral leült az ablak mellé. Ugyanoda, ahol Reacher ült. A hátsó kerék közelében, ahol a legjobban ráz. Ha már az ember úton van, legalább érezze is. Az új sofőr becsukta a csomagtartó ajtaját, és fellépett a busz lépcsőjén. Egy másodperccel később be is csukódott utána az ajtó. A motor beindult. Reacher hallotta a súlyos dízeldübörgést. Hallotta, ahogy kienged a légfék, és kattan a sebességváltó. A motor felberregett, és a busz elindult. Kihajtott a parkolóból, és ráfordult az útra. A jeges szél nekirontott. A busz délnek vette az irányt, az autópálya felé. Reacher nézte, ahogy távolodik, míg el nem tűnt a szeme elől. Peterson hátba veregette. Reacher megszólalt: – Egy jól használható közlekedési eszköz épp elhagyja a várost, és én nem vagyok rajta. Épp most szakítottam egy élet megszokásával.

Plato újból felhívta az emberét. Ez némi kockázatot jelentett, de elég jól átlátta a dolgokat, hogy tudja, néha fel kell adni az óvatosságot. Tudta, hogy az időrend betartása mindennél fontosabb. Az időzítésben rejlik a siker. Az óra mindenki számára ketyeg, még akkor is, ha ő Plato. Az embere felvette a telefont. Plato megkérdezte: – Van valami híre a számomra? – Még nincs, sajnálom. Plato kicsit hallgatott. – Szerintem egyszerűbb lenne végrehajtani, mint mindig újabb kifogást találni, hogy miért halogatja – mondta aztán. – Nem erről van szó. – Nekem úgy tűnik, hogy nem annak az életét próbálja megmenteni, akiét kellene. – Nem, dehogyis. – Gondoljon arra, akit tényleg meg akar menteni. – Úgy lesz. – Tudja a határidőt. Ne hagyjon cserben.

Reacher visszasétált a kapitányságra. Peterson a kocsijával ment. A néma előtérben találkoztak, és egy pillanatig csak álltak ott. Nem volt semmi tennivalójuk, és ezt mindketten tudták. Aztán Holland kijött az irodájából, és azt mondta: – Most, hogy már üres a tábor, oda kellene mennünk körülnézni, amíg még világos van.

26. fejezet

Holland kocsijával mentek. Jobban megfelelt három személynek, mint Peterson járőrautója, mert ebben nem volt biztonsági üveg az első és a hátsó ülések között. Reacher hátul ült, kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, és figyelte azokat az utakat, amelyeket reggel is látott. Az útviszonyok még mindig meglehetősen rosszak voltak. A szél továbbra is erősen fújt. A hó olyan keményre fagyott, hogy úgy festett, mintha már a föld része lenne, és hosszú, éles jégbordák álltak ki belőle. Minden vakítóan fehérlett a sápadt, délutáni napfényben. Olyan volt, mintha a jégkorszakba csöppentek volna. Rákanyarodtak az autópályával párhuzamosan futó régi útra, aztán a tábor felé vezető, kanyargós kétsávos útra. Az első kilométereket ugyanolyan nehéz volt megtenni, mint reggel. A jeges hepehupák miatt állandóan kacsáztak az úton. Aztán ahogy reggel, a horizont hirtelen megváltozott. Felbukkant a széles, végtelenbe nyúló, letisztított szürke betonfelület, és az aerodinamikai törvények szerint fútt hókupacok. Az aszfalt fölött süvített a szél. Holland lassított, majd rádöccent a kissé magasabban fekvő új útra, aztán a lábát a fékpedálon tartva megállt, mintha az autó egy felszállni készülő repülőgép lenne. – Az ember azt látja, amit látni akar. Már vagy egy tucatszor jártam itt, de mindig azt gondoltam, hogy ez csak egy út, még ha luxusminőségű is. Hiába, a hadsereg tud építeni. – Régebben keskenyebbnek látszott – mondta Peterson. – Azért volt nehéz észrevenni, hogy mi ez. Az állandó szél egy csomó földet hordott a két szélére, és mindig csak az út közepét használták. Ötven éve most először lett teljesen letisztítva. Nemcsak a havat kotorták le róla, hanem a földet is. – Mindenesetre jól megépítették, annyi szent – mondta Holland. – De még mennyire – bólintott Reacher. – Talán egy méter vastag is van a beton. Ha a felhasznált anyagmennyiséget nézzük, valószínűleg ez a legnagyobb építmény egész Dél-Dakotában. Egy percig még tanulmányozták a széles betoncsíkot, aztán Holland levette a lábát a fékről, és a hóláncok zörögni kezdtek. Az autó továbbgördült majdnem négy kilométeren át. Aztán felbukkantak a barakkok barna foltjai. Mögülük kiemelkedett a kis kőház hósipkás palateteje. Holland nagyjából ugyanott parkolt le, ahol korábban Reacher. A hely most egészen más volt. Nem voltak se emberek, se furgonok, se motorkerékpárok. Csak az üres, kihalt, kitakarított terület, és az elhagyatott, magányos barakkok. Mind a hárman kiszálltak a kocsiból. Felvették a sapkájukat meg a kesztyűjüket, felhúzták a cipzárat a kabátjukon. A hőmérséklet továbbra is csökkent. Kemény mínuszok uralkodtak, és a szél miatt még hidegebbnek érezték a levegőt. Reacher bakancsának talpán keresztül is átsütött a fagy. Az arca pár másodperc után elzsibbadt. Holland és Peterson úgy tettek, mintha meg sem kottyanna nekik a hideg, de Reacher tudta, hogy nekik is kellemetlen. Az arcukon piros foltok ütköztek ki, állandóan pislogtak és köhécseltek. Elindultak a kőház felé. Most is úgy festett, mint reggel, részben félelmetesnek, részben csak furának tűnt. Peterson megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem mozdult. Ledörzsölte a hüvelykujjával a deret a zárról, ugyanúgy, ahogy Reacher tette reggel. – Nincsenek rajta karcolások – állapította meg. – Nem használták rendszeresen a zárat. – Nem is kellett – mondta Reacher. – Egy évvel ezelőtt kinyitották, aztán ma reggel újra bezárták. – Akkor hol van a kulcs? – Ez jó kérdés. – Magukkal vitték – vélekedett Holland. – Nem hinném – mondta Reacher. – Miért ne vitték volna? – Mert a helyet eladják. Nyilván megmondták nekik, hogy hagyják itt a kulcsot az új tulajdonosnak, nem? – Akkor hol van? – Valószínűleg a lábtörlő alatt. – Nincs lábtörlő. – Akkor egy virágcserép alatt. – Milyen virágcserép? – Képletesen értettem – mondta Reacher. – Valami előre megbeszélt helyen szokás otthagyni a kulcsot. Mindhárman lassan körbefordultak, és alaposan szemügyre vettek mindent, bár nem volt túl sok látnivaló. Csak hó és beton, a barakkok, és maga a kőház. – Hogy nézhet ki vajon a kulcs? – kérdezte Peterson. – Átlagos? – Nagy lehet – mondta Reacher. – Ez egy robbanás elleni védőajtó, tehát valami bonyolult zárja lehet, jó sok alkatrésszel. Nehéz elfordítani, tehát a kulcs is nagy és erős. Valószínűleg T alakú, és talán valamilyen különlegesen erős acélból készült. Valószínűleg csak a zár is belekerült vagy ezer dollárjába a Pentagonnak. – Lehet, hogy a hó alá van temetve. Van a kocsiban fémdetektor. – Nekem valami azt súgja, hogy a Brooklynból érkező orosz fickónál nincs fémdetektor. Vagyis a kulcs nincs a hó alatt. Az ember nem bánik így egy vevővel. Ki várná el tőle, hogy egy órán át kotorásszon a hóban? – Akkor hol van? Az épület tele volt kőpárkányokkal, faragott díszítésekkel és cirádákkal. A szemmagasságban lévő és az az alatti részek túl feltűnőek lettek volna. Reacher körbesétált, és mindent végigtapogatott úgy két és fél méteres magasságig. Semmit sem talált. Ami ennél magasabban van, az már a földről elérhetetlen lett volna, hacsak az orosz nem hoz magával egy összecsukható létrát. Reacher megállt, és megint körbenézett, aztán azt mondta: – Valami egyértelműen meghatározható helyre kellett elrejteniük. Mondjuk, a harmadik valami balra valamitől, vagy a negyedik jobbra. – De mitől balra vagy jobbra? – Egy barakktól, egy ágytól, bármitől. – Nem tudnánk egyszerűen felfeszíteni az ajtót? – Az ajtót úgy tervezték, hogy egy nagy lökéshullámnak is ellenálljon. – De mi kifelé rántanánk, nem befelé löknénk. – A lökéshullámot vákuum követi. A robbanás ereje befelé nyomja, a vákuum pedig ugyanolyan erővel visszafelé. Mindkét irányban nagyon erős az ajtó. – Akkor jobb lesz, ha nekiállunk keresgélni – mondta Peterson. – Mi a szerencseszáma? – A hármas. – Akkor kezdjük a harmadik barakkban, a harmadik ágy matraca alatt. – Honnan számolva? Reacher egy kicsit hallgatott. – Ez is jó kérdés. Talán az első sorban, balról. De végső soron akármilyen rendszer szerint számolunk, az szubjektív, tehát csak félreértés lehet belőle. Az egyetlen lehetséges objektív meghatározás az, ha azt mondjuk, hogy a valamihez legközelebbi vagy a valamitől legtávolabbi. – De mitől? – Innen, a zárt ajtótól. – Feltéve, hogy egyáltalán valamelyik barakkban van. – A hó alatt nincs, az épületben nem lehet. Milyen más hely jöhet még szóba? Peterson elindult a legközelebbi barakk felé. Ez volt az első a hátsó sorban, szemben az első sorban álló második barakkal. Az első, ahol Reacher aznap reggel körülnézett. Az ajtó nyitva volt. Peterson benyitott és belépett. Reacher és Holland követték. A zsákvászon függönyök még ott lógtak az ablakokon. Minden mást, ami csak mozdítható volt, elvittek. Nem maradt semmi, csak a tizenkét ágy kék csíkos matracokkal és a vaskeretekkel. Az egész hely szomorú, elhagyatott és üres volt. De legalább meleg. Az olajkályha ki volt ugyan kapcsolva, de még mindig bőven maradt benne meleg. Csodás érzés volt. Reacher levette a kesztyűjét, és odatartotta a kezét a kályha fölé. Az egyszerű fizikai törvényeknek köszönhetően a kályha folyamatosan hűl, és talán úgy három óra múlva már csak langyos lesz, aztán újabb három óra múlva jéghideg, de egyelőre pompás meleget árasztott. Olyan forró volt, hogy hozzá sem lehetett érni. Az öntöttvas és az elégetett szénhidrogén kombinációja remek dolog. – Maguk keressék valahol másutt, én a magam részéről maradok – közölte Reacher. – Ha kis szerencsénk van, minden barakkban meleg van – mondta Peterson. Úgy is volt. Mindhárman átsiettek a legtávolabbi barakkba, hogy ott is körülnézzenek, és mindent ugyanúgy találtak. Üres helyiség, csupasz ágyak, meleg kályha. Nekiláttak alaposan átkutatni a barakkot. A melegnek köszönhetően türelmesek és alaposak voltak. Megnéztek minden matracot, minden ágykeretet, minden zugot és sarkot. Ellenőrizték a vécé víztartályát, kerestek kilazult deszkákat, üregeket a falban, és kicsavartak minden villanykörtét. Semmit sem találtak. Öt perc múlva délután három. Még tizenhárom óra.

Ezután a konyhát kutatták át. Reacher úgy gondolta, ez elég valószínű rejtekhely. Végül is a konyha egyértelműen meghatározható, csak egy van belőle. Egyértelműbb, mint azt mondani, hogy az első barakk vagy az utolsó. A kulcsot azonban itt sem találták. A liszt-, cukor- és kávétartó dobozok ott voltak, de túl üresek voltak ahhoz, hogy el tudjanak rejteni bennük egy fémtárgyat. A kulcs nem volt a polc hátulján eldugva, nem volt az asztal alá ragasztva, nem volt a gabonapelyhes dobozban, nem volt az egymásba rakott tányérok között sem. A konyha után elindultak vissza a kőépület felé, és barakkról barakkra megvizsgáltak mindent. Egyre ügyesebbek és gyorsabbak lettek, mert már volt gyakorlatuk a kutatásban, és ráadásul minden barakk pontosan egyforma volt. Egy idő után már bekötött szemmel vagy álmukban is meg tudták volna csinálni. Ám így sem jutottak semmi eredményre. Végül visszaértek oda, ahonnan elindultak, a kőházhoz legközelebb álló barakkhoz. Nem volt nagy kedvük nekilátni ezt is átkutatni, mert biztosak voltak benne, hogy csak csalódás érné őket, és ha a tizenöt barakk közül az utolsóban sem találnak semmit, az végleges vereséget jelentene. Reacher végigsétált az ágyak között, és megállt a kályhánál, aztán a jobboldalt lévő utolsó ágyhoz lépett. – Ma reggel egy lány üldögélt itt. Holland odalépett mellé. – Milyen lány? – Egy a motorosok közül, talán tizenkilenc-húsz éves. Csak ő volt idebent, a többiek mind kint dolgoztak a hóban. – Beteg volt? – Nekem úgy tűnt, jól van. – Be volt zárva? – Nem, az ajtó nyitva volt. – Talán a kulcsot őrizte. Ez volt a feladata. – Lehet. De hol hagyta? – Hogy nézett ki a lány? – Magas, vékony, szőke, mint mindenki errefelé. – Gondolja, hogy helybéli volt? – Ahogy a metamfetamin is helybéli – felelte Reacher. Aztán az futott át az agyán: magos, vékony, szőke. – Van itt térerő? – Persze – bólintott Holland. – Síkság terül el mindenfelé. A mikrohullámok ugyanolyan akadálytalanul terjednek, mint a szél vagy a por. – Használhatnám a mobilját? Holland odaadta a telefont, Reacher pedig hívta a számot, amelyre jól emlékezett. – Igen? – Amandával szeretnék beszélni. Kattanás, berregés, aztán felcsendült a nő hangja: – Hol a pokolban van? – Miért, ki maga, az anyám? – Már próbáltam elérni. – Idekint vagyok azon a bizonyos helyen. Próbálunk bejutni. Most keressük a kulcsot. Szeretném tudni, mi a húsz legleleményesebb rejtekhely, ahol valaha is kisméretű eldugott tárgyakat talált meg. – Videomagnóban a kazetta helye, teáskanna, cipő, tévékészülék belseje, tranzisztoros rádióban az elem helye, belül üreges könyv, egy autóülés habszivacsának a belsejébe vágott üreg, egy szappan belseje, tubusos krémsajt. – Ez csak kilenc. Maga reménytelen. – Adjon egy kis időt. – Itt nincs a felsoroltak közül egyik sem. – És mi van? Reacher körbejárt a barakkban, és felsorolt mindent, amit látott. – A vécé víztartálya – mondta a nő. – Már néztük. – Szakadt matracok? – Nincsenek. – Kilazult deszkák? – Nincsenek. – Akkor gyújtsák fel az egész kócerájt, és szitálják át a hamut. A légierőnél a kulcsokat is valószínűleg ugyanabból az anyagból készítik, mint a rakétákat. Könnyen átvészel egy tüzet. – Miért keresett? – Mert már tudom, mi az a hely.

27. fejezet

Peterson és Holland is hallották a nő hangját kiszűrődni a telefonból. Közelebb léptek, úgy hallgatták. Reacher leült az ágyra, ahol korábban a motoros lány is ült. A nő azt mondta a telefonban: – Azt a helyet árvaháznak építették. – A föld alá? – csodálkozott Reacher. – Ötven évvel ezelőtt történt, a hidegháború csúcspontján, amikor mindenki teljesen megőrült. Az ismerősöm faxon átküldte az egész aktát, amelyet talált. Akkoriban azt jósolták, hogy egy esetleges háborúnak rengeteg áldozata lesz. Azt feltételezték, hogy a szovjeteknek több száz rakétájuk van. Ha mindet kilövik, szinte célozniuk sem kell, úgyis eltalálnak valamit. A Pentagonnál minden lehetséges forgatókönyvet átgondoltak, még a hét napjai szerint is és órákra lebontva is. Ha szombaton, vasárnap, vagy iskolai szünidő idején történik a támadás, mindenkit nagyjából egyformán érne találat. Ha azonban hétköznap és tanítási időben, akkor jelentős különbség lenne a felnőtt és a gyermeklakosság helyzete között, mivel máshol lennének. A szülők az egyik helyen, a gyerekek másikon, talán egy iskola alatti óvóhelyen. – Vagy a padok alá bújva – tette hozzá Reacher. – Vagy akárhol – folytatta a nő. – A lényeg az, hogy az előrejelzések azt mutatták, hogy egy rakétatámadás után a gyerekek túlélési esélyei sokkal jobbak, mint a felnőtteké. Valaki a Kongresszusban megszállottan foglalkozni kezdett ezzel a kérdéssel. Azt akarta, hogy legyenek olyan helyek, ahová ezek a gyerekek menekülhetnek. Arra jutott, hogy sértetlenül maradt kisebb repterekről el lehetne szállítani őket biztonságos vidéki helyekre. Azt akarta, hogy olyan árvaházak épüljenek, amelyek nemcsak védelmet nyújtanak a sugárzás ellen, hanem szállást is. Megkereste a légierőt, szívességeket tett nekik, ők is neki. Az illető dél-dakotai volt, és ott kezdték ezt a projektet. – A helyiek valami botrányos dologról pletykálnak – mondta Reacher. – Egy árvaház építése nekem nem tűnik különösebben botrányosnak. – Nem érti a dolgot. Azt feltételezték, hogy felnőttek egyáltalán nem maradnak életben. Esetleg egy-két beteg vagy haldokló pilóta. Egy agyonhajszolt bürokrata, aki intézi a kitelepítést. Úgy gondolták, hogy a gyerekeket felrakják egy repülőre, aztán leteszik ezen a helyen, hogy bújjanak el a föld alatt, és boldoguljanak, ahogy tudnak, egyedül. Mint a kis vadállatok. Nem voltak túl szép kilátások. A pszichológusok szerint törzsi szerveződés, verekedések, gyilkosságok, talán kannibalizmus is várható lett volna. A túlélők átlagéletkorát hét évre becsülték. Amikor a pszichológusok felnőttekkel beszélgettek, az derült ki, hogy az embereknek az a legnagyobb félelmük, hogy ők meghalnak, és a gyerekeik egyedül maradnak. Meg akarták nyugtatni őket, hogy minden rendben lesz – tudja, orvosok, nővérek, tiszta ágynemű. Az emberek nem akarták tudni, hogy mi lesz valójában a helyzet. Úgyhogy egy darabig sokat foglalkoztak ezzel az egésszel, aztán egyszerűen ejtették a kérdést, mert ártott a közhangulatnak– És ez a hely ötven éven át csak itt állt üresen? – Valami olyan súlyos probléma adódott az építkezésnél, hogy semmi másra nem tudták felhasználni. – Tudjuk, hogy milyen probléma merült fel? – Nem, a tervrajzok már nincsenek meg. – Szóval a hely üres? – Telepakolták mindenféle raktározni való vacakkal, aztán megfeledkeztek róla. – És azok a holmik még mindig ott vannak? – Gondolom, igen. – De milyen holmik? – Még nem tudom. Az egy másik aktában lehet. Nem lehet túl érdekes. Olyasvalami, aminek már ötven évvel ezelőtt sem vették hasznát. – Kideríti nekem? – Az ismerősöm már kikérte azt az aktát is. – Mi a helyzet az itteni időjárással? – Dugja ki a fejét az ajtón, és meglátja. – Úgy értem, mi várható? Kis szünet. – Holnap újból havazni fog. Addig tiszta idő lesz, és nagyon hideg. – Hová rejthették a motorosok azt a kulcsot? – Halvány fogalmam sincs, nem tudok segíteni. Öt perc múlva délután négy. Még tizenkét óra.

Reacher visszaadta a telefont Hollandnak. Az ablakban látszott, hogy odakint már kezd gyengülni a fény. A nap már igencsak nyugaton járt, a kőház hosszú árnyékot vetett. Nekiláttak átkutatni az utolsó barakkot is. Az utolsó esélyük. Megvizsgáltak minden matracot, minden ágykeretet, a vécé víztartályát, a padlódeszkákat, a falakat, a lámpákat. Lassan és alaposan dolgoztak, és még lassúbbak és aprólékosabbak lettek, ahogy közeledtek a helyiség végéhez, és kezdtek kifogyni a lehetséges helyekből. Semmit sem találtak. Peterson megszólalt: – Hívhatnánk egy lakatost, mondjuk Pierre-ből. – Akkor már jobb lenne egy bankrabló, aki ért a széfek feltöréséhez. Talán ül is egy itt a börtönben. – Nem tudom elhinni, hogy soha nem használták ezt a helyet semmire. Egy vagyonba kerülhetett a megépítése. – A védelmi költségvetés akkoriban gyakorlatilag feneketlen volt. – Akkor sem tudom elhinni, hogy később nem találtak neki valami hasznosítási módot. – Valami gond akadt építés közben. – Akkor is, valaki csak tudta volna használni valamire. – A haditengerészetnek túl messze van a tengertől. Közel vagyunk az Egyesült Államok földrajzi középpontjához. Így hallottam a buszon. – A tengerészgyalogság használhatta volna téli hadgyakorlatokra. – Dél-Dakotát? Túl kényeskedőnek hangzott volna egy olyan hely, amelynek a „dél” szerepel a nevében. A tengerészgyalogosok ragaszkodtak volna minimum Észak-Dakotához. Vagy az Északi-sarkhoz. – Talán nem akartak föld alatt aludni. – A tengerészgyalogosok ott alszanak, ahol mondják nekik, és akkor, amikor mondják nekik. – Ami azt illeti, úgy hallottam, hogy San Diegóban tartják a téli hadgyakorlatokat. – Nem tudom, én a gyalogságnál voltam – mondta Reacher. – Soha nem értettem, amit a tengerészgyalogságnál művelnek.

Újból kimerészkedtek a hidegbe, és még egyszer szemügyre vették a kőházat és a makacs ajtót. Aztán visszasétáltak a kocsihoz, beültek, és elhajtottak. Négy kilométer a leszállópályán, amelyet arra építettek, hogy viharvert repülők rongyos árvákat szállítsanak ide. Aztán majdnem tizenöt kilométer a régi kétsávos úton, ahol nem jött volna egyetlen felnőtt sem a megmentésükre. A hidegháború. Csúnya idők voltak. Visszatekintve talán sokkal kevésbé volt veszélyes, mint ahogy akkoriban az emberek gondolták. Néhány szovjet rakéta csak a képzelet műve volt, némelyik csak festett fatörzs az ellenség megtévesztésére, sok közülük hibás volt, és nem is működött volna. És a szovjeteknek is megvoltak a maguk pszichológusaik, akik jelentéseket írtak cirill betűkkel egyedül maradt hétévesekről, törzsi szerveződésről, verekedésekről, gyilkosságokról és kannibalizmusról. De akkoriban mindez nagyon is valóságosnak tűnt. Reacher kétéves volt a kubai rakétaválság idején. Akkoriban egy csendes-óceáni támaszponton éltek. Ő nem tudott semmit az egészről, de később az anyja mesélte, hogy az apjával arra számítottak, hogy a mérgezett felhő dél felé fog sodródni. Úgy gondolták, két hét, míg odaér. Volt a házban fegyver, és a támaszponton voltak egészségügyisek, akiktől lehetett pirulákat kapni. – Mennyire szokott beválni az időjárás-jelentés? – kérdezte Reacher. – Többnyire elég megbízható – felelte Peterson. – Azt mondják, holnap megint havazni fog. – Nagyon úgy tűnik. – Akkor valaki hamarosan megérkezik, különben nem takarították volna le a leszállópályát. Messze keleten és egy kicsivel délebbre, Maryland államban, egy repülőgép épp földet ért egy másik leszállópályán, a légierő Andrews támaszpontján. Nem volt nagy gép, csak egy kisebbfajta sugárhajtású kisrepülő, amelyet a hadsereg lízingelt. A katonai rendőrség kísért vele egy foglyot. Hatan voltak a gépen, a pilóta, a másodpilóta, három kísérő és a fogoly. A fogoly a 4. gyalogosszázad századosa volt Fort Hoodból. Civil öltözéket viselt, a csuklójánál, a derekánál és a bokáján láncokkal bilincselték meg. A gép végiggördült a leszállópályán, megállt, majd leengedték a lépcsőt. A foglyot lekísérték, és a betonon parkoló autóhoz vitték. A hátsó ülésre ültették be. Egy díszegyenruhás női katonatiszt várta. A katonai rendőrség őrnagya. Valamivel magasabb volt az átlagosnál, karcsú, hosszú fekete haját hátul összefogta. Napbarnított bőr, sötétbarna szem. Intelligencia, tekintély és egy kis huncutság tükröződött az arcán. Egy Ezüstcsillag és két Bíborszív kitüntetés rendjelszalagját viselte az egyenruháján. Sofőr nem ült a kocsiban. – Jó napot, százados! – szólalt meg a nő. A százados semmit sem felelt. – A nevem Susan Turner – folytatta a nő. – Őrnagy vagyok, a katonai rendőrség 110-es különleges egységének a parancsnoka, én nyomozok az ügyében. Most beszélgetünk egy percig, aztán visszaszáll a gépre, és vagy Texasba, vagy Fort Leavenworthbe, a katonai börtönbe viszik vissza. Ez a két lehetősége van. Megértette? A nő hangja meleg volt, kissé rekedtes, bizalmas. A torka mélyéről jött. Az a fajta hang, amellyel mindenféle bizalmas közlést ki lehet csalogatni másokból. Ezt a százados is nagyon jól tudta. – Ügyvédet akarok – jelentette ki. Susan Turner bólintott. – Megkapja – mondta. – Ahányat csak akar. Higgye el nekem, nemsokára a seggébe is ügyvédek bújnak. Olyan lesz, mintha az ügyvédi kamara nagygyűlésére tévedt volna egy százdolláros bankjeggyel a nyakában. – Nem beszélhet velem ügyvéd jelenléte nélkül. – Ez így nem egészen pontos. Magának nem kell semmit mondania ügyvéd nélkül, de én beszélhetek, amennyit csak akarok. Érti a különbséget? A férfi hallgatott. – Rossz híreim vannak – folytatta Susan Turner. – Meg fog halni. Ezt ugye, tudja? Akkorát bukott, mint még soha senki. Senki sem mentheti meg. Pontosan ezt fogja hallani az ügyvédektől is, akárhányat is szerez be. Mind ugyanazt fogja mondani. Ki fogják végezni, valószínűleg hamarosan. Nem akarok hamis reményeket kelteni magában. Maga máris halott ember. A férfi hallgatott. Turner folytatta: – Jól figyeljen, mert két nagyon fontos döntést kell meghoznia. A második az lesz, hogy mit kér az utolsó vacsorájára. Steak és fagylalt, ez a leggyakoribb választás, nem tudom, miért. Nem mintha nagyon érdekelnének az étrendi kérdések. Engem jobban érdekel az első kérdés, amelyben döntenie kell. Kitalálja, mi az? A férfi hallgatott. – Az első kérdés az, hogy miért ítéljék el. Vagy Texasban fogják kivégezni, amiért megölte a feleségét, vagy Leavenworthben, amiért elárulta a hazáját. Őszinte leszek magával, véleményem szerint egyik sem szolgál nagy dicsőségére. De Texasban talán egy kicsit megértőbbek az emberek. Háborús stressz, a hosszú iraki szolgálat, egyebek. Egyesek talán még bizonyos értelemben áldozatnak is tekintenék. A férfi hallgatott. Turner folytatta: – A hazaárulás azonban már egészen más. Erre nincs mentség. A szülei kénytelenek lesznek eladni a házukat és elköltözni, talán még nevet is kell változtatniuk. Lehet, hogy nem tudják eladni a házat, és egyszerűen csak felakasztják magukat az alagsorban. A férfi hallgatott. Turner folytatta: – Persze ott nem elég magas a mennyezet. Lassú lesz. Talán egymás kezét fogják majd közben. A férfi hallgatott. Turner elfordult az ülésen fekete harisnyába bújtatott hosszú lábaival. – És gondoljon az öccsére is, aki mindig felnézett magára. Számára is mindennek vége. Ott kell hagynia a haditengerészetet. Ugyan, ki bízna meg benne ezek után? Egy hazaáruló öccsében? Ez az ő számára is életfogytiglani ítélet. Építkezéseken fog dolgozni. Inni kezd. Élete minden napján átkozni fogja a maga szégyenletes nevét. Talán ő is öngyilkos lesz. Valószínűleg egy lövéssel végez magával, a szájába vagy a füle mögé ereszt egy golyót. A férfi hallgatott. Turner folytatta: – Tehát, ajánlok egy egyezséget. Ha beszél, válaszol minden kérdésemre, teljes és részletes beszámolót ad mindenről, akkor titokban tartjuk a hazaárulás vádját. A férfi hallgatott. Turner tovább folytatta: – Ha azonban nem hajlandó beszélni, akkor a legnagyobb nyilvánosság bevonásával folytatjuk le a nyomozást. Azt is elmeséljük a CNN-en, hol laknak a szülei, és felhívjuk a haditengerészetet. Nem az öccse feletteseit, hanem előbb a közvetlen bajtársait. Egy hosszú percig csönd volt. Aztán a férfi megszólalt: – Rendben. – Mi van rendben? – Beszélek. Turner leengedte az ablakot, és kiszólt: – Szóljanak a pilótának, hogy menjen el ebédelni.

Plato lecsapta a telefont. A pilótával beszélt, aki azért hívta fel, hogy figyelmeztesse, északon rosszabbra fog fordulni az időjárás a következő huszonnégy órában. Újabb havazás várható. Ezt Plato magától is tudta. Neki is voltak műholdas tévécsatornái. Egy hatalmas tányérantenna állt egy betonalapzaton közvetlenül a háza mellett. Az antenna egy dobozhoz csatlakozott, a doboz pedig a nappali falára szerelt hatalmas, Sony LCD tévéhez. A meteorológiai csatornát nézte rajta. A Sony tévé nem az egyetlen dolog volt azon a falon. Egymás hegyén-hátán tizennyolc olajfestmény függött mellette. A két hosszabbik falon további negyvenhárom kép lógott. És még húsz a tévével szemben lévő rövidebb falon. Összesen nyolcvanegy műalkotás. Többnyire másodrendű munkák negyedrangú festőktől. Vagy harmadrendűek harmadrendű festőktől. Esetleg negyedrendűek másodrendű festőktől. Egyik közülük állítólag Monet-tól származott, de Plato tudta, hogy hamisítvány. Monet termékeny festő volt, és sokszor hamisították. Valaki egyszer azt mondta, hogy a kétezer képből, amelyeket Monet élete során festett, csak az Egyesült Államokban hatezer található. Plato nem volt ostoba. Tudta, hogy mi van a birtokában. És azt is, hogy miért őrizgeti őket. Nem érdekelte különösebben a festészet, főleg az ilyen képek nem. Minden vászon egy tönkretett élet emléke volt – csak ezért őrizte meg őket. A festmények közötti üres helyekre megfordított lópatkó alakban több tucat, vagy talán több száz sárgaréz gombostűt vert be. Rég nem számolta már. Mindegyikre annyi nyaklánc és karkötő volt felakasztva, amennyi csak elfért. Gyémántok, smaragdok, rubinok és zafírok. Aranyláncok, ezüstláncok, platinaláncok. Egy-egy gombostűről fülbevalók és gyűrűk lógtak. Jegygyűrűk, pecsétgyűrűk, eljegyzési gyűrűk hatalmas gyémántokkal. Száz és száz volt belőlük. Talán több ezer. Minden csak idő kérdése. Ez a téma mindig is nagyon érdekelte. A társadalmi osztály határozza meg azt, hogy az emberek meddig húzzák ki, miután elfogyott a készpénzük, és mikor kezdik el a testüket árulni. Hány réteg van az emberek lelkén, amíg eljut a vereség beismeréséig és a teljes megadásig, majd amíg eljut a tönkremenésig? A szegényeknél nincsenek ilyen rétegek. Szükségük van az általa árult termékre, és miután csekélyke pénzük többnyire már a fizetésnapon elfogy, lopni és csalni kezdenek, aztán az utcára kerülnek, és megteszik, amit tenniük kell. Tőlük nem kapott mást, csak készpénzt. A gazdagok azonban már mások. Több pénz áll a rendelkezésükre, amely tovább kitart, de nem örökké. Akkor szépen elkezdik felélni a félretett pénzüket, a részvényeiket, az értékpapírokat, a befektetéseket. Aztán kétségbeesett kezek kutatni kezdenek a fiókokban, az ékszeres dobozokban. Először előkerülnek a rég elfeledett, nem kedvelt, öröklött darabok. Ezek szép lassú utazás után eljutnak hozzá az elegáns chicagói és minneapolisi és milwaukeei és Des Moines-i és indianapolisi kertvárosokból. Aztán jönnek a falakról leszedett festmények, az ujjakról lehúzott gyűrűk, a nyakakból levett láncok. Eztán következik a második hullám, ahogy a szüleiket is kifosztják, aztán a harmadik, miután meglátogatták a nagyszüleiket. Amikor már semmi sem marad, a gazdagok is megadják magukat. Először talán csak hotelekben csinálják, és próbálják ámítani magukat, de végül mind az utcán kötnek ki a hidegben, mocskos sikátorokban, férfiak is, nők is, és megteszik, amit tenniük kell. Minden csak idő kérdése.

Holland leparkolt a kapitányság előtti parkolóban, és az irodájába indult. Peterson és Reacher a nagyobbik irodába mentek. Üres volt, mint általában. A hátsó sarokban álló íróasztalon nem várta üzenet, és a hangpostafiókban sem. Reacher felemelte a telefonkagylót, de aztán visszatette. Lenyomta a számítógép klaviatúráján a szóköz billentyűt, mire a monitor életre kelt. Egy rendőrségi jelvényt ábrázoló rajz jelent meg Boltoni Rendőrkapitányság felirattal. Egy kissé elnagyolt digitális grafika volt. Az egy méterrel odébb álló számítógép merevlemeze halkan zúgott és zümmögött. – Vannak adatbázisaik? – kérdezte Reacher. – Miért? – kérdezett vissza Peterson. – Utánanézhetnénk ennek a Platonak. Úgy tűnik, ő mozgat mindent a háttérből, bárki is legyen. Peterson leült a szomszédos íróasztalhoz, és nyomogatni kezdte a billentyűket. Ide-oda kattintgatott az egérrel, és beírt egy jelszót. Aztán Reacher látta, hogy a bal mutatóujjával lenyomja a Shift billentyűt, a jobbal a P betűt, aztán az l, a, t, o következett. – Semmi – mondta Peterson. – Csak visszaküld a Google-hoz, ahol annyi áll, hogy egy görög filozófus. – Nincs lista az álneveiről? Peterson tovább nyomogatta a billentyűket. Tizennégyet nyomott le. Feltehetően azt gépelte be, hogy Plato, álnevek. – Dél-amerikai – olvasta fel az adatokat. – Állampolgársága ismeretlen. Valódi neve ismeretlen. Kora ismeretlen. Állítólag Mexikóban él. Állítólag zálogházakat üzemeltet öt amerikai nagyvárosban, a gyanú szerint kábítószer-kereskedő, és prostitúcióval is foglalkozik. – Rokonszenves ember. – Sohasem tartóztatták le. Mexikóban sem. – Ez minden? – A szövetségi adatbázisokban biztosan több van, de azokhoz nincs hozzáférésem. Reacher újból felemelte a telefont, aztán lerakta. Rock Creek-ben most fontosabb dolguk is van, mint az ő kis ügye. Eltűnődött, nem kezd-e nyűg lenni a nőnek, vagy nem untatja-e. Mint a megőszült, kiöregedett tiszthelyettesek, akik még mindig egy támaszpont közelében élnek, és egész este olyan bárokban lebzselnek, ahová katonák járnak, és kéretlenül szórakoztatják őket poros, ostoba történeteikkel. Vagy a nyugdíjas városi zsaruk, akik nem tudtak eleget félretenni, hogy öreg napjaikra valahová délre költözzenek, és még mindig ugyanazokba a kocsmákba járnak, és beleszólnak minden beszélgetésbe. – Elmehetnénk a börtönbe – javasolta Peterson. – A számítógépes rendszerük össze van kötve a szövetségi informatikai rendszerrel. Ismerek ott egy-két embert. Öt perc múlva délután öt. Még tizenegy óra.

28. fejezet

A börtön tíz kilométerre északra feküdt a várostól, annak az útnak a meghosszabbítása vezetett hozzá, amely a várostól az autópályához vitt. Az út egyenes volt, mintha a tervező vonalzóval húzta volna meg a nyomvonalat a térképen. Eltakarították róla a havat, felsózták, és az állandó használatnak köszönhetően aránylag tiszta is maradt. Látogatási nap volt, a buszok folyamatosan ingáztak a város és a börtön között. Nyolc perc alatt tették meg az utat. Az első hét percben Reacher nem látott semmi mást, csak a késő délutáni, szürke égboltot és a jégszemcséket a levegőben. Aztán megpillantotta a börtönt. A távoli horizonton szűrt fény derengett fel, aztán szétvált több száz különálló kékesfehér fénykörre a csillogó szögesdrót fölött. A hosszú betonkerítés úgy három és fél méter magas volt, és talán ugyanolyan vastag is. Kívülről és belülről is szögesdróttal szegélyezett drótháló húzódott, a betonfal és a drótkerítés közti üres hely szögesdrótkötegekkel volt kitöltve. A drótkötegek imbolyogtak a nagy szélben, és meg-megcsillant rajtuk a reflektorok fénye. A stadionba való reflektorokat tízméterenként elhelyezett oszlopokra szerelték fel. Lefelé fordított fémdobozok, erős villanykörtékkel, négyes csoportokban. Harmincméterenként őrtornyok emelkedtek, a tetejükre kivilágított üvegfülkét építettek az őr számára, amelyet kívülről körbe lehetett járni egy kis teraszon. Körbeforgatható reflektorokat is felszereltek a fülkékhez. Az oszlopokon világító reflektorok fénye vakító volt, visszaverődött az érintetlen hótakaróról, és kétszer olyan ragyogónak látszott. A kerítés mögött egy háromszáz méteres, hóval borított udvar terült el. A hatalmas üres telek közepén vadonatúj betonépületek helyezkedtek el. Akkora területet foglaltak el, mint egy nagyobb falu, vagy egy kisváros. Az épületeket kívülről is, belülről is kivilágították. A komor homlokzatokon olyan apró ablakok voltak, mint egy hajó oldalán a kerek kisablakok. Az épületek tetejét vastag hótakaró fedte. – Az ajándék ló – jegyezte meg Peterson. – Az aranytojást tojó tyúk. – Lenyűgöző – mondta Reacher. Valóban az is volt. Az egész hely hatalmas volt, több száz holdat foglalt el. Az óriási, ragyogó fényfolt úgy hatott, mintha egy idegen űrhajó lebegne a sötét préri fölött, és nem tudná eldönteni, hogy leszálljon, vagy keressen valami barátságosabb helyet. A főkapu előtt az út tágas, négyszögletes térré szélesedett. A szélén a buszmegállók és szemetesek sorakoztak. Peterson áthajtott a kis téren. A kapu inkább egy kisebb alagút volt, fölül is be volt fedve. Elég magas volt ahhoz, hogy buszok is átférjenek alatta, és elég széles, hogy a kifelé és befelé haladó járművek is elférjenek egymás mellett. Mindkét sávban három kapu sorakozott egymás után, így két zsilipen kellett átjutnia a látogatónak. Peterson behajtott az első kapun, és megállt az első zsilipben. Egy jó melegen felöltözött őr jött ki, ellenőrizte őket, majd visszalépett a fülkébe, és kinyílt az előttük lévő kapu. Peterson előbbre gördült a kocsival tíz métert, aztán az egész eljárás megismétlődött. Kinyílt az utolsó kapu is, Peterson áthajtott rajta, és elindult az épületek felé egy jól kitaposott úton, amelyen járművek keréknyomai és gyalogosok lábnyomai egyaránt látszottak. A buszokról nyilván a kapun kívül szálltak le az utasok. Reacher elképzelte a nőt meg a gyereket, akiket a kávézóban látott a kölcsönvett takaróba burkolózva, ahogy átgázolnak a havon. Peterson olyan közel parkolt le a látogatók számára fenntartott bejárathoz, amennyire csak lehetett. A bejárat egy üres előcsarnokba nyílt, amely szigorú volt és hivatalos – nedves linóleumpadló, mentazöldre festett falak, a mennyezeten neoncsövek. A röntgengép és a fémdetektoros kapu mellett három börtönőr ácsorgott, de nemigen csináltak semmit. Peterson ismerte őket, ők is Petersont. Egy perccel később őt és Reachert bekísérték egy irodába. Újonnan építették, de máris egy kicsit piszkos és ütött-kopott benyomást keltett. Meleg volt odabent. Állott kávé, friss izzadság, nedves gyapjú és olcsó poliészter egyenruhák szaga terjengett. Öt szék állt benne és egy íróasztal, rajta egy számítógép. Az egyik őr bekapcsolta, begépelt egy jelszót, aztán magukra hagyta őket. – Szövetségi börtön, szövetségi adatbázisok – mondta Peterson. Az adatbázisok nyilván kissé ismeretlenek voltak a számára, mert elég sok kattintgatásba és gépelésbe került, amíg eljutott valahová. Sokszor összeszorította a száját, néha hangosan felszisszent vagy motyogott valamit. Végül elvette a kezét a billentyűzetről, hátradőlt, és olvasni kezdett. – Először csak ugyanazokat az adatokat közlik – mondta. – Dél-amerikai, pontos származása ismeretlen, a valódi személyazonossága ismeretlen, pontos életkora ismeretlen, de valószínűleg a negyvenes éveiben jár, állítólag Mexikóban él, zálogházai vannak Chicagóban, Minneapolisban, Milwaukeeban, Des Moines-ben és Indianapolisban, a gyanú szerint ugyanebben az öt városban kábítószer-kereskedelemmel és prostitúcióval egyaránt foglalkozik. – Nincs semmi új adat? – kérdezte Reacher. – A városok nevét eddig nem tudtuk. – Ezen kívül. – Semmi olyan, amit be tudtak volna bizonyítani. A szokásos figyelmeztetés, hogy kemény bűnözővel állunk szemben. Ha ilyen magasra küzdötte fel magát, akkor biztosan nem ministránsfiú. Úgy gondolják, több száz ember halála száradhat a lelkén. Úgy tűnik, legalább ennyi kell, hogy valaki ide jusson. Des Moines nem egy nagy szám, de Chicago már igen. Nem amatőr a pasas. Peterson tovább kattintgatott és olvasgatott. Megint összeszorította az ajkát, és nagyokat fújt. Aztán azt mondta: – Van egy saját repülője. – Sok embernek van. – Boeing 737-es. Egy rendes utasszállító, magáncélra átalakítva. Állítólag egy csődbe ment mexikói légitársaságtól vásárolta. Reacher hallgatott. Peterson tovább kattintgatott és olvasgatott. – Nagyon alacsony – mondta. – 148 centi. – Tényleg? – Maga mennyi? – 195. – Akkor 47 centivel magasabb nála. – Gyakorlatilag törpe. – Egyszer valaki törpének nevezte, és a kórházban tért magához, ahol levágták mindkét lábát.

Susan Turner visszament Rock Creek-i irodájába. Hosszú és lassú volt az út a csúcsforgalomban. Leparkolt a számára fenntartott helyen, besietett a főbejáraton, aztán fel a kőlépcsőn. A korlát még mindig fémből volt, mint régen. Az első emeleti folyosó még mindig keskeny, a padlót még mindig linóleum borította. A jobb és a bal oldalon sorakozó ajtók mögött irodák rejtőztek, az ajtókon opálos kisablakokkal. Minden változatlan maradt Reacher ideje óta. Talán újrafestették a falakat, de alapvetően semmi sem változott. Minden irodát a minisztériumi szabályzat szerint rendeztek be. Az övében ott állt a híres-nevezetes fém íróasztal, három telefonkészülék összesen harminc vonallal, egy ergonomikus görgős szék, irattartó szekrények, és két, hajlított fémlábú szék a látogatóknak. A fordított üvegtálra emlékeztető lámpabura három fémláncon lógott a mennyezetről, energiatakarékos villanykörte égett benne. Az íróasztalon számítógép állt a gyors és biztonságos kormányzati hálózatra kapcsolva. Volt egy laptop is, amely vezeték nélkül csatlakozott egy külön hálózathoz. A falon egy világtérkép legújabb kiadása. Susan Turner leült. Üzenetek nem várták. Nem jött hír a légierőtől, és Reacher sem kereste. Bedugta a digitális hangrögzítőt a számítógépbe, és feltöltötte a fogollyal folytatott beszélgetést egy audio-fájlba, amelyet a hangfelismerő szoftver majd írott dokumentummá alakít. Az új fájlokat továbbítja a megfelelő helyre. Letartóztatások lesznek Texasban, Floridában és New Yorkban. Az egész egység dicséretet kap a munkájáért, őt pedig Bronzcsillagra is felterjesztik, ez olyan biztos, mint ahogy az éjszaka követi a nappalt. Reacher is kapott Bronzcsillagot annak idején. Susan tudta, mert ott feküdt az íróasztalán a személyi aktája. Vastag volt, és jó régi. Szinte szétfeszítette a sok papír a kopottas, karton irattartót. Sokszor átlapozta már. Jack Reacher, második keresztneve nincs, október 29-én született katonacsaládban, de nem igazán az apja nyomdokaiba lépett, amikor pályát választott, mert az apja tengerészgyalogos volt. Az anyja francia. Reacher a West Point katonai akadémián végzett, aztán tizenhárom éven át szolgált a seregben, a legelejétől fogva a katonai rendőrségnél. Susan szemében emiatt gyakorlatilag angyalnak számított, de azért elég sokszor bajba keveredett. Mindig kimondta, amit ki kellett mondani, és nem érdekelte, hogy kinek. Megtette, amit meg kellett tenni, és nem érdekelte, kivel. A saját útját járta, és fejek hullottak a nyomában. Lefokozták századossá, mert eltörte egy civil lábát. A lefokozás mindig amolyan kódolt üzenetnek számított. Jobb, ha magadtól mész, öreg. De ő maradt. Maradt, és megint felküzdötte magát őrnaggyá, ami minden idők legnagyobb visszatérése volt. Aztán ő lett a 110-es egység parancsnoka. A legelső parancsnoka, tulajdonképpen az alapítója. Az elődje, de azért nem igazán példakép. A tizenhárom év alatt mindenesetre elnyerte az Ezüstcsillagot, a Kiváló Szolgálatért Érdemérmet, a Bíborszívet és a Bronzcsillagot. Nyilván tehetséges katona volt. Ha egy kicsit erősebb lett volna benne a csapatszellem, ha az apja a gyalogságnál szolgált volna, és ha az édesanyja amerikai, mostanra már vezérkari főnök is lehetne. Reacher meglehetősen különös pályát futott be. Az Ezüstcsillagot és a Bíborszívet Bejrútban szerezte. A gyalogság összekötő tisztje volt a haditengerészetnél, épp akkor, amikor robbantásos merénylet történt a barakkoknál. Súlyos sérüléseket szerzett, és hősiesen viselkedett közvetlenül a robbantás után. A többi kitüntetésének az indoklása nem szerepelt részletesen az aktájában, ami azt jelentette, hogy titkos akciókért kaphatta őket. Bejrútban kórházba került, aztán repülővel szállították Németországba, ahol tovább lábadozott. Az orvosi feljegyzések is szerepeltek az aktában. Jó általános egészségi állapotnak örvendett, a sebek gyorsan és tökéletesen begyógyultak. Csak egy „torzító heg” maradt meg, ahogy a seregnél mondják, ami arra utalt, hogy elég komolyan megsebesülhetett. 195 centi magas volt, és németországi lábadozása idején százhúsz kiló. Semmilyen szervi problémája nem volt, a látását kitűnőnek ítélték. Számos képesítése is volt. Szakértő volt a kézifegyverek használatában. Rekordpontszámmal nyerte meg a sereg ezerméteres lövészversenyét. Az anekdoták szerint az állóképességi vizsgálatokon átlagon felül teljesített, a terepen kiváló teljesítményt nyújtott. Anyanyelvi szinten beszél az angol mellett franciául, elboldogul a spanyollal is, kiválóan kezel minden vállról indítható fegyvert, és a közelharcban is kiemelkedő. Susan nagyon jól tudta, hogy ez utóbbi mit jelent. Mintha odavágnának valakihez egy bekapcsolt láncfűrészt. Kemény ember, és nagyon intelligens. A fényképét a dosszié belső borítójához csatolták. Színes fotó volt, amely egy kissé megfakult az évek során. Kócos haja rövid volt. Élénk, kék szemére kissé lecsüngött a szemhéja. Egyenesen és rezzenéstelenül nézett az emberre. Két feltűnő heg volt az arcán, az egyik a bal szeme sarkában, a másik a felső ajkán. Az arcát mintha sziklából faragta volna ki egy szobrász vésője, aki tehetséges ugyan, de nem volt sok ideje a munkára. Sima, kemény, sík felületek. A nyaka erős. A válla széles. A karja hosszú, a keze hatalmas. A szája félig türelmesen, félig bosszúsan fanyar kis mosolyra húzódott. Mintha tudná, hogy muszáj elkészíteni a fotót, de épp az előbb közölte a fényképésszel, hogy ha három másodpercen belül nem végez, akkor lenyomja a torkán a fényképezőgépét. Jack Reacher. Susan mindent egybevéve úgy érezte, érdekes lenne megismerni, megtisztelő, ha valaki a barátjának nevezheti, és minden bizonnyal nagyon veszélyes ellenség. Felemelte a telefonkagylót, és felhívta az ismerősét a légierőnél. Megkérdezte, van-e valami híre. Nem volt. Megkérdezte, mikorra tud meg valamit. A férfi azt felelte, hamarosan. Susan azt mondta, az nem elég jó. – Szeretne jó benyomást tenni valakire? – kérdezte a férfi. – Nem – felelte Susan, és letette a kagylót. Az utolsó oldal Reacher aktájában egy kereszthivatkozásokat tartalmazó index volt, amely felsorolta, hogy más aktákban hol szerepel még a neve. Hetvenhárom helyen hivatkoztak még rá. Mind titkos, ami nem számít nagy dolognak, mert gyakorlatilag minden katonai irat tikos. Az első hetvenkettő a tizenhárom évnyi szolgálat idejéből származott, és olyan szinten titkosítottak, hogy nem lett volna egyszerű hozzáférni. Nyilván műveleti jelentések. A hetvenharmadik már nem volt olyan szupertitkos, de réges-régről származott. Olyan régről, hogy Jack Reacher akkoriban még csak hatéves kisfiú lehetett. Ami elég furcsa volt. Ha a családjával kapcsolatos a dolog, és az apja miatt íródott valami jelentés, az a haditengerészet irattárában lenne. De miért őrizget a hadsereg jelentéseket egy hatéves gyerekről? Susan Turner e-mailen kért a humánerőforrás-parancsnokságtól egy ideiglenes jelszót, amellyel egy alkalommal léphetett be az archívumba.

Amikor elhagyták a börtönt, az eljárás menete majdnem ugyanaz volt, mint bejövetkor, csak most, a távozás előtt a kocsijukat is alaposan átkutatták. Amikor Peterson megállt az első zsilipben a két kapu között, két őr jött ki zseblámpákkal, az egyik ellenőrizte a csomagtartót, a másik a hátsó ülést. Aztán helyet cseréltek, és újból ellenőriztek mindent. Kinyílt a középső kapu, és Peterson áthajtott rajta a második zsilipbe. Itt egy harmadik őr ellenőrizte a papírjaikat, aztán intett, hogy mehetnek tovább. – Na, mit gondol? – kérdezte Peterson. – Miről? – A biztonsági intézkedésekről. – Megfelelőek – mondta Reacher. – Ennyi? – Ennél több nem kell. – Szerintem elég jók. – Az emberi természet miatt végül úgyis hibázni fognak. Még alig egy éve csinálják. Csak annyi kell, hogy egyszerre két őrön is erőt vegyen a lustaság. Előbb vagy utóbb be fog következni. Ez mindig így van. – Maga nagyon pesszimista. – Csak realista. Peterson elmosolyodott, kigördült a kapun, és elindult a hóban a város felé.

Háromezer kilométerrel délre, a hőségben három fekete Land Rover haladt konvojban Plato birtoka felé. A dzsipek alig egy hónaposak voltak, mindegyiknek füstszínű ablaka volt. Sportmodellek voltak, de valójában az átalakított Land Rover LR3-asok motorházteteje alatt egy felturbózott Jaguar motor dorombolt. Remek járművek a rossz minőségű, de nem különösebben veszélyes utakra, amelyek Plato birtokának a környékén, Michoacán államban jellemzőek voltak. Minden kocsiban két ember ült, összesen hatan voltak. Mindnyájan helybéliek, harminc körüliek, húszévnyi tapasztalattal. Mindnyájan sötét öltönyt viseltek, és alaposan fel voltak fegyverkezve. Mindegyikük dolgozott már korábban is Platonak. Ami azt jelentette, hogy mindegyikük félt egy kicsit. A három kocsi még egy utolsót kanyarodott, és nekivágott a kapuhoz vezető utolsó poros kilométernek. Mindhárom sofőr tisztában volt vele, hogy távcsővel már szemmel tartják őket. Átlépték azt a pontot, ahonnan már nincs visszaút. Egyenletes tempóban, kilencvennel haladtak pontosan tartva a távolságot, aztán lassítottak, nehogy támadásnak véljék közeledésüket. Az emberek azt mesélték, hogy Plato kapujánál az őröknek tank elleni rakétájuk is van. Vagy legalábbis rakétameghajtású gránátjaik. És föld-levegő rakétáik, arra az esetre, ha a kormány emberei helikopterekkel támadnának. Talán igaz, talán nem, de senkinek sem volt kedve személyesen megbizonyosodni a dologról. A három terepjáró megállt a kapu előtt, a hat férfi kiszállt a sötét ablakok mögül, és megálltak a kora esti hőségben. Senki sem jött ki eléjük. Tudták, hogy a távolból azonosítják őket, de ezen kívül nem lesz alaposabb vizsgálat. Tudták, hogy nincs szükség motozásra ahhoz, hogy garantáltan jól viselkedjenek – elég az, hogy mindnyájuknak ott él a közelben a nővére, a húga, az anyja, a nagyanyja és az unokahúga. Nem kellemes dolog, ha az ember egy rokonának az arcáról lenyúzzák a bőrt. Együtt élni vele még rosszabb. A motor beindult, kattant egy fogaskerék, és a kapu kinyílt. Egy perc múlva már az utolsó terepjáró is bent volt a birtokon, a fogaskerék újból kattant, és a kapu becsukódott. Peterson kitette Reachert Janet Salter házánál. Végigsétált a ropogós hóban a behajtón, majd az előszobában őrködő rendőrnő beengedte. Janet Salter a könyvtárban ült a megszokott foteljében, és a lámpa fénykörében olvasott. A másik rendőrnő az ablaknál állt, háttal a szobának. A helyzet nyugodt volt, minden csendes. Janet Salter felmutatta a könyvét. – Egy Sherlock Holmes-történetet olvasok. – A kutya, amelyik nem ugatott éjszaka? – Pontosan. – Erre már én is gondoltam. A szomszédja nem a széljárással szemben lakik. Az, hogy a kutya nem érezte meg az idegen szagát, még nem jelenti azt, hogy senki sem járt itt. – Van egy másik kötet is a szalonban, amelyet meg akarok mutatni – mondta Janet Salter. Letette a könyvet, és felállt a fotelből. Reacher követte a másik szobába. Janet Salter becsukta az ajtót. De nem egy könyvet mutatott, hanem kérdezősködni kezdett: – A motorosok tényleg elmentek? – Igen – felelte Reacher. – És visszajönnek még? – Nem hinném. – Akkor most már biztonságban vagyok? – Nem igazán. – Holland miért hagyta, hogy csak úgy elmenjenek? – Kisvárosi szabályok – felelte Reacher. – Ez tehát azt jelenti, hogy ha a tervek szerint mégis tanúskodom, akkor csak egy embert fognak – ahogy maga mondta – lekapcsolni. – Úgy van. – De egyáltalán nem erről volt szó! Az lett volna a lényeg, hogy az egész bandát elkapják. Most egyszerűen csak továbbálltak, és egy másik városban fognak bajt okozni. – Aztán a következőben, aztán meg a következőben. – Ez nem helyes. – A dolgok így mennek. – Úgy értem, nem helyes, hogy ekkora kockázattal nézek szembe, ilyen csekély eredményért. – Ki akar szállni? – Igen, azt hiszem. Öt perc múlva este hat. Még tíz óra.

29. fejezet

Janet Salter leült egy székre. Reacher kinézett az ablakon. Sehol semmi. Az autóban őrködő, az állomány jobbik feléhez tartozó rendőr jobbra-balra forgatta a fejét, bele-belenézett a visszapillantó tükörbe. – Azt hiszem, már túl késő kiszállni ahhoz, hogy ez bármit is számítson – mondta Reacher. – Miért? – kérdezte Janet Salter. – Ha most azonnal beszél is Hollanddal, Holland csak holnap tud beszélni az ügyésszel, az ügyész meg talán az azt követő nap adja be a szükséges papírokat, és beletelhet még egy napba, amíg elterjed a történtek híre. A rosszfiúknak viszont sietős a dolog. Az a hely sok pénzt termel nekik. Nem engedhetik meg maguknak a kockázatot. – Szóval, ha tetszik, ha nem, benne vagyok, és nem szállhatok ki? – Tartson ki – mondta Reacher. – Nem lesz semmi baj. – Tegnap éjjel baj is lehetett volna, ha maga nincs itt. És nem lesz itt örökké. – Nem is lesz rá szükség – felelte Reacher. – A rosszfiúk nem fognak örökké várni. Janet Salter elment vacsorát készíteni. Azt mondta, a főzés megnyugtatja. Az éjszakás rendőrnők felkeltek, és lejöttek a földszintre. A ház biztonságosnak tűnt. Odakint sötét volt és hideg, odabent meleg és világosság. A tűzhelyen főtt a vacsora, és a lábosokból szálló gőztől bepárásodtak az ablakok, úgyhogy Reacher ide-oda ingázott a könyvtárszoba, a szalon és az előszoba között. Nem látott semmit az ablakokból, csak havat, jeget és mozgó árnyékokat. A szél még mindig fújt. Nem ideális körülmények a megfigyeléshez, de Reacher nagyjából elfogadhatónak találta a helyzetet. Hét rendőr, és ő erősítésként – ez így elégnek tűnt. Aztán megcsörrent a telefon. Reacher épp az előszobában volt, Janet Salter kikiabált neki a konyhából, hogy vegye fel. Peterson volt az. – Van itt valami, amit látnia kell – mondta. – Hol? – A kapitányságon, a számítógépen. – Nem tudná idehozni? – Nem. – Nem mehetek el innen. – Azt mondta, lehet, hogy soha többé nem halljuk azt a szirénát. Nem lesz több szökés, nem lesz több lázadás. – Bármennyire valószínű is, ez azért csak találgatás. – Odamegyek magáért, aztán vissza is viszem. – Ezt nem tudja megígérni. Tegyük fel, hogy pont akkor szólal meg a sziréna, amikor épp ott vagyok. – Akkor is visszaviszem. Esküszöm, a gyerekeim életére. – Bajba fog kerülni. – Majd kimászom belőle. – Át kellene vennie a rendőrség vezetését, ugye, tudja? Minél előbb, annál jobb.

Peterson öt perc múlva meg is érkezett. Váltott pár szót az embereivel, aztán kiment a konyhába Janet Salterhez, és szólt neki, hogy egy negyedórára kölcsönvenné Reachert. A nő szemébe nézve megígérte, hogy egyetlen rendőr sem fogja elhagyni a házat, amíg Reacher vissza nem ér. Mrs. Salter nem örült, de úgy tűnt, hisz neki. Reacher felvette a kabátját, beült Peterson kocsijába, és öt perc múlva már ott is voltak a kapitányságon. Peterson leült egy íróasztalhoz, és összeszorított szájjal, nagyokat fújtatva elkezdett kattintgatni. Egy üres, szürke ablak jelent meg a monitoron, a négyszög közepén pedig egy ikon. – A rejtett kamerával készített videofelvétel – mondta Peterson. – A börtönből. Digitális felvétel, e-mailen küldték át. – Értem. – A motoros és az ügyvédje, ma délután. Nem szüntettük meg a megfigyelést. Tudja, miért? – Miért? – Puszta figyelmetlenségből. – Peterson megmozdította az egeret, és rákattintott az ikonra. A szürke négyzet helyén szemcsés, színes kép jelent meg, amely a kihallgatószobát mutatta felülről. A kamera valószínűleg egy lámpában volt elrejtve, az üvegfalnak azon az oldalán, ahol az ügyvéd ült. Egy férfit lehetett látni a képen, szürke öltönyben. Rákönyökölt a beton elválasztópultra, az arca úgy harminc centire volt az üvegtől. Vele szemben, az üvegfal túloldalán egy narancssárga kezeslábast viselő fogoly ült. Magas volt és testes, hosszú fekete haja volt, szürkülő szakálla. A testtartása pontosan tükrözte az ügyvéd testtartását, ő is a pultra könyökölt, s az ő arca is harminc centire volt az üvegtől. Mint két összeesküvő. – Most figyeljen – mondta Peterson. Az ügyvéd suttogva mondott valamit. Reacher nem tudta kivenni a szavakat. – Hol van a mikrofon? – kérdezte. – A kameránál, a lámpa mellett. – Peterson lenyomott egy billentyűt, és felerősítette a hangot. Aztán egy hajszállal visszahúzott egy piros pontot az egérrel, és újra lejátszotta ugyanazt a részt. Reacher közelebb hajolt. A hangminőség nagyon gyenge volt, de most már legalább lehetett hallani az ügyvéd által kiejtett mondatot. Az ügyvéd azt mondta: – Tudja, az ókori görögök szerint egy hatórás várakozás minden problémát megold. Peterson leállította a felvételt. – Az ókori görögök? Mint az ókori görög filozófusok? Azt mondta a múltkor, hogy Plato egy görög filozófus volt. Ez egy kódolt üzenet. Reacher bólintott. – Mikor készült ez a felvétel? – Ma délután kettőkor. Tehát a hatórás várakozás az este nyolcat jelent. Most hat óra van. Tehát van még két órájuk. Máris elpazarolták az idejük kétharmadát. Reacher a monitort bámulta. – Játssza le újból – kérte. Peterson megint visszatekerte a felvételt. Az ügyvéd feje pár centivel közelebb hajolt az üvegfalhoz, aztán megszólalt a rekedtes, suttogó hang: Tudja, az ókori görögök szerint egy hatórás várakozás minden problémát megold. – Én nem így értelmezem – mondta Reacher. – Nem azt mondja, hogy van egy hatórás időtartam, amely alatt megoldódnak a problémák. Szerintem azt akarja mondani, hogy akkortól számolva hat óra múlva fog valami megtörténni, ami kihúzza őket a bajból. – Gondolja? – Ez is csak egy vélemény. – De mi történhet? – Megszólal a sziréna. Ez az egyetlen lehetőségük, hogy elkapják Mrs. Saltert. – Hogy intézheti el az ügyvéd, hogy megszólaljon a sziréna? – Ő nem tudja elintézni, de ketten együtt képesek rá. – Hogyan? – Mi történik a börtönben nyolckor? Akkor vacsoráznak? Az állatkertben is az etetési idő alatt szoktak kitörni a zűrök. – Korábban esznek. – Tévét néznek? Összeveszhetnek azon, hogy a CBS-t nézzék vagy az NBC-t? – Azt mondta, nem lesz több lázadás. – Valami történni fog. Az ügyvéd határozottan egy jövőbeli eseményről beszélt, méghozzá meglehetősen magabiztosan. Peterson hirtelen elsápadt. Hidegtől kipirult arca falfehér lett. – Jézusom – mondta. – Nyolckor szokták ellenőrizni, hogy mindenki bent van-e a cellájában. Lehet, hogy valaki megszökött ma délután, csak még nem tudnak róla. Egy ember hiányozni fog. Egy perccel nyolc után meg fogják nyomni a pánikgombot.

Visszahajtottak Janet Salter házához. A vacsora már majdnem kész volt, még tíz perc kellett hozzá. Spagetti, paradicsomos szósz, reszelt sajt és saláta a régi fatálban. Janet Salter felajánlotta, hogy Petersonnak is megterít. Peterson elfogadta. Semmi többet nem mondott. Csak elfogadta a meghívást, aztán odébb lépett, megfogta Reacher könyökét, és kirángatta a szalonba. – Itt maradok, amíg meg nem szólal a sziréna – mondta. – Helyes – felelte Reacher. – Ha ketten vagyunk, az még mindig jobb, mint ha maga egyedül. – Ez mindig így van. – Van magánál fegyver? – Igen. Mrs. Salternél is. – Hogy fog érkezni a támadó? – Elölről, kocsival. Túl hideg van ahhoz, hogy bármi mással próbálkozzon. – Nem tehetünk addig is valamit? – Nem – felelte Reacher. – Esetleg figyelmeztethetnénk a börtönt. Ha a sziréna most szólalna meg, akkor talán az emberük nem lenne még készenlétben. – Nem akarjuk, hogy ne legyen készenlétben – mondta Reacher. – Nekünk sokkal jobb, ha két perccel nyolc után idesétál a behajtón, ahogy várjuk. Pontosan akkor és ott, amikor és ahol számítunk rá. Maga is azt mondta, hogy jobb lenne túlesni ezen az egészen.

Háromezer kilométerrel délebbre Plato kijött a házából, és megkereste a három üresben járó motorral várakozó Land Rovert, amelyek szépen, sorban parkoltak. A hat férfi párokban állt, felemelt fejjel, napszemüvegben, a hátuk mögött összekulcsolt kézzel vártak. Plato alaposan szemügyre vette őket. Ismerte mindegyiket, alkalmazta már őket korábban is. Megbízható, de nem különösebben kiemelkedő teljesítményt nyújtottak, kellően képzettek, de tizenkettő belőlük egy tucat. Nem a legjobbak a világon. Másodrendűek, négyes tanulók, épp megfelelőek. Sok szóval lehetne jellemezni őket. Megnézte a dzsipeket. Mind a három teljesen egyforma. Brit gyártmány. Mindegyik annyiba került, mint egy gyerek egyetemi oktatása, ha nem is a Harvardon. Megszámolta őket elölről hátulra – egy, kettő, három –, aztán hátulról előre – három, kettő, egy. Választania kellett, hogy melyikbe üljön. Soha nem ült egymás után kétszer ugyanabba a járműbe a konvojban. Túl kiszámítható lett volna, és túl veszélyes. Azt akarta, hogy legalább háromból kettő legyen az esélye annak, hogy túléli az első golyót. A második golyó már amúgy sem találná el, a felturbózott motorok remekül gyorsultak. A hármas számú kocsit választotta. Ez bizonyos értelemben kettős blöffnek számított. Nem az, amire mások számítanak. Ha az első vagy a második kocsit felrobbantják, a harmadik belerohanhat a lángoló roncsokba. Mások nyilván arra számítanak, hogy erre ő is gondol, így azt feltételezik, hogy az elsőbe fog beszállni. Ami kissé rontja a kettő a háromból esélyt. Ha nagy sebességgel haladnak, a konvoj könnyen szétszakadhat, de ezek a járművek kiváló kormányszerkezetüknek köszönhetően képesek nagyon gyorsan reagálni. A hármas dzsip sofőrjének bőven lesz még ideje elkanyarodni, és kikerülni a roncsokat. Biccentett a hármas jármű felé. Az egyik mellette álló férfi fürgén odalépett, és kinyitotta a hátsó ajtót. Plato beszállt. Volt egy kis lépcső, amelyre szükség is volt a magassága miatt. Elhelyezkedett a feketével szegélyezett, krémszínű bőr hátsó ülésen. Az ajtón jobbra volt egy karfa, és egy másikat le lehetett hajtani középen. A légkondicionálás alacsony fokozaton működött. Teljes volt a kényelem. Két férfi előre ült. Az ajtók becsapódtak, és a kocsit sebességbe tették. A konvoj elindult. A kapu félregördült, ahogy közeledtek. Lassítottak, áthajtottak rajta, aztán gyorsítottak. Megtették az első poros kilométert. Plato nézte az előtte ülő két férfit. Sok szóval lehetne jellemezni őket. A legtalálóbb az, hogy eldobható.

Janet Salter konyhaasztala túl kicsi volt hét embernek. Peterson és a négy rendőrnő még pisztolytáskát is viselt a derekán, amitől még több helyre volt szükségük. Reacher sem volt éppen vékonynak mondható. De talán épp a helyszűke miatt nagyon barátságos hangulat uralkodott, Janet Salter eleinte kissé feszült volt, ahogy Reacher és Peterson is, bár más okból kifolyólag. A négy rendőrnő örült, hogy beszélhetnek. Janet Salter lassan kezdett megnyugodni. Reacher és Peterson hallgatólagosan megegyeztek, hogy csak akkor szólnak neki a helyzetről, ha már nagyon muszáj. Ők is csatlakoztak a beszélgetéshez. Mindenki régi történeteket mesélt. Janet Salter egy kis, helyi elemi iskolába járt valamikor nagyon régen. A farmerek fiaira novemberben rávarrták a meleg, gyapjú, téli alsóneműt, és csak márciusban vették le róluk. Januárban már borzalmas volt a szag, de februárban egyenesen elviselhetetlen. Petersonnak már egészen más emlékei voltak. Feleannyi idős volt, mint Janet Salter. Az ő iskolája ugyanolyan volt, mint bármelyik másik, amit a tévében látni. Úgy érezte, részese Amerikának, egészen addig, amíg meg nem nézte a térképet. Ezerkétszáz kilométerre volt a legközelebbi Major League baseballcsapat székhelyétől. Nagyon messze mindentől. Egy félénk kis hang azt súgta a lelke mélyén, hogy sohasem fog elmenni innen. A két rendőrnő Észak-Dakotából származott, és azért jöttek délebbre, mert itt kaptak munkát. És mert itt melegebb van, tette hozzá az egyik nevetve. Ugyanolyan iskolába jártak, mint Peterson. Reacher nem mesélt túl sokat, de nagyon jól tudta, miről beszélnek a többiek. A szekrények a folyosón, a tornatermek, az igazgatói iroda. Hét helyen járt általános iskolába a tengerentúlon lévő katonai bázisokon, de mindegyiket egyenesen az Államokból hozták, mintha előre gyártott panelekből lettek volna összerakva. Az épület falain kívül Manila vagy Leyte párás forrósága, Németország vagy Belgium hideg nyirkossága uralkodott, de az iskola akár Észak-Dakotában, Dél-Dakotában, Maine-ben vagy Floridában is lehetett volna. Néha húszezer kilométerre is voltak a legközelebbi Major League baseballcsapattól. És egy hang a lelke mélyén azt súgta, hogy soha nem fog egy helyben maradni. Desszertnek gyümölcsöt kaptak és kávét, utána leszedték az asztalt, és együtt elmosogattak. Aztán a nappalosok felmentek az emeletre aludni, az éjszakások pedig elfoglalták a helyüket az előszobában és a könyvtárban. Janet Salter fogta a könyvét. Reacher és Peterson átmentek a szalonba, hogy ott várjanak. Öt perc múlva este hét. Még kilenc óra.

30. fejezet

Peterson folyton az óráját nézte. Reacher a fejében tartotta számon az idő múlását. Hét óra. Öt perccel múlt hét. Tíz perccel múlt hét. Negyed nyolc. Az utcán semmi sem történt. A tornác teteje alatt kinézve ugyanazt látták: hó, jég, szél. Peterson parkoló kocsija, az őrködő járőrautóban az éber sofőr. Peterson kivette Glock pisztolyát a pisztolytáskából, ellenőrizte, aztán visszatette. Reacher a nadrágja zsebében tartotta a revolvert. Nem kellett ellenőriznie, hogy ott van-e, érezte a súlyát. Peterson az ablaknál állt, Reacher leült Janet Salter foteljébe. A leszállópálya járt a fejében, a kis kőépület és a barakkok. Főleg az első barakk. – Kimnek van húga? – kérdezte. – Nincs – felelte Peterson. – Unokahúga? – Van egy-két unokatestvére, miért? – Az a lány, akit a barakkban láttam az ágyon üldögélni, olyan ismerősnek tűnt. Először az volt az érzésem, láttam már valahol, de nem hinném. Próbálok rájönni, hogy miért volt olyan ismerős. Vagy csak egy helyi típus, vagy hasonlít valakire, akit korábban láttam. – Nincs igazán olyan, hogy helyi típus. – Gondolja? Maga és Holland például eléggé hasonlítanak. – Ő öregebb nálam. – Attól eltekintve. – Egy kicsit, talán. De nincs helyi típus. – Akkor az a lány hasonlított valakire, akivel találkoztam. Azt hiszem, az első itteni estémen. És más nővel nem találkoztam akkor, csak Kimmel. – És az idős hölgyekkel a buszon. – Ők nem hasonlítanak. – A pincérnő az étteremben? – Nem ő volt. – Kimnek nincsenek húgai, és azt hiszem, minden unokatestvére fiú. – Oké – bólintott Reacher. – Talán egy férfira emlékezteti az a lány. A testvérek hasonlíthatnak egymásra akkor is, ha nem egyneműek. Lowellnek például van egy nővére, aki nagyon hasonlít rá. Emlékszik rá? – Szegény nő – jegyezte meg Reacher. – Egyébként hogy festett az a titokzatos lány? – Magas volt, vékony és szőke. – Itt mindenki magas, vékony és szőke. – Éppen erről beszélek. – De azért meg tud különböztetni minket. – Ha nagyon koncentrálok – vágott vissza Reacher. Peterson futólag elmosolyodott, aztán visszafordult az ablak felé. Reacher odalépett melléje. Öt perccel múlt negyed nyolc. Minden néma volt.

Valahol nagyon messze délkeletre Susan Turner ismét telefonált. Az ismerőse a légierőnél az első csöngésre felvette. Azt mondta, ő is épp hívni akarta, mert hírei vannak. Épp most kapta meg a várt aktát. – Szóval, mi van odalent a föld alatt? – kérdezte Susan. A férfi elmesélte. – Ez így elég homályos – mondta Susan. – Nem tudna több részletet kideríteni? – Azt mondta, hogy az egészet kezeljük nem hivatalosan. – Úgy is van. – Nekem nagyon úgy hangzik, mintha ettől függne a következő előléptetése. – Csak próbálok segíteni valakinek, ez minden. És ha ilyen homályos információkat közlök vele, az nem sokat ér. – Kinek akar segíteni? Susan Turner hallgatott. – Egy barátomnak – mondta végül. – Mennyire jó barát? – Azt még nem tudom. – És mennyire akar jóban lenni vele? – Eléggé ahhoz, hogy még egy kicsit utánanézzek a kedvéért a dolgoknak. – Hát jó, még keresgélek. Majd hívom, ha találtam valamit.

Fél nyolckor Janet Salter járkálni kezdett. Reacher hallotta a lépteit az előszobából. Hallotta, ahogy a lépcső aljában őrködő rendőrnő azt mondja, remek volt a vacsora. Janet Salter udvariasan válaszolt valamit. Aztán bejött a szalonba. Reacher legszívesebben rögtön bezárta volna a pincébe, de úgy döntött, megvárja, amíg megszólal a sziréna. Valószínűleg készségesebben fog engedelmeskedni, ha meghallja a kísérteties sivítást. – Mi fog történni? – kérdezte. Peterson egy kérdéssel válaszolt: – Miért gondolja, hogy történni fog valami? – Mert maga itt van, Mr. Peterson, ahelyett, hogy otthon lenne Mrs. Petersonnal meg a gyerekeivel. És mert Mr. Reacher a szokásosnál is hallgatagabb. – Semmi sem fog történni – mondta Peterson. – Nyolckor megszámolják a foglyokat a börtönben – mondta Reacher. – Úgy gondoljuk, egyvalaki hiányozni fog, és megnyomják a pánikgombot. – Nyolckor? – Talán egy perccel utána. – Szökés? – Úgy gondoljuk, már megszökött az illető, de csak akkor fogják észrevenni. – Értem. – Nem fogom itt hagyni – mondta Peterson. – Hálás vagyok, hogy így törődik velem, de ragaszkodom hozzá, hogy elmenjen. Maga lesz a következő rendőrfőnök. Semmi sem állhat ennek az útjába. Ez a város érdeke. – Ez őrültség. – Nem így kell jó döntéseket hozni. Az ember ilyenkor a saját érzéseit nem veheti számításba. – Nem tehetem meg. – Az egyezség az egyezség, még akkor is, ha Holland rendőrfőnök nem tartotta be, amit nekem ígért. – Nem fogok elmenni. – De igen, el fog.

A légierő biztonsági egységének főhadiszállása a texasi Lackland támaszponton volt. Náluk nem volt közvetlen megfelelője a 110-es különleges egységnek. A Phoenix Raven állt hozzá a legközelebb, amely egy speciális csapatokból álló integrált egység. Az egyik ilyen csapatot vezette az a férfi, aki az előbb végzett a Susan Turnerrel folytatott telefonbeszélgetéssel. Újból telefonált egy írnoknak, aki ezernyolcszáz kilométerre volt tőle egy irattárban. – Az minden, amit elküldtem – mondta az írnok. – Túl homályosak a részletek. – Ez van. – Kell, hogy legyen még valami anyag. – Nincsen. – Mennyire kereste? – Ha nagyon keresem, attól még nem lesz itt. – Honnan küldték a szállítmányt? – Azt akarja, hogy találjam meg egy ötven évvel ezelőtti szállítmány kiindulási helyét? – Meg tudja csinálni? – Teljesen reménytelen. Sajnálom, őrnagy. Amiről beszélünk, az az özönvíz előtti időkben volt. Ennyi erővel azt is kérdezhetné, hogy a Neander-völgyi ősember mit ebédelt egymillió évvel ezelőtt, csütörtökön.

Tíz perccel nyolc előtt Janet Salter házában teljes csönd honolt. A félelem lassan mindenkire rátelepedett. A rendőrnő feltápászkodott az alsó lépcsőfokról, és megállt az ajtó mögött. A könyvtárszobában őrködő közelebb lépett az ablakhoz. Peterson az utcát figyelte. Janet Salter a könyveket rendezgette a szalonban lévő polcokon. Idegesen precíz kis mozdulatokkal, a jobb keze fejével igazította a gerincüket egy sorba. Reacher lehunyt szemmel nyúlt el a fotelban. Úgysem történhet semmi, amíg meg nem szólal a sziréna. Az óra ketyegett. Öt perc múlva este nyolc. Még nyolc óra.

31. fejezet

A Reacher fejében ketyegő óra elérte a nyolcat. Semmi sem történt. A világ odakint jeges volt és néma. Semmit sem lehetett hallani a szél süvítésén, a megfagyott örökzöld bokrok zörgésén és a faágak nyikorgásán kívül, és szinte érezni lehetett a finom, tektonikus remegéseket, ahogy minden egyre hidegebb és hidegebb lett. Egy perccel múlt nyolc. Nem történt semmi. Két perccel múlt nyolc. Nem történt semmi. Semmi zaj. Nem szólalt meg a sziréna. Nem jött senki. Peterson Reacherre pillantott. Reacher megvonta a vállát. Janet Salter kinézett az ablakon. Az utcán semmi sem történt. A hallban őrködő rendőrnő megmozdult. Reacher hallotta, ahogy megnyikordulnak a talpa alatt a padlódeszkák. Három perccel múlt nyolc. Nem történt semmi. Négy perccel múlt nyolc. Öt perccel. Hat perccel. Hét perccel. Nem történt semmi, nem volt semmilyen zaj, nem szólalt meg a sziréna. A világon semmi sem történt.

Negyed kilenckor feladták, és abbahagyták az aggódást. Peterson biztos volt benne, hogy a rabok megszámlálásával nem szoktak késni. A börtönökben minden szigorú napirend szerint zajlik. Ha a cellákat nem zárják be éjszakára pontban nyolckor, azt fel kell jegyezni a működési naplóba, jelentéseket írni róla három példányban, és a felügyelőknek kell magyarázkodni miatta. Túlságosan is nagy macera ahhoz, hogy bármilyen okból megkockáztassák, hacsak nem lázadás tört ki, márpedig akkor amúgy is megszólalna a sziréna. Tehát az akció nem sikerült. Vagy az ügyvéd csak ködösítésként mondta azt, amit mondott. – Biztos benne? – kérdezte Reacher. – Teljes mértékben – felelte Peterson. – Akkor bizonyítsa be. Cselekedjen is eszerint. – Hogyan? – Menjen haza. Peterson így is tett. Várt még öt percet, aztán negyed kilenc után öt perccel felvette a dzsekijét, csikorgó léptekkel végigsétált a behajtón a havon, beült a kocsijába, és elhajtott. Janet Salter abbahagyta a könyvek rendezgetését, és olvasni kezdte az egyiket. Reacher leült a konyhában, és próbálta eldönteni, hogy megzavarja-e Janet Saltert azzal, hogy engedélyt kér, vagy csak úgy főzzön magának egy kávét. Tudta, hogy működik a kávéfőző. Az anyjának is ilyen volt valamikor. Végül úgy döntött, kérdés nélkül odateszi a kávét. Hallgatta, ahogy kotyog és sziszeg, és amikor elhallgatott, töltött magának egy bögrével. Játékos tisztelgéssel a saját tükörképére emelte az ablakban, és kortyolt belőle egy nagyot.

Fél kilenckor megcsörrent a hallban a telefon. A rendőrnő felállt az alsó lépcsőfokról, és felvette a kagylót. Reachert keresték. A nő Virginiából. A rendőrnő két ujjával a szemére bökött, aztán az ajtóra mutatott. Figyelje a bejáratot, és akkor magára hagyom, amíg beszél. Reacher bólintott, aztán leült, és a füléhez emelte a kagylót. A nő megszólalt: – A légierőnek a második világháború után megmaradt, mintegy negyventonnányi feleslegessé vált felszerelését őrzik a bázison. – Ez így elég homályos. – Nekem mondja? Az ismerősöm mindent elkövetett, de ennél többet nem tudott kideríteni. – Ugyan miféle felszerelések maradtak meg a második világháború után? – Most viccel? Rengeteg dolog. Az atombomba mindent megváltoztatott. Régebben sok gépük volt, amelyek kis bombákat szállítottak, most ehelyett néhány gép volt nagy bombákkal. Akár a feleslegessé vált pilóták alsóneműjéből is megmaradhatott negyven tonna. Ezenkívül átálltak a propelleres gépekről a sugármeghajtásúra. Régen voltak sisakjaik is. Lehet, hogy negyven tonna régimódi bőr pilótasisak. – Jól jönne nekem most egy olyan. – Hagyja abba a nyavalygást. – Mennyi most itt a hőmérséklet? A nő kis szünet után válaszolt: – Mínusz huszonöt fok. – Hidegebbnek érződik. – És hidegebb is lesz. Az időjárás-jelentés radarképei hajmeresztőek. – Köszönöm, hogy ezt megosztotta velem. – Hé, maga kérdezte. – Szóval, azt mondja, hogy sisakok és alsónemű? – Csak valami olyan lehet, ami amiatt vált feleslegessé, hogy általánosan lecseréltek valamilyen felszerelést a légierőnél, vagy pedig azért, mert csökkentették a pilóták létszámát. Vagy mindkettő. – Megtudott valamit az építmény méretéről vagy a pontos mibenlétéről? – Azok a tervrajzok réges-régen eltűntek. – Oké – bólintott Reacher. – Hát, köszönöm. – A Fort Hood-i emberünk hajlandó beszélni, ahogy maga mondta. – Örülök. – Tartozom magának egy szívességgel. – Nem, kvittek vagyunk. – De igenis tartozom. Ez az első nagy ügy, amelyet megoldottam. – Tényleg? Mióta van ezen a poszton? – Két hete. – Nem is gondoltam volna. Úgy beszél, mintha örökké itt dolgozott volna. – Nem vagyok biztos benne, hogy ezt bóknak vegyem-e. – Annak szántam – felelte Reacher. – Akkor köszönöm. – El kellene mennie ünnepelni egy kicsit. – Az embereimet elküldtem. – Jó lépés. Hagyja, hogy ők arassák le a dicsőséget. Ezt értékelni fogják, de a fejesek azért tisztában lesznek vele, hogy ki végezte az igazán kemény munkát. Így mindkét irányból jó pontokat szerez. – Maga így csinálta? – Mindig. Úgy tüntettem fel, mintha én nem is csináltam volna olyan sokat. Sokszor persze ez igaz is volt. – Az aktájából nem ez derül ki. – Még mindig azt a régi vacakot nézegeti? – Egy egész hősköltemény. – Ez így nem fair. Nem épp kiegyensúlyozott a kapcsolatunk, már ami az egymásról szerzett információk mennyiségét illeti. – Ez már csak így van, az élet igazságtalan, kispofám. – Minek nevezett? – Próbáltam úgy beszélni, mint egy szőke kaliforniai csaj. – Á, értem. – Tényleg? – Nem is szőke, és nem is kaliforniai. – És nem bánja? – Nekem a barna is megfelel. A szeme is barna? – Eltalálta. – És hosszú a haja, igaz? – Hosszabb, mint kellene. – Nagyszerű. – Lenne kedve újból megvitatni a melltartóméretemet is? – Megmondom őszintén, hogy azt nem tudom megállapítani a hangja alapján. A nő nevetett. – Rendben, mindent bevallok. Igaza volt. – A magassága? – Százhetven. – Fehér a bőre, vagy inkább kreol? – Egyik sem igazán. De könnyen lebarnulok. – Nincs kedve megnézni Dél-Dakotát télen? A nő megint felnevetett. – Jobban szeretem a tengerpartot. – Én is. Hol született? – Montanában, egy kisvárosban, amelyről még soha nem hallott. – Azért próbáljuk meg. Jártam már Montanában. – Hungry Horse ismerősen hangzik? – Soha nem hallottam róla. – Mondtam. Whitefish közelében van. – Szeret a hadseregben lenni? – Maga szerette? – Ott van maga előtt az aktám – felelte Reacher. – És folyton arra gondolok, hogy az ég szerelmére, ha ennyire gyűlölte, akkor még idejében ki kellett volna szállnia. – Soha nem gyűlöltem, egy percig sem. Csak szerettem volna rendbe hozni mindazt, ami rossz volt benne. – Ez a magánál magasabb beosztásban lévők dolga. – Végül megtanultam. – Reacher pillantása körbesiklott az előszobában a csukott ajtókon, a sötét faburkolaton, az olajfestményeken, a perzsaszőnyegen. Ritka faanyagok, bútorfényező illata, patinás régiség. Megkapott minden információt, amelyet meg tudott szerezni a 110-es egységen keresztül. Nem volt oka, hogy tovább beszélgessen a nővel. A hang megkérdezte: – Egyébként mit keres Dél-Dakotában? – Egy buszon utaztam, de baleset érte az autópályán, és itt ragadtam. – Az élet egy nagy szerencsejáték. – De a kártyapaklit meghamisították. Olyan még soha nem fordult elő velem, hogy valami kellemes, napos helyen robbant volna le a buszom. – És rendesen viselkedik? – Miért ne tenném? – Az aktájára tesznek egy jelzést, ha egy külső szervtől érdeklődnek maga után. Tudja, az FBI, vagy egy helyi rendőrség, vagy ilyesmi. A magáé telis-tele van ilyen jelzésekkel. Az utóbbi tizenkét évben elég sokan érdeklődtek maga után. – Innen is kérdezősködtek az utóbbi két napban? – Küldtek egy másolatot az anyagról egy bizonyos Thomas Hollandnak a boltoni rendőrkapitányságra. – Ő a rendőrfőnök. Valószínűleg ez a rutineljárás. Tudni akarta, hogy valóban értek-e ezekhez a dolgokhoz, mert a segítségemet akarta kérni. Akkor még nem tudtuk, hogy az az épület a légierőhöz tartozik. És később is érdeklődtek még utánam? – Nem. – Mert jól viselkedem. Hosszú csönd lett. Ideje elbúcsúzni. Reacher megkérdezte: – Hogy hívják? – Számít ez? – Megtudhatom másképp is. Ma már van mindenféle weboldala a hadseregnek, biztosan megtalálnám valahol. – Most viccel? A 110-es egységet? Ki van zárva. Nem is létezünk. – Szóval, hogy hívják? – Susan. – Szép név. – Szerintem is. Újabb hosszú csönd. Ideje elbúcsúzni. Reacher megkérdezte: – Az az ismerőse a légierőnél a Lackland támaszponton van? – Igen. Onnan próbált beszélni a Coloradóban lévő irattárral. – Kérje meg, hogy próbálkozzon még egyszer. Nyilvánvaló, hogy azokat a felszereléseket repülővel szállították ide annak idején. Valahol kell lennie egy szállítólevélnek. – Majd megpróbálom. – Visszahív? – De még mennyire – felelte a nő.

Reacher visszament a konyhába, és ivott még egy kávét. A házban csönd honolt. Odakintről nem hallatszott semmi feltűnő zaj. A házban csak azt a finom vibrálást lehetett érezni, ami a koncentráló, éber emberekből árad. Az a fajta csönd, amelyet Reacher már vagy százszor hallott életében. Átvitte a bögre kávét a szalonba, ahol Janet Salter olvasott. Felnézett a könyvéből, és megszólalt: – Kávét iszik? – Remélem, nem bánja. – Nem, dehogy, de tud majd aludni tőle? Reacher bólintott. – Ha akarok, igen. – Hogy van? – Kicsoda? – A nő Virginiában. – Jól. – Reacher az ablakhoz lépett, és kinézett az utcára. Hó, jég, a parkoló járőrautó, a szélben ingadozó, megfagyott faágak. Egy kevés holdfény, a magasban szakadozott felhők, a távolban az észak és kelet felé álló utcalámpák narancssárgán derengő fénye. Minden csendes. Janet Salter megkérdezte: – Gondolja, hogy az állami fegyházban és a szövetségi börtönben ugyanakkor számolják meg a rabokat, mint a megyei börtönben? – Gondolom, igen. – Akkor egy időre most biztonságban vagyunk, nem? Mindenkit megszámoltak, és reggelig nincs alkalom arra, hogy tömegverekedés vagy lázadás törjön ki. – Elvileg igen. – De? – Reméljük a legjobbat, de készüljünk fel a legrosszabbra. – Ez a mottója? – Az egyik a sok közül. – Mi a többi? – Nincs felejtés és nincs bocsánat. Csak egyszer csináld, de akkor jól. Ki mint vet, úgy arat. A tervek mindig füstbe mennek, ahogy eldördül az első lövés. Védünk és szolgálunk. Soha nincs olyan, hogy „szolgálaton kívül”. – Ugyanolyan kemény önmagával szemben, mint másokkal. – Kegyetlen vagyok, de igazságos. – Nem bírom már sokáig elviselni ezt a feszültséget. – Remélem, nem is kell. – Életemben először félek. De ez ösztönös dolog, nem? – Választás kérdése – mondta Reacher. – Ennyi az egész. – Bizonyára mindenki fél a haláltól. – Ez is az egyik mottóm: nem félek a haláltól, féljen a halál tőlem. – Úgy hangzik, mintha saját magát próbálná meggyőzni. – Mind így voltunk vele, nekem elhiheti. – Szóval maga is fél a haláltól. – Egyszer mindenkinek meg kell halnia. Csak az a kérdés, hogy milyen módon. Janet Salter egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Két évvel ezelőtt egy szakmai konferencián találkoztam azzal az illetővel, aki az utódom lett a Yale Egyetem könyvtárában. Érdekes élmény volt. Gondolom, magának is ugyanilyen lehet azzal a nővel beszélni Virginiában. – Ő nem a közvetlen utódom. Talán hat-hét ember is volt köztünk, vagy több is. Csak távoli a kapcsolat. Szinte már régészeti jellegű. – Ő jobb, mint maga volt? – Valószínűleg. – Én is így éreztem. Először nyomasztott a dolog, de aztán rájöttem, hogy tulajdonképpen ezt megnyugtatónak kellene éreznem. A világ halad előre. – Mennyi ideje ment nyugdíjba? – Valamivel több mint tíz éve. – Szóval még a börtön építése előtt költözött vissza ide. – Évekkel azelőtt. Akkoriban ez egy más város volt. De azért nem túlságosan más. Az igazi változás még előttünk áll. Még mindig az átmeneti fázisban tartunk. A valódi változás akkor fog beköszönteni, ha már hozzászoktunk az újdonsághoz. Egyelőre ez egy város, ahol van egy börtön. Nemsokára már börtönváros lesz. – És milyen volt régen? – Barátságos – mondta Janet Salter. – Csendes. Feleekkora. Nem voltak gyorséttermek, és csak egy motel volt. Holland még családos fiatalember volt. Olyasféle, mint most Andrew Peterson. Nem is tudom, miért, de valamiért ők szimbolizálják nekem a változást. Régen valahogy minden olyan vidám volt, fiatalos és könnyed. Nem öreg, fáradt és megkeseredett, mint most. – Mi történt Holland feleségével? – Rákos volt. Szerencsére gyorsan elvitte. A lányuk, Liz tizenöt éves volt akkor. Elég tragikus is lehetett volna a helyzet, de úgy tűnt, aránylag jól kezelte. Az édesanyja után kapta a nevét. Az anyját Bettynek szólították, a kislányt Liznek. Mindenben nagyon hasonlítottak egymásra. Ami furcsa lehetett Hollandnak, de túltette magát rajta. Akkoriban már kezdődtek az előzetes tervezgetések a börtönnel kapcsolatban, és azt hiszem, ez valamennyire elterelte a figyelmét a dologról. – És Lowell miért vált el? – Mondtam már, nem tudom. De mivel senki sem beszél róla, az ember hajlamos mindenfélét kitalálni. – A férfi hibája volt, vagy a feleségéé? – Azt hiszem, a férfié. – Peterson azt mondta, van egy húga, aki nagyon hasonlít rá. – Igen, bizonyos értelemben. Sokkal fiatalabb nála. Inkább mintha az unokahúga lenne. – Itt fog maradni akkor is, ha ez egy börtönváros lesz? – Hogy én? Már túl öreg vagyok ahhoz, hogy máshol új életet kezdjek. Na és maga? – Én képtelen lennék itt maradni, túl hideg van. – Előbb-utóbb valahol majdcsak le akar telepedni. – Ez eddig még soha nem fordult elő. – Majd meglátja, hogy fogja érezni magát harminc év múlva. – Az még nagyon messze van. – Hamarabb el fog jönni, mint gondolná. Reacher lerakta az üres bögrét egy kisasztalra. Nem volt biztos benne, hogy maradjon-e a szobában, vagy hagyja nyugodtan olvasni a nőt. Nem tudta, melyiknek örülne jobban. – Üljön le – mondta Janet Salter. – Lesz még időm bőven olvasni, ha vége lesz ennek a felfordulásnak. Reacher leült. – Elég meleg van? – kérdezte a nő. – Nekem jó – felelte Reacher. Így is volt. Az ősrégi radiátor az ablak alatt ontotta a meleget. A csövekben szünet nélkül keringett a forró víz az egész házban, hallotta a víz zúgását. Egy helyen, a lépcső tetejénél az egyik hajlatban kicsit el volt dugulva a cső, és hangosabban sziszegett, mint máshol. Elképzelte a pincében lévő kazánt, ahogy dübörögve lángol, és a szivattyút, ahogy keményen dolgozik. Korlátlan meleg a nap huszonnégy órájában. Sokkal jobb megoldás, mint Andrew Petersonék tanyaházának a fűtése. A régi vaskályha az éjszaka folyamán szép lassan lehűl, és reggelre már éppcsak hogy langyos. Reacher egy pillanatig a semmibe bámult, aztán hirtelen megszólalt: – Idióta. – Kicsoda? – kérdezte Janet Salter. – Én. – Miért? – Telefonálnom kell. – Felpattant, kiment az előszobába, és megszólította a lépcsőn üldögélő rendőrnőt: – Szükségem lenne Andrew Peterson otthoni telefonszámára. – Nem tudom, hogy megadhatom-e. – Akkor tárcsázzon maga, addig nem nézek oda. A nő tárcsázott. Megvárta a csengőhangot, aztán átadta a kagylót. Kim Peterson vette föl a telefont. Reacher bemutatkozott, és azt mondta: – Elnézést a zavarásért, de beszélnem kell Andrew-val. – Épp most ért haza. – Tudom, és elnézést, hogy otthon zavarom, de nagyon fontos. Ezután hosszú szünet következett, talán Kimnek a dolgozószobából kellett előrángatnia Petersont. Végül beleszólt a kagylóba: – Valami gond van? – Épp ellenkezőleg – felelte Reacher. – Rájöttem, hol van a kőépület kulcsa. Öt perc múlva este kilenc. Még hét óra.

32. fejezet

A következő egy percben Peterson hangosan gondolkodott, Reacher csak hallgatta. – A börtönben egy órával ezelőtt bezárták a cellákat, tehát a sziréna nem fog megszólalni, nem igaz? Nem lesz rá ok. A pasas persze úgy is jöhet, ha nem szól a sziréna, de épp elegen lesznek ott, hogy útját állják. Négyen a házban, hárman az utcán. Mindegyikük jó rendőr, erről gondoskodtam. Tehát pillanatnyilag nem számít igazán, hogy maga ott van-e vagy sem. Átmenetileg felesleges. Tehát biztonságban lesz Mrs. Salter, ha maga el is jön egy időre. Egyetért? – Szerintem is biztonságban lesz – felelte Reacher. – Akkor tíz perc múlva ott leszek magáért.

Reacher visszament a szalonba. Janet Salter felnézett. Reacher elmondta, hogy el kell mennie, és azt is elmagyarázta, hogy hová és miért. – Ha a rendőröknek esetleg el kell menniük, mit fog csinálni? – Bezárkózom a pincébe. – Mivel? – A revolveremmel. – Mikor? – Gondolom, azonnal, ahogy elmennek. – Helyes – bólintott Reacher. – Azonnal, rögvest, abban a pillanatban, minden késlekedés nélkül, még mielőtt kitették volna a lábukat az ajtón. Bezárkózik, és ott is marad, amíg én vissza nem érek. – És be nem mondja a jelszót. – Helyes – mondta újból Reacher. – És ha a rendőrök nem mennek el, maga akkor is lemegy a pincébe, ha bármiféle zűr törne ki, ha bármiért különösebben idegesnek látja őket, vagy ha bármi gyanús lenne, rendben? – Gondolja, hogy úgy is jöhet az illető, hogy a rendőrök itt vannak a házban? – Reméljük a legjobbat, de tervezzünk a legrosszabbra. Ha a rendőrök gyanakodni kezdenek valamire, nem fognak rögtön szólni magának, mert nem akarják hülyén érezni magukat, ha utóbb kiderül, hogy téves riasztás volt. Úgyhogy magának kell rájönnie, ha valami nem stimmel. Bízzon a megérzéseiben. Ha bármi kétsége van, azonnal rohanjon le a pincébe. Egy eltévedt golyó is megölheti, nem csak az, amit magának szántak. – Meddig lesz távol? – Talán két órát. – Addig megleszek. – Ha azt teszi, amit mondtam. – Úgy lesz, megígérem. Lemegyek, bezárom a pinceajtót, és megvárom, amíg visszajön, és bemondja a jelszót. Reacher csak bólintott. Ez így elég biztonságos.

Ezután kiment az előszobába, és magára rángatta a hatalmas kabátot. Megtapogatta a zsebét, hogy ott van-e a sapka, a kesztyű és a revolver. Minden megvolt. Megcsörrent a telefon. A rendőrnő felvette, aztán szó nélkül átnyújtotta a kagylót Reachernek. – Igen? – szólt bele Petersonra számítva. A nő szólalt meg Virginiából: – Szereztünk egy részleges szállítólevelet. – És? – És életem hátralévő részét azzal fogom tölteni, hogy viszonzom a szívességet annak az illetőnek, aki segített. Tudja, milyen nehéz lehetett ezt megtalálni? Egy ötven évvel ezelőttről származó, teljesen jelentéktelen papírfecnit? – Nekik is vannak írnokaik, ahogy nekünk is annak idején. Mi más dolga volt azon kívül, hogy szólt nekik? – Azt állítja, hogy nagyon is sok. – Ne higgyen neki. Mi áll a szállítólevélben? – Negyven tonna háborús felszerelés, az Egyesült Királyságban található 8. légi támaszpontról. A kelet-angliai repülőterekről szedték össze, ahol a bombázók állomásoztak. Az ötvenes évek közepén többet is bezártak. A leszállópályák már nem voltak elég hosszúak. – És azt leírják, hogy milyen felszerelések? – Igen is, meg nem is. Annyi áll a papíron, hogy a pilóták felszerelése, valamint szerepel a gyártó neve is, egy cég, amelyre már senki sem emlékszik, és egy kódszám, amelyet már senki sem ért. – A lacklandi támaszponton sem? – Ők sem. Ez már őstörténetnek számít. – Ahogy én emlékszem erre a bizonyos őstörténetre, nem hoztak vissza Európából semmilyen feleslegessé vált felszerelést. Vagy kidobták ott, vagy eladták. A pénzt helyi valutában tartották, és abból finanszírozták a külföldi Fulbright-ösztöndíjakat. Két legyet ütöttünk egy csapásra. Megszabadultunk egy csomó ócska vacaktól, és terjesztettük a békét, a testvériességet és a megértést az oktatási csereprogramokkal. – Szép idők voltak. – Mi a kódszám? – N06BA03. – Nekem semmit sem mond. – Senkinek sem mond semmit. Lehet, hogy alsónemű. Vagy sisakok. – Nem szállítottak volna vissza Európából negyven tonna alsóneműt vagy sisakot. Ennek nincs értelme. Olcsóbb lett volna, ha elajándékozzák vagy elégetik. – Akkor talán valami olyan, amit nem lehetett elajándékozni, vagy eladni vagy elégetni. Biztonsági okokból. Talán oldalfegyverek. Azt hiszem, a második világháborús pilótáknál volt ilyen, arra az esetre, ha lelőnék őket ellenséges terület fölött. – Mi volt a gyártó neve? – Valami Crown Laboratories. – Megismételné? – Crown Laboratories. – Ó, a francba – mondta Reacher. – Mi az? – Negyven tonna? Hát ez nem lehet igaz. – Mi az, Reacher? – Most mennem kell.

Ahogy meglátta Peterson autójának fényét közeledni az utcán, kilépett az ajtón, ledübörgött a tornác lépcsőjén, és végigsietett a behajtón. A hideg úgy vágta mellbe, mint egy kalapács. Peterson kocsijának kerekei csikorogtak a fagyott havon. A kocsi megállt, Reacher beszállt. A fűtés csak langyos levegőt fújt. Reacher egyelőre magán tartotta a sapkát meg a kesztyűt. Peterson megfordult a kocsival, amely nagyot döccent a fagyott keréknyomokon, és visszafelé indult a főutcára. Jobbra kanyarodott, és délnek indult. Lassabban haladt, mint ahogy nyáron tette volna, de még mindig gyorsabban, mint akkor, ha nagy lett volna a forgalom. Rajtuk kívül senki más nem járt az utakon. Még csak este kilenc volt, de mintha az egész állam nyugovóra tért volna. Az emberek meghúzódtak a házukban, Peterson kocsija volt az egyetlen mozgó tárgy az egész környéken. Néhány kilométer után ismét bekanyarodtak, és továbbhaladtak párhuzamosan az autópályával. A vékony felhőréteg magasan úszott az égen, a hold fényesen ragyogott. A szél még mindig jeges volt, és kitartóan támadt nyugat felől. A jégszemcsék rákérgesedtek a szélvédőre, az ablaktörlők nem tudtak megbirkózni vele. Mintha gyémántpor lett volna. Peterson az ablakra irányította a fűtést, és lehajtott fejjel próbált átkukucskálni a kis eltisztított körökön, amelyek kilométerről kilométerre nagyobbak lettek. Ismét jobbra fordultak, a kanyargó kétsávos útra. A szél most bal felől fújt, és a szélvédő kitisztult. Előttük ott derengett a leszállópálya, szürkén és szélesen terült el az éjszakában. Még mindig tiszta volt. Egy nagy zökkenéssel ráhajtottak, a hóláncok hangosan zörögni kezdtek. A következő négy kilométert már gyorsabban tették meg. Kicsit távolabb két piros féklámpát pillantottak meg. Egy parkoló autó. A kocsi elé fehér fénytócsát vetítettek a lámpák. A kipufogóból párafelhő szállt, örvénylett, kavargott, aztán eloszlott a szélben. Peterson lassított, és bekapcsolta a fényszórókat. A parkoló autó üres volt. Egy megkülönböztető jelzés nélküli Ford Crown Victoria. Sötétkék vagy fekete, nehéz volt megállapítani a vakító reflektorfényben. – Holland kocsija – mondta Peterson. Leparkoltak mellette, és kiszálltak a csípős hidegbe. Hollandot ott találták az első barakk bejáratánál. Szőrmesapka volt rajta, dzseki állig felhúzott cipzárral, vastag kesztyű, súlyos bakancs. Mereven és esetlenül mozgott a vastag ruhákban, a lehelete fehér párafelhővé állt össze a szája előtt. Holland nem örült, hogy látja őket. – Maguk meg mi a fenét keresnek itt? – mordult rájuk. Dühös volt a hangja. – Reacher rájött, hogy hol van a kulcs – mondta Peterson. – Nem érdekel, ki jött rá mire. Nem kellett volna idejönniük! Egyiküknek sem. Nagyon felelőtlen dolog volt. Mi lesz, ha megszólal a sziréna? – Nem fog – felelte Peterson. – Gondolja? – Nem szólalhat meg. A cellákat bezárták, és megszámolták a rabokat. – És megbízik a börtönőrökben? – Hogyne. – Maga egy tökfej, Andrew. A börtönben teljes zűrzavar uralkodik. Főleg a megyei börtönben, amely minket most a leginkább érdekel. Ha azt hiszi, hogy minden este rendesen végigcsinálják a létszámellenőrzést, akkor maga bármit elhisz. Van egy eladó tengerparti nyaralóm úgy két kilométernyire innen, hektáronként ötven dollárért, megveszi? – A börtön vadonatúj. – Vadonatúj a fém és a beton, de ugyanazok a régi emberek dolgoznak benne. – Szóval azt akarja mondani, hogy lehet, hogy nem számolják meg őket rendesen? – Azt mondom, hogy egyáltalán nem is volt számlálás. Megszólal a takarodót jelző csengő, aztán mindenkitől elvárják, hogy szépen ballagjon be a cellájába, és nyolckor elektronikusan bezáródnak az ajtók. – Még ha így is van, reggelig nincs veszély. – Éjszaka is körbejárnak az őrök, fiam. Óránként egyszer kellene, egy éjszaka folyamán tízszer. Gondolom, ebből kilencet elbliccelnek. De egyszer azért körbejárnak a zseblámpával, ellenőrzik az ágyakat, és talán megcsinálják azt, amit este nyolckor kellett volna. – Komolyan mondja? – Ilyen az emberi természet, Andrew. Szokjon hozzá. – Vissza kellene mennünk? Holland egy pillanatig hallgatott. – Mindegy, ha megszólal a sziréna, úgyis vissza kell mennünk. Legrosszabb esetben Mrs. Salter így öt percig lesz egyedül, vagy tízig. Szerencsejáték, vállaljuk a kockázatot. De jobban örülnék, ha nem jöttek volna ide. – Maga mit keres itt? – kérdezte Reacher. Holland ránézett. – Én is rájöttem, hol van a kulcs. – Jó munka volt. – Nem igazán. Akinek van egy kis sütnivalója, rájöhet egy ilyen éjszakán, mint ez a mostani. – És hol van? – kérdezte Peterson.

A kulcs az első barakk kályhájában volt. Jó kis rejtekhely, beépített késleltetett időzárral. Korábban még túl forró volt a kályha ahhoz, hogy bárkinek is eszébe jusson átkutatni, de azóta kihűlt, most már hozzá lehetett nyúlni. Mint Petersonék fatüzelésű kályhája. A virginiai nő azt mondta: Akkor gyújtsák fel az egész kócerájt, és szitálják át a hamut. A légierőnél a kulcsokat is valószínűleg ugyanabból az anyagból készítették, mint a rakétákat. És igaza is volt. A kulcs túlélte a tüzet, nem ártott meg neki. Áttüzesedett, aztán lehűlt, de nem lett tőle semmi baja. Nagy, T alakú kulcs volt, úgy hét centi átmérőjű. Bonyolult fogazata tompán csillogott. Ritka, különleges fémből készülhetett, talán titánból. Azokból az időkből származott, amikor olyan magasra csapott a hidegháborús félelem, hogy semmi sem volt drága. Reacher kihalászta a kulcsot a kályhából, és átadta Hollandnak. Holland odavitte a kőépület ajtajához. Becsúsztatta a zárba, és elfordította. A zár nyelve hangosan kattant.

33. fejezet

Reacher hatvan fokkal lenyomta a kilincset. Az ajtó lassan, de finoman mozdult, mint egy régimódi páncélterem ajtaja. Nagyon nehéz volt, mintha legalább egy tonnát nyomna. Kívülről öt centi vastag acéllemezzel borították. A hátuljára ötcentinként egy huszonöt centis, acéldoboznak tűnő dolgot forrasztottak, a köztes helyeket pedig kerámiával töltötték ki, így az egész pontosan beleillett az ajtófélfák, a szemöldökfa és a küszöb közti helyre. Ha becsukták az ajtót, az egész egy tömör, harminc centi vastag felületet alkotott, amely teljesen belesimult a falba. A sarokvasak is jó masszívak voltak, de elég rég nem olajozhatták meg őket. Nyikorogva-csikorogva tiltakoztak, de azért az ajtó engedelmeskedett. Reacher hatvan centire beljebb taszította, becsusszant a résen, aztán nekidőlt, és még tovább tolta az ajtószárnyat. Úgy érezte, mintha egy lerobbant teherautót kellene megtolnia. Odabent sötétség fogadta őket. – Zseblámpát – szólalt meg Holland. Peterson visszasietett a kocsikhoz, egy kicsit keresgélt, aztán három zseblámpával tért vissza. Sorra felkattintották mind a hármat. A fénysugarak egy kopár betonbunkert világítottak meg. Talán hat méter hosszú és kilenc méter széles lehetett, a magassága pedig kétemeletnyi. A díszes kis kőház csak a látszat kedvéért épült. Odabent minden brutális, egyszerű és célszerű volt. Középen egy fém csigalépcső kanyargott lefelé egy függőleges aknában. Az odalentről áradó levegőnek száraz, ódon, áporodott szaga volt, mint egy sírboltnak. Mint egy fáraó sírkamrájának a piramis belsejében. Az akna, amelyben a lépcső lefelé indult, tökéletes kör alakú volt. A betonpadló hatvan centi vastag volt. A lépcsőt egyszerű acélelemekből hegesztették össze. Csak kanyargott lefelé, a feneketlen sötétségbe. – Nincs lift – jegyezte meg Peterson. – Túl sok áramot fogyasztana – mondta Reacher. Próbálta elhallgattatni agyának pedáns részét, amely épp azt boncolgatta, hogy a csigavonal tulajdonképpen síkidom. Csak két dimenzióban létezik. Tehát a csigalépcső kifejezés önellentmondás. Valójában inkább spirállépcsőnek kellene nevezni. A spirál háromdimenziós. De nem fejtette ki hangosan, mire jutott. Már megtanulta, hogy jobb, ha megtartja magának az ilyen gondolatait. Talán Susan Virginiában megértené. Vagy talán még ő sem. – El tudják ezt képzelni? – szólalt meg Holland a nagy csöndben. – Egy hétéves gyerek, akinek le kell itt menni azzal a tudattal, hogy mire feljöhet, talán felnőtt lesz? – Ha egyáltalán eljutottak volna idáig – tette hozzá Reacher. – Amit erősen kétlek. Ez az egész ötlet agyrém. Megépítették a világ legdrágább raktárát, ez minden. A lépcső közelében két széles szellőzőcső fúrta át a padlót. Talán hatvan centi lehetett az átmérőjük, a magasságuk pedig úgy egy méter. Mint két széles kémény egy lapos tetőn. Közvetlenül fölöttük kör alakú nyílások voltak a betonmennyezeten. Az egyiken jött volna be a levegő. Az épület tetején az egyik álkéményhez csatlakozott, amelyet ventilátorokkal és szűrőkkel szereltek fel, hogy megtisztítsák a mérgezett levegőt. A másik nyílás pedig a másik álkéményen át elvezette volna az elhasznált levegőt. Látszott, hogy nincs készen a szerelés, soha nem fejezték be. Az álkéményeket feltehetően belülről lefedték valami átmeneti megoldással, és ötven éve úgy is maradt. Nem volt semmi nyoma annak, hogy az eső vagy a hó valaha is beesett volna a bunkerbe. Reacher odalépett az egyik szellőzőcsőhöz, és belevilágított a zseblámpával. Mintha egy kútba nézett volna. Nem látta az alját. A cső belsejét rozsdamentes acéllemezzel bélelték ki, sima volt és fényes. Ez a felület megkönnyíti a levegő áramlását, nincs turbulencia, és nincs lerakódás sem, mert nem tud megtapadni rajta a kosz. Rendszeres tisztogatásra nyilván nem lett volna mód. Nem maradt volna senki életben, hogy megcsinálja. Reacher hátrább lépett, nekidőlt a lépcső korlátjának, és levilágított a zseblámpával. Nem látott semmit, csak a lépcsőfokokat. Vég nélkül kanyarogtak lefelé egy egyszerű acélcső körül. Még védőkorlát sem volt, mert túl szűk volt a hely. – Ez nagyon mély lehet – mondta. A hangja kongóan visszhangzott a mélyben. – Muszáj volt mélyre építeni – mondta Holland. A lépcsőt egykor feketére festették, de a fokok szélén már lekopott a festék, és kibukkant alóla a szürke fém. Látszott, hogy sokat jártak rajta. Az aknanyílás körül a biztonsági korlát karcos és koszos volt. – Majd én megyek előre – ajánlkozott Peterson. Öt perc múlva este tíz. Még hat óra.

Reacher megvárta, amíg Peterson feje úgy két méterrel lejjebb került, aztán ő is elindult utána. A lépcső egy tökéletesen kör alakú aknában vitt lefelé, a betonfal sima volt. Nagyon szűk volt a hely. Komoly nehézségek merülhettek fel az építésnél. A nő azt olvasta fel az átfaxolt anyagból: többször is gondok adódtak a tervvel az építkezés közben. A talajviszonyok miatt nyilván csak annyit fúrtak, amennyit feltétlenül szükséges volt. Az aknát nagyon szűkre méretezték, Reacher válla az egyik oldalon a betonfalat súrolta, a másik oldalon a középső tartóoszlopot. De a lába jelentette a legnagyobb problémát. Túl nagy volt. A lépcsőfokok kívül szélesebbek voltak, középen keskenyebbek. Reacher végig csak a sarkára tudott lépni. A visszafelé utat lábujjhegyen kell majd megtennie. Csak mentek lefelé és lefelé, Peterson legelöl, aztán Reacher, végül Holland. Tizenöt méter, húsz, harminc. A zseblámpák fénysugara is kanyarogva hasított a sötétségbe. Az acél hangosan kongott a talpuk alatt. A száraz, meleg levegő meg sem mozdult, mintha egy, a felszíni hőmérséklet-változásoktól elszigetelt bányában járnának. – Lát valamit? – kiáltott előre Reacher. – Semmit – kiáltott vissza Peterson. Csak kanyarogtak tovább lefelé a csigalépcsőn, és velük együtt a fénysugarak is folyamatosan kanyarogtak az óramutató járása szerint, végigsöpörve a betonfalon. Elhaladtak furcsa akusztikájú pontoknál, ahol az egész akna úgy rezonált, mint egy oboa teste. Lépteik kongása a fémen kísérteties akkordokat keltett, mintha a föld gyomra énekelne. Hatvan méter. Tovább haladtak lefelé a mélybe. Aztán Peterson elkiáltotta magát: – Azt hiszem, leértem az aljába. Reacher utánamászott. Még két teljes fordulót kellett megtennie. Aztán megtorpant mélyen a föld alatt, és leült az utolsó előtti lépcsőfokra. A zseblámpájával körbevilágított: balra, jobbra, föl, le. Nem volt túl rózsás a helyzet. A fejében ismét megszólalt a virginiai nő hangja: Valami súlyos probléma adódott az építkezésnél. Ez bizony nagyon is így volt. Az akna egy tökéletesen kör alakú föld alatti kamrában végződött, amely szintén betonból volt. Talán hat méter átmérőjű lehetett, akkora, mint egy nappali, csak épp kerek. Mint egy nappali egy fantasztikus filmben. Nyolc ajtó nyílt belőle, amelyek mögött, mint egy biciklikerék küllői, nyolc folyosó indult a szélrózsa minden irányába. A kemény padló száraz és sima volt. A fal kemény, száraz és sima. A mennyezet kemény, száraz és sima. Mindent egybevéve az egész hely rendes, tiszta, pontos mérnöki munkáról árulkodott. Jól tervezték meg, és jól építették meg. Ideális arra a célra, amelyre tervezték. Vagyis árvaháznak. Gyerekeknek. Azért nem tudták másra felhasználni, mert a belmagasság csak úgy százhatvan centi volt. A talajviszonyok rendkívül rosszak voltak. A kerek helyiséget és a belőle küllőként kiinduló folyosókat ferdén vájták egy vékony kőzetrétegbe, a gránitkemény szikla két rétege közé. Az alacsony mennyezettel szükségszerűen engedményeket tettek a realitásoknak. Ez a tervezőknek valószínűleg nagy csalódást jelentett szakmai szempontból. Elméletileg azonban az építmény még megfelelhetett egy csapat felnőtt kísérő nélküli, sovány, éhező gyereknek. Reacher jól el tudta képzelni, mi történhetett: a mérnökök szembesültek a váratlan problémával, töprengtek a geológiai jelentések fölött, tanulmányozták a testmagasság és az életkor összefüggéseit feltüntető táblázatokat, aztán vállat vontak, átalakították az eredeti terveket, és megadták magukat az elkerülhetetlennek. Technikailag elfogadható megoldás – és a katonai mérnökök nemigen ismernek más mércét. A föld alatti építmény így aztán semmi másra nem volt használható, se technikai szempontból, se másképp. Még csak megközelítőleg sem. Nem volt alkalmas haditengerészeti gyakorlatokra, vagy más katonai célra. Nem felelt meg egyetlen átlagos magasságú felnőtt számára sem. Peterson talán három métert tett meg, és máris le kellett térdelnie és jól behúznia a fejét. A válla így is súrolta a mennyezetet. Nehézkesen, guggolva haladt, nevetségesen meggörnyedve, mint egy orosz néptáncos. Márpedig Peterson hat centivel alacsonyabb volt Reachernél. Reacher még az alsó lépcsőfokon állt, úgy húsz centivel a kerek helyiség padlója fölött. A mennyezet most a derekáig ért, a felsőteste pedig még mindig az aknában volt. Hát ez nem túl jó. Holland is leért mögé. – Itt lent nem fogjuk hallani a szirénát – mondta. – Működik a mobilja? – Ki van zárva. – Akkor jobb lesz, ha sietünk. – Csak maga után – mondta Holland. – Vigyázzon a fejére. Reachernek két választása volt. Vagy letérdel és úgy csúszkál, vagy a fenekén tolja előre magát, inkább az utóbbi mellett döntött. Lassú volt, és nem valami méltóságteljes, de kevésbé fájdalmas. Lemászott az utolsó lépcsőfokról, mint egy ügyetlen tornász, leült, és a kezével tolva magát óvatosan csúszott egy métert, mint amikor a gyerekek pókjárásban közlekednek. Éppen előtte bukkant elő a mennyezeten a két szellőzőcső. Három lyuk, egy szélesebb a lépcsőnek, két keskenyebb a szellőzőcsöveknek, amelyeket nagy nehézségek árán fúrhattak a sziklába. – Én már hétéves koromban is magasabb voltam ennél – jegyezte meg Reacher. A hangja különös, kongó visszhangot keltett. Nagyon furcsa volt a hely akusztikája. A beton nem volt se hideg, se meleg. Enyhe kerozinszag lebegett a levegőben, és kis huzatot lehetett érezni. A levegő leáradt a csigalépcső aknájában, cirkulált a folyosókon, majd visszaáramlott a szellőzőcsőben. Ugyanazon az elven működött, mint egy Venturi-cső. A kőépület ajtaja hatvan méterrel fölöttük nyitva volt, a meleg levegő felfelé szállt, kifelé a bunkerből. Ahogy a festékszóró pisztoly működik, vagy ahogy a karburátor kiszivattyúzza a benzint az üzemanyagtartályból. A természet irtózik a vákuumtól, úgyhogy a levegő-utánpótlás azonnal megindult. – Gyerünk tovább – sürgette Holland. Reacher előrecsúszott még egy métert. Holland lehajolt, és lelépett az utolsó lépcsőfokról. Leguggolt, mint Peterson, úgy követte Reachert. Széles ívben körbevilágított a zseblámpája sugarával. – Nyolc ajtó van – mondta. – Nyolc választási lehetőség. Melyik vezethet a laborhoz? A különös, kongó visszhang miatt mintha egyszerre jött volna mindenhonnan és sehonnan sem a hangja. – Nincsen labor – mondta Reacher. – Kell, hogy legyen. Ahol metamfetamin van, ott labor is van. – Volt labor, valamikor nagyon régen – mondta Reacher. – De nem itt. Egy nagy cég laborja New Jersey-ben vagy Kaliforniában, vagy ki tudja, hol. – Miről beszél? Reacher végigvilágított a zseblámpájával a padlón. Megnézte a lépcső alját, aztán követte a halvány, piszkos lábnyomokat, amelyek az óramutató járásával ellentétesen megkerülték a lépcsőt, és a vele nagyjából szemben lévő egyik ajtóhoz vezettek. Ha ő volt az északi oldalon, akkor az ajtó a délin, vagy az északin, ha ő a déli oldalon. Annyiszor járta körbe a csigalépcsőt, hogy teljesen elveszítette a tájékozódóképességét. – Jöjjenek utánam – mondta. Csúszkálva elindult. Rájött, hogy gyorsabb, ha megfordul, és hátrafelé halad. Tolta magát a lábával, megtámaszkodott a kezén, lezöttyent a fenekére, aztán újra meg újra megismételte az egészet. Kimelegedett tőle. Levette a sapkát meg a kesztyűt, és lehúzta a cipzárat a kabátján. Aztán tovább csúszkált. Peterson követte guggolva, kacsázva, behúzott nyakkal. Reacher hallotta, ahogy térdízületek recsegnek-ropognak. Úgy gondolta, inkább Holland térde jelezhet. Peterson jóval fiatalabb volt, és fittebb is. Reacher odaért az ajtóhoz, megfordult, és bevilágított a folyosóra a zseblámpájával. Az alagút talán harminc méter hosszú volt, és tökéletesen vízszintes. Mint egy járat egy szénbányában. A magassága ennek is százhatvan centi körül volt, és nagyjából ugyanilyen széles is lehetett. A bal oldalán szabad volt az út. Jobb oldalon egy hosszú polc húzódott, úgy hatvan centire a talaj fölött. Reacher úgy vélte, fekvőhelynek szánták. Elképzelte az egymás után sorakozó matracokat, talán húsz férhetett el belőlük itt. Húsz alvó gyerek, ha mindegyikre százötven centit számolunk. A helyet azonban soha nem használták alvásra. Matracok nem voltak. A polcokon azt a bizonyos feleslegessé vált készletet tárolták, amelyet ötven évvel ezelőtt szállítottak vissza az európai légi támaszpontokról. A pilóták felszerelése. Több száz tégla alakú csomag megsárgult zsírpapírban, benne fehér por, minden csomagon egy koronát ábrázoló embléma. Bejegyzett márkanév, a rég megszűnt, de egykor nyilván teljesen legálisan működő, és a kormány által megbízott Crown Laboratories. – Ezt nem hiszem el – hüledezett Peterson. A csomagokat tízszer tízesével, százas kupacokba pakolták egymásra. Talán százötven kupac sorakozott a polc teljes hosszán. Összesen tehát ezerötszáz lehetett eredetileg, bár valamennyi már elfogyott belőle. Úgy tűnt, a polc vége felé hiányzik valamennyi. Úgy festett, mint egy épp bontás alatt álló téglafal. – Ez negyven tonna lenne? – kérdezte Holland. – Nem, meg sem közelíti – mondta Reacher. – Ez talán a harmada. Kell, hogy legyen még két ilyen rakomány. – Hány csomag lehet negyven tonnában? – kérdezte Peterson. – Majdnem negyvenötezer. – Ez őrület. Ha az utcán eladják, az negyvenöt milliárdot is érhet. – A nagyapáink által befizetett adóból. – De hát mire kellett ez? – A második világháborús pilótáknak – mondta Reacher. – Főleg a bombázóknak. Elképzelni sem tudjuk, milyen lehetett nekik. A háború vége felé tizenkét órás utakat tettek meg, néha még többet is, Berlinbe és vissza, nap mint nap mélyen behatolva Németországba. Precizitás és kitartás tekintetében minden bevetésen olyan teljesítményt nyújtottak, amilyet még soha senki előttük. Minden egyes percben, minden másodpercben halálos veszélyben forogtak. Óriásiak voltak a veszteségek. Állandó rettegésben éltek volna, ha nem lettek volna túl kimerültek ahhoz, hogy gondolkodni tudjanak. Csak a serkentőpirulák tartották őket a levegőben. – Ezek nem pirulák. – Az, hogy milyen formában adagolták, az orvosoktól függött. Volt, amikor pirulákat készítettek belőle, volt, aki megitatta velük vízben feloldva, volt, aki azt javasolta, hogy szippantsák fel, sőt még kúpot is készítettek belőle. Talán olyan orvos is akadt, aki mind a négyet egyszerre ajánlotta. – Erről fogalmam sem volt. – Ugyanolyan felszerelésként osztották ki, mint a bakancsot vagy a muníciót. Vagy mint az ennivalót. – Nem hinném, hogy jót tett nekik. – Némelyik gépen egy kis drótot forrasztottak a botkormány legvégéhez. Ha vészhelyzetben egészen hátrarántották a kormányt, és elszakították a drótot, a maximális sebességet is túl tudták lépni. Kipréseltek minden erőt a motorból, és túlhajtották, ami nem volt jó, viszont megmenthette a pilóta életét, ami jó volt. Ugyanez volt a helyzet a kábítószerrel is. – És mennyit használtak el? – Sokkal többet, mint gondolnánk. A légierőnek több százezer embere fordult meg Európában. És elég nagy volt az igénybevétel. Kemény munkát végeztek. Biztos vagyok benne, hogy én a magam részéről annyit is felszippantottam volna, mint a testsúlyom, még mielőtt félig letelt volna az időm. – És ennyi maradt? – Ez egyhavi adag lehetett. Aztán egyszer csak már nem volt rá szükség, és leállították a gyártását. – És miért van még mindig itt? – Ezt nem lehetett csak úgy kidobni, és eladni sem. Az is biztos, hogy nem lehet elégetni. Egész Európa beszívott volna a füstjétől. Hallgattak és csak bámultak. Aztán Holland megszólalt: – Keressük meg a többit is. A többi anyag balra volt, a következő két alagútban. Ugyanolyan harminc méter hosszú polcok, rajtuk ugyanolyan gondosan elrendezett kupacok. A zseblámpa fénye tompán verődött vissza a megsárgult zsírpapírról. A második alagútban még megvolt mind az ezerötszáz csomag, és a harmadikban is. Holland letérdelt, ökölbe szorította a kezét, és szélesen elmosolyodott. – Összesen talán negyvenötezer kiló – mondta. – Az az átkozott DEA most már kénytelen lesz hallgatni ránk. Ez lehet minden idők legnagyobb drogfogása! És a mi érdemünk! A kis, vacak boltoni rendőrségé, Dél-Dakotában. Híresek leszünk. Legenda lesz belőlünk. Nem fognak többé úgy bánni velünk, mint valami szegény rokonnal. Az a nyavalyás börtön is megcsókolhatja a seggemet. – Gratulálok – mondta Reacher. – Köszönöm. – De azért nem ilyen egyszerű a helyzet. Szerintem Plato már vagy egy évvel ezelőtt megtalálhatta. – De hogyan? – Gondolom, híresztelések alapján, és egy kis logikával. Tudta, hogy használtak ilyet a háború alatt, és tudta, hogy valahol meg kell lennie a maradék készletnek, úgyhogy kinyomozta, hol. Nyilván vannak emberei a légierőnél. Valószínűleg ezért sikerült megtalálnunk a szállítólevelet is. Egy papírhalom tetején heverhetett, mert valaki már korábban előkereste. – Nem tudom elhinni, hogy a motorosok csak úgy itt hagyták – mondta Peterson. Elég nagy lehetett a kísértés, hogy valamennyit magukkal vigyenek belőle. – Nekem az az érzésem, hogy ha ez a Plato azt mondja, hogy hagyjanak ott valamit, akkor ott is hagyják – mondta Reacher. Egy kicsit beljebb csúszott az alagútba, és közben elképzelte, ahogy ötven évvel ezelőtt hosszú sorban izzadtak itt az emberek, akik kézről kézre adogatva pakolták be a kilós csomagokat, hogy falat rakjanak belőlük. Valószínűleg a legalacsonyabbakat osztották be erre a feladatra. Nem tudta, hol húzták meg a magassági határt a légierőnél ötven évvel ezelőtt. Talán voltak, akik ki tudtak egyenesedni, de a legtöbben biztosan nem. A csomagokat valószínűleg táskákban engedték le a szellőzőcsöveken keresztül. Ötösével, tízesével, vagy még nagyobb adagokban, odafent felállított csigák és állványok segítségével. Túl fárasztó lett volna a lépcsőn lecipelni őket. A motorosok valószínűleg ugyanígy vitték a felszínre. Nyilván nem kerülte el a figyelmüket az a tény, hogy a szellőzőcsövek nincsenek befejezve, és mindkét végük nyitott. Reacher még egy kicsit előbbre csúszott, és újabb felfedezést tett. A főalagútból egy ferde kis alagút indult ki. Reacher benyomakodott a kisebb alagútba, amelyről kiderült, hogy a szomszédos nagyobb alagútba vezet. Ahogy továbbfurakodott, két újabb elágazást talált, egyet jobbra, egyet balra. Olyan volt az egész, mint egy labirintus. Összesen nyolc küllőszerű főfolyosó volt, amelyeket három körgyűrű kötött össze. Mindegyik ívelt falon polc húzódott végig. Még egy csomó hely a gyerekeknek az alvásra. Néhol csak balra indult mellékfolyosó, máshol csak jobbra, olyan csomópontok nem voltak, ahol négy járat futott volna össze. Bizarr alaprajz. A tervrajzon úgy festhetett, mint az ősi kelta ötvösmunkák kacskaringós díszítőmotívumai. Lehet, hogy még több probléma adódott az építkezés közben, nem csak a belmagasság. Eredetileg valószínűleg úgy tervezték, hogy az egész úgy fog festeni, mint a Pentagon leegyszerűsített föld alatti változata, csak nem ötszögletű, hanem kerek, de egyes helyeken nem készültek el a főfolyosók közti összekötő részek. A folyosókat és az oldaljáratokat elválasztó sziklába tíz helyen nagyobb mélyedést vájtak. Talán fürdőszoba lett volna vagy konyha, amely nem készült el, vagy raktárak annak az élelmiszerkészletnek, amelyet soha nem szállítottak ide. Mindent simára betonoztak. A száraz és poros levegőnek állott szaga volt. Mindenhol tökéletes némaság honolt. Peterson hirtelen elkiáltotta magát: – Ezt nézzék meg! Reacher nem tudta megállapítani, merről jön a hangja. Az összes alagútból egyszerre visszhangzott, és ide-oda verődött a falak között. – Merre van? – kiáltotta vissza Reacher. – Erre! – irányította őket Peterson. Ez persze nem sokat segített. Reacher visszament a kör alakú helyiségbe, és újból megkérdezte, merre van. Peterson a következő oldalalagútban volt. Reacher odacsúszott hozzá. Peterson egy üzemanyagtartályt bámult. Óriási volt és csúf, akkora görbült acéllemezekből összeforrasztva, amekkorák éppen lefértek a szellőzőcsövön. Egy polcon állt, úgy tizenkét méter hosszú lehetett. Elég nagy ahhoz, hogy talán húszezer liter üzemanyag is elférjen benne. Nyirkosság csapódott le a falán, és kerozinszagot árasztott. Nem eredetileg helyezhették ide. A forrasztásokon látszott, hogy nagyon kezdetlegesek. Technikailag nem elfogadható minőségben készült a tartály. A légierő emberei ennél jobb munkát végeztek volna. Peterson odahajolt, és megkocogtatta a tartályt. Tompán döndült meg. Reachernek az a tartálykocsi jutott eszébe, amellyel majdnem összeütközött, amikor rákanyarodott a kétsávos útra. – Remek – jegyezte meg. – Itt vagyunk hatvan méterrel a föld alatt, ahol húszezer liter kerozin van egy házilag barkácsolt tartályban. – Miért lenne kerozin? Szerintem fűtőolaj. – Az is alapvetően kerozin. Vagy az egyik, vagy a másik. De ez sokkal több, mint amennyi a kályhákba kell. És nemrég tölthették meg, amikor pedig már tudták, hogy elmennek. Miután letisztították a leszállópályát. Tehát egy repülőt várnak, amely valószínűleg hamarosan megérkezik. Újra kell majd tankolni, mielőtt visszaindul. Jó lenne, ha Holland szólna a DEA-nak. Gyorsan kell cselekedniük. – Sötétben nem fog leszállni a gép, nincs kivilágítva a leszállópálya. – Akkor is nagyon kevés az időnk. Milyen messze van a legközelebbi DEA-iroda? Peterson nem válaszolt, csak megkérdezte: – Hogy töltötték meg idelent a tartályt? – Az ajtóhoz álltak a tartálykocsival, és lelógatták a csövet a légaknába. – Ahhoz jó hosszú cső kellett. – Nyilván vannak hosszú csöveik arra a célra, ha olyan háznál kell megtölteni egy olajtartályt, ahol az messze van. Aztán Holland elkiáltotta magát: – Hé, ezt nézzék meg! A hangja furcsán, sziszegve visszhangzott a kerek helyiségben. Egy velük szemben kiinduló alagútban volt. Reacher odacsúszkált, Peterson összegörnyedve, guggolva csoszogott. Holland végigvilágított a zseblámpájával a harmincméteres folyosón, először közelre, aztán távolabbra. Mintha egy tündérmesébe csöppentek volna, egyenesen Aladdin kincses barlangjába.

34. fejezet

Arany, ezüst, platina csillant meg Holland zseblámpájának fényében. Ezernyi gyémánt szikrázott, sötétzöld smaragdok, mélyvörös rubinok, halványkék zafírok. Megsötétedett tájképek, portrék, vászonra festett olajképek aranyozott keretekben. Láncok, medálok, brossok, karkötők, gyűrűk. Összegabalyodva, egymásra halmozva, a polcokra dobálva állt minden. Sárga arany, rózsaszín arany, fehérarany. Régi ékszerek, új ékszerek. Gyertyatartók, ezüsttálcák, karórák harminc méteren összezsúfolva. Kis aranyórák, madzaggal összehúzott bőrzacskók és egy ólomkristály tál tele jegygyűrűkkel. – A vissza nem váltott tárgyak – mondta Peterson. – Ideszállították a zálogházakból. – Vagy cserébe kapta a kábítószerért – mondta Reacher. – Vagy mindkettő – tette hozzá Holland. – Végső soron ugyanaz. Végigcsoszogtak az alagútban. Nem tudtak ellenállni a kíváncsiságnak. A polc harminc méter hosszú lehetett, és talán nyolcvan centi széles. Több mint húsz négyzetméter, akkora, mint egy nagyobbfajta szoba alapterülete. De egytenyérnyi üres hely sem volt sehol, mindent beborítottak a kincsek. Némelyik ékszer pompás volt, és egy-két remek festmény is akadt, de minden tárgy szomorúan hatott. A kétségbeesés gyümölcsei. Tönkrement életek hordaléka. Az emberekre nehéz idők köszöntenek, rászoknak a kábítószerre, lopásra vetemednek, végül mindent elveszítenek. A három zseblámpa fénysugarában minden imbolyogva csillogott-villogott, és egyszerre tűnt pompásnak és borzalmasnak. Valakinek az álma valaki másnak a rémálma – és mindez itt hevert eltemetve idelent, hatvan méter mélységben. Nyomhat ötven kilót, vagy ötszázat. Lehet, hogy egymillió dollárt ér, lehet, hogy tízet. – Gyerünk – vetett véget a bámészkodásnak végül Reacher. – Ennél jobb dolgunk is van. Csak pocsékoljuk az időt. Hosszú, nehéz és fáradságos volt az út vissza a felszínre. Reacher számolta a lépcsőfokokat. Kétszáznyolcvan volt. Mintha egy húszemeletes ház legtetejére kellene gyalog felmenni. Minden lépcsőfokra csak lábujjhegyen tudott fellépni. Jó testgyakorlás, de pillanatnyilag nem volt hozzá hangulata. A levegő fokozatosan egyre hűlt. A föld alatt talán harminc fok is lehetett, a felszínen mínusz húsz. Több mint ötvenfokos hőmérséklet-különbség. Öt-hat lépcsőfokonként egy fok. Elég gyors, hogy meg lehessen érezni, de nem okozott hirtelen sokkot a hideg. Reacher úgy a lépcső harmadánál már felhúzta a kabátja cipzárát, felvette a sapkát meg a kesztyűt. Holland adta meg magát másodiknak. Peterson félútig kitartott. Miután felértek, egy percre megpihentek a kis kőházban. Odakint még mindig ragyogott a hold. Peterson összegyűjtötte a három zseblámpát, és kikapcsolta őket. Holland csak állt a lépcső fémkorlátjába kapaszkodva. Az arca kivörösödött a megerőltetéstől, és erősen lihegett. – Telefonálnia kellene – mondta neki Reacher. – Minek? – Lehet, hogy megszólalt a sziréna, amíg odalent voltunk. – Ez esetben már elkéstünk – mondta Holland. Azért elővette a mobilját, és hívott egy számot. Bemutatkozott, feltett egy kérdést, és meghallgatta a választ. Aztán elmosolyodott. – Minden rendben – mondta. – Az ember néha nyer a szerencsejátékon. Megvárta, amíg Peterson visszaindul a zseblámpákkal a kocsihoz. Utána nézett, aztán visszafordult Reacherhez, és azt mondta: – Maga és én jöttünk rá, hol van a kulcs. Maga derítette ki, hogy kábítószer van odalent. De szeretném, ha Andrew arathatná le a dicsőséget. Ő lesz a következő rendőrfőnök. Ha egy ilyen eredményt mutat fel, az sokat segítene neki az emberei és a város előtt. Erőnyerő pozícióból tudna indulni. – Ez kétségtelen – mondta Reacher. – Szóval, nem bánja? – Nekem megfelel – mondta Reacher. – Helyes. Reacher keményen megtolta az ajtót a nyikorgó sarokvasakon, Holland bezárta, és zsebre tette a kulcsot. Visszasétáltak a kocsikhoz. Holland levette a jobb kesztyűjét a fagyos hidegben, és kezet nyújtott Petersonnak. Peterson is levette a kesztyűjét, és kezet ráztak. – Most figyeljen – mondta Holland. Behajolt a kocsijába, leakasztotta a műszerfalról a rádió mikrofonját, és kihúzta, amíg a zsinórja egészen meg nem feszült. Lenyomta az adás gombot, bemondott egy kódot, ami azt jelentette, hogy mindenkinek szól a közlemény, és beszélni kezdett: – Hölgyeim és uraim, ma este Peterson főkapitány-helyettes felgöngyölített egy ügyet, amelyről mint minden idők legnagyobb drogfogásáról fognak beszélni. Holnap reggel az lesz az első dolga, hogy felhívja a DEA irodáját Washingtonban, hogy beszámoljon a részletekről, és úgy fél perccel ezután a boltoni lesz a legünnepeltebb rendőrkapitányság az egész országban. Gratulálok Petersonnak és maguknak egyaránt. Ismét szép munkát végzett mindenki, hosszú múltra visszanyúló, kiváló hagyományainkhoz méltó módon. Holland kikapcsolta a rádiót, és bedobta a mikrofont az ülésre. – Köszönöm, rendőrfőnök úr – mondta Peterson. – Szívesen. De továbbra is azt mondom, hogy nem kellett volna idejönnie. Öt perc múlva tizenegy. Még öt óra.

Háromezer kilométerrel délebbre Plato három járműből álló konvoja megállt egy nem különösebben feltűnő kapu előtt. A rozzant, több helyen elgörbült kapu lánccal és lakattal záródott, és egy repülőtér hurrikán ellen felállított kerítésének a része volt. A tövénél szemét gyűlt össze, és gyomok ütötték fel a fejüket. A repülőtér azonban nagyon is megfelelt a célnak. Először katonai reptérként szolgált, aztán polgári célokra használták, aztán ismét katonai lett, majd újból polgári. Volt egy hosszú leszállópálya, hangárok, irodák és egy hatalmas, aszfaltozott parkoló a kisrepülőknek. Szép sorban álltak, vászonponyvákkal letakarva a sötétben. Plato gépe nem kisrepülő volt, hanem egy Boeing 737-es. A legnagyobb gép az egész reptéren. Húszéves volt, és Plato volt a harmadik tulajdonosa. Nem mintha ezt bárki is tudta volna. Plato mindenkinek azt mesélte, hogy az ő számára építették egy évvel ezelőtt, Washington államban. Valójában a gépet egy arizonai műhelyben lecsupaszították a külső alumíniumburkolatig, és átfestették sötétszürkére, amitől elegáns és fenyegető külsőt öltött. Napokon, heteken át dolgoztak rajta olyan emberek, akik tartoztak neki egy kis szívességgel, és agyagrudakkal, valamint viasszal fényesítették. Úgy csillogott, mint egy kiállításra szánt autó. Plato büszke volt rá. Ő volt az első a családjában, akinek saját Boeingje volt. Egy poros pick-up, amelynek csak egy fényszórója égett, odahajtott a kerítéshez, és megállt a kapu előtt. Egy férfi szállt ki belőle, kinyitotta a lakatot, levette a láncot, és kitárta a kaput. A három dzsipből álló konvoj behajtott. Plato Plato volt, a Range Rover pedig Range Rover – úgyhogy nem a kerítés mentén haladó úton haladtak tovább, hanem nyílegyenesen vágtak át a hepehupás füvön, a sima betonon, a leszállópályán, az aszfalton. Széles, tiszteletteljes kört tettek a Boeing körül, aztán megálltak két Cessna és egy Piper között. A hat férfi kikászálódott, és laza kordont formált. Plato is kiszállt. Nem volt semmiféle veszélyben, de az óvatosság sohasem árt, és a hírnevének is használ a dolog. Régimódi, kerekes lépcsőt toltak a Boeing ajtaja elé. A lépcsőn a Mexicana felirat még mindig olvasható volt, bár már alaposan megkopott. A három férfi felment a lépcsőn. Egy perc múlva egyikük kidugta a fejét a gép ajtaján, és bólintott, hogy minden rendben. Plato is felszállt a gépre, és elfoglalta a helyét az 1A ülésen, az első sorban balra. Neki nem számított, hogy itt kevés hely van az utas lábának. A régi első osztályú utaskabint érintetlenül meghagyták. Négy sor, mindegyikben négy, terebélyes bőrülés. A turistaosztály üléseit hátul eltávolították, csak üres hely maradt a helyén. A gépen eredetileg száznyolcvan utasnak volt hely, és húsz évvel ezelőtt egy utasra a csomagjával együtt száz kilót számoltak. Vagyis a gép teljes kapacitása nagyjából tizenhat tonna volt. Plato csak ült, amíg az emberei a felszerelést ellenőrizték. Egy olyan valaki rakodta be, aki tartozott Platonak egy szívességgel. Tehát minden itt volt, amit kért, hiánytalanul. Azért az emberei végignézték a rakományt. Meleg ruhák, alumíniumlétrák, zseblámpák, automata fegyverek, lőszer, némi élelem és víz. Amire még szükség lesz, azt majd a végcéljuknál beszerzik. A pilóták végeztek a felszállás előtti rutinnal. Az első tiszt kilépett a pilótafülkéből, és megállt a széksorok között. Plato elkapta a tekintetét, és odabiccentett, mint amikor valaki szól a komornyiknak, hogy felszolgálhatja a levest. Az első tiszt visszatért a pilótafülkébe, és a motor beindult. A gép a kifutópálya elejére gördült és megállt. Remegés futott végig a testén, aztán előregördült, felgyorsított, és fenségesen a levegőbe emelkedett. Reacher Petersonnal ment vissza a városba. Holland követte őket. Reacher kiszállt Janet Salter utcájának a végében, és intett utánuk. Aztán elfurakodott az utcát lezáró járőrautó mellett, és elgázolt a hóban a házig. Janet Salter még fent volt. Végignézett Reacheren, mintha azt vizsgálgatná, nem sérült-e meg. Aztán megkérdezte: – Sikerrel jártak? – Eddig igen – felelte Reacher. – Akkor fel kellene hívnia azt a nőt Virginiában, és elmondani neki. Nagyon hirtelen fejezte be a beszélgetést, majdnem lecsapta a kagylót. – Valószínűleg már nincs ügyeletben. Késő van. – Azért próbálja csak meg. Így hát Reacher kibújt a kabátból, felakasztotta, aztán leült az előszobában a székre. Felhívta a számot, amelyre jól emlékezett, és Amandát kérte. Még bent volt. – Az N06BA03 a metamfetamin gyógyszerészeti kódja. – Negyven tonna? – Szinte érintetlenül. – Jesszusom! – Mi is ezt mondtuk. – És most mit fog csinálni? – Semmit. A helyi rendőrök rajta vannak az ügyön. – Hogy néz ki negyven tonna belőle? – Unalmasan. Egyformán. – De hogy a pokolban tűnhetett el a rendszerben csak úgy negyven tonna metamfetamin? – Nem tudom. A dolgok folyton elvesznek. Talán nem voltak büszkék erre a dologra. Amikor véget ér a háború, és beköszönt a béke, egyik pillanatról a másikra megváltozik az értékrend. Talán ezért rejtették el egy kód mögé. Aztán ahogy elfeledkeztek róla, hogy mit jelentett a kód, arról is elfeledkeztek, hogy az anyag ott van. Amit az ember nem lát, arra nem gondol. A nő nem válaszolt. – Köszönöm, a segítséget, Susan – mondta Reacher. – Nagyon szívesen. – Mondja meg a lacklandi ismerősének, hogy az irattárban korrupt írnokok pénzért adnak ki iratokat. Nem véletlenül találtuk meg, amit kerestünk, valaki már utánanézett. Talán így viszonozhatná neki a szívességet. – Mindenki Bronzcsillagot fog kapni. Még valami? – Kaplerről nincs semmi? – Minden különösebb ok nélkül mondott fel. Ennyi. Ami szerintem is elég furcsa, de semmilyen adatot nem találtam róla. Vagy patyolattiszta, vagy valaki eltakarította a nyomokat. – Oké, köszönöm. – Még valami? – Nem, azt hiszem, végeztünk. – Akkor, itt a búcsú ideje? – Azt hiszem, igen. – Kellemes volt beszélgetni magával. – Nekem is. Minden jót, Susan. Sok szerencsét a további munkájához, és még egyszer köszönöm. – Szívesen. A nő letette. Reacher egy pillanatig ült a széken, lehunyt szemmel, ölében a kagylóval. Amikor szaggatottan sípolni kezdett a vonal, visszatette a helyére, felállt, és kiment a konyhába.

Janet Salter is ott volt, a hóna alatt egy könyvet tartott. Épp egy pohár vizet töltött magának a csapnál. Készült a lefekvéshez. Reacher félreállt az ajtóban, és a nő elsétált mellette a lépcső felé. Reacher egy pillanatig várt, aztán ő is elindult, hogy még egyszer ellenőrizze a házat. A könyvtárban rendíthetetlen éberséggel őrködő rendőrnő pihenjben állt, úgy két méterre az ablaktól. A másik az előszobában a telefonasztalka melletti széken ült előredőlve, a térdére könyökölve. Reacher kinézett a szalon ablakán az utcára, aztán felment a szobájába. Lámpát nem gyújtott, a függönyöket nem húzta össze. A tornác tetején vastagon álló hó jegesre fagyott. Az utca kihalt volt. Csak a parkoló járőrautó, benne a rendőr. Jég, hó és könyörtelen szél. Minden csendes.

Virginiában Susan Turner íróasztalán kis hangjelzést adott a számítógép. A biztonságos kormányhálózatból érkezett egy e-mail, a humán erőforrás osztály küldte el az ideiglenesen használható jelszót. Átmásolta a küldeményt a megfelelő adatbázisba. Az ősrégi jelentés Adobe dokumentumként jelent meg, úgy festett, mint egy fénymásolat. Az indexben felsorolt hetvenharmadik hely, ahol Jack Reacher nevét említik. Egy kísérletről szólt a jelentés, amelyet annak idején a hadsereg pszichológusai végeztek. Susan tudta, hogy régen számtalan ilyen kísérletet folytattak. Ez a bizonyos kísérletsorozat a genetikai mutációt vizsgálta. A kérdés tudományos oldala közismert volt, már felfedezték a DNS-t. Terjengett egy anekdotikus történet egy filmről, amelyet gyerekeknek játszottak le katonai támaszpontokon. Egy olcsó fantasztikus film, amelyben egy jó közelről fényképezett gumiszörny ijesztgette a gyerekeket. A szörny első megjelenése igazi filmes remeklés volt. Egy lagúna vizéből bukkant elő teljesen váratlanul, óriási sokkot okozva a nézőknek. A közönség soraiban ülő gyerekek hangosan sikoltoztak és hőköltek hátra ijedtükben. Mindegyikük egységesen így viselkedett. A pszichológusok egyetértettek abban, hogy a veszély előli menekülés az evolúció során kialakult racionális reakció. Viszont tudtak a mutációról is. A zsiráfok például néha hosszabb, néha rövidebb nyakkal születnek, mint a szüleik. Ez a körülményektől függően lehet hasznos vagy nem. Az idő dönti el és az evolúció. Úgyhogy elkezdtek azon gondolkozni, hogy vajon van-e olyan gyerek, aki úgy születik, hogy nincs meg benne a veszély előli menekülés reflexe. A faj túlélése szempontjából ez nem igazán előnyös, viszont a katonaságnál hasznos lehet. Elküldték a filmet a csendes-óceáni szigeteken lévő távoli katonai támaszpontokra, a gyalogságnak, a haditengerészetnek, a légierőnek, mert a lehető legnagyobb tesztközönséget akarták, és olyan gyerekeken akarták kipróbálni, akik még biztosan nem látták a filmet, és nem is hallhattak róla. A mozivászon fölött kamerákat rejtettek el, amelyeket a közönség első soraira irányítottak. A kamerák automatikusan indultak be annál a résznél, amikor a szörny kibukkan a vízből. Több száz gyerekkel nézettek meg a filmet csoportokban, több turnusban, négytől hétéves korig. Ez az a korcsoport, amely már elég érettnek tekinthető az érzelmi reakciók terén, de azért még nem túl szocializált, ezért őszinték és leplezetlenek a reakcióik. A dokumentumhoz egy sor fotót is csatoltak. Egy kicsit elmosódottak voltak, egy kicsit sötétek, de ugyanaz szerepelt mindegyiken. Kisgyerekek tágra nyitott szemmel, a rémülettől elnyílt szájjal, ahogy az ülés háttámlájához lapultak. Néhányan szinte átestek a széktámlán, ahogy a karjukat a fejük fölé emelve, rémülten próbáltak menekülni. Akadt azonban egy kivétel. Az egyik fénykép egy tizenöt székből álló első sort mutatott. Tizenöt gyerek, mind fiú. Úgy hatévesek lehettek. Tizennégyen közülük belepréselődtek a székbe. Egyikük azonban felpattant, és előrevetette magát. Magasabb volt, mint a többiek, szökés haja rövid. Felugrott a helyéről, és mintha a mozivászonra akarta volna vetni magát. A jobb karját támadóan emelte a magasba. Valamit tartott a kezében. Susan Turner nagyjából biztos volt benne, hogy egy nyitott rugós kést lát a markában. Az agresszív kisfiú neve nem szerepelt a jelentésben. Röviden megvizsgálták a pszichológusok, de aztán az apja új parancsot kapott, áthelyezték máshová, és nyoma veszett a rendszerben. Nemsokkal ezután az egész kísérletnek vége szakadt, de azért az eredményeket megőrizték egy aktában. Az agresszív kisfiút hosszú szakkifejezésekkel címkézték fel, amelyekből Susan nem sokat értett. Az akta utolsó lapja ismét egy referenciaindex volt. Csak Reacher személyi aktájához volt benne más utalás, senki máshoz sem. Susan visszatért a tudományos bevezető szöveghez. A szörny megjelenése és a kamera automatikus beindulása között tizennyolc képkocka volt a késlekedés, amely a másodperc háromnegyed része. Susanre nagy hatást gyakorolt a dolog. Egy ugráshoz elég ennyi idő, ismert olyan embereket, akik képesek erre. Ő maga is ilyen volt. De hogy egy hatéves gyerek alig egy másodperc alatt előrántsa a nyitott rugós kést – az már egészen más dolog.

Janet Salter házában alig tíz másodpercig tartott a csönd. Aztán hirtelen recsegni kezdett előbb csak egy rendőrségi rádió, aztán kettő, majd három, négy, sürgető hangok harsantak, mobiltelefonok csörrentek, aztán csöngettek a bejárati ajtónál, léptek koppantak a padlón az emeleti hálószobában, ahol a nappalos rendőrnők pihentek, ajtók csapódtak, lábak dobogtak a lépcsőn, és mindenki egyszerre kezdett el hadarni, hangosan, ijedten, pánikba esve. Reacher kiment a szobájából, és ledobogott az előszobába. A négy rendőrnő ott álldogált a perzsaszőnyegen, ketten egyenruhában, ketten hálóingben, és mind telefonáltak. Sápadtan, ijedten, döbbenten néztek körül, tehetetlen pánikban, tele adrenalinnal, de láthatóan nem tudták, merre induljanak. – Mi történt? – kérdezte Reacher. – Andrew Peterson – mondta az egyik rendőrnő. – Mi van vele? – Lelőtték. Meghalt.

35. fejezet

Az utcán őrködő rendőr is bejött, és csatlakozott az általános zűrzavarhoz. Reachernek szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy a másik két járőrautóban ülők figyelme is ugyanígy elterelődött. Janet Salter védelme ebben a pillanatban a nullával volt egyenlő. Úgyhogy Reacher fél szemmel a szalon ablakát figyelte, miközben fél füllel igyekezett kiszűrni a hangzavarból, hogy mi is történt. Nem volt nehéz összerakni a tényeket. Holland legutóbbi parancsait követve az egész állomány továbbra is magas fokú készültségben volt. A járőrök állandóan cirkáltak, és nagyon éberen figyeltek mindenre. Minden utcán legalább húszpercenként végighajtottak, minden gyalogost alaposan megnéztek, minden autót és minden teherautót szemügyre vettek. Rendszeresen ellenőriztek minden parkolót, minden sikátort, minden bevezető útvonalat. Egy egység, amelyet egy Montgomery nevű új ember vezetett, behajtott egy behavazott parkolóba a belvárostól keletre, és Montgomery megpillantotta Peterson kocsiját. Úgy tűnt, senki sem ül benne, a motor üresben járt, az ablak teljesen le volt engedve. A kocsi ütközője majdnem odaért egy téglafalhoz. Közelebbről szemügyre véve kiderült, hogy a kocsi nem üres. Peterson feküdt bent a két első ülésen elterülve, holtan, a homlokán egy lőtt sebbel.

Reacher a szalon ablakánál maradt, figyelte a néma utcát, és Petersonra gondolt. A rendőröket otthagyta az előszobában, hogy megemésszék a tragédiát. Behallatszott a hangjuk. Még ott tartottak, hogy egyszerűen nem hitték el, ami történt. Talán csak tévedés az egész. Amit Reacher elméletileg elképzelhetőnek tartott, de nem túl valószínűnek. A terepről érkező jelentések időnként megbízhatatlanok, és a fejsebek néha félrevezetik a szemlélőket. Lehet, hogy csak mély kómában van az illető, de azt hiszik, hogy meghalt. Száz esetből kilencvenkilencszer azonban csak időpocsékolás, ha reménykedünk. Reacher ezzel tisztában volt. Optimista volt, de nem bolond. A rossz hírt öt perccel később maga Holland erősítette meg. Megérkezett a kocsival, leparkolt a ház előtt, és bejött a hidegből. Három elintéznivalója volt. Először is, személyesen akarta közölni a hírt az embereivel. Másodszor, gondoskodnia kellett arról, hogy újból a feladatukra összpontosítsanak. Az utcán őrködő rendőrt visszaküldte a kocsijába, a nappalos rendőrnőket elküldte aludni, az egyik éjjeli ügyeletest visszarendelte a könyvtárba, a másikra ráparancsolt, hogy figyelje az ajtót. A hangja halk volt, de határozott, a modora fegyelmezett. Elég jó parancsnok volt. Mély vízbe került, amelyből a feje is alig látszott ki, ez kétségtelen, de azért próbált megbirkózni a helyzettel. Ami több volt, mint amennyit némelyik más parancsnokról el lehetett mondani, akikkel Reacher korábban találkozott. A harmadik teendője az volt, hogy beszéljen Reacherrel, menjen el vele megnézni a tetthelyet. Félig kérés volt, félig parancs. Janet Salter is felkelt a nagy zajra, és most a konyhában várt. Reacher ott talált rá. Még mindig teljesen fel volt öltözve, a revolver a zsebében. Pontosan tudta, Reacher mit fog mondani neki. Csak türelmetlenül legyintett, és azt mondta: – Tudom, mit kell tennem. – Biztos? A nő bólintott. – Lemegyek a pincébe a revolverrel, és csak a jelszóra nyitok ajtót. – Mikor? – Azonnal, ha bármi történne. – Aztán hozzátette: – Vagy már előtte. Mondjuk most. – Nem rossz ötlet – felelte Reacher. – A fickó valahol odakint van, a közelben. – Tudom, mit kell tennem – mondta újból Janet Salter.

Reacher beült Holland kocsijába az anyósülésre. Holland tolatott, aztán megfordult, és elindult a belváros felé. A parknál balra kanyarodott, aztán a kávézó mellett jobbra, és elhaladtak a ruházati bolt előtt, ahol Reacher bevásárolt magának. Aztán jobbra-balra kanyarogtak kis utcákon kétemeletes téglaházak hosszú sora között. Az egyszerű, szögletes épületek valamikor irodák, üzletek vagy raktárak lehettek. Talán egykor ez volt Bolton üzleti negyedének a központja, de mára már az egész környék lerobbant, a legtöbb épület elhagyatottnak tűnt. Egy helyen három házat is lebontottak, nagy, üres telek maradt a helyükön, talán harminc méterszer tízméteres. Úgy tűnt, napközben, amikor nagy a forgalom, ideiglenes parkolónak használják, de most, éjszaka, üresen állt. Megfagyott jégkéreg borította, amelyben nyomot hagytak a kerekek még napokkal ezelőtt, amikor még puha volt a hó. Az üres parkolót két rendőrségi járőrautó őrizte villogó, piros lámpákkal. A fénysugarak őrülten cikáztak, hol távolabbra vetültek, hol közelebbre. Minden autóban egy rendőr ült. Reacher nem ismerte őket. Csak ültek, nem volt semmi dolguk. Nem voltak kíváncsiskodók, akiket távol kellett volna tartaniuk. Túl késő volt és túl hideg ahhoz, hogy bámészkodó tömeg gyűljön össze. Peterson kocsija a parkoló legtávolabbi sarkában állt. Még mindig üresben járt a motor. Az ablak leengedve. Az első lökhárítója nekinyomódott a téglafalnak, amely már a szomszédos épület tűzfala volt. Holland leparkolt a járdaszegélynél, és kiszállt az autóból. Reacher követte, felhúzta a cipzárat a kabátján, és jól a fejébe nyomta a sapkát. A kis mellékutca észak-déli irányba húzódott, itt nem fújt a szél. Hideg volt, de nem kibírhatatlan. Reacher és Holland besétáltak a parkolóba. Nem állt fenn annak a veszélye, hogy összetaposnak valami bizonyítékot a földön, vagy hogy eltörlik a lábnyomokat vagy a keréklenyomatokat, mivel nem voltak ilyenek. A bordásra fagyott hóréteg olyan volt, mint egy fém hullámlemez, csak még keményebb. Jeges volt és csúszós. Tovább botladoztak, hátulról közelítették meg Peterson kocsiját. A kipufogó türelmesen pöfékelt. Az autó csak állt, mint egy hűséges szolga, aki várja a gazdája következő parancsát. A jég ropogott a talpuk alatt, ahogy odasétáltak a sofőrülés melletti ajtóhoz. Benéztek a nyitott ablakon. Peterson lába a sofőrülés előtt volt, a teste derékból kicsavarodott. A fegyvere a pisztolytáskában volt. A feje hátracsuklott, arcának egyik fele az ülés kárpitjához nyomódott, mintha érdeklődve vizsgálgatna az anyósülés ajtaján valamit. Reacher hátulról megkerülte a kocsit. A kis, fehér kipufogófelhő megcsapta a térdét. Aztán odasétált az anyósülés ajtajához. Kesztyűs kezével kinyitotta, és leguggolt. Peterson halott, üveges tekintete meredt rá. A homloka közepén a golyó ütötte seb úgy tátongott, mint egy harmadik szem, éppen úgy, ahogy az ügyvédnél. Szinte biztosan kilenc milliméteres golyó nyoma. Meglehetősen közelről adhatták le a lövést. A bőrén halvány lőpornyomok látszottak. Talán másfél méterről lőhettek rá. A kimeneteli nyílás nem látszott, a golyó még a koponyában lehetett. Ami elég szokatlan, ha ilyen közelről lőnek egy kilenc milliméteres golyóval, de nem lehetetlen. Petersonnak nyilván jó kemény volt a koponyája. Nem volt semmi kétség afelől, hogy halott. Reacher épp eleget tudott a ballisztikáról és az emberi anatómiáról, és elég halottat látott már életében. De azért ellenőrizte. Levette a kesztyűjét, és Peterson füle mögött a hideg bőrre tette két meleg ujját. Nem volt pulzusa. Semmit sem érzett, csak a viaszos bőrt tapintotta – félig puha, félig már merev, egyszerre szilárd és testetlen, teljesen idegenszerű érzés egy élő kéz számára. Reacher felvette a kesztyűjét. A kocsi sebváltója még mindig automata üzemmódban volt, a fűtés húsz fokon, a rádió egészen halkan szólt. Rendszeres időközökben halk recsegés hallatszott belőle, néha mormoló hangok, de nem lehetett kivenni, mit mondanak. – Oké – mondta végül Reacher. – Eleget látott? – kérdezte Holland. – Igen. – Szóval, mi történt? – Nem tudom. – Miért nem ment egyenesen haza? – Nem tudom. – A gyilkost kereste – mondta Holland. – Mindenki őt keresi. – De ma már nem volt szolgálatban. A saját szakállára dolgozott tovább. És tudja, miért? – Nem. – Magára akart jó benyomást tenni. – Rám? – Olyan volt, mintha a mentora lenne. Segített neki. Ösztönözte. – Tényleg? – Maga mondta meg neki, mit csináljon, amikor megtalálták a halott ügyvédet. Maga mondta meg neki, mit csináljon a halott motoros ügyében. Megbeszélték a dolgokat. Ő lett volna a következő rendőrfőnök. És jól akarta csinálni. Bárkit meghallgatott, aki segített neki. – Én nem mondtam neki, hogy menjen el keresni a bérgyilkost egyedül az éjszaka közepén. – Meg akarta oldani az ügyet. – Ahogy mindenki. – Ki akarta vívni a tiszteletét. – Vagy a magáét – mondta Reacher. – Talán ki akarta érdemelni azt a sok marhaságot, amit a rádión mondott róla ma este. Úgy érezhette, hogy csalt. Egy pillanatra csönd lett. Aztán Holland megkérdezte: – Mi történhetett itt? – Meglátott valakit a parkolóban, szinte biztosan egy autóban vagy furgonban. Ahhoz túl hideg van, hogy gyalog lehetett volna az illető. Behajtott, széles ívben a másik autó mellé kanyarodott. Egészen közel állt meg hozzá, lehalkította a rádiót, letekerte az ablakot, hogy beszéljenek. A másik azonban egyszerűen lelőtte. Peterson az ülésre dőlt, rögtön meghalt. A lába lecsúszott a fékről, a kocsi meg odagördült a falhoz. – Nagyjából minden ugyanúgy zajlott, mint az ügyvédnél. – Meglehetősen. – Gyorsan…? – A fejlövések általában azok. Elhallgattak. Csak álltak, és reszkettek a fagyos hidegben. Aztán Holland megszólalt: – Próbáljuk megkeresni a töltényhüvelyt? Reacher megrázta a fejét. – Ugyanúgy történhetett, mint az ügyvédnél. A gyilkos kocsijának a belsejébe eshetett a töltényhüvely. Holland nem válaszolt. Reacher látta az arcára írott kérdést: Ki tette? Kínos kérdés, és a válasz nem kellemes. – Már látom, miért akarta, hogy itt legyek – mondta Reacher. – Azt akarta, hogy én legyek az, aki kimondja a következtetést. Én, és nem maga. Egy kívülálló személy. Holland nem válaszolt. – Oké, egyelőre még ne mondjuk ki. Egy percig még gondolkozzunk.

Visszamentek a kapitányságra. Holland leparkolt a számára fenntartott helyen, és besétáltak a szemetesőrszemek között az ajtón. Bementek az irodába, Peterson íróasztalához. – Meg kellene nézni az üzeneteit – mondta Holland. – Hangposta, e-mail. Lehet, hogy kapott valami üzenetet, és amiatt ment oda. – Szalmaszálakba kapaszkodik – mondta Reacher. – Engedtessék meg nekem ez a kis kiváltság. – Egyáltalán idejött előbb? – Nem tudom. – Lett volna rá ideje? – Valószínűleg nem. De akkor is meg kellene néznünk az üzeneteit. Egy ilyen ügyben biztosra kell mennünk. – Maga ellenőrizze, maga a rendőrfőnök. Én csak egy civil vagyok. – Nem tudom, hogy kell. Soha nem tanultam meg. Nem vagyok túl jó a technikai dolgokban. Én még a régi iskolához tartozom, mindenki tudja rólam. Én a múlt vagyok, Andrew lett volna a jövő. Reacher elbíbelődött a telefonkészülékkel és a számítógép billentyűzetével. Nem kellett sem jelszó, sem PIN kód. Minden úgy volt beállítva, hogy minél gyorsabban és könnyebben meg lehessen hallgatni az üzeneteket. Csak Kim Peterson telefonált. Jóval korábban hívta a férjét aznap délután, hat körül, azután, hogy Peterson és Reacher megnézte a börtönben készült videofelvételt, és visszasietett Janet Salter házához. Kim hangja félig ijedt volt, félig bátor, egy kicsit rezignált, egy kicsit ingerült. – Mikor jössz haza? – kérdezte. Reacher ezután megnézte az e-maileket. Két üzenete érkezett. Az első a DEA washingtoni irodájából jött. Egy ügynök megerősítette azt a feltételezést, hogy nincs droglabor a Boltontól nyugatra fekvő létesítmény alatt. Drága műholdas megfigyeléssel igazolták. Megköszönték Petersonnak az érdeklődést, és megkérték, hogy ha valami új információ jutna a tudomására, értesítse őket. A másik e-mail egy szokásos, rutinjellegű esti körlevél volt az autópálya-rendőrségtől, amelyet minden rendőrkapitányságnak szétküldtek az egész államban. Több dolgot is köröztek, például három lopott autót és négy lopott teherautót, amelyek az állam különböző helyein tűntek el aznap, egy hóekét, amelyet az útfenntartók Mitchelltől keletre lévő telepéről loptak el, egy Isuzu márkájú szivattyút, egy jégtelenítő teherautót, amelyet egy Rapid City közelében lévő kis reptérről lopott el két alkalmazott, akiknek ezután nyomuk veszett, egy Pierre-ben ellopott Ithaca gépfegyvert, valamint négy gyanúsítottat, akik egy 79-es Chevrolet Suburbanben menekültek el egy rosszul sikerült betörés után, amelyet Sioux Ralisban követtek el. Végül pedig ott volt az a körözés is, amelyet Peterson adott ki a motoros fickó meggyilkolása után – a szökésben lévő csapos, aki egy 2005-ös pick-uppal menekült a boltoni gyilkosságot követően. – Nincs semmi érdekes – mondta Reacher. Holland leült. – Akkor mondja ki. Essünk túl rajta. – Három kérdés merül fel. Miért állt meg az ügyvéd az úton, és miért bízott meg az illetőben? Miért állt meg Peterson a parkolóban? És miért épp ma éjjel ölték meg? – És a válaszok? – Az ügyvéd azért állt meg, mert biztonságosnak érezte. Peterson is azért állt meg, mert biztonságban érezte magát. És azért ma ölték meg, mert maga ma jelentette be a rendőrségi rádión a drogfogást. Holland bólintott. – A gyilkos közülünk való – mondta. – Egy rendőr. Öt perc múlva éjfél. Még négy óra.

36. fejezet

Holland és Reacher alaposan megvitatták a dolgot, keresték a gyenge láncszemeket az elméletben, de nem találtak egyet sem, így arra jutottak, hogy a gyanújuk megalapozott. Ha van a városban egy korrupt rendőr, ez megmagyarázza, miért nem értek el semmit azzal, hogy figyelték a városba érkező idegeneket. Ha az illető rendőr villogott egyet-kettőt a lámpáival, vagy kiintegetett kesztyűs kezével a kocsija ablakán, ez elég volt ahhoz, hogy az óvatos ügyvéd megálljon egy kihalt úton, a nagy semmi kellős közepén. Ha rendőr az illető, akkor hallhatta Holland diadalmas rádióüzenetét – ez megmagyarázza, hogy Petersonnak miért kellett nem sokkal ezután meghalnia. Holnap reggel az lesz az első dolga, hogy felhívja a DEA irodáját Washingtonban, hogy beszámoljon a részletekről – mondta Holland. Ha egy rendőr várakozott a parkolóban, és sürgetően integetett, ez megmagyarázza, hogy Peterson miért hajtott oda mit sem gyanítva, teljesen felkészületlenül. És ha egy rendőrről van szó, akkor vonakodva bár, de kénytelen volt elmenni, amikor megszólalt a sziréna – ez megmagyarázza, miért élte túl Janet Salter a börtönlázadás öt óráját. – Az én hibám – mondta Holland. – Andrew-nak amiatt kellett meghalnia, amit a rádión mondtam. – Én is ugyanezt tettem volna – mondta Reacher. – Sőt, ami azt illeti, néha meg is tettem. – Csak segíteni akartam neki. – Nem számíthatott rá, hogy ilyen következményekkel fog járni. Ne hibáztassa magát. – Hogyne hibáztatnám. – Vajon minek ment egyáltalán oda Peterson? Nem volt szolgálatban. Nem csak épp arra járt, mert nem is esik útba hazafelé. – Mindig szolgálatban volt, legalábbis lélekben. És ha úgy vesszük, nagyjából útba esett neki. Úgy értem, csak nagyon kis kitérőt jelentett. Talán két percet. Andrew ilyen volt – mindig hajlandó volt egy kis pluszmunkára az ügy érdekében. Reacher hallgatott. Holland folytatta: – Feltételezem, a mexikói áll a háttérben. Akiről annyit hallunk. – Plato – mondta Reacher. – Mit gondol, mennyi ideje dolgozik neki ez a rendőr? – Egy éve – mondta Reacher. – Úgy tűnik, ez az egész ügy úgy egy éve zajlik. – Pénzért tette? – Többnyire azért szokták. – És ki lehet az? – Fogalmam sincs. – Gondolom, egy új ember. Alig ismerem őket. Nem eléggé legalábbis, hogy megbízzam bennük. Nagy a zűrzavar a rendőrségen belül. Gondolom, ez szintén az én hibám. Nem tudtam lépést tartani a változásokkal. Reacher hallgatott. – Hol kezdjük? – kérdezte Holland. – Meséljen valamit Kaplerről. – Problémái adódtak Miamiben, de semmit sem tudtak rábizonyítani. Csak suttogtak ezt-azt. Miamiben rengeteg drogos pénz forog az utcán. – Hát ez remek. – De ezek csak mendemondák voltak. – Utána kellene néznie. És Lowellnek is. Mi történt vele egy évvel ezelőtt? És ezt a Montgomeryt sem ártana körbeszaglászni egy kicsit. Ha valaki egyedül fedez fel egy bűntényt, megeshet, hogy ő követte el. – Hozzam be őket? – Az lenne a legbiztonságosabb, ha mindenkit behívna, az egész állományt. Ültesse le őket, és tudni fogja, hogy akit keresünk, köztük van. – Megtehetem ezt? – Hát persze. – És meg kellene? Reacher nem felelt. Minden rendőr alapvető kérdése Mi van, ha tévedünk? – A Mrs. Salter házánál őrködő emberek rendben kell, hogy legyenek. Nem mentek sehová a ma este folyamán, nem igaz? Nem várakozhattak egy elhagyatott parkolóban. Van alibijük. Igazolhatják egymást, és maga is igazolhatja őket. – Ez igaz. – Akkor ők maradhatnak ott. – De előbb figyelmeztesse őket – mondta Reacher. – Ha az emberünk megneszeli, hogy szorul a hurok, lehet, hogy tesz egy utolsó kísérletet. – Elkapnák az ott lévő rendőrök. – Ha nem figyelmezteti őket előre, nem biztos. Ha odamegy egy kollégájuk, ugyan mit tennének? Előbb lelövik, aztán kérdezősködnek? – Utána elkapnánk. – Akkor már túl késő. – Öngyilkos küldetés lenne. – Lehet, hogy erre is fel van készülve. Tudnia kell, hogy előbb vagy utóbb lebukik. És tudnia kell, hogy bármi történik, ő halott ember. Két tűz között van. Két gyilkosság vagy három – mindenképp halálra ítélik. – Lehet, hogy nem is jön be. Lehet, hogy nem fog engedelmeskedni a parancsnak. – Akkor ebből tudni fogja, ki az. Olyan, mintha az illető egy céltáblát festene a saját hátára. Ezzel sok munkát megspórol magának. – Akkor csináljam ezt? Hívjak be mindenkit? – Én ezt tenném – bólintott Reacher. – Ez a rendőrség alapvető feladata – behozni az utcáról a bűnözőket.

Holland elintézte a szükséges telefonhívásokat. Először azzal a hét emberrel – négy nővel és három férfival – beszélt, akik Mrs. Salter házánál őrködtek. Kissé kínban érezte magát a téma miatt. Az egyik kollégájuk a gyilkos. Ne bízzanak senkiben, csak saját magukban. Aztán közzétette az általános felhívást a rádión, és elrendelte, hogy minden egyes rendőr, bárhol van és bármit is csinál, akár szolgálatban van, akár nincs, pontosan fél óra múlva jelentkezzen a kapitányságon. Reacher úgy vélte, ez kisebb taktikai hiba volt. Jobb lett volna azt mondani, hogy azonnal. Lehet, hogy ettől nem értek volna be hamarabb, de ha határidőre kell megjelenniük, attól a gyilkos úgy érezheti, hogy van még ideje, hogy elvégezze a munkáját, méghozzá ideális körülmények között, a legnagyobb káosz és felfordulás közepette, miközben a rendőrök ide-oda rohangásznak. Kockázatos lesz ez a fél óra. Holland lerakta a rádió mikrofonját, és felemelte a telefonkagylót. – Kim Petersont még nem értesítettük – mondta. – Ne telefonon, ez nem helyes – mondta Reacher. – Tudom. A recepciót hívom. Azt szeretném, ha maga intézné el. A diszpécser majd elviszi kocsival, és egy óra múlva újból magáért megy. Egy óra elég lesz. – Ezt komolyan mondja? – Nekem nincs rá időm. Sok dolgom lesz itt. – Nem én vagyok az illetékes – mondta Reacher. – Csak egy átutazó idegen vagyok. – Találkozott Kimmel – mondta Holland. – Náluk töltött egy éjszakát. – Ez a maga dolga, nem az enyém. – Biztos vagyok benne, hogy csinált már ilyet– Most nem erről van szó. – Abban is biztos vagyok, hogy jól fogja csinálni. – Nem túlságosan. – Meg kell tennie – mondta Holland. – Én képtelen lennék rá, ugye, megérti? Ne kényszerítsen.

Plato egy órát töltött el az 1A ülésen, az utaskabin legelejében, a bal oldalon, de aztán erőt vett rajta a nyugtalanság. Az éjszakai repülőút untatta. Nappal legalább ki lehetett nézni az ablakon, akár tíz kilométeres magasságból is. Többnyire csak üres, lapos, barna földeket lehetett látni, de azért csak voltak utak, házak és városok, amelyek arra emlékeztették, hogy odalent új vevők várják, hogy kiszolgálja őket. Éjszaka azonban nem látta őket. Sehol semmi, csak a sötétség és a távoli fények gyöngysora. Felállt, és végigsétált az ülések között, elhaladt az emberei mellett, az utolsó első osztályú üléssor mellett, és hátrament a kiürített turistaosztályra. Megnézte a földre pakolt felszerelést. Az emberei mindent ellenőriztek ugyan, de azért újból ellenőrizte, mert ő Plato, és a többiek nem. Élelmiszer, víz, érdektelen. Hét télikabát, hét sapka, hét pár kesztyű. Minden vadonatúj és az időjárásnak megfelelő. A fekete kabátok pufók tolldzsekik voltak. North Face, egy népszerű márka. Hat közepes méretű, egy gyerekméret. Félautomata fegyverek, H&K MP5K márkájúak. A kedvenc fegyvere. Rövid, zömök, modern, halálos. Volt hét kis hátizsák is, tartalék tárakkal és zseblámpákkal megpakolva. Platónak azonnal szemet szúrt a hátizsákok vállpántja. Ki kell engedni a maximális hosszúságúra, hogy fel lehessen venni a vastag dzsekire. Ez nyilvánvaló. Egyszerűen csak előre kell gondolkodni, de az emberei ezt nem tették meg. Persze ő Plato, a többiek pedig nem. A létrákat egy Werner nevű amerikai cég gyártotta. Alumínium, tíz méter hosszú, ha teljesen szétnyitják, százhúsz kiló a teherbírása. Sárga figyelmeztető feliratokkal ragasztották tele. Halkan zörögtek, ahogy átvették a motorok finom vibrálását. Talán tíz kilót nyomhattak. Négy volt belőlük, az összesen negyven kiló. Ott kell majd hagyniuk, ha visszafelé jönnek. A teherszállító kapacitást jobb lesz arra felhasználni, hogy bepakoljanak még négy csomagot a hasznavehetetlen létra helyett. Persze ugyanez vonatkozik a hat hasznavehetetlen emberre is. Őket is ott kell majd hagynia. Négyszázötven kiló felesleges és könnyen pótolható emberi hús, szemben négyszázötven kiló metamfetaminnal. Nem is kérdés, melyik a fontosabb. Plato magában már el is képzelte a visszautat. Tudta, hogy sikerrel fog járni. Sok előnye volt másokkal szemben, a legtöbb veleszületett. Az, hogy van egy embere odalent, csak egy kis biztosíték, semmi több.

Caleb Carter alacsonyan állt a rangsorban, amit ő a maga részéről módfelett ironikusnak talált. Caleb sok mindent tudott, de csak rendszertelen összevisszaságban, aminek nemigen vette hasznát a középiskolában. Ez a jegyeiben is megmutatkozott, és később a munkavállalási lehetőségek is tükrözték. Úgyhogy végül csak a börtönben talált magának munkát. Ez maradt azoknak az érettségi után, akiknek nem volt más választásuk. És valószínűleg így lesz még az elkövetkező években is sokak számára, akik a helyi középiskolában végeznek. Átesett a börtönőri kiképzésen, kapott egy rádió adó-vevőt, poliészter egyenruhát, és éjjeli ügyeletre jelölték ki a megyei börtönben. Ő volt a négyfős csapat legfiatalabb és legújabb tagja, tehát a legalacsonyabb a rangsorban. Az éjszakai ügyelet könnyű munka volt. A cellákat már bezárták, mielőtt ő szolgálatba lépett, és csak akkor nyitották ki, amikor őt már leváltották a nappalos kollégái. Caleb csapatának tulajdonképpen csak egy feladata volt: figyelemmel kísérni, hogy nem lesz-e valaki rosszul a foglyok közül az éjszaka folyamán, és nincs-e szüksége orvosi ellátásra. Előfordulhat, hogy valaki epilepsziás rohamot kap, vagy verni kezdi a fejét a falba. Voltak, akik nem voltak teljesen tisztában azzal, hogy milyen gyógyszereket kellene szedniük. Néha akadtak, akik megpróbálták felakasztani magukat a kezeslábasuk nadrágszárára. Szánalmas társaság. Az ellenőrzés abból állt, hogy az éjszaka folyamán minden órában egyszer körbejárják a cellákat, vagyis összesen tízszer. Persze a legtöbb őrjáratot elbliccelték, néha az összeset. Egyszerűbb volt üldögélni az irodában, pókerezni filléres alapon, pornót nézni a számítógépen, vagy zenét hallgatni fülhallgatóval. Calebet eleinte aggasztotta ez a hanyagság. Új munka, új élet – bizonyos fokú lelkesedéssel vágott bele, szerette volna komolyan venni a dolgokat. De az embernek az az első kötelessége, hogy beilleszkedjen az új helyére. És ő ezt is tette. Egy hónap múlva már nem is emlékezett rá, hogy az elején aggasztotta volna valami. Ugyan, mit várnak tőlük azért a nyavalyás tízdolláros órabérért? A lázadás azonban, amely előző este tört ki a szövetségi börtönben, kissé őket is felrázta. A főnökük három ellenőrző körutat is elrendelt. Egyet saját maga vállalt. Ma estére kettő volt kitűzve, de már négy órája tartott az éjszakai műszak, és még az elsőt sem ejtették meg, úgyhogy nyilván csak egy lesz belőle. És nyilván Calebre fogják sózni, amit nem is bánt különösebben. Nemsokára megcsinálja, de nem rögtön, mert egyelőre el volt foglalva azzal, hogy szörfölt a neten. Egy olyan oldalt nézegetett, ahol kövér, meztelen lányok szerepeltek, akiket egy farmon fotóztak állatok társaságában. A munka még ráér.

Reacher kikászálódott a rozzant autóból Petersonék behajtójának a végében. Csak állt, és nézte, ahogy a diszpécser elhajt. Aztán elindult a ház felé. Olyan érzése volt, mintha egy fehér alagútban haladna. Az elkotort hó másfél méteres kupacban állt mindkét oldalon. Ezután következett az Y elágazása, jobbra a fészer felé, balra a ház felé vezetett az ösvény. Erős szél fújt. Körben mindenfelé nyílt, sík vidék. Reacher még soha életében nem fázott ennyire, ebben biztos volt. Ez volt a mélypont. Egy nap Szaúd-Arábiában, a Sivatagi Pajzs hadművelet alatt délben elérte a hőmérséklet a hatvan fokot. Most, Dél-Dakotában a mínusz harmincötöt, amit inkább mínusz negyvenötnek érzett az éles szélben. Egyik szélsőség sem volt valami kellemes, de könnyű volt eldönteni, melyiket választaná inkább. Elérkezett az Y elágazásához, és balra fordult, a ház felé. Az ösvény aránylag járható volt, felsózták és homokkal is felszórták. Talán ez volt az utolsó ház körüli munka, amelyet Andrew Peterson elvégzett. Tízpercnyi munka, amelynek köszönhetően most könnyebb volt eljutni a házhoz, hogy közölje az özvegyével a halálhírét. Felbukkant előtte a ház. A pirosra festett deszkaborítás inkább barnának hatott a holdfényben. Halvány, sárgás fény az ablakokban. Enyhe fafüstszag érződött a levegőben. Reacher továbbment. Olyan hideg volt, hogy úgy érezte, szinte járni is elfelejtett, mintha szélütés érte volna. Összpontosítania kellett, hogy egyik lábát a másik elé rakja. Bal, jobb, bal jobb, elszánt, határozott mozdulatokkal. Elért a ház ajtajához. Egy pillanatra megállt, kiköhögte a fagyos levegőt a tüdejéből, aztán bekopogott. A vastag kesztyű akadályozta, és a keze is reszketett, így a két éles koppantás helyett csak tompa, ritmustalan puffanások sikeredtek. A legszörnyűbb zaj a világon. Ha egy rendőr családjánál éjfél után kopogtatnak az ajtón, akkor nem valószínű, hogy jó hírt hoznak. Kim ezt az első pillanatban, azonnal tudni fogja. A kérdés csak az, hogy milyen sokáig próbál majd ellenállni. Reacher tudta, hogy megy ez. Rengeteg ajtón kopogtatott már éjfél után. Kim ajtót nyitott. Elég volt egy pillantást vetnie Reacherre, és az utolsó kis reménysugár is elszállt. Nem a férje jött meg. Nem arról van szó, hogy talán csak elejtette a kulcsát a hóban, és nem tudott bejönni. Arról sem, hogy érthetetlen módon berúgott, és nem találja a kulcslyukat. A nő összeesett, mintha egy csapóajtó nyílt volna meg alatta.

Caleb Carter elvette az ajtó melletti polcról a nagyméretű, négy elemmel működő zseblámpát, és ellenőrizte a rádióját. Be volt kapcsolva, és működött is. A zseblámpa is rendesen világított. Az elemek rendben voltak. A falon volt egy tábla, egy madzagra kötözött toll lógott mellette. Caleb az aláírásával igazolta, hogy már az ötödik ellenőrző körutat teszi meg. Az első négy persze hamis volt. Úgysem ellenőrzi senki. Kisétált az irodából, és elindult a folyosón. A megyei börtönnek hivatalosan semmi köze az állami fegyházhoz, amely szintén elkülönül a szövetségi börtöntől. De mindhárom ugyanazon a területen állt, és ugyanolyan épületben kapott helyet. A megyei börtönben leginkább a helyben letartóztatott személyeket őrizték, akik nem tudtak vagy nem akartak óvadékot fizetni. Ők előzetes letartóztatásban várakoztak a tárgyalásra. Ártatlanok, amíg be nem bizonyítják a bűnösségüket. Caleb némelyiküket még a középiskolából ismerte is. A fogvatartottak úgy egynegyede már túl volt a tárgyaláson, bűnösnek találták és elítélték őket, és most pár napig itt vártak, amíg tovább nem szállítják őket arra a helyre, ahol majd le kell tölteniük a büntetésüket. Szánalmas társaság. A hatvan cella két emeleten helyezkedett el. A két épületszárny V alakban találkozott össze, mindkét szárnyon tizenöt cella volt. Keleti szárny alsó szint, keleti szárny felső szint, nyugati szárny alsó szint, és nyugati szárny felső szint. A V találkozásánál egy fémlépcső volt. Az alsó szinten egy étkezde és pihenőszoba is helyet kapott, így ez inkább Y alakú volt, mint V. Mind a hatvan cella foglalt volt, mint mindig. A börtön finanszírozása Boltonon kívülről érkezett, és úgy tűnt, a politikusok Pierre-ben vagy Washingtonban, vagy ki tudja, hol azt akarták, hogy a befektetésüket jól ki is használják. Mindenki tudta, hogy ha üresedés van a cellákban, akkor a városban elkezdik szigorúbban venni a törvényeket. És ez fordítva is igaz volt. Ha akadt üres ágy a börtönben, elég volt, ha 30 gramm füvet találtak valakinek a kocsijában, és máris bekasznizták. Ha azonban mind a hatvan cellának volt lakója, akkor 60 grammért se kapott többet a delikvens, mint egy tarkón legyintést. Így működik a bűnüldözés, Caleb választott hivatása. A keleti szárny alsó szintjének a végében kezdte az ellenőrző körutat. Elsétált egészen a hátsó falig, aztán visszafordult, felkattintotta a zseblámpát, és lassan elindult visszafelé. A cellák bal kéz felé estek. A vállára támasztotta a zseblámpát, ami menőn festett, és így a fénysugár szemmagasságba került. A cellák rácsos ajtókkal záródtak, jobbra egy priccs, a bal hátsó sarokban mosdó és vécé, az ággyal szemben egy keskeny asztal, fölötte polc. Az ágyakon emberek feküdtek. A legtöbben motyogva, horkolva aludtak a vékony, szürke pokróc alatt. Néhányan ébren voltak, résnyire nyílt, alattomos szemük megcsillant a sötétben, mint a patkányoké. A V csúcsához érve befordult, és elindult a nyugati szárny alsó szintjén. Tizenöt cella, tizenöt priccs, rajtuk tizenöt ember. Tizenkettő aludt, hárman ébren voltak, senkinek nem volt semmi baja. Felmászott a lépcsőn a keleti szárny felső szintjére. Itt is ugyanúgy rendben talált mindent. Nem is értette, miért vacakolnak ezzel az ellenőrzéssel. Olyan ez a hely, mint egy raktár, ez minden. Mint egy olcsó motel. A motel személyzete talán ellenőrzi a vendégeket minden órában? Marhaság az egész szabályzat. Elhaladt a lépcső mellett, és továbbment a nyugati szárny felső szintjén. Kissé gyorsabban haladt a szokásosnál. A rácsok árnyai is mozogtak, ahogy átsiklott rajtuk a zseblámpa fénypászmája. Egyes cella. Üres rész balra, jobbra az ágyon egy kupac a takaró alatt, a fogoly ébren van. Kettes cella, üres rész balra, kupac a takaró alatt jobbra, a fogoly alszik. Hármas cella, minden pontosan ugyanúgy. És így tovább, és így tovább, végig a soron. A hatodik cella lakója egy szörnyen hájas pasas volt, aki senki mással nem volt hajlandó beszélni, csak a hetes cellában lakó motorossal. A motoros azonban nem volt a hetes cellában. A nyugati szárny felső szintjén a hetes cella üres volt.

37. fejezet

Reacher túl lassú volt, nem tudta elkapni Kim Petersont, mielőtt a földre zuhant volna. Esetlenül lehajolt a nagy kabátban, a nő válla alá csúsztatta a karját, és felültette. Egyértelműen elvesztette az eszméletét. Minden józan észnek ellentmondva Reacher leginkább azért aggódott, hogy az ajtó nyitva maradt, és kiszökik a meleg a házból. A másik karját átdugta a nő térde alatt, és felemelte. Elfordult, berúgta az ajtót, aztán becipelte a nőt a nappaliba, és lefektette a kályha mellé a kopottas kanapéra. Látott már nőket elájulni. Számtalan ajtón kopogtatott már éjfél után. Tudta, mi a teendő ilyenkor. Mint minden mást, ezt is alaposan elmagyarázták a seregben. A sokk okozta ájulás egyszerű értágulási reflex. A szívverés lecsökken, az erek kitágulnak, és megszűnik az erő, amely az agyba pumpálja a vért. A segélynyújtás öt pontból áll. Először is, el kell kapni az illetőt. Reacher ezt már elszúrta. Másodszor, le kell fektetni úgy, hogy a lába magasabban legyen, mint a feje, hogy a gravitáció is segítse az agy vérellátásának a helyreállítását. Ezt megtette. Megfordította a nőt úgy, hogy a lába a kanapé karfájára kerüljön, a feje pedig kicsit lejjebb, a párnára. Harmadszor, ellenőrizni kell a pulzust. Ezt is megtette, megfogta a nő csuklóját. Levette a kesztyűjét, és megérintette az ujjával, ahogy korábban a férjét. De most más volt az eredmény. Kim pulzusa nagyjából rendben volt. Negyedik pont: valamivel fel kell rázni az ájult személyt, hangos kiabálással, vagy kis pofonokkal. Reacher számára mindig is elviselhetetlenül kegyetlennek tűnt, hogy ilyet tegyen egy frissen megözvegyült nővel. De ezért nekilátott. Kim füléhez hajolva beszélt hozzá, megérintette az arcát, és finoman megpaskolgatta a kezét. Semmi reakció. Újból próbálkozott, egy kicsit határozottabban. Nem történt semmi, csak az emeletről hallatszott egy kis nyikorgás. Az egyik gyerek fordulhatott meg álmában. Reacher egy pillanatig csendben volt, és mozdulatlan maradt. Visszatért a némaság. A szobában meleg volt, de nem túlságosan. A kályha meg volt rakva. Levette a sapkáját, és lehúzta a cipzárat a kabátján. Lehajolt, és megint szólongatni kezdte a nőt. Megérintette az arcát, paskolgatta a kezét. Kim Peterson végre kinyitotta a szemét. Ötödik pont: meg kell győzni az illetőt, hogy feküdjön mozdulatlanul tizenöt-húsz percig. Ez esetben ez nem volt nehéz. Nem kellett nagy rábeszélés. Kim Peterson nem mozdult, csak feküdt a hátán, és értetlenül, fürkészve bámulta a mennyezetet, a szeme hol összeszűkült, hol kitágult, mintha valami bonyolult és nehezen érthető írás lenne a plafonon, és azt próbálná kisilabizálni. – Emlékszik rám? – kérdezte Reacher. – Hogyne. – Attól tartok, rossz hírt kell közölnöm. – Andrew halott. – Attól tartok, igen. Sajnálom. – Mikor történt? – Úgy egy órája. – Hogyan? – Lelőtték. Azonnal meghalt. – Ki lőtte le? – Úgy gondoljuk, az a bérgyilkos, akit keresünk. – Hol? – A fején érte a lövés. A nő szeme összeszűkült. – Nem, úgy értem, hol történt? – Elnézést. A belvárosban, egy üres parkolóban. – Mit keresett ott? – A munkájával kapcsolatban ellenőrzött valamit. – Jó ember volt, ugye, tudja? – Tudom. – Van két fiam. – Tudom. – Most mit fogok csinálni? – Egyszerre mindig csak egy lépést. Egy napot, egy órát, egy percet. Egy másodpercet. – Értem. – Kezdje most. – Oké. – Először is át kellene hívnunk valakit, most rögtön, aki tud segíteni. Hogy ne legyen egyedül. Van valaki, akinek szólhatnék? – Miért nem Holland jött? – Akart, de egy nagy akciót kell beindítania. – Nem hiszek magának. – Nem hagyhatta ott a kapitányságot, sok dolga van. – Nem, azt nem hiszem el, hogy el akart jönni. – Felelősnek érzi magát. Ahogy egy jó rendőrfőnök mindig. – El kellett volna jönnie. – Kit hívhatok ide? – Az egyik szomszédomat. – Hogy hívják? – Alice. – Mi a telefonszáma? – Csak nyomja be a hármast a telefonon. Reacher körbenézett. A konyhában volt egy falra szerelt telefon. Vezeték nélküli fekete készülék. Tele volt gombokkal, a LED kijelzőn egy nagy piros nulla állt. – Maradjon itt, rendben? – Otthagyta a nőt a kanapén, és átsétált a konyhába. Felvette a telefont. Rendes nyomógombos telefon volt. Volt rajta gyorshívás-gomb is. Az egyes és a kettes nyilván Andrew száma volt, az irodai és a mobilja. Reacher lenyomta a hármas gombot. A telefon magától tárcsázott, majd kicsöngött a vonal másik végén. Jó sokáig szólt, mire felvette valaki. Egy álmos, aggodalmas női hang. Talán az ő férje sincs otthon. Vagy felnőtt gyerekeik élnek egy másik városban. Egy késő éjszakai telefonhívás legalább olyan ijesztő, mint ha kopognak az ajtón. – Alice-szel beszélek? – kérdezte Reacher. – Igen, én vagyok. Maga kicsoda? – Itt vagyok a szomszédjánál, Kim Petersonnál. Azt kéri, hogy jöjjön át azonnal. A férje meghalt. Csönd lett a vonalban, aztán Alice mondott valamit, de Reacher nem hallotta. A nő szavait elfojtotta egy odakintről hallatszó, hirtelen felharsanó zaj. Az éles, hullámzó sivítás árhullámként söpört át a fagyott földeken. Nekiütközött a ház falának, és megremegtette az ablakokat. A börtön szirénája. Öt perc múlva hajnali egy. Még három óra.

38. fejezet

Reacher fejében egy őrült diagram villant fel, és szétrobbant négy dimenzióban. Tér és idő – a városban mindenfelé nyüzsögnek a rendőrök, akik északnak, délnek, keletnek és nyugatnak indulnak. Holland parancsára épp mindenki a kapitányságra tart. Mind meghallják a szirénát, mire egyszerre irányt változtatnak. Az a hét rendőr is, akik Janet Salter házánál őrködnek, egyenesen kirohan az éjszakába, és csatlakozva a zűrzavarhoz ők is a börtönhöz indulnak, és otthagyják Janet Saltert egyedül. Egyedül, védtelenül és sebezhetőn, kitéve annak, hogy a gyilkos tesz egy utolsó kétségbeesett kísérletet, mielőtt elmenekül, hogy az életét mentse, vagy megpróbál elvegyülni a többiek között. Tudom, mit kell tennem – mondta Janet Salter. Reacher letette a telefont, és halkan odaszólt Kimnek: – Most el kell mennem. Alice már úton van. Az ajtóhoz ment, és megállt. A sziréna tovább sivított. Fülsiketítő volt a hangja. Az eltakarított ösvény ott indult előtte, tizenöt méter az Y elágazásáig, és még tizenöt az utcáig. Aztán majdnem két kilométer a város határáig, és onnan még ugyanannyi a Salter-ház. Reacher gyalog volt, kocsi nélkül. Becsukta maga után az ajtót, kilépett, megcsúszott. Elkanyarodott, és a fészerhez indult. A régi Ford pick-up most is ott állt, a hóekével az elején. A slusszkulcs nem volt benne. Visszacsoszogott a házhoz, és bedörömbölt az ajtón. Nagyon sokat várt, aztán újból dörömbölt. Végül Kim Peterson ajtót nyitott. A sokk már elmúlt. A rémálom kellős közepén tartott. A vállát lehorgasztotta, az arca üres volt, szinte közönyös. Folytak a könnyei. – Elnézést – mondta Reacher. – Szükségem lenne a Ford kulcsaira. A nő nem válaszolt. – Kim, sajnálom, de kellene a kulcs. – Andrew kulcscsomóján van, az meg a zsebében. – Van pótkulcsa? – Nem hiszem. – Biztos benne? – Nagyon régi a kocsi. – Csak van hozzá pótkulcs. – Azt hiszem, elveszett. – Kim hátat fordított, és visszament az előszobába. Megtántorodott, és megkapaszkodott a falban. Reacher becsukta az ajtót, és kilépett, hogy ott várjon Alice-re. Dél-Dakotában nagy a távolság a házak között. Alice-nek kocsival kell jönnie. Majd kölcsönkéri tőle. Várt. A sziréna tovább sivított. Alice gyalog érkezett. Már száz méterről látta közeledni a holdfényben. Magas nő volt, az öltözéke zilált, látszott, hogy csak magára kapott valamit. Csúszkált és botladozott a jégen, kesztyűs kezét kétoldalt tartva egyensúlyozott, mint egy kötéltáncos, a haja kócosan lógott ki a sapka alól. Jobbról közeledett az úton, arca sápadt volt. Ideges pillantást vetett Petersonék házára. Alig tudta irányítani a lábait a csúszós úton. Reacher ellépett az ajtótól, ki a hidegbe, és elindult az ösvényen, az Y elágazásáig, aztán ki az utcára. A behajtó végében találkozott össze a nővel. – Nincs kocsija? – kérdezte tőle. – Nem indult be. Reacher balra nézett, a város felé vezető útra. Aztán visszapillantott a házra. – Hogy van Kim? – kérdezte Alice. – Rosszul. – Mi történt? – Andrew-t lelőtték egy üres parkolóban. – Ez borzasztó. – Jobb lesz, ha bemegy hozzá. Hosszú éjszaka lesz. – Tovább fog tartani, mint egy éjszaka. – Meg tudja oldani? – Kénytelen leszek. – Hívja fel Kim édesapját. Azt mondta, szokott idejönni látogatóba. – Majd felhívom. – Sok szerencsét. A nő elindult a behajtón. Reacher balra indult az utcán. Tudom, mit kell tennem – mondta Janet Salter. Egy perc múlva Reacher száz méterre járt attól a kereszteződéstől, ahol be kellett kanyarodnia a kelet-nyugati irányú kétsávos útra. Jobbra van a városközpont, balra a nagy semmi. Abban reménykedett, talán lakik arrafelé egy rendőr, a maximálisan engedélyezett tíz percre. Valaki, akiben megbízhat. Nem Kapler vagy Lowell vagy Montgomery, hanem a régiek közül valaki. Aki épp otthon volt, amikor megkapta a parancsot. Öltözködik, kibotorkál a hidegbe, beindítja a járőrautót, és nyugatnak indul. Talán leintheti, és bevitetheti magát a városba. Részben meg is kapta, amire várt. Még hetven méterre volt az úttól, amikor fényeket látott meg kelet felől közeledni. Villogó pirosak és kékek, úgy egy kilométerre. A hó visszaverte a fényt, amitől olyan érzése támadt Reachernek, mintha egy kivilágított folt mozogna. Mint egy leszállni készülő ufó. Hatalmas, táncoló, szélesen elterülő fényfolt. Reacher rákapcsolt. Megcsúszott a lába, a karjával hadonászva próbálta visszanyerni az egyensúlyát. Az arca már teljesen megfagyott. Olyan érzése volt, mintha behúztak volna egyet egy baseballütővel, aztán érzéstelenítette volna a fogorvos. A járőrautó százzal hajtott, annak ellenére, hogy hólánc volt rajta. Reacher öt-hat kilométeres sebességgel haladt, merev, lassú lábakkal. Folyton csúszkált és botladozott, mintha egy helyben járt volna. Az útkereszteződés még mindig ötven méterre volt. Nem fog odaérni, hogy leintse a kocsit. De nem is kellett. A rendőr észrevette. A kocsi lelassított, aztán bekanyarodott Petersonék utcájába, és Reacher felé indult, északnak. Vakító reflektorok, kék villogók, piros villogók. Az éles fehér fények épp a szemébe világítottak. Reacher megállt, és felemelt karral integetett, nagy félköröket rajzolt a levegőbe mindkét kezével. Általános segélykérő jelzés. A járőrautó lelassított. Reacher az utolsó pillanatban lépett félre, a kocsi pedig megállt mellette. Az ablak legördült. Egy nő ült a volánnál. Az arca sápadt volt, és az alvástól még puffadt. A haja szénaboglya volt inkább, mint frizura, a szeme kivörösödött. Reacher nem ismerte. – El kell jutnom Janet Salter házához – mondta, de alig lehetett érteni. Az ajka teljesen zsibbadt volt. Az arcának felső része egyetlen fagyott húsdarab, az állkapcsa alig mozgott. – Micsoda? – kérdezte nő. – Elvinne? – Hová? – Janet Salter házához. A börtön szirénája tíz kilométerrel odébb tovább sivított. A kocsi belsejéből, a rádióból hangok szűrődtek ki. A diszpécser halkan hadart valamit. Valószínűleg az öreg a kapitányságon. A nő leheletén alkohol érződött. Talán bedobott egy konyakot lefekvés előtt. Vagy talán kettőt-hármat is. – Maga meg ki a fene? – kérdezte a nő. – Hollanddal és Petersonnal dolgoztam, segítettem nekik. – Peterson halott. – Igen, tudom. – Maga az a katonai rendőr? – Igen. El kell vinnie. – Nem tehetem – felelte a nő. – Akkor miért kanyarodott be ide? – Nem azért kanyarodtam be. A helyemre megyek. – A börtön nem erre van. – Két kilométeres körzetben kordont kell felállítanunk. Az enyém az északkeleti sarok. Erre kell mennem. – Mi történt? – A motoros fickó megszökött. Üres a cellája. – Nem szökött meg – mondta Reacher. – Ezt meg hogy érti? – Az lehetetlen. Csak megjátsszák. Félrevezetés. – Vagy ott van, vagy nincs. És azt mondják, nincs. – Valahol elbújt. Egy takarítószekrényben vagy valami ilyesmi helyen. Csak félrevezetés az egész. – Marhaság. – Láttam már ilyet. A szökéssel két probléma van. Előbb ki kell jutni, aztán megúszni az embervadászatot, amelyet a szökés felfedezése után indítanak. Az okosok úgy csinálják, hogy előbb elbújnak valahol a börtönben, amíg le nem állnak a vadászattal. Aztán szöknek meg. De ez a fickó nem megy sehová, csak elbújt, hogy félrevezesse magukat. A nő nem válaszolt. – Gondoljon csak bele – folytatta Reacher. – Megszökni sokkal nehezebb, mint azt hinné. Bármiben fogadok, hogy a fickó még odabent van. Holnap majd megéhezik, és az arcán széles vigyorral előbújik a rejtekhelyéről. Mert akkor már túl késő lesz. – Maga megőrült. – Odabent van, higgyen nekem. Legyen okosabb, mint a többiek. – Magának elment az esze. – Jó, tegyük fel, hogy tényleg kiszökött. Akkor több mint öt órája eltűnt, ezt maga is tudja. Mi a frász értelme van most felállítani egy kordont két kilométeres távolságban? A nő nem válaszolt. A sziréna tovább sivított. – Öt perc az egész – mondta Reacher. – Csak ennyit kérek magától. A nő nem válaszolt. Csak lenyomta az ablak gombját, és a gázra lépett. Az ablak felgördült, és kocsi elhajtott. Reacher felé hajolt, de a kocsi gyorsított, és a hátsó sárvédő elsodorta, megpördült, és a hátára puffant. Csak feküdt zihálva a fagyos havon, és nézte, ahogy a fényfolt távolodik. Tudom, mit kell tennem – mondta Janet Salter.

Reacher feltápászkodott. Tovább botorkált a kereszteződés felé, miközben a sziréna hirtelen elhallgatott. A vijjogás egyszerűen félbeszakadt. Törékeny kis visszhangok verődtek vissza a jégről, és az éjszakai csönd újból elárasztott mindent. Nem az a tompa, kipárnázott csend, amely a friss hóesés után telepszik rá mindenre, most a fagyos világ tele volt különös nyikorgással, csikorgással és sziszegéssel. A léptei alatt recsegtek-ropogtak a jégszilánkok. A szél még mindig nyugat felől fújt, egyenesen szemből, szúrós jégszemcséket vágva az arcába. Reacher hátranézett. Eddig úgy százötven métert tett meg, és még négy kilométer állt előtte. Az úton nem járt senki, teljesen egyedül volt. Rettenetesen fázott. Félig ment, félig futott a keréknyomokban haladva. A sarka minden lépésnél megcsúszott, míg bele nem kapaszkodott a következő kis repedésbe, ahol egy hólánc feltörte a jeget. Nehezen szedte a levegőt, a fagyos levegő perzselte a légcsövét és égette a tüdejét. Köhögött és zihált. Még négy kilométer. Talán fél órába is telhet. Ez túl sok. Arra gondolt, hogy valamelyik rendőrnek csak volt annyi bátorsága, hogy ottmaradt Janet Salterrel. Legalább egynek a hétből. Az egyik nőnek. A francba a szabályokkal. A francba a krízistervvel. Peterson halott, még ki sem hűlt a teste. Ez elég indok, hogy áthágják a szabályokat. Egyikükben csak lesz annyi kurázsi, hogy elküldje a pokolba a szövetségieket. Legalább az egyikük, vagy talán többen is, ketten vagy hárman. Vagy talán mindegyikük. De az is lehet, hogy egyikük sem. Tudom, mit kell tennem – mondta Janet Salter. Vajon tényleg tudja? És megtette-e?

Reacher tovább botorkált, egy lépés, még egy, még egy. A szél szinte hátralökte. A jégdarabkák záporoztak a kabátjára. A kezét és a lábát már nem is érezte. A szeme is mintha befagyott volna. A távolban megjelent egy kis épület: egy bankfiók. Egymagában állt, előtte kis parkoló. A város legszéle, az első épület. Egy magas betonoszlopon elektronikus tábla nyúlt az ég felé. Piros számokkal mutatta az időt és a hőmérsékletet. Húsz perccel múlt hajnali egy, mínusz harmincöt fok. Reacher gyorsabban haladt tovább. Végre érezte, hogy jut is valahová. Jobbra és balra egyik épület követte a másikat. Élelmiszerbolt, gyógyszertár, ajándékbolt, DVD-kölcsönző. Autóalkatrészek, UPS, italbolt, vegytisztító. Mindegyik előtt külön parkoló. Jó távol álltak egymástól az üzletek. Ide minden vásárló autóval jár. Reacher tovább sietett. Egyszerre izzadt és rázta a hideg. Az épületek egyre sűrűbben követték egymást, és most már emeletes házak is akadtak közöttük. Ez már a belváros. A széles, négysávos út száz méterre volt. Jobbra kell kanyarodni a börtönhöz, balra az autópályához. Egy keresztutcánál levágott egy sarkot, és a rendőr-kapitányságnál délnek fordult. A szél hangosan süvített az épület tetején lévő antennaerdőben. Még egy kilométer. Futott, egyedül, a főút közepén. Egy magányos figura. Esetlen, rövid, botladozó léptekkel haladt. Nagyjából függőlegesen kellett emelnie és leraknia a lábát, csak így tudott egyensúlyban maradni. A jégen nem lehetett hosszú, könnyed léptekkel futni. A szeme előtt minden összemosódott, a torka égett. Körülötte minden ablak sötét volt. Ő volt az egyetlen, aki élt és mozgott a hófehér, kihalt világban.

Reacher elhaladt a bezárt, néma étterem mellett. Odabent mindent eltakart a sötétség. Az asztalokra felfordítva felrakott székek kísértetiesen festettek, mintha egy néma tömeg állna ott, magasba emelt karokkal. Még négyszáz méter Janet Salter házáig. Egy valamirevaló futó negyven másodperc alatt megteszi. Reachernek két percbe telt. Az utca torkolatánál már nem állt ott a járőrautó. Csak a keréknyomok maradtak a helyén, üresen, mint egy vasúti sínpár. Reacher átbotorkált rajtuk, és elindult az utcában. Egyik ház a másik után. A szél süvített az örökzöld bokrok között. A fagyos föld recsegett és nyögdécselt a talpa alatt. Ráfordult Janet Salter behajtójára. A házban égtek a fények. Semmi mozgás. Semmi zaj. Semmi sem tűnt rendellenesnek. Minden csendes volt. Reacher egy pillanatra megpihent, a térdére támaszkodva, előredőlve lihegett. Aztán továbbsietett a ház felé.

39. fejezet

Reacher felment a lépcsőn Janet Salter házának a tornácára. Az ajtó zárva volt. Meghúzta a csengőt. A drót kijjebb húzódott a kis lyukon át, aztán visszacsúszott. Egy másodperccel később halkan, udvariasan, diszkréten megszólalt a csengő valahol a néma ház mélyén. Semmi válasz. Ezt jó jelnek tekintette. Ha Mrs. Salter a pincében van, nem hallhatja a csengetést, és ha hallaná is, nem jönne ajtót nyitni. Legalábbis Reacher nagyon remélte. Tudom, mit kell tennem. Lemegyek a pincébe a revolverrel, és csak a jelszóra nyitok ajtót. Reacher belesett a festett üvegű kisablakon át. Az előszobában égett a villany. Kékesen, kissé eltorzítva látott mindent: a széket, a kisasztalt a telefonnal, a lépcsőt, a perzsaszőnyeget, a festményeket a falon, az üres fogast. Semmi mozgás, sehol egy lélek. Felfordulásnak semmi jele. Minden néma. A korábbi terepszemlén azt állapította meg, hogy negyvenhárom olyan pont van, ahol lehetséges a behatolás. Ebből tizenöt helyen a gyakorlatban is megvalósítható, ráadásul nyolc könnyedén. Reacher elhátrált a bejárati ajtótól. Lelépett a tornácról, átgázolt a mély, kérgesre fagyott havon, és a ház oldala mellett hátrakerült. Korábbi vizsgálódásaiból tudta, hogy a konyhaajtó rézzárjának a nyelve súlyos zárpajzsba illeszkedik. A zárat a százéves, puhafa ajtófélfába erősítették. Ez festett volt, a bejárati ajtófélfa viszont lakkozott, szép erezetű gesztenyefából készült. Nehezebb lett volna pótolni, ha betöri. Mindent megfontolva úgy döntött, hogy figyelmesebb lenne a részéről, ha a hátsó ajtót törné be. Hátrább lépett egy kicsit, vett egy nagy levegőt, felemelte a bakancsos lábát, és a sarkával jó nagyot rúgott közvetlenül a zár alá. Másodszor nem is kellett próbálkoznia. Nagydarab volt, ideges, és mivel fázott, ezért türelmetlen is. Az ajtó egyben maradt, de a zár kiszakadt az ajtófélfából, és zörögve a földre esett, az ajtó pedig kitárult. – Én vagyok az! – kiáltott be. – Reacher! – Lehet, hogy Mrs. Salter nem hallotta meg a csengőt, de azt esetleg igen, hogy valaki betöri az ajtót. Nem szerette volna, ha szívrohamot kap az ijedtségtől. – Én vagyok! – kiáltotta el magát újra. Belépett a konyhába, és behajtotta maga után az ajtót. Úgy két-centis rés maradt. Megint körbevették a ház ismerős zajai és illatai. A sziszegő fűtéscsövek, a hideg kávéfőző. Belépett a kis, hátsó előszobába, és felkattintotta a villanyt. A lépcső aljánál lévő ajtó csukva volt. – Janet? – kiáltotta. – Én vagyok az, Reacher! Semmi válasz. Újból próbálkozott: – Janet! Semmi válasz. Lement a hátsó lépcsőn, és hangosan bekopogott a pinceajtón. – Janet! Semmi válasz. Lenyomta a kilincset. A pinceajtó kinyílt. Reacher lehúzta az egyik kesztyűjét, és elővette a zsebéből a revolvert. Belépett a pincébe. Sötét volt. Hallgatózott. Semmi zaj, csak a kazán dohogása és a szivattyú zúgása. Bal kezével kitapogatta a falon a villanykapcsolót. A pince üres volt. Sehol semmi, csak a faoszlopok vetítette árnyékok a csupasz padlón. Átsétált azon a helyiségen is, ahol a kazán volt. Üres. Sehol semmi, csak a régi sötétzöld kazánban égett zúgva az olaj. Visszasétált az ajtóhoz. A revolver célgömbjét a szeme elé tartva bámult felfelé a lépcsőn. Sehol senki. Semmi mozgás, semmi zaj. – Janet? – kiáltotta el magát. Semmi válasz. Hát ez nem jó. Felment a lépcsőn, vissza a konyhába, onnan pedig kisétált a hallba. Minden ugyanúgy volt, ahogy a kis festett üveg ablakon át látta. Minden néma. A szék, a kisasztal, a perzsaszőnyeg, a festmények a falon, a fogas. Semmi mozgás, semmi felfordulás. A könyvtárban bukkant a nőre. A kedvenc foteljében ült, az ölében egy könyvet tartott. A szeme nyitva volt. A homloka közepén egy golyó ütötte lyuk, mint egy harmadik szem. Szinte biztos, hogy kilenc milliméteres volt a lövedék.

Reacher agya nagyon hosszú időre teljesen kiürült. A teste elkezdett kiengedni, így mindene sajgott. Először a füle kezdett úgy égni, mintha valaki egy hegesztőlámpát tartana oda, aztán az orra, az arca, az ajka, az álla, a keze. Leült az előszobában lévő székre, átkarolta magát, és előre-hátra hintázott. A lába is fájni kezdett, aztán a bordái, aztán a csontok a karjában és a lábszárában. Olyan volt, mint ha mindene eltört és összezúzódott volna. Janet Salternek nem volt túl vastag a koponyája. A hátsó része teljesen szétrobbant, rá a kedvenc foteljére, amelynek tömésébe nagy lyukat tépett a kilépő golyó. Lesz még bőven időm olvasni, ha vége lesz ennek a felfordulásnak. Reacher a kezébe temette az arcát. A térdére könyökölt, és a padlót bámulta. Kiváltságos helyzetnek örvendek. Lehetőséget kaptam arra, hogy az elveim szerint cselekedjek. Reacher megdörzsölte a szemét. Amikor elvette a kezét, véres volt. A szélben sodródó éles jégszemcsék ezernyi apró, tűszúrásnyi sebet ejtettek az arcán. Addig nem is vette észre, amíg át volt fagyva, de most ezernyi kis vércsepp serkent a bőrén. Mindkét kezével megdörzsölte az arcát, mintha mosakodna, aztán megtörölte a tenyerét a nadrágjába. Lebámult a padlóra. Végigkísérte a tekintetével a fakó színű, kacskaringós mintát. Amikor egy-egy minta közepére ért, mindig felemelte a tekintetét. Janet Salter visszabámult rá. Épp rálátott, ferdén. Mintha egy vektort húznának, a lépcsőkorláttól balra, át a könyvtár ajtaján a fotelig. A nő homlokán lévő golyónyom inkább csak egy vesszőre emlékeztetett, nem pontra. Nem is igazán folyt a vér, inkább csak szivárgott. Reacher minden egyes alkalommal annyi ideig meredt rá, ameddig csak bírta, aztán megint elfordította a tekintetét, és lenézett a szőnyegre. Nem szeretek vereséget szenvedni – mondta korábban. Minden érdekelt félnek jobb, hogy nem történik meg túl gyakran. Védünk és szolgálunk. Soha nincs olyan, hogy „szolgálaton kívül”. Üres szavak. Kudarcot vallott, csaló, szélhámos. Ahogy mindig is az volt.

Reacher csak ült a széken. Senki sem jött. A ház tovább zümmögött körülötte. A ház semmiről sem tudott. A víz keringett a csövekben, egy ablaküveg zörgött a keretében, a betört hátsó ajtó nyikorogva hintázott a szélben. Odakint zizegtek a megfagyott bokrok, és az egész föld borzongott és nyögött a jég szorításában. Reacher felemelte a telefonkagylót. Hívta a számot, amelyre jól emlékezett. Ön a munkaerő-statisztikai hivatal számát hívta. Kérjük, tárcsázza a kívánt melléket. Reacher benyomta a110-et. Kattanás, berregés. – Igen? – Susannel szeretnék beszélni – mondta Reacher. – Kivel? – Amandával. Kattanás, berregés. – Reacher? – szólalt meg Susan. Reacher nem válaszolt. – Reacher, minden rendben? Reacher nem felelt semmit sem. – Mondjon már valamit, vagy tegye le. – Volt már valaha éhes? – kérdezte Reacher. – Éhes? Persze, néha. – Én egyszer hat hónapon keresztül egyfolytában éhes voltam. A Sivatagi Pajzs és a Sivatagi Vihar hadművelet alatt, amikor kiűztük Szaddamot Kuvaitból. Még a kezdet kezdetén kerültünk oda, és végig ott is maradtunk. Egész idő alatt éheztünk. Nem volt semmi ennivaló, úgy értem, az egységemnek. És a második utánpótlási övezetbe tartozó emberek közül is soknak nem jutott. Mi úgy gondoltuk, ez nagyjából rendben van. Elviseltük. Egy ilyen nagyszabású akcióba mindig becsúsznak gikszerek. Az ellátmány eljuttatása a célhoz mindig problémás. Jobb volt így, hogy ami ennivaló volt, az azoknak jutott, akik ténylegesen harcoltak. Senki sem csapott nagy hűhót a dolog miatt. De nem volt valami jó móka. Nagyon lefogytam. Nyomorultul éreztem magam. Aztán miután hazamentünk, annyit zabáltam, mint egy disznó, és elfeledkeztem az egészről. – És azután? – Aztán évekkel később jött az az utazás az oroszországi vonaton. Ahol amerikai konzerveket szolgáltak fel. Eléggé unatkoztam akkoriban, úgyhogy amikor hazaértem, egy kis magánnyomozásba kezdtem, hogy kiderítsem, mi folyik. Pusztán hobbiból. Egyik dolog a másikhoz vezetett, és végül sikerült felgöngyölítenem az ügyet. Kiderült, hogy a hadtápnál valaki tíz éve árulja a hadsereg ellátmányát. Tudja, egy kicsit eladott belőle itt, egy kicsit ott, az egész világon. Afrikába, Oroszországba, Indiába, Kínába, bárkinek, aki hajlandó volt fizetni azért a vacakért. Az illető elég óvatos volt. Senki sem vette észre, mi folyik, annyi volt raktáron. Az Öböl-háború azonban kifogott rajta. Hirtelen nagyon megnőttek az igények, és a készlet nem volt elég. Papíron úgy tüntette fel, mintha elszállították volna hozzánk, de mi éheztünk a sivatagban. – Ez volt a tábornok? – Nem sokkal azelőtt léptették elő. Korábban sokáig ezredes volt. Nem a legnagyobb koponya, de azért meglehetősen óvatosan intézte a dolgot. Jól fedezte a saját nyomait. De én nem hagytam annyiban. Személyes ügynek tekintettem, mintha mi ketten állnánk a ringben, ő meg én. Az embereim miatta éheztek. Mindennek utánanéztem, még a bankszámlájához is sikerült hozzáférnem. Tudja, mire költötte a pénzt? – Mire? – Nem sok mindent vett belőle. A túlnyomó részét félretette a nyugdíjas éveire. De vett egy 1980-as évjáratú Corvette-et. Úgy gondolta, klasszikus darab, amit a gyűjtők nagyra értékelnek. Csakhogy az 1980-as Corvette a legvacakabb, amit valaha is gyártottak. Egy darab ócskavas. Száznyolcvan lóerős. Még én is gyorsabban tudok futni, mint ahogy egy 1980-as Corvette megy. Ettől bekattant az agyam. Úgy értem, ha egy zseniális bűnöző mesteri terve miatt éheztünk volna, az egy dolog. De hogy egy ilyen eszetlen, ízlésficamos, ostoba, mocskos, szánalmas kis idióta miatt? – És elkapta? – Úgy építettem fel az ellene szóló bizonyítékokat, mintha legalábbis Ethel Rosenberg ügyéről lenne szó. Teljesen rászántam. Mindent ellenőriztem elölről hátulra, és hátulról előre. Akár a Legfelsőbb Bíróság elé is kiállhattam volna vele. Aztán behívtam magamhoz a pasast, és közöltem vele, hogy egy kissé fel vagyok zaklatva. Díszegyenruhában volt, tele mindenféle plecsnivel, amit a buzgómócsingok szoktak kapni. A képembe nevetett, lenézően vigyorgott. Mintha jobb lenne nálam. Én meg azt gondoltam: te vettél egy 1980-as Corvette-et, nem én, seggfej. Szóval, melyikünk a jobb? Aztán megütöttem. Behúztam egyet a gyomorszájára, amitől összegörnyedt, aztán belevertem a fejét az íróasztalba. – És mi történt? – Betört a koponyája. Hat hónapig kómában feküdt. Utána soha nem lett teljesen a régi önmaga. Igaza volt, alapjában véve ez vetett véget a karrieremnek. Nem volt többé helyem a 110-es egységnél. Csak az mentett meg a látványos kirúgástól, hogy ilyen kínos ügyről volt szó. Nem akarták, hogy megírják az újságok. Ha ez nincs, azonnal repültem volna. Úgyhogy inkább továbbléptem. – Hová került? – Már nem is emlékszem. Túlságosan szégyelltem magam. Helytelen volt, amit tettem. És emiatt ott kellett hagynom a legjobb posztot, ahol valaha is szolgáltam. Susan semmit sem mondott. Reacher folytatta: – Később sokat gondolkoztam a dolgon. Tudja, azon, hogy miért is tettem. De nem tudtam válaszolni rá, és még most sem tudok. – Az embereiért tette. – Talán. – Helyre tette a világot. – Nem igazán. Én nem akarom helyre tenni a világot. Talán kellene, de nem akarom. Susan hallgatott. – Csak nem szeretem az olyan embereket, akik rossz útra viszik a világot. – És mi történt? – Semmi különös. Ennyi a történet. Kérhetne egy új íróasztalt. Nincs semmi dicsőséges abban a régiben. – Nem, úgy értettem, mi történt ma este. Reacher nem válaszolt. – Mondja el. Tudom, hogy történt valami. – Honnan? – Mert felhívott. – Sokszor hívtam már. – Ha valamire szüksége volt. Tehát most is szüksége van valamire. – Jól vagyok. – Érzem a hangján, hogy van valami. – Vesztésre állok, kettő-nullára. – Hogyhogy? – Akció közben ketten meghaltak. – Kik? – Egy rendőr és egy idős nő. – Kettő-null? Ez nem játék. – Maga is nagyon jól tudja, hogy játék. – Ezek emberek. – Tudom, hogy emberek. Egyikükkel épp farkasszemet nézek. És csak az akadályoz meg abban, hogy a fejemhez szorítsam a revolvert, hogy úgy teszek, mintha csak játék lenne. – Van fegyvere? – A zsebemben. Szép, régi 38-as. – Hagyja a zsebében, rendben? Reacher nem felelt. – Ne nyúljon hozzá, jó? – Mondjon egy jó okot, hogy miért ne. – Egy 38-as nem biztos, hogy megfelelne a célnak. Maga is tudja. Láttunk már ilyet. Lehet, hogy úgy végezné, mint a tábornok. – Gondosan fogok célozni. Biztosra megyek. – Ne tegye ezt, Reacher. – Nyugalom, nem fogom agyonlőni magam. Nem az én stílusom. Csak ülök itt, amíg magától szét nem robban a fejem. – Sajnálom. – Nem a maga hibája. – Csak nem szeretek úgy gondolni erre az egészre, mintha játék lenne. – Tudja, hogy játék. Annak kell lennie, csak így lehet elviselni. – Oké, akkor legyen játék. És hol tartunk? Az utolsó negyedben? – Ez már a hosszabbítás. – Akkor mesélje el, eddig hogy zajlott a meccs. Mondjon el minden részletet, mintha együtt dolgoznánk. – Bár úgy lenne. – Úgy is van. Szóval, mit tudunk eddig? Reacher nem felelt. – Reacher, mit tudunk eddig? Reacher végül vett egy nagy levegőt, és elkezdett mesélni. Először csak akadozva, aztán egyre jobban belemelegedett a rég megszokott ritmusba, mint annak idején, amikor hosszú éveken át olyan emberekkel volt körülvéve, akik tudták azt, amit ő, látták azt, amit ő látott, és maguktól is megértették még azt is, amit nem mondott ki. Mesélt a buszról, a metamfetaminról, a tárgyalásról, a börtönről, a rendőrségről, a krízistervről, az ügyvédről, a tanúvédelemről, a börtönlázadásról, Platoról, a föld alatti raktárról, Petersonról és Janet Salterről. A nő első reakciója az volt: – Tegye a kezét a zsebébe. – Miért? – Vegye elő a revolvert. – Most már szabad? – Nemcsak hogy szabad, sőt, szükséges. A rosszfiúnak látnia kellett magát. – Mikor? – Amíg egyedül volt Salterrel a házban. Öt órája volt rá. – Nem jött ide. Egész idő alatt a börtönnél volt. – Ez csak feltételezés. Nem tudhatjuk biztosra. Lehet, hogy az ellenőrzésnél még ott volt, mondjuk bejelentkezett rádión, de aztán meglógott a kijelölt őrhelyéről, később meg visszament. És azt sem tudjuk igazán, hogy volt-e létszámellenőrzés. Persze, a krízistervben nyilván elő van írva, de ki tudja, hogy a valóságban is megcsinálják-e egy ilyen éles helyzetben, amikor kitör a pánik. – Mindegy, én nem láttam őt. – De ő ezt nem tudhatja. Ha ő látta magát, azt fogja feltételezni, hogy maga is látta őt. El fogja intézni magát is. – Ez azért elég sok „ha”. – Reacher, gondolkozzon egy kicsit. Ki akadályozná meg, hogy a pasas megússza az egészet? Az ügyvédet kinyírta, Petersont is, Saltert is, három golyó egy lenyomozhatatlan pisztolyból. A negyediket magának tartogatja, és aztán már szabad is. Soha senki nem fogja megtudni, hogy ő tette. – Amúgy sem tudom, hogy ki tette. – Ő ebben nem lehet biztos. És abban sem, hogy maga végül nem fog rájönni. Maga az utolsó akadály az útjában. – Miért nem próbált meg eddig eltenni láb alól? – Nem volt rá megfelelő alkalom. Ez az egyetlen lehetséges ok. Magával nagyon óvatos lesz, sokkal inkább, mint a többiekkel. Az ügyvéd egy anyámasszony katonája volt, Peterson egy egyszerű vidéki fiú, Salter egy ártalmatlan idős hölgy. De maga más. – Azért nem annyira. – Azonnal el kellene mennie Rapid Citybe. Húzza meg magát valahol, és beszéljen az FBI-jal. – Nincs kocsim. – De van telefonja, épp most beszél rajta. Tegyük le, aztán hívja fel az FBI-t. Legyen nagyon óvatos, amíg oda nem érnek. Reacher semmit sem felelt. – Megteszi? – kérdezte a nő. – Kétlem. – Maga nem volt felelős azokért az emberekért. – Ki mondja? – Ha maga nincs ott, ez az egész ugyanígy megtörtént volna. Merő véletlen, hogy egyáltalán ott volt. – Peterson rendes fickó volt, és jó rendőr. És szeretett volna még jobb lenni. Olyan ember volt, aki elég okos ahhoz, hogy azzal is tisztában legyen, hogy nem tud eleget. Kedveltem. Susan hallgatott. – És Mrs. Saltert is kedveltem. Belevaló öreglány volt. – El kell tűnnie onnan. Túl sokan vannak. Plato nem egyedül fog jönni. – Remélem is. – Ez veszélyes. – Neki veszélyes. – Emlékszik rá, hogy gyerekkorában egyszer megnézettek magával egy filmet, amelyben egy szörny ugrott elő a lagúnából? – Az még mindig benne van az aktámban? – Csak egy utalás az indexben. – És elolvasta? – Érdekelt. – Nagy tévedésben voltak. És elvették a rugós késemet, amit nagyon fájlaltam. – Miben tévedtek? – Nem valamiféle genetikai mutációnak köszönhető csodabogár voltam. Ugyanannyi félelemmel születtem, mint bárki más. Talán még többel is. Ugyanúgy sírdogáltam éjszaka, mint a többiek. De egy idő után meguntam. És rákényszerítettem magam, hogy leszokjak róla. A puszta akaraterőmnek köszönhetően. Átalakítottam a félelmet agresszióvá. Elég könnyen ment. – Hatévesen? – Nem, addigra már gyakorlott voltam. Négyéves koromban kezdtem. Úgy ötéves koromra nagyjából meg is voltam vele. – És most is ezt csinálja? Átalakítja a bűntudatot agresszióvá? – Esküt tettem. Ugyanazt, amit maga. Szembeszállok minden ellenséggel, legyen külső vagy belső. Úgy tűnik, ez esetben mindkettőből kijutott. Plato, és a korrupt rendőr. – Az esküje már elévült. – Soha nem évül el. – Egyébként honnan van egy hatéves gyereknek rugós kése? – Miért, magának nem volt? – Persze hogy nem. – És most van? – Nincs. – Be kellene szereznie egyet. – Magának pedig Rapid Citybe kellene mennie, és rendesen, hivatalos úton végigcsinálni ezt az egészet. – Erre kevés az idő. – Nincs semmiféle jogi felhatalmazása, hogy a saját kezébe vegye a dolgot. – Akkor tegyen egy újabb jelzést az aktámra. Vagy spórolja meg nekik az erőfeszítést, másolja le három példányban, és rögtön küldjön is egyet az FBl-nak, a DEA-nak és Dél-Dakotába. Még ma este elküldheti. – Nem gondolkozik tisztán. Saját magát akarja büntetni. Nem győzhet mindig. Nem is kell mindig győzni. – És magát nevezték ki a 110-es egység élére? – Igen, és itt is maradok, ameddig csak akarok. – Ez az ügy most tényleg fontos volt nekem. – Mindegyik fontos. – Nem úgy, mint ez. Itt ülök, és bámulok egy kedves, idős hölgyet, akinek egy lyuk van a homlokán. Ő fontosabb volt, mint az, amikor éheztem valaki miatt. – Ne bámulja. Reacher elfordította a tekintetét, és a padlót nézte. – A múltat már nem változtathatja meg – mondta Susan. – Tudom. – Nem lehet jóvátenni a dolgokat. És nem is kell. Az a fickó azt is megérdemelte volna, hogy örökre kómában maradjon. – Lehet. – Menjen el Rapid Citybe. – Nem. – Akkor jöjjön ide, Virginiába. Együtt végigcsináljuk. Reacher hallgatott. – Nem akar Virginiába jönni? – De, persze. – Akkor jöjjön. – Majd holnap. – Most. – Az éjszaka közepe van. – Folyton kérdezgetett valamiről. – Igen? – Aztán abbahagyta. – Mi volt az? – Azt kérdezgette, hogy férjnél vagyok-e. – És férjnél van? – Nem. Reacher megint felemelte a tekintetét. Janet Salter mereven bámult vissza rá. – Majd holnap elmegyek – mondta Reacher. Letette a telefont. Öt perc múlva hajnali kettő. Még két óra.

40. fejezet

Úgy három órája repültek, amikor Plato kezdett feszült lenni. Ami nem is volt meglepő. Az élet olyan, mint egy videojáték. Állandóan új dolgok villannak fel a képernyőn, amelyeket hatékonyan le kell gyűrni, minden problémát meg kell oldani a legfontosabbtól a legjelentéktelenebbig. Még a legjelentéktelenebb feladatot sem szabad magától értetődőnek tekinteni. Havonta ezerötszáz dollárt költött csak gumiszalagokra, amellyel összefogta a bankjegyeket. Az ő számára nem léteztek kis problémák. Nagy probléma pedig jó sok akadt. A teljesítményét nemcsak az eredményeken mérte, de a végrehajtás stílusán is. A túl sok dráma gyengeséget jelent. A sors iróniája volt, hogy kisgyerekként magasnak számított. Egészen hétéves koráig magasabb volt, mint a többiek. Nyolcéves korában még mindig felvette a versenyt a legmagasabbakkal. Kilencévesen még elfogadható volt a testmagassága. Aztán a szervezete egyszerűen abbahagyta a növekedést. Senki sem tudta, mi volt az oka. Senki sem tudta megmondani, hogy genetikai hiba, valamilyen betegség, vagy környezeti tényező okozta. Talán higany-, ólom- vagy más nehézfémmérgezés. Az biztos, hogy nem a nem megfelelő táplálkozás vagy a szülői gondoskodás hiánya váltotta ki ezt a jelenséget. A szülei mindig is ott voltak neki, és törődtek vele. Eleinte próbáltak nem tudomást venni a dologról. Azt feltételezték, hogy majd magától rendbe jön a dolog. De nem így történt. Úgyhogy először az apja fordult el tőle, aztán az anyja. A mobilját a gépen is bekapcsolva tartotta. Az általános szabályok rá nem vonatkoztak. A telefon megcsörrent, felvette. Az embere volt az, Dél-Dakotából. Elmondta, hogy egy rendőrkollégája túl sok mindenre rájött, és el kellett tennie láb alól. Platót nem érdekelte a dolog. Járulékos veszteség. Lényegtelen. Egy másik fickó is szaglászik, és őt is el kell majd intézni. Valami egykori katonai rendőr. Platót ez sem érdekelte. Lényegtelen. Nem az ő problémája. Aztán az embere végre közölte vele a várva várt hírt: a szemtanú halott. Plato elmosolyodott. – Ezzel megmentett egy életet – mondta. Aztán ő is telefonált, New Yorkba, Brooklynba, és bejelentette a hírt. Az utolsó akadályt is eltávolították. Dél-Dakota most már garantáltan problémamentes területnek tekinthető. Az orosz beleegyezett, hogy azonnal átutalja a pénzt. Ahogy Plato hegyezte a fülét, mintha még az egér kattanását is hallotta volna. Megint elmosolyodott. Az üzlet megköttetett. Összecsukta a telefonját, és kinézett az ablakon. Az 1A ülésen ült, ez a legjobb hely a gépen. Az ő gépén. Lenézett az odalent elterülő sötét tájra és a fénypontok gyöngysorára. Megnézte az óráját. Még ötvenhét perc. Aztán – mint már annyiszor – ismét itt az idő, hogy kezdődjön az akció. Egy újabb kihívás, egy újabb diadal.

Reacher felment az emeletre, és megkereste Janet Salter hálószobáját. A ház hátsó frontján helyezkedett el, közvetlenül a könyvtárszoba fölött. Kellemes, hintőpor- és levendulaillatú szoba volt. A belőle nyíló kis fürdőszoba benyúlt a konyha fölé. A mosdó fölötti kis orvosságos szekrényke alapvető piperecikkeket rejtett, valamint egy doboz . 38-as töltényt. Nyolcvannyolc maradt még benne. Reacher a kabátja zsebébe tette a dobozt, és becsukta a szekrényke tükrös ajtaját. Lesietett a földszintre, bement a könyvtárba, és megállt Janet Salter mellett. Elmozdította a könyvet és a nő karját, és kivette a kardigánja zsebéből a revolvert. Még benne volt az összes golyó, nem lőtt vele. Reacher zsebre tette a fegyvert, visszahelyezte a könyvet és a nő karját az ölébe, és ellépett a fotel mellől.

A rendőr, aki megölte az ügyvédet, a rendőrkapitány-helyettest és Mrs. Saltert, csak ült a kocsijában, és bámult ki a szélvédőn. A neki kijelölt helyen őrködött a börtönt körbevevő kordonban. Az ő feladata volt, hogy őrizze a tőle jobbra és balra elterülő, kétszáz méter hosszú havas területet. Nem mintha egy szökevénynek eszébe jutna bárhol másutt menekülni, mint az úton, még nyáron sem. A vidék minden évszakban túlságosan sík és kopár, sehol sem lehet elrejtőzni. A kutyák egy perc alatt utolérnék. Árkon-bokron átvágva menekülni, vízmosásokban megbújni – ilyesmi csak azokban a régi fekete-fehér gengszterfilmekben fordul elő, amelyeket késő éjjel szoktak adni a jelentéktelenebb műholdas csatornákon. Manapság már egy szökevény, ha van egy csepp esze, az úton menekül, egy üres beszállító teherautó alvázához szíjazva. Nem mintha ténylegesen lett volna szökevény. Plato egyértelműen közölte, hogy valójában senki sem fog megszökni. A börtön épülete tele van mindenféle üreggel, a mennyezeten, ahol a csöveket vezetik, a padló alatt, ahol a csatorna fut. Több helyen kivehető paneleket helyeztek el, hogy megkönnyítsék a szerelők dolgát. Ezek remekül használhatók mindenféle célra, még ha szökésre nem is. Elég pár szendvics és egy üveg, amelybe vizelni lehet, és akár tíz-tizenkét órát is ki lehet húzni egy ilyen rejtekhelyen. Ami elég is lesz. A rendőr ellenőrizte a pisztolyait. Megszokásból, ösztönösen. Először a szolgálati fegyverét, aztán a másikat, amely megtöltve lapult a zsebében. Egy golyó a töltényűrben, tizennégy a tárban. A tárban lévő tizennégyre nem is lesz szükség. Reacher még egyszer utoljára gondosan körbejárta Janet Salter házát. Majdnem biztos volt benne, hogy többször nem fog visszajönni, és volt egy-két dolog, amit jól az agyába akart vésni. Megnézte a bejárati ajtót, a hátsó ajtót, a pinceajtót, a konyhát, az előszobát, a könyvtárszobát, Janet Saltert és az ölében heverő könyvet. Öt és nyolc perc között – gondolta. Ennyi időre volt szüksége ahhoz, hogy ilyen kényelmesen elhelyezkedjen, ha előtte teljes pánikban volt, amikor meghallotta, hogy jön valaki. Ennyi időre volt szüksége ahhoz, hogy megnyugodjon, még akkor is, ha az illető egy megbízható, régről ismert rendőr volt. Tehát ha ráhagyunk még egy percet, amíg a védelmezői elhagyták a házat, akkor a riadóztatásnál a rendőr hat és kilenc perc közötti késéssel kellett hogy jelentkezzen. Valaki hátha emlékezni fog rá. Már ha valóban ellenőrizték, hogy mindenki elfoglalta-e a kordonban kijelölt helyét. Reacher felhúzta a cipzárat a kabátján, a fejébe nyomta a sapkát, és ráhúzta a kapucnit. Felvette a kesztyűt, kinyitotta az ajtót, és ismét kilépett a hidegbe. A jeges levegő nekirontott, körbevette, megkínozta, jéggé dermesztette. De ő nem vett róla tudomást. Puszta akaraterő kérdése. Becsukta az ajtót, végigment a behajtón, kikanyarodott az utcára, aztán elindult vissza a kapitányságra. Egész úton nagyon éber volt, azzal a végletesen felfokozott éberséggel figyelt a környezetére, hogy úgy érezte, ezerszer gyorsabban képes lenne előrántani a fegyverét és tüzelni, mint az ellenfele. Sőt még arra is képes lenne, hogy kibányássza az ércet, megolvassza, megtervezze a fegyvert, kiöntse az alkatrészeket és megépítse a saját pisztolyát, még mielőtt az ellenfele egyáltalán észbe kapna.

Nem félek a haláltól.

Féljen a halál tőlem.

Félelemből agresszió.

Bűntudatból agresszió.

A kapitányság teljesen kihalt volt, csak a civil diszpécser ült ott a pultnál. Magas, szikár férfi volt, úgy hetven körül járhatott. Reacher megkérdezte, van-e valami hír. A férfi azt felelte, semmi. Reacher megkérdezte, mennyi ideig maradnak kint a rendőrök. A férfi azt felelte, nem tudja. Nem volt még tapasztalatuk ezen a téren. Eddig még nem fordult elő szökés. – Ma este sem volt szökés – mondta Reacher. – A fickó odabent bújt el. – Gondolja? – Igen. – És mire alapozza? – A józan paraszti észre – felelte Reacher. – Akkor szerintem még úgy egy órát fognak várni az embereink. A kordon két kilométerre van a börtöntől. Két óra elég ahhoz, hogy eldöntsék, átjutott-e már rajta a szökevény, vagy egyáltalán nem is próbálkozott. – Mesélje el, hogy működik a riasztás, hogy hívják be az embereket. – Én intézem innen, rádión. Végigmegyek a teljes névsoron, mindenki válaszol, én pedig kipipálom a neveket. – És ma este hogy ment? – Mindenki bejelentkezett, mindenki a helyén van. – Nem hiányzott senki sem? – Nem. – Nem volt olyan, aki nem válaszolt, vagy késett? – Nem. – Mikor történt az ellenőrzés? – Akkor kezdtem, ahogy meghallottam a szirénát. A teljes névsorolvasás úgy öt perc alatt zajlik le. – És az emberek tulajdonképpen magukat igazolják, nem? – Ezt hogy érti? – Maga nem tudja igazán, hogy valójában hol vannak, és mit csinálnak. Csak annyit, hogy válaszolnak-e a rádión. – Megkérdezem tőlük, hogy éppen hol vannak, ők megmondják. Ilyenkor már vagy a helyükön vannak, vagy a közelében. A börtönigazgatónak joga van ellenőrizni őket. – Hogyan? – Felmegy az őrtoronyba, és megnézi. A vidék teljesen sík minden irányban. Vagy bekapcsolódhat a rádióhálózatunkba, és ő is ellenőrizheti egyenként az embereket, ha akarja. – És ma este megtette? – Nem tudom. – Ki ért ma utoljára a kijelölt helyére? – Nem tudom megmondani. Akik a névsor elején vannak, azok még nem értek oda a helyükre, amikor hívtam őket, akiknek a neve az ábécé vége felé esik, azok már igen. – Legalábbis ők ezt mondják. – Miért vonnám kétségbe a szavukat? – Fel kellene hívnia Holland rendőrfőnököt – mondta Reacher. – Mrs. Salter meghalt.

Reacher ezután körbejárta a néma kapitányságot, az irodahelyiségeket, Holland irodáját, a mosdót, végül megállt abban a helyiségben, ahol a helyszínelők fotóit tűzték ki a falitáblára. A motoros és az ügyvéd. A motoros fotóinak háttal ült le, és az ügyvédről készült fotókat nézte. A nevét nem is tudta. Nem nagyon tudott róla semmit sem. Annyit azonban igen, hogy nagyjából ugyanolyan ember volt, mint Janet Salter. Férfi, és nem nő, a fagyos úton érte a halál, és nem egy meleg, könyvekkel teli szobában, de mindketten egyrészt bölcs, másrészt a világ dolgaiban járatlan emberek voltak, akikkel elhitették, hogy biztonságban vannak. A kocsi sebváltója parkolási üzemmódban állt, az ablak leengedve – ez ugyanarról árulkodott, mint az, hogy Janet Salter kényelmes foteljában üldögélt az ölében egy könyvvel.

Meg kell érteni a mozgatórugójukat, a körülményeiket, a céljaikat, a félelmeiket, a szükségleteiket. Úgy kell gondolkodni, ahogyan ők. Azt kell látni, amit ők. Eggyé kell válni velük. Mindketten teljes mértékben megbíztak a gyilkosukban. Szó szerint megnyíltak előtte. Megnyitották az ajtajukat, az ablakukat, a szívüket, a gondolataikat. Egy kicsit sem aggódtak, nem viselkedtek óvatosan, egy cseppet sem gyanakodtak. Nem minden rendőr lett volna képes arra, hogy ilyen fokú bizalmat ébresszen. Egy olyan valaki volt, akit mindketten jól ismertek.

A maga elit egysége mit csinálna ezután? – szólalt meg Reacher fejében Peterson hangja. Reacher, Susan vagy a 110-es egység bármelyik parancsnoka ezután feltenné a lábát a behorpadt íróasztalra, és elküldene két szorgalmas hadnagyot, hogy térképezzék fel mindkét áldozat ismeretségi körét, készítsenek egy listát a boltoni rendőrségnél lévő ismerőseikről, és állítsák sorrendbe a neveket aszerint, hogy kit ismertek a legjobban és kit kevésbé. Aztán összevetnék a két listát, és megkeresnék, melyik az a név, amelyik mindkettőn szerepel. Reachernek most nem álltak a rendelkezésére szorgalmas hadnagyok. Akadt azonban más megközelítési lehetőség is. Egy perccel később szabálytalan ritmusban közeledő lépteket hallott a folyosóról. Az egyik sarok odavágódott a padlóhoz, de a másik csak karcolta. Az öreg a recepcióról. Enyhén bicegett. Bedugta a fejét az ajtón, és azt mondta: – Holland már úton van. Otthagyja az őrhelyét. Nem lenne szabad, de eljön. Reacher nem felelt semmit, csak bólintott. Az öreg folytatta: – Szörnyű, ami Mrs. Salterrel történt. – Igen, az. – Tudja már, hogy ki tette? – Még nem. Nem telefonált be valaki? – Például ki? – Mondjuk egy szomszéd meghallotta a lövést. – A házban történt? – A könyvtárszobában. Az öreg megvonta a vállát. – A házak távol állnak egymástól. Mindenhol erős spaletta van, többnyire háromrétegű üveg, és egy ilyen éjszakán mindenhol jól becsukják az ablakot. Reacher nem felelt. – Közülünk valaki az? – kérdezte az öreg. – Miért lenne? – Holland összehívott mindenkit, közvetlenül azelőtt, hogy a sziréna megszólalt volna. Nem látok rá más okot. És arra sem látok más lehetőséget, hogy valaki más tehette volna. Az ügyvéd, aztán Mr. Peterson, és most Mrs. Salter… Mind a hármat villámgyorsan és könnyedén intézték el. Csak egy rendőr lehetett. És maga is arról kérdezősködött, hogy ki ért oda utoljára a helyére. – Maga rendőr volt? – Harminc évig itt szolgáltam. – Elnézést. – Szeretném elkapni azt a fickót. – Ma este beszélt vele valamikor. Vagy közvetlenül a gyilkosság előtt, vagy közvetlenül utána. – Nekem mindenki normálisnak tűnt. – Jól ismeri az embereket? – Az újakat nem. – Volt valaki, aki különösen jó viszonyban volt Mrs. Salterrel? – Sokan jóban voltak vele. Régi bútordarab a városban. Vagyis az volt.

Tíz kilométeres magasságban, hétszáz kilométerrel délebbre Plato mobilja ismét megcsörrent. A pénz, amelyet az orosztól kapott, körbejárta a világot egyik országból a másikba, homályban maradva, lenyomozhatatlanul. Automatikus, egész éjszakás utazást tett, amely összesen hét órát vett igénybe. Valahol mindig nyitva tartanak a bankok. Az összeg végül felvillant egy monitoron Hongkongban, és aktivált egy kódot, ami azt jelezte, hogy a számla tulajdonosát értesíteni kell a beérkezett átutalásról. A banktisztviselő felhívott egy számot, amely öt különböző kapcsolótáblán keresztül jutott el odáig, hogy megcsörrent Plato mobilja valahol a magasban Nebraska felett, a Boeing fedélzetén. Plato felvette a telefont, meghallgatta az üzenetet, de nem mondott semmit. Máris ő volt a leggazdagabb ember, akit valaha is ismert, és ez mindig is így marad. Ő Plato, a többiek pedig nem. Sem a szülei, sem az orosz, sem egykori társa, Martinez – senki.

A hongkongi banktisztviselő letette a telefont, miután beszélt Platoval, és felhívott egy másik számot New Yorkban, Brooklynban. Ott hajnali három múlt, de azonnal felvették a telefont. Az orosz, aki többet fizetett neki, mint Plato. Sokkal többet. A banktisztviselő csak néhány másodpercig beszélt: – Szóltam neki, hogy a pénz a számláján van. – Akkor most vonja vissza a tranzakciót – utasította az orosz. A banktisztviselő kattintgatott néhányat az egérrel. – Megvan – mondta. – Köszönöm – felelte az orosz. Ezután Brooklynból Mexikóvárosba telefonált. A helyi bűnüldöző szerveknél hívott valakit, akinek olyan hosszú neve volt, hogy nem is tudta megjegyezni. Egy ezredes vette fel a telefont. Az orosz elmondta neki, hogy minden pontosan a tervek szerint halad. – Plato már a levegőben van – közölte az ezredes. – Több mint három órája szállt fel a gépe. – Tudom – felelte az orosz. – Tizenöt százalékot akarok – mondta az ezredes. Az orosz egy pillanatig hallgatott. Úgy tett, mintha bosszantaná a dolog. Ő tíz százalékot ígért. Kilencven-tíz, ebben egyeztek meg. De magában arra számított, hogy nyolcvan-húsz százalék lesz az arány. Az ő célja az volt, hogy nyolcvan százalékot szerezzen meg Plato üzleteiből. Az, ha nyolcvanöt lesz az ő része, még mindig váratlan jutalom, talált pénz. Az ezredes sekélyes, minden ambíciót nélkülöző ember. Ezért is ezredes még csak, és nem tábornok. – Maga nagyon keményen alkuszik – mondta az orosz. – Vagy elfogadja, vagy nincs üzlet – felelte az ezredes. – Úgy mondja, mintha nem lenne más választásom. – Nincs is. Az orosz hosszasan hallgatott, már csak a hatás kedvéért. – Rendben – mondta végül. – Kap tizenöt százalékot. – Köszönöm – felelte az ezredes. Az orosz lerakta a telefont, aztán újra tárcsázott egy számot, egy lenyomozhatatlan mobiltelefon számát, amelyről tudta, hogy pillanatnyilag egy virginiai hálószobában hever az éjjeliszekrényen. Ott is hajnali három óra múlt, ugyanúgy, mint Brooklynban. Ugyanaz az időzóna. A mobiltelefon egy DEA-ügynöké volt, aki az orosz unokatestvére barátjának a sógorának a lefizetett embere volt. Az ügynök felvette a telefont Virginiában, az orosz pedig közölte vele, hogy minden pontosan a tervek szerint zajlik. – A szavát adja, hogy úgy lesz, ahogy megbeszéltük? – kérdezte az ügynök. Az orosz magában elmosolyodott. Zajlik a hivatali intrika. Az unokatestvére barátjának a sógora által lefizetett DEA-ügynöknek nagyobb volt a hatásköre, mint a Plato által lefizetett DEA-ügynöknek, és megígérte, hogy az orosz átveheti Plato teljes amerikai hálózatát, ameddig otthagyja a metamfetamint a rejtekhelyén Dél-Dakotában. Nekik az lenne a legjobb, ha elpárologna. Túl kínos volt az egész ügy. Kínos volt, hogy az anyag még mindig ott van, kínos volt, hogy elfeledkeztek róla, kínos volt, hogy valaha is létezett. Bizonyos mértékig még a korrupt kormányügynökök is lojálisak a kormányukhoz. – A szavamat adom – mondta az orosz. – Köszönöm – felelte az ügynök Virginiában. Az orosz megint elmosolyodott az ügy abszurditásán. De úgy fog tenni, ahogy megígérte. Miért is ne? Az a hely egy kincsesbánya, ez biztos, de neki sokkal nagyszabásúbb és hosszabb távú célkitűzései vannak. És nem fog neki hiányozni valami, ami soha nem is volt az övé. Amúgy sem fizetett érte. Ismét letette a telefont, aztán egy másik mobilon megírt egy SMS-t, és elküldte.

Tíz kilométerrel Nebraska fölött, három sorral Plato ülése mögött, a 4A ülésen ülő férfi zsebében némán rezegni kezdett a telefon, bizsergő érzést keltve a combján. A hat eldobható ember közül az ötödik mexikói elővette a telefonját, és megnézte a kijelzőt. A reptérre jövet ő vezette a Range Rovert, amelyikben Plato ült. Megmutatta az üzenetet a mellette ülő férfinak a 4B ülésen, aki a hatodik volt, és aki korábban mellette ült a dzsipben. Egyikük sem szólt egy szót sem. Nem is mosolyogtak. Mind a ketten túlságosan izgatottak voltak.

Az üzenet annyi volt: Csinálják.

Egy perccel később Reacher meghallotta Holland kocsiját a fagyos csöndben. Hallotta a motor halk berregését, és a halk recsegéseket, ahogy a kerekek alatt töredezett a jég. Aztán sziszegés, majd csönd, miután leállt a motor, aztán az ajtó nyikorgása és csapódása, Holland léptei a havon. Hallotta, ahogy nyílik az előtér ajtaja, és szinte érezte a beáramló hideg levegőt. Hallotta Holland lépteit koppanni a folyosón, aztán a rendőrfőnök megérkezett. Megállt az ajtóban, görnyedten, megverten, mintha véget ért volna valami. – Biztos benne? – csak ennyit kérdezett. Reacher bólintott. – Semmi kétség. – Csak mert néha előfordul, hogy halottnak néznek valakit, aki még életben van. – Most nem. – Ne nézzük meg még egyszer? – Nincs értelme. – Hogy történt? – Kilenc milliméteres golyó, a szeme közé. Ugyanúgy, mint a másik kettőnél. – Hagyott hátra valami nyomot a gyilkos? – Semmit. – Akkor semmivel sem vagyunk közelebb a megoldáshoz. Még mindig nem tudjuk, ki az. Reacher bólintott. – De tudom, hogyan derítsük ki – mondta.

41. fejezet

Nemsokára újból havazni kezd – folytatta Reacher. – A leszállópályát belepi a hó, és most már nincsenek itt a motorosok, hogy eltakarítsák. Az időjárás kiszámíthatatlan, úgyhogy most kell cselekedni. Plato nyilván már úton van, valószínűleg épp a levegőben. El kell szállítania innen az ékszereket, mielőtt megtörténik az adásvétel. Valószínűleg átvágja az oroszt, és a drog egy részét is elviszi. Lehet, hogy a nagy részét. Jó nagy repülője van Szerintem odarendelte az itteni emberét, hogy segítsen neki. Tehát az illetőnek ott kell hagynia az őrhelyét, és kimenni a leszállópályához. Valószínűleg hamarosan. Nincs más dolgunk, mint még előtte odaérni. Elbújunk valahol, és meglátjuk, ki jön oda. Egyenesen a karjainkba fog sétálni. – Gondolja? – kérdezte Holland. – Biztos vagyok benne. – Megeshet, hogy akár órákig is várnunk kell. – Nem hinném. Platónak nagyon gyorsan kell jönnie és mennie. Nem kockáztathatja, hogy csapdába essen egy hóvihar miatt. Egy ekkora gép megfelelő reptéri körülmények nélkül – akár nyárig is itt ragadhat. – De miben segíthet neki az itteni embere? – Valamiben biztos. – Hoz magával embereket. Nincs más dolguk, mint lemenni a lépcsőn, és felcipelni a dolgokat. – Az ember nem azért vesz kutyát, hogy aztán maga ugasson. – Biztos benne? – Leszállnak egy hatalmas géppel a nagy semmi közepén. Lehet, hogy valaki meghallja. Bármi megtörténhet. Mindig hasznos, ha kéznél van egy helyi rendőr. – Ott kellene elbújnunk? Nagyon hideg van. – Hideg? Ez semmi. Holland egy percig elgondolkozott. Reacher alaposan figyelte közben. Holland szája némán mozgott, a tekintete idegesen jobbra-balra cikázott. Eleinte nagyon vonakodott, de aztán beleegyezett. – Oké – bólintott. – Menjünk. Öt perc múlva hajnali három. Még egy óra.

Holland vezetett. A kocsiban még mindig meleg volt. A fagyos utakon sehol senki. Az éjszaka közepe, a tél közepén, a nagy semmi közepén. Semmi sem mozdult, csak a szél. Elhaladtak Janet Salter utcája előtt. Elhagyatott volt. Holland egészen közel ült a kormánykerékhez, a biztonsági övét becsatolta, a dzsekijén a cipzárat felhúzta. A merev anyag akadályozta a mozgásban. Reacher kényelmesen elnyúlt az anyósülésen, az övét be sem csatolta, a kabátját nyitva hagyta, a kesztyűjét levette, a kezét zsebre dugta. Az úton lévő keréknyomokat már lecsiszolta a szél. Az első kerekek jobbra-balra csúszkáltak, a hóláncok a hátsó keréken hangosan zörögtek. A hold magasan állt az égen. Majdnem telihold volt, sápadtan ragyogott a szakadozott, fagyos felhők mögül. – Mennyi ideig kell fenntartaniuk a kordont? – kérdezte Reacher. – Nincs előírva, a börtönigazgató akkor fújja le, amikor ő jónak látja. – Maga mennyire tippel? – Még egy óra. – Tehát ha ennél korábban meglátunk egy rendőrt, akkor ő a mi emberünk. – Ha meglátunk valakit. – Szerintem úgy lesz – mondta Reacher.

Rákanyarodtak az autópályával párhuzamosan futó régi kétsávos útra, és nyugat felé haladtak tovább. Kilenc kilométert tettek meg, nem túl gyorsan, de nem is lassan. A szél jégszemcséket sodort a levegőben. Aztán megint elfordultak, most északnak, a keskeny, kanyargós útra, amely tizenöt hosszú kilométeren át vezetett. Aztán feltűnt a leszállópálya. Látványos volt, mint mindig, impozáns, masszív, széles és lapos. Végtelenül hosszúnak tűnt a reflektorok fénysugarában. Még mindig tiszta volt és száraz. Holland egyáltalán nem lassított, csak rázökkent a holdfényes aszfaltra, és továbbhajtott, ugyanolyan egyenletesen. Előttük semmi, csak a szürke félhomály. Semmi fény, semmi mozgás. Senki sem volt ott. A fabarakkok fekete foltként tűntek fel a távolban, mögöttük ott emelkedett a még nagyobb és még feketébb kőház. Kétszáz métert tettek meg, amikor Holland levette a lábát a gázpedálról, és hagyta, hogy a kocsi előreguruljon. Még mindig egyenes háttal ült egészen közel a volánhoz becsatolt biztonsági öve szorításában. Olyan volt, mint egy múmia a merev nejlondzsekiben. – Hol álljak meg? – kérdezte. – Nem számít – felelte Reacher. Ő még mindig kényelmesen elnyúlt az ülésben, az öve még mindig nem volt becsatolva, a kezét a zsebében tartotta. – El kellene rejtenünk valahol a kocsit, különben a fickó meglátja. Már ha eljön egyáltalán. – Már itt van – mondta Reacher. – Micsoda? – Épp most érkezett meg. A kocsi lassan gurult még egy kicsit, aztán megállt harminc méterre az első barakksortól. Holland a padlón tartotta a lábát, nem a féken. A kocsi ugyan még gurult volna tovább, de az üresben járó motor ereje nem volt elég, hogy legyőzze a hóláncok ellenállását. Az egész kocsi mintha megdermedt volna a levegőben. – Mióta tudja? – kérdezte Holland. – Teljes bizonyossággal úgy három perce. Megalapozott gyanúm úgy harminc perce volt. De így visszatekintve, nagyjából harmincegy órája tudom, csak akkor még nem tudtam, hogy tudom. – Mondtam valamit, és abból jött rá? – Inkább abból, amit nem mondott. És amit nem csinált. – Mint például? – Az előbb például nem lassított le, és nem oltotta le a fényszórókat, amikor odaértünk a leszállópályához. Az emberünk akár már itt is lehetett volna. De maga tudta, hogy nem így van. Mert maga az. – Téved – mondta Holland. – Attól tartok, nem tévedek – felelte Reacher. – Ma este egy órát töltöttünk a föld alatt, és amikor feljöttünk, az első dolga az kellett volna hogy legyen, hogy odatelefonál a Salter-házba, hogy minden rendben van-e. De nem tette, nekem kellett emlékeztetni rá. Mint kiderült, Mrs. Salter jól volt, a bérgyilkos nem járt ott. Persze ezt maga is tudta, mert maga volt az. Ezért nem jutott eszébe, hogy felhívja. Jobban is megjátszhatta volna magát. Holland hallgatott. – Tegnap este beszélgettem Petersonnal – folytatta Reacher. – Nyolckor átjött, amikor úgy gondoltuk, hogy a börtönben fel fogják fedezni, hogy egyvalaki hiányzik. Aggódtunk, feszültek voltunk. Félrevont, és megkérdezte, hogy van-e nálam fegyver. Mondtam, hogy van, és Mrs. Salternél is. Nyilvánvaló kérdés az adott helyzetben. De maga az előző este nem tette fel. Pedig meg kellett volna kérdeznie. – Talán mert feltételeztem, hogy van. Tudhattam, hogy Mrs. Salter tart fegyvert a házban. Tőlem kért tanácsot, hogy milyen muníciót vegyen. – És nagyon jó tanácsot adott neki. De meg kellett volna bizonyosodnia róla, hogy a revolverek nem a dobozban vannak. Ha nem is a saját szemével győződik meg róla, legalább szóban megkérdezni. Mindenki ezt tette volna – kivéve azt az embert, aki tudta, hogy biztosan nem lesz rájuk szükség. Holland hallgatott. Reacher folytatta: – Még a legelején, amikor összeütközésbe keveredett az utcán azokkal a motorosokkal, az tulajdonképpen nem volt igazán összeütközés. Csak hallgatta őket. Utasításokat kapott tőlük. A szokásos tízperces kiselőadás. Plato meghozta a döntést. El kell tenni láb alól az ügyvédet, el kell tenni láb alól a szemtanút. A motorosok továbbadták az üzenetet. Aztán meghallotta a háta mögül közeledni Peterson kocsiját, és gyorsan a hóba dobta a pisztolyát, hogy megmagyarázza, miért ácsorog ott olyan tehetetlenül. Aztán később meglökte az egyik fickót, és verekedést kezdeményezett. Mindent megrendezett Peterson kedvéért. És, gondolom, az enyémért is. És az a dolog a dobókockával? Ki van zárva, hogy ha ennyi ideje végeztek szúrópróbaszerűen ellenőrzéseket, a motorosok ne akadtak volna fenn rajta, kivéve, ha maga előre odaszólt nekik. Mind ugyanannak az embernek dolgoztak. És ezért hagyta egyetlen szó nélkül, hogy csak úgy elhagyják a várost. Holland hallgatott. – Aztán jóval később Peterson és én itt találtuk magát. Éppen akkor bukkantunk fel, amikor ki akarta venni a kulcsot a kályhából, mivel tudta, hogy ott van. Nem azért, mert rájött, hanem mert megmondták. Azért jött ide, hogy előkészítsen dolgokat Plato érkezésére. Mind együtt mentünk le a föld alá, mivel nem tudott kitalálni semmilyen meggyőző kifogást, amellyel megszabadulhatott volna tőlünk. Úgyhogy amikor Peterson meglátta a cuccot, nyilvánvaló volt, hogy valamit lépni fog. Úgyhogy maga bejelentette azt a marhaságot a rádión, hogy amikor közvetlenül ezután megölte, legalább hatvan gyanúsított legyen, ne csak maga. Aztán hazudott nekem Kaplerről. Megpróbált tévútra terelni. Nem volt semmiféle pletyka róla meg drogpénzekről Miamiban. Ha lett volna ilyen ügye, a virginiai ismerősöm már rég a nyomára bukkant volna. – Itt is megölhettem volna Petersont – mondta Holland. – Még a föld alatt. – Ez igaz, de nem tudott volna engem is elintézni. Fél tőlem. Utánanézett a hadseregnél az aktámnak. Ezt is virginiai ismerősömtől tudom. Az aktámban van egy jelzés, hogy érdeklődött utánam. Tehát tudta, hogy az ügyvéd, Janet Salter és Peterson egy dolog, de én egészen más kategóriába tartozom. Őket könnyű volt csapdába csalni. Csak megállt az út szélén, bekapcsolta a villogót, leintette az ügyvédet, aki rögtön meg is állt. Miért ne tette volna? Valószínűleg régről ismerte mint a szomszédos megye rendőrfőnökét. Valószínűleg fél tucatszor együtt is reggeliztek. Peterson pedig bárhová hajlandó lett volna követni magát. Janet Salter valószínűleg boldog volt, hogy látja, egészen addig, amíg elő nem húzta a pisztolyát. Holland hallgatott. – Három töltényhüvely – folytatta Reacher. – Kettő ebbe a kocsiba esett, a harmadikat felszedte Janet Salter padlójáról. Az a tippem, hogy beledobta őket a rendőrkapitányság bejáratánál álló szemetesbe. Felhívjam a diszpécsert, hogy megkérjem, keresse meg? Holland nem felelt. – Szerintem a negyedik golyó most is benne van a pisztolyában. Amit nekem szánt. Egy régi pisztoly lehet, talán bejelentették, hogy elveszett, talán egy megoldatlan ügy után maradt meg. Vagy a motorosoktól kapta. Ha gondolja, ürítse ki a zsebeit, és bizonyítsa be, hogy tévedek. Holland hallgatott. – Az a golyó azonban ott is fog maradni, a pisztolyban. Mert én nem vagyok olyan, mint azok hárman. Ezt maga is tudta. Eleinte talán csak érezte, de aztán utánanézett a hadseregnél. Úgyhogy velem óvatos volt. És ezt nagyon jól tette. Én észreveszek dolgokat. Az utóbbi három órában állandóan megpróbált félrevezetni. Ide cipelt, oda cipelt, állandóan szóval tartott, próbálta kideríteni, mennyit tudok, húzta az időt, várta a kellő pillanatot. Ahogy most is. A kapitányságon vitatkozott saját magával. Nem akart kihozni ide, aztán mégis. Mert hátha itt jön el a megfelelő pillanat. De nem jött el, és soha nem is fog. Maga okos fickó, Holland, és jól lő, de én okosabb és jobb vagyok. Higgyen nekem. A lelke mélyén maga csak egy megfáradt, öreg, szürke mezei egér. Nem versenyezhet velem. Például most is – a dzsekijén fel van húzva a cipzár, a biztonsági öve be van csatolva. Az enyém viszont nincs. Kilőhetnem a szemét, mielőtt még egyáltalán hozzáérne a pisztolyához. És az utóbbi három órában egyfolytában ez volt a helyzet. Nem mintha már akkor is tudtam volna, hogy állunk, hanem csak mert én ilyen vagyok, állandóan készenlétben állok. Holland hallgatott. – Persze tudhattam volna – folytatta Reacher. – Már harmincegy órával ezelőtt tudhattam volna. Az első alkalommal, amikor megszólalt a sziréna. Ott volt minden az orrom előtt. Nem értettem, hogy lehetséges, hogy a fickó látott engem, de én nem láttam őt. És azt is tudtam, hogy a hideg miatt csakis kocsival jöhet, az utcán, szemből. Pontosan így is történt, és én láttam is őt. Láttam magát. Egy perccel azután, hogy a többiek távoztak, megjelent maga. Vakmerően, gyorsan, könnyedén, a bejárat felől. Azért jött, hogy megölje Janet Saltert. – Azért mentem, hogy vigyázzak rá. – Attól tartok, nem így van. A börtönlázadás akár órákon át is elhúzódhatott volna, vagy akár napokig is. Maga mondta. De amikor bejött, nem állította le a kocsija motorját. Holland hallgatott. – Azért nem állította le, mert úgy tervezte, villámgyorsan végez. Úgy gondolta, megengedheti magának, hogy egy kicsit késve érjen a börtönhöz. Ahogy feltehetően ma este is. Csakhogy én is ott voltam a házban. Meglepődött, amikor ott talált. Idő kellett, hogy átértékelje a helyzetet. Úgyhogy lézengett ott egy kicsit, és vívódott, hogy mit is csináljon. Mrs. Salter és én azt hittük, a két kötelessége között őrlődik. De valójában azt próbálta eldönteni, hogy vajon ott van-e nálam Mrs. Salter egyik revolvere, és ha igen, maga gyorsabban elő tudja-e rántani a saját fegyverét. Arra jutott, hogy van nálam fegyver, és én lennék a gyorsabb. Úgyhogy végül távozott. Úgy döntött, inkább majd egy másik napon próbálkozik. Biztos vagyok benne, hogy Plato ezt eléggé zokon vette. Valószínűleg nagyon türelmetlen volt. De végül csak elvégezte a feladatát. Holland sokáig hallgatott. Aztán azt mondta: – Ugye, tudja, miért tettem? – Igen – bólintott Reacher. – Honnan? – Végül arra is rájöttem. Láttam azt a családi fotót az irodájában. A lánya nagyon hasonlít az anyjára. – Akkor megérti. – A lánya nem volt fogoly. A motorosok megpróbálták ugyan kissé ügyetlenül elrejteni előlem, de a saját választásából volt ott. Ez egyértelmű. Gondolom, tetszik neki ez az élet. – Attól még ugyanolyan sebezhető. – Ez nem mentség. Másképp is elintézhette volna. – Tudom. Sajnálom. – Ennyi? Hárman meghaltak, és maga sajnálja? Holland nem válaszolt. Csak ült még egy pillanatig, aztán hirtelen felemelte a lábát a padlóról, és a gázpedálra taposott. A kocsi előrelódult. A kerekek jól megtapadtak a száraz betonon, egy V8-as motor, dupla kipufogócső, nagy nyomaték, gyors hátsó tengely – nyolc másodperc alatt képes nulláról százra gyorsulni. Reacher belepréselődött az ülésbe. Harminc méterre voltak a szélső barakktól. A reflektorok fényárba borították az épületet. A barakk betöltötte a szélvédőt, és feléjük száguldott. A motor sivítva gyorsult. Tíz métert tettek meg a harmincból, amikor Reacher előkapta a zsebéből a revolvert. Húsz méter után odanyomta a csövét Holland füle tövéhez. Mielőtt a falnak rohantak volna, a bal kezével jól megkapaszkodott a sofőrülésben. A kocsi orra áttörte a fabarakk oldalfalát. A légzsák kinyílt. A szélvédő széttört. Az első kerekek megugrottak a barakk padlóján, és a kocsi felrepült a levegőbe. Az első lökhárító belecsapódott egy ágykeretbe, és mint egy biliárdgolyót nekilökte az olajkályhának. A kályha csöve kiszakadt a helyéről, és zörögve elgurult, mint egy hordó. A kocsi a földre zökkent, továbbcsúszott, és megint meglökte a vaságyat, neki a következő ágynak. A kocsi teteje nekiütközött a kályhacső falból kilógó csonkjának, amely nagy csikorgással elhajlott, és végigkaristolta a kocsi tetejét. A kocsi továbbcsúszott a barakk belsejében, a hátsó hóláncok csikorogtak a fapadlón. Reacher jól térden rúgta Hollandot, és lelökte a lábát a gázpedálról. A kocsi két vaságyat is odanyomott a hátsó falhoz, kitörte, aztán kidöccent a lyukon, és végre megállt, félig kint, félig bent, elgörbült vasdarabok és farostlemezek között. Mindkét fényszóró kialudt, és a motorháztető alól mindenféle zörgés és csikorgás hallatszott. Az összenyomódott alkatrészek sziszegtek, kattogtak. Por és szilánkok röpködtek szerteszét, és a fagyos levegő folyékony nitrogénként ömlött be a kitört ablakon. A revolver csöve még mindig keményen Holland koponyájához nyomódott. Reacher egyenesen ült, még mindig a sofőrülés háttámlájába kapaszkodva. Az anyósülés légzsákja nekinyomódott a vállának, majd leeresztett. – Megmondtam, Holland, velem nem versenyezhet. Holland nem válaszolt. – Tönkretette a kocsit, most hogy jutok vissza a városba? – Mit akar csinálni velem? – kérdezte Holland. – Sétáljunk egyet. Tartsa úgy a kezét, hogy lássam.

Lesz még időm bőven olvasni, ha vége lesz ennek a felfordulásnak. Ki mint vet, úgy arat.

Kimásztak a tönkrement autóból a hidegbe és a szélbe, és elindultak a keskeny ösvényen, amely elválasztotta egymástól a két barakksort. Holland ment elöl, Reacher három méterrel lemaradva követte, alacsonyan, könnyedén tartva a kezében azt a revolvert, amelyet Janet Salter zsebéből vett ki. – Meséljen nekem Platóról – szólalt meg Reacher. Holland megállt, megfordult, és azt mondta: – Soha nem találkoztam vele. Csak telefonon beszéltünk, vagy a motorosokkal üzent. – Tényleg olyan szörnyű, mint amilyennek tűnik? – Még annál is rosszabb. – Mire készülnek ma este? – Úgy lesz, ahogy gondolta. Elszállítja az ékszereket, és lenyúl valamennyit a kábítószerből is. – És magának kellett volna segédkeznie? – Itt kellett lennem, igen. Van nálam némi felszerelés, amelyre szükségük lesz, meg persze az ajtó kulcsa. – Értem – bólintott Reacher. Aztán felemelte a revolvert, és meghúzta a ravaszt. Holland szeme közé célozva lőtt. A revolver finoman visszarúgott, és olyan hangot adott, mint a . 38-as általában a szabad ég alatt, csendes, hideg levegőben. Szinte csak egy kis tompa pukkanás volt, amely ellebegett a síkság fölött, és hamar elhalt, mert nem volt, ahonnan visszaverődhetett volna. Holland a földre zuhant, dzsekije hangosan zizegett. Féloldalra dőlve, az egyik vállán feküdt, az arcát felfelé fordítva a holdfényben. A . 38-as golyó egy hajszállal nagyobb, mint a kilenc milliméteres, úgyhogy a homloka közepén lévő harmadik szem egy kicsivel nagyobb volt, mint a Janet Salter homlokán lévő seb, de mivel Hollandnak az arca is nagyobb volt, az összhatás arányaiban ugyanolyan volt. Thomas Holland rendőrfőnök, nyugodjék békében. A teste mozdulatlanná dermedt, csak a vér szivárgott a sebből. Hirtelen megcsörrent a zsebében a mobil.

42. fejezet

Reacher a harmadik csöngésre elővette a telefont Holland dzsekijének a belső zsebéből. Langyos volt. Lenyomta a zöld gombot, a füléhez emelte a telefont, és beleszólt: – Igen? – Holland? – szólalt meg egy hang szinte üvöltve. Rossz volt a vonal, erős háttérzaj hallatszott. A férfi spanyol akcentussal beszélt, nazális hangja nem volt túl mély. Egy alacsony ember hangja. Plato. Reacher semmit sem válaszolt. – Holland? – Igen – felelte Reacher. – Negyedóra múlva ott vagyunk. Kellenek a leszálláshoz a fények. A vonal elnémult. Ott vagyunk? Vajon hányan jönnek? És fények a leszálláshoz? Miféle fények? Reacher egy pillanatig mozdulatlanul állt. A leszállópálya közelében nem látott semmiféle áramforrást. Nem voltak domború, földbe süllyesztett üvegburák a szélén. Csak egy sík betonszalag. Lehetséges, hogy a Crown Vic reflektorai szolgáltak volna erre a célra – ez esetben Platónak nincs szerencséje, mert mindkét fényszóró ripityára tört. Persze egy autó reflektora nem is tudna bevilágítani négy kilométert. Még a legerősebbre állított halogénégők sem. Tizenöt perc. Illetve már csak tizennégy és pár másodperc. Reacher zsebre vágta a telefont, aztán átkutatta Holland többi zsebét. Megtalálta a kőház T alakú kulcsát, és az összekaristolt régi Glock 17-est. Tizennégy golyó volt a tárban, és csőre volt töltve. A golyó, amelyet neki szántak. A kulcsot és a Glockot is a zsebébe dugta, és kivette a másik Glockot is Holland pisztolytáskájából. A szolgálati fegyvere. Ez újabb volt, mint a másik, de ez is meg volt töltve. Visszavette a kesztyűjét, egy kézzel összefogta Holland ingének, zubbonyának és a dzsekijének a gallérját, és bevonszolta a holttestet a legközelebbi barakkba. Otthagyta középen, a földön. Aztán visszasietett a kocsihoz. Még tizenhárom perc és néhány másodperc. A kocsi ferdén állt, félig bent a barakkban. Elfurakodott az oldala mellett, bemászott a lyukon át, megállt azon a helyen, ahol korábban a kályha volt, és kinyitotta a kocsi csomagtartóját. Mindenféle holmi volt benne, de három alapvető kategóriába lehetett sorolni őket: átlagos autós felszerelés, szokásos rendőrfelszerelés szépen elrendezve műanyag dobozokban, és az ezeknek a tetejére odadobált egyéb dolgok. Az első kategóriába tartozott egy pótkerék és egy csavaros emelő. A másodikba egy fluoreszkáló láthatósági mellény, négy piros vészjelző fény, három forgalomelterelő kúp, egy elsősegélydoboz, egy zöld doboz kisebb szerszámokkal, két ponyva, három tekercs sárga helyszínelő szalag, egy zacskóban fehér rongyok, és egy zárható doboz, amelyben fegyvert lehet tárolni. A harmadikba egy hosszú, összetekert, olajos kötél, egy motoros emelő csigákkal és háromlábú állvánnyal, valamint több csomag nagyméretű, vastag nejlon szemeteszsák tartozott. Semmi sem volt, ami akár csak távolról is használható lett volna leszállásjelző fénynek. Még tizenkét perc és pár másodperc. Reacher megpróbálta elképzelni a jelenetet a pilóta szemszögéből. Egy ereszkedő Boeing 737-es a kékes-szürkés holdfényben, előtte és alatta csak a préri. A pilóta bizonyos fokig lát valamit, de minden teljesen egybemosódik. Nyilván van GPS-e, de a földön is szüksége lesz segítségre, ez egyértelmű. Persze nem arra fog számítani, hogy a repülési hatóság által jóváhagyott berendezésekkel várják. Ez is egyértelmű. Itt most semmit sem a nagykönyv szerint csinálnak. Mire lenne szüksége a pilótának a leszálláshoz…? Nyilván csak valamilyen rögtönzött megoldás jöhet szóba. Talán tüzet raknak? A második világháborús bombázók pilótáit, akiknek a kelet-angliai ködben kellett leszállniuk, úgy irányították, hogy hosszú, párhuzamos árkokat töltöttek meg benzinnel, amelyet aztán meggyújtottak. A kis gépek, amelyek a titkos ügynököket szállítottak a megszállt Európába, olyan mezőkön landoltak, ahol L alakban elrendezve három tűzrakással jelölték ki a leszállópályát. Lehet, hogy Hollandnak is tüzet kellett volna raknia? Még tizenegy perc és pár másodperc. Nem, nem valószínű, hogy tüzet kellene rakni. Reacher lecsapta a motorháztetőt, és elrugdosta a kocsi mögül a törmeléket. Visszafurakodott a lyukon át az elejéhez, kirángatta a lökhárító alá szorult ágykereteket, és leszedte a fadarabokat a motorháztetőről. A motor még mindig járt. Forró olajszagot árasztott, a csapágyak hangosan kattogtak. Kinyitotta a sofőrülés ajtaját, bevágódott Holland helyére, és hátramenetbe kapcsolt. Rátaposott a gázra, mire a kocsi megrándult, köhögni kezdett, és kitolatott a falon ütött lyukon át. A hátulja jó nagyot zökkent. Reacher eltekerte a kormányt, előretolta a sebváltót, és elindult a leszállópálya északkeleti sarkába. A Boeing pilótája szemszögéből nézve a jobb felső sarok. Lefékezett, megállt, kiszállt, kinyitotta a csomagtartót, és kivette a négy piros vészjelző fényt. Hármat bedobott a kocsiba az anyósülésre, a negyediket letette a betonra. Automatikusan bekapcsolt, és erős fénnyel kezdett világítani. Úgy festett, mint egy karmazsinvörös pöfeteggomba. A földön is jó messziről lehet látni, a levegőből pedig feltehetően még messzebbről. Visszaült a kocsiba, és elhajtott a leszállópálya szemben lévő, bal felső sarkába. A reflektorok nem működtek, de a holdfény elég volt. Éppen csak. Száz métert kellett megtennie. Letette a második vészjelzőt. Aztán elindult, végig a négy kilométeres pályán. Nem volt jó móka. A szélvédő teljesen kitört, és a szél élesen bevágott. A kocsi lassú volt, és egyre jobban lassult. Úgy érezte, hamarosan csütörtököt fog mondani. Égő olaj bűze csapta meg az orrát. A motor zörgött, rázkódott. A motor hőmérsékletét mérő műszer mutatója kitartóan közeledett a piros vonalhoz. Hát ez nem jó. Még kilenc perc és pár másodperc. Négy kilométert két perc alatt kellene megtenni, de a sérült kocsinak több mint négy perc kellett hozzá. Reacher letette a harmadik vészjelzőt is a pálya délnyugati sarkában. Ez lesz a bal alsó a pilóta szemszögéből nézve. Visszaült a kocsiba. Tolatott, elfordította a kormányt, és elindult. A kocsi kezdett irányíthatatlanul rángatózni, és már alig volt ereje a motornak. A hőmérsékletet jelző mutató a felső határnál járt. Vastag felhőkben gőz és fekete füst szivárgott a motorháztető alól. Még száz méter, még egy sarok. A kocsi megtett még ötven métert, aztán lerobbant. Egyszerűen nem volt hajlandó továbbmenni, sziszegve leállt a leszállópálya déli oldalának a közepén. A sebességváltó ment tönkre, az olajszivattyúval vagy a hűtővízzel volt baj, vagy valami mással, vagy az is lehet, hogy mindennel egyszerre. Reacher kiszállt, és futva tette meg a hátralévő utat. Letette az utolsó jelzőfényt is, és hátrább lépett. A vörös fények a pálya négy sarkában sokkal fényesebbek voltak, mint a környéken bármi, ráadásul a félrekotort hóról is visszaverődött a vöröses fény, így kétszer erősebben ragyogtak. Ez már elég a Boeingről nézve. Ha a pilóta előre és ferdén lefelé néz, kétségtelenül megtalálja a leszállópályát, és a méreteivel is tisztában lesz. A kocsi sötét volt, és a pálya közelebbi végénél állt, de ez nem számított bonyolultabb akadálynak, mint egy repülőtér kerítése. Még két perc és pár másodperc. A feladat kipipálva. A baj csak az volt, hogy Reacher majdnem négy kilométerre ragadt attól a ponttól, ahol lennie kellett volna, és ahhoz túl hideg volt az éjszaka, hogy gyalogoljon. De biztosra vette, hogy nem kell gyalogolnia. Tudta, hogy jönni fog valaki, aki felveszi, méghozzá nem is olyan soká. Talán még mielőtt halálra fagyna. Ami jó. Bár a rendelkezésére álló információk alapján az is elég valószínű, hogy aki majd felveszi, az a kőházhoz fogja vinni, nem sokkal azután, hogy Plato is megérkezett. Ami viszont már nem jó. Egyáltalán nem jó. És egyáltalán nem felel meg a terveinek. A tervek mindig füstbe mennek, ahogy eldördül az első lövés. Visszasietett a fagyos hidegben a lerobbant kocsihoz, az oldalának támaszkodott, és déli irányban kémlelte az eget.

Várt.

Egy perccel később fényeket pillantott meg a horizont felett. Mintha csillagok lennének, de mégsem azok voltak. Az apró, tűhegynyi fénypontok pislákoltak és egyre nőttek, egy kicsit táncoltak, fel-le, jobbra-balra. A leszállásra készülő repülő futóművének a lámpái, talán tizenöt kilométernyire. Aztán a horizonton is fényeket pillantott meg. Sárgábbak voltak, halványabbak, kis fénykört vetítettek a földre, és sokkal lassabban közeledtek. Reflektorok. Egy jármű, jobban mondva két jármű egymás mögött a kanyargós, hóborította kétsávos úton. Lassan közeledtek, talán ötven kilométeres sebességgel, úgy nyolc kilométernyire. A jármű, amelyik majd elviszi. Csak várt a kocsinak támaszkodva a hidegben, és figyelt.

A Boeing érkezett meg elsőnek. Először még kicsi volt és néma, aztán egyre nagyobb és zajosabb lett. Alacsonyan, laposan repült széles szárnyaival, a sugárhajtású motor fülsiketítően süvített, és a gép éles fénypászmákat vetített maga elé. Az orra még felfelé állt, a futóművét kiengedte. A hátsó kerekek lejjebb voltak, mint az elülsők. Olyan volt, mint egy hatalmas ragadozó madár, amely épp lecsapni készül, mintha fel akarta volna kapni a lerobbant autót, mint egy sas a nyulat. Reacher behúzta a fejét, és lebukott. A gép olyan közel húzott el a feje fölött, hogy akár meg is érinthette volna. A légörvény és a rettenetes zaj szinte lelökte a lábáról. Felegyenesedett, megfordult, és a kocsi teteje felett nézte, ahogy a gép tovább siklik, száz métert, kétszázat, háromszázat, aztán hangos gumicsikorgás és fekete füstfelhő kíséretében döccenve földet ér. Az orra vízszintesbe került, és sebesen továbbgurult, mielőtt bekapcsolt volna a fék, és éles sivítással lelassította volna a gépet. Reacher visszafordult, és megint dél felé nézett. A két jármű továbbra is közeledett. Lassan haladtak a holdfényes kétsávos úton. Óvatosak voltak a kanyarok és a jeges út miatt, de azért kitartóan közeledtek. Egy céltudatos, miniatűr konvoj. A reflektorok fénysugara hol balra kanyarodott, hol jobbra, felugrott, lesüllyedt. Az első jármű egy furcsa, nyitott platójú teherautó volt, a hátulján egy kábeldobra feltekert súlyos, hajlékony gumicső volt meg egy acélvázra szerelt szivattyú, és egy másik kábeldobon még egy feltekert cső. A mögötte közeledő jármű ugyanolyan méretű és típusú volt, de ennek a csomagtartóján egy nagy, fehér tartály volt, egy vödör, és egy hosszú, több részből álló daru, amelynek a karját összecsukták és lekötözték. Az első teherautó a Shell olajcég színeire volt festve. A hűtőrács fölött Isuzu felirat állt. Reacher agyán átvillant az autópálya-rendőrség körlevele – az Isuzu márkájú szivattyú és a jégtelenítő teherautó, amelyeket nyilván Plato utasítására loptak el, hogy a Boeingjét feltankolhassák a föld alatti kerozintartályból, hogy aztán biztonságban elrepüljön a fagyos éjszakában. Reacher kiegyenesedett és várt. A szivattyút szállító teherautó lámpái megvilágították. A sofőr lelassított, felkapcsolta a fényszórót, aztán megállt. Egy másodpercre átfutott Reacher fején, hogy sötét nadrág van rajta, khakisapka és barna kabát. A dzseki régi volt ugyan, de azért látszott rajta, hogy az autópálya-rendőrség egyenruhája. És a lerobbant Crown Vic úgy állt ott keresztben, mintha szándékosan állta volna el vele a leszállópályát. Senki sem használ ilyenfajta Crown Vicet a rendőrségen kívül. A Rapid Cityből érkezett embereknek viszont nyilván mondtak annyit, hogy egy rendőr fogja itt várni őket, aki szintén Plato embere, mivel egy pillanatnyi szünet után a szivattyús teherautó egyszerűen továbbindult, a jégtelenítő teherautóval a nyomában. Reacher felemelte a kezét, részben üdvözlésképp, részben hogy megállítsa őket, és egy perccel később már bent is ült a szivattyúszállító teherautó melegében, és elindultak a leszállópályán, amelynek a másik végében ki tudja, mi vár rá. Hajnali három múlt huszonhét perccel. Még huszonnyolc perc.

43. fejezet

A Boeing végiggördült a leszállópályán, végül megállt, olyan közel az első barakksorhoz, amennyire csak lehetett. Közelről nézve gigantikusnak tűnt. A hatalmas gép átmenetileg megpihent a nagy semmi közepén, a néma, parányinak tűnő épületek fölé tornyosulva, sziszegve, sípolva – egy eleven jelenlét a szunnyadó, fagyott tájon. A motor még mindig zajosan berregett, a gép hasán pirosan villogtak a lámpák. Kitárult az első ajtó. Odabent fények égtek. Egy alumínium szobafestő létrát engedtek le a kabinból. Vékonynak és törékenynek tűnt a gigászi gép mellett. Hét férfi szállt ki. Vagy inkább úgy tűnt, hogy hat férfi és egy fiú. Platót nem lehetett nem felismerni. 148 centi – ez az elvont szám nem fejezte ki igazán a valóságot. Olyan vaskos és izmos volt, mint egy nagydarab ember, olyan mereven tartotta magát és úgy is mozgott, de mindehhez egy kisgyerek magassága társult. Nem olyan volt, mint egy törpe, nem volt szörnyszülött. A végtagjai, a felsőteste, a nyaka és a feje nagyjából arányos volt. Úgy festett, mint a nemzeti futball-liga egy hátvédje, csak éppen arányosan, pontosan a negyedére lekicsinyítve. Egy miniatűr kemény fiú. Mint egy játékszer. Negyven és ötven között járhatott. Vastag, fekete tolldzsekit viselt, fekete kötött sapkát, fekete kesztyűt. Látszott rajta, hogy nagyon fázik. A hat férfi, aki kísérte, fiatalabb volt, talán a harmincas éveikben járhattak. Ugyanúgy öltöztek, mint Plato. Fekete tolldzseki, fekete sapka, fekete kesztyű. Átlagos magasságú mexikóiak. Spanyol származásúak, nem indiánok. Nem magasak, nem is alacsonyak. Rajtuk is látszott, hogy majd megfagynak. A szivattyús teherautó odahajtott, és leparkolt a Boeing szárnyának a közelében, a jégtelenítő mögötte állt meg. Mindkettőből kiszállt a sofőr. Nem volt rájuk különösebb hatással a dermesztő hőmérséklet. Rapid Cityből jöttek, megszokták. Rajtuk is tolldzseki volt. Mindketten fehér bőrűek voltak, közepes magasságúak, vékonyak. Harminc körül járhattak, de negyvennek néztek ki. A felmenőik egy-két generációval korábban még farmokon dolgozhattak. Reacher egyelőre még ült a melegben, és csak figyelt. Plato a hat embere által alkotott, laza kordonon belül mozgott, bár erre nem volt semmi különösebb oka. Talán csak megszokásból tette, talán a látszat kedvéért. Plato és hat embere is fel volt fegyverezve. Mindegyiküknek egy Heckler & Koch MP5K lógott a nyakában. Rövid, zömök fegyver, harmincas tárral, fekete és kegyetlen. Feltűnően elállt a csövük, ahogy a vastag dzsekin lógott a fegyver. A markolat jobbra nézett, a cső balra. Mind a heten jobbkezesek voltak. Mind a heten fekete, nejlon hátizsákot viseltek. A hátizsákok üresnek tűntek, csak az aljukat húzta le egy nehezebb tárgy. Valószínűleg zseblámpa, gondolta Reacher. És feltehetően póttárak. Az mindig jó, ha van kéznél. Teljesen automatára állítva a harminc golyót akár két másodperc alatt is ki lehet lőni. Az automata géppisztoly a lőszergyártók legjobb barátja. Reacher kimászott a szivattyús teherautó vezetőfülkéjéből a hidegbe és a szélbe. A Rapid Cityből érkezettek jól megvoltak, de a hét mexikóit csak úgy rázta a hideg. Az arcukon döbbent hitetlenkedés tükröződött. Amikor elindultak otthonról a balzsamos estéből, tudták, hogy hideg helyre mennek, de beszélni a hidegről és a valóságában érezni, az két teljesen különböző dolog. Plato fegyvere egy kicsit ugrált a mellkasán, mert egész testében reszketett. Körbe-körbe járkált, és toporgott. De ez részben a bosszúság miatt is lehetett. Láthatóan feszült volt. Kemény arcvonásai voltak, sötétbarna bőre, a szája grimaszra húzódott. A Rapid City-beliek nem jól értelmezték a viselkedését. Az, aki a szivattyús teherautót vezette, odament, széttárta a karját, igyekezett ravasz mosolyt erőltetni az arcára, és azt mondta: – Hát itt volnánk. Ez amúgy is magától értetődő volt. Plato csak bámult rá üres arckifejezéssel, majd megkérdezte: – És? – Több pénzt akarunk. – Nyilván előre kitervelték a dolgot a haverjával a kocsmában a harmadik vagy negyedik sör mellett. Megmutatjuk a pasasnak a szajrét, aztán mégsem adjuk oda, hanem még többet kérünk érte. Egy ilyen terv csak sikerrel járhat. – Mennyivel többet? – kérdezte Plato. Jól beszélt angolul, egészen enyhe akcentussal, bár kissé lassan és nehezen érthetően, mert átfagyott az arca, és a háttérben még mindig zúgott a gép motorja. A szivattyús teherautó sofőrje hozzá volt szokva, hogy ilyen zajban beszéljen, végül is repülőtéren dolgozott. – Még egyszer annyit. – A megbeszélt összeg kétszeresét? – Úgy van. Plato szeme végigvillant három emberén, és megpihent a negyediken. Spanyolul odaszólt neki. A hideg miatt olyan lassan forgott a nyelve, hogy Reacher is jól értette: – Tudod, hogy működik ez a berendezés? – Azt hiszem, igen – felelte a férfi. – Azt hiszed, vagy tudod? – Csináltam már. Úgy értem, a tankolást, sokszor. A jégtelenítést nem annyiszor. Nem volt rá szükség. De nem lehet olyan nagy dolog. Csak rá kell fújni a jégtelenítő folyadékot a szárnyakra. – Akkor igen vagy nem? – Igen. Plato visszafordult a Rapid Cityből jött két emberhez. A fegyverére tette kesztyűs kezét, felemelte, automatára állította, és mindkettőt mellkason lőtte. Először az egyiket, aztán a másikat. A két rövid sorozat alig vált el egymástól. Kilenc vagy tíz golyót eresztett beléjük. Hihetetlenül gyorsan záporoztak, fülsiketítő dörrenésekkel. Perzselő, vakító, harminc centire kicsapó torkolattűz. A kilökődött töltényhüvelyek kipottyantak, és elgurultak a földön. A két férfi szertespriccelő vérfelhő és a széttépett dzsekikből repkedő tollak közepette a földre zuhant. A mellkasukon akkora lyuk tátongott, hogy egy ököl is belefért volna. Halottak voltak, még mielőtt földet értek volna, a szívüket tépték szét a golyók. Nagy huppanással értek földet – két rongy- és húskupac egymás mellett. A fegyver füstjét elsodorta a szél, a hirtelen támadt zaj elhallgatott, és visszatért a motorok zúgása. Hat méterrel fölöttük a pilóta kinézett az ajtón. Reacherre nagy benyomást tett, amit látott. Jó hosszú sorozat, az összes találat egymás közelében. Plato jól kezeli a ravaszt, remekül céloz, és a cső nem húz felfelé. Ráadásul kesztyű volt rajta. Nyilván csinált már ilyet máskor is, semmi kétség. Senki sem szólalt meg. Plato kivette és eldobta a félig elhasznált tárat, amely nagyot koppant a betonon. Aztán felemelte a tenyerét, és várt. A hozzá legközelebb álló embere odasietett, belenyúlt Plato hátizsákjába, kivett egy új tárat, és Plato tenyerébe nyomta. Plato a helyére kattintotta a tárat, még egyszer ellenőrizte, aztán odafordult Reacherhez. – Maga nyilván Holland rendőrfőnök. – Igen – felelte Reacher. – Végre személyesen is találkozunk. – Úgy van. – Miért nincs nyitva az ajtó, és miért nincs a helyén a felszerelés? Reacher nem válaszolt. Törte a fejét, hogy milyen felszerelésről lehet szó. – A lánya sorsa még mindig tőlem függ, ugye, tudja? – Hol van most? – kérdezte Reacher. – Elment a többiekkel együtt. Álmai életét éli. – Jól van? – Egyelőre igen. De a fenyegetés még mindig áll. – Lerobbant a kocsim – mondta Reacher. – A felszerelés a csomagtartóban van. – Hol van a kocsi? – A leszállópálya másik végében. Plato nem válaszolt. A jó vezető tudja, hogy nincs értelme olyasmi miatt füstölögni, amin úgysem lehet változtatni. Csak odafordult az egyik emberéhez, és azt mondta spanyolul: – Vidd el a jégtelenítő teherautót, és hozd el a felszerelést Holland rendőrfőnök kocsijából. A férfi elindult a teherautó felé, Plato pedig visszafordult Reacherhez, és megkérdezte: – Hol van a ház kulcsa? Reacher kivette a zsebéből, és felmutatta. Plato kilépett az emberei alkotta kordonból. Reacher arra gondolt, hogy most két dolgot is tehetne. Plato szemébe szúrhatná a kulcsot, vagy ledobhatná a földre, és állcsúcson találhatná egy hatalmas felütéssel, amellyel eltörhetné vézna nyakát. De egyiket sem tette. Plato háta mögött öten álltak az MP5K gépfegyverekkel. A másodperc töredéke alatt hetvenöt kilenc milliméteres golyó tartana feléje. A legtöbb nem találná el, de egy-kettő igen. A jégtelenítő teherautó sebességbe kapcsolt, és csikorogva elindult. Plato odalépett Reacher mellé. A feje búbja pontosan egy vonalban volt Reacher szegycsontjával. Az álla Reacher derekáig ért. Apró emberke. Miniatűr keményfiú. Egy játékszer. Reacher magában újra átgondolta a felütés lehetőségét. Rossz ötlet volt. Szinte lehetetlen lenne ilyen alacsonyról indítani az ütést. Akkor már jobb lenne a könyökével vízszintesen telibe találni a koponyáját. Vagy lelőni. Plato elvette a kulcsot. – Most vegye le a kabátját – mondta aztán. – Micsoda? – Vegye le a kabátját. – Miért? – Most vitatkozik velem? Hat kéz pihent a hat gépfegyveren. – Csak feltettem egy kérdést – mondta Reacher. – Maga és én lemegyünk a föld alá. – Miért pont én? – Mert maga már járt odalent, közülünk viszont senki sem. Maga a helyi idegenvezető. – Lemehetek kabátban is. – Ez igaz, de civil öltözék van magán. Tehát nincs öve, ahol a pisztolyt tarthatná. Hideg van, a kabátja cipzárját felhúzta. Tehát a fegyvere a külső zsebében van. Én okos ember vagyok. Nem szeretnék idegen környezetbe kerülni egy felfegyverzett ellenséggel. – Az ellensége vagyok? – Mint már említettem, én okos ember vagyok – mondta újból Plato. – Kifizetődőbb abból kiindulni, hogy mindenki az ellenségem. – Hideg van – mondta Reacher. – A lánya sírjában még hidegebb lesz – mondta Plato. Hat kéz pihent a hat gépfegyveren. Reacher lehúzta a cipzárat. Lerázta magáról a kabátot, és a földre ejtette. Tompa puffanással ért földet. Két Glock volt a zsebében, a két revolver, a doboz töltény, a mobiltelefon. Műanyag, fém és kartonpapír. Mínusz harmincöt fok, szél. Csak egy pulóver volt rajta. Másodperceken belül jobban rázta a hideg, mint a többieket. Plato mozdulatlanul állt. A jégtelenítő teherautó nemsokára visszaér, gondolta Reacher, és a sofőr be fog számolni róla, hogy a Ford összetört. Előbb-utóbb valamelyikük körbenéz, és megtalálja az összeroncsolt barakkot, és akkor kínos kérdések merülnek majd föl. Ideje indulni. – Akkor menjünk – mondta. Huszonhét perc múlva hajnali négy. Még huszonkét perc.

44. fejezet

Odamentek a kőházhoz. A hét ember libasorban fura kis menetet alkotott. Plato ment legelöl a száznegyvennyolc centijével, aztán Reacher következett, aki százkilencvenöt centi magas volt, aztán Plato emberei, akik félúton voltak a kettő között. Plato hatodik embere, aki elment a jégtelenítő teherautóval, egyelőre biztonságos távolságban volt, Holland lerobbant kocsijában keresgélt. A kőház némán és közönyösen állt a holdfényben, ugyanúgy, ahogy ötven hosszú esztendeje. Kő, pala, vakablakok, kémények, gipszcirádák és díszítések. A tornác és a vastag acélajtó. Plato a zárba dugta a kulcsot, és elfordította. A zár kattant egyet. Aztán Plato csak állt és várt. Reacher elértette a célzást, odalépett, és lenyomta a kilincset. Az ajtó precízen, súlyosan mozdult, mint egy régimódi páncélterem ajtaja. Megtolta, és résnyire nyitotta. A sarokvasak nyikorogtak. Belépett a résen, és megtaszította az ajtót, mintha egy teherautót kellene megtolnia. Plato csak állt, és felfelé fordított tenyérrel felemelte a kezét. A mögötte álló férfi odalépett, belenyúlt Plato hátizsákjába, és elővett egy elemlámpát. Plato tenyerébe nyomta, mint egy asszisztens a sebésznek a szikét. Plato felkattintotta, és átvette a másik kezébe, aztán csettintett az ujjaival, és Reacherre bökött. A mögötte álló férfi levette a saját hátizsákját, abból is kivett egy elemlámpát, és odanyújtotta Reachernek. A kalifornia Ontarióban gyártott, négy góliátelemmel működő Maglite. A kézben hordozható fényforrások legjobbika. Acélötvözetből készül, nagyon megbízható, és gyakorlatilag elpusztíthatatlan. Reacher felkattintotta, és körbevilágított a kopár, betonfalú helyiségben. Semmi változás. Minden pontosan olyan volt, mint ahogy otthagyták négy és fél órával korábban ő és a másik kettő, akik azóta halottak. A kör alakú akna a lépcsőnek, a két befejezetlen szellőzőcső nyílása a padlóban. Állott, száraz levegő, cirkuláló légáramlat, a rég elfeledett félelmek falakba ivódott szaga. – Csak ön után, Mr. Holland – mondta Plato. Reacher számára ez egy kis csalódást jelentett. A kabátja ugyan odaveszett, de a bakancsa még a lábán volt. Eljátszadozott a gondolattal, hogy előreengedi Platot, aztán lerúgja a fejét, amikor úgy harminc méterrel a föld alatt járnak. Erre azonban nyilván Plato is gondolt. Okos ember. Így tehát Reacher indult elsőnek ugyanolyan esetlenül, mint a legutóbb. Az ormótlan bakancs sarkára lépkedett, a lába alatt hangosan kongtak a fém lépcsőfokok. A süvítő sugárhajtású motor zaja egyre jobban halkult, ahogy haladt lefelé. Hallotta, hogy Plato spanyolul parancsokat osztogat: – Várjátok meg, amíg visszajön a jégtelenítő teherautó, aztán állítsátok fel a felszerelést, és kezdjétek el a tankolást. Nyissátok ki a gép másik három ajtaját is, és helyezzétek el a három létrát. Találjátok ki, hogy működik a jégtelenítő, és a felszállás előtt mennyi idővel kell használni. Állítsatok egy embert őrködni harminc méterrel odébb, délre. Ez az egyetlen irány, amely miatt aggódnunk kell. Húszpercenként váltsátok egymást, vagy akár gyakrabban, ha tetszik, engem csak az érdekel, hogy állandóan éber legyen az őr, és ne fagyjon halálra. Plato elhallgatott, és Reacher meghallotta, hogy a feje fölött koppannak a léptei a lépcsőn. Kisebb lépések, pontosabbak. A lépcsőfokok Plato lába alatt is fémesen kongtak, de halkabban. A két zseblámpa fénysugara is kanyargott körbe-körbe és lefelé, mindig az óramutató járásával megegyező irányba, hat méterre egymástól. Reacher lassan haladt. Most Holland szerepét játszotta, és nemcsak névlegesen. Rögtönzött, és remélte, hogy eljön a megfelelő pillanat.

A felszínen közben visszaért a jégtelenítő teherautó a szükséges felszerelésekkel, amelyek az utasülésen voltak. A motoros emelő, a kötél, a szemeteszsákok. Az emelő szilárd fémszerkezet volt, amely egy háromlábú állványból és egy rövid karból állt. Autók elejére szokták felszerelni úgy, hogy a kar belógjon a motorháztető fölé. A csigák megsokszorozzák a kifejtett erőt a mechanika törvényei szerint, és így egy ember is képes felemelni, mondjuk, egy súlyos vasdarabot. Plato három embere becipelte az emelőt a bunkerbe, és felállították úgy, hogy az emelő rúdja az egyik szellőzőcső fölé nyúljon. Mintha egy hordóból akarnának kihorgászni valamit. Feltekerték a kötelet a csigákra. Minél súlyosabb dolgot kell felemelni, annál lassabban megy majd a dolog. Ha egyméternyire meghúzzák a kötelet, amely egy csigára tekeredik, akkor egy aránylag könnyű súly szintén egy métert emelkedik, ha azonban két csigát használnak, és nagyobb a súly, az legfeljebb csak fél méterre emelkedik fel, ha pedig már három csiga van, és még nagyobb a súly, az csak harminc centire, és így tovább. Úgy döntöttek, két csigát használnak. Egyensúly a sebesség és a teherbírás között. A férfi, aki a teherautót vezette, egy szót sem szólt az összetört Fordról.

Kétszáznyolcvan megerőltető lépcsőfok. Reacher eddig hetvenet tett meg belőlük, az út negyedét, aztán kezdett egy kicsit belehúzni. Elérkezett a lehetőség. Plato parancsot adott, hogy állítsák fel a felszerelést, és kezdjék el a tankolást. Ez azt jelenti, hogy odafent el lesznek foglalva egy darabig, majd az egyik emberük lejön, hogy csatlakoztassa a szivattyú csövét az üzemanyagtartályhoz. Talán öt perc is eltelik addig, valószínűleg inkább tíz. Öt-tíz perc Platóval kettesben a föld alatt – ez elegendő lehet. Úgyhogy Reacher megpróbált a lehető leghamarabb leérni a lépcső aljába, hogy felkészülhessen. Belehúzott, ahogy csak bírt, de így sem haladt valami gyorsan. Plato követte, lépésről lépésre, lépcsőfokról lépcsőfokra. Még be is hozta valamennyire a lemaradását. Egy ilyen termetű embernek a kanyargós csigalépcső olyan széles és kényelmes volt, mint egy palota lépcsősora egy hollywoodi film díszletében. A lábai is kicsik voltak, Reacherhez képest könnyedén és fürgén mozgott. Reacher ismét lassított a tempón. Jobb lesz inkább spórolni az energiával, és elkerülni, hogy kificamítsa a bokáját.

A férfi, aki korábban a 4A ülésen ült, társával a szivattyús teherautó mögötti szélvédett részen álldogált, ahol nem láthatták őket sem a kőháztól, sem a Boeing ablakaiból, és az az őr sem látott rájuk, aki harminc méterrel odébb őrködött a leszállópályán. 4A épp egy SMS-t küldött az orosznak. A zsaru kocsija tönkrement, nem tudunk elmenekülni. Az orosz azt válaszolta: Megduplázom a pénzüket. A 4B vetett egy pillantást a jégtelenítő teherautóra. A 4A követte a tekintetét. Dízelmotor, kissé nehezen irányítható jármű, nem túl gyors, a külseje elég feltűnő, ráadásul lopott. De akkor is jármű. Nem mondott semmit sem. A telefon megcsörrent a kezében. Az orosz azt írta: Megháromszorozom a pénzüket. Csinálják! Háromszoros összeg – ez már felfoghatatlan vagyon volt. De még ez is semmi ahhoz képest, hogy a kezükben tartották annak a lehetőségét, hogy Plato nélkül élhessék tovább az életüket. A 4B bólintott. Az imént vezette a teherautót, tudta, hogy működik.

A másik megírta az SMS-t: Oké.

Reacher elhagyta azt a pontot, ahol olyan furcsa volt az akusztika, mint egy oboa csövében. Az út kétharmada megvolt. A négy láb különálló koppanásai kísérteties dallá olvadtak egybe, amely pulzálva, lüktetve hullámzott az akna mozdulatlan levegőjében, mint egy készülődő tragédiát beharangozó gyászdal. Reacher megborzongott, és továbbhaladt lefelé a sötétségben, a zseblámpát kesztyűs hüvelyk- és mutatóujja közé szorítva a másik három ujját végighúzta a falon. A feje fölött Plato lámpájának a fénysugara kanyarogva hasított a sötétségbe. Reacher bakancsának sarka a kétszázadik lépcsőfokra ért. Még nyolcvan van hátra.

A teherautóra szerelt szivattyú alapjában véve egyszerű szerkezet volt. Aránylag új találmány. Régebben a repülőket közvetlenül a tartálykocsikból tankolták fel. Manapság a reptereken már a föld alá süllyesztik az üzemanyagtartályokat. A teherautók odahajtanak a betonon, a teherautó Platóján lévő feltekert csövet leengedik a tartályhoz vezető lejáraton, amely majd a föld alatti tartályhoz kapcsolódik, a másik végét pedig rákapcsolják a gép szárnya alatt megbújó nyílásra. A kettő között helyezkedik el a szivattyú, amely a föld alatti tartályból továbbítja az üzemanyagot a tankba. Egyszerű, lineáris megoldás. 4A és a 4B olyan közelre manőverezett a teherautóval a kőház ajtajához, amilyen közel csak tudott. Úgy félúton lehettek az odalent lévő tartály és az üzemanyagra szomjazó Boeing között. 4B a vállára vette a tartályhoz kapcsolódó cső végét, a másik pedig beindította az elektromos motort, amely letekerte a csövet a kábeldobról. 4B odasétált a házhoz, és leengedte a szellőzőaknába.

Reacher leért a lépcső aljába. Odalent minden ugyanúgy fogadta, mint korábban. Megpihent az utolsó lépcsőfokon, húsz centivel a kör alakú helyiség padlója fölött. A mennyezet a derekáig ért, a felsőteste még az aknában volt, az arca pár centire az íves betonfaltól. Plato utolérte, mint ahogy a múltkor Holland. Reacher érezte, hogy a hátába nyomódik a H & K csöve. – Gyerünk tovább – mondta Plato. Reacher lelépett a lépcsőről, és lehajtotta a fejét. A válla a mennyezetet súrolta, ahogy nehézkesen előbbre csoszogott a nyakát derékszögben meghajlítva. Letérdelt, és oldalra kucorodva leült. Félig elfordult, és nem túl méltóságteljes módon, lassan, esetlenül hátrafelé csúszott, sarok, lábszár, fenék, egyszer, kétszer. Plato is lelépett az utolsó lépcsőfokról, és egyenesen besétált a kör alakú helyiségbe. Tett három magabiztos lépést, aztán megtorpant, és körbenézett. Teljesen kiegyenesedve állt, a feje teteje és a betonmennyezet között még így is bőven volt tíz centi. – Szóval, hol van a cucc? – kérdezte. Reacher nem felelt. Lefoglalták a gondolatai. Az egész világ mintha a feje tetejére állt volna körülötte. Egész életében előnyt jelentett, hogy mindenki másnál magasabb volt. Aki magas, az dominánsabb, hatalmasabb, jobban észreveszik, mindenféle előnyökhöz jut, kivételeznek vele. Tisztelettel bánnak vele, hamarabb előléptetik, többet keres, őt választják ki különböző feladatokra. A statisztikák is ezt igazolják. Győztesen kerül ki a verekedésekből, kevesebbet piszkálják, ő uralkodik a szemétdombon. Magasnak születni olyan, mintha az embernek ötös találata lenne az élet lottóján. Ha valaki alacsonynak születik, az eleve hátrányból indul. De nem idelent. Itt az áll vesztésre, aki magas. Ebben a világban az győzhet, aki alacsonyabb. – Hol van a cucc? – kérdezte újból Plato a fegyverén tartva a kezét. Reacher felemelte a tenyerét a földről, és már éppen meg akarta mutatni a folyosót, de ekkor hirtelen két nagy puffanást hallott a háta mögül, aztán egy csattanást, majd egy újabb puffanást. Csúszkálva megfordult, és három szemeteszsákot és egy olajos kötél végét pillantotta meg. A szellőzőcsövön dobták le azokat a holmikat, amelyeket Holland csomagtartójában látott. – Sok dolgunk van – mondta Plato –, de nem olyan bonyolult. Bepakoljuk a cuccot a zsákokba, rákötjük a zsákokat a kötélre, ők meg felhúzzák. – Mennyit kell berakodni? – kérdezte Reacher. – A gép tizenhat tonnát bír el. – Akkor egész héten itt leszünk. – Nem hinném. Úgy tíz óránk van. A motoros a börtönben ebédidő után fog előbújni a rejtekhelyéről. Elintéztem a börtönigazgatóval, hogy egészen addig riadókészültségben tartja a rendőrséget. Úgyhogy senki sem fog megzavarni minket. Egy óra alatt be lehet rakodni másfél tonnát. Főleg, ha maga is segít. De ne aggódjon, a munka dandárját odafent végzik el. Reacher nem felelt. – Előbb az ékszereket – mondta Plato. – Hol vannak? Reacher megint meg akarta mutatni, de ekkor a másik szellőzőcsőből pottyant közvetlenül melléje egy vastag, fekete gumicső rézzel bevont vége. Nagyot koppant a földön, majd utána hullott az összetekeredett cső is. Aztán lépéseket hallott meg a magasban, a lépcső tetején. A távoli, kongó koppanások közelebb érve egyre hangosabbak lettek. Valaki lefelé jött. Rögtön megkezdődik a tankolás. – Hol vannak az ékszerek? – kérdezte Plato. Reacher nem válaszolt. Az időt számolgatta magában. Kétszáz-nyolcvan lépcsőfok. Plato embere két és három perc között fogja megtenni. Két-három perc elég kell, hogy legyen. Rég volt már olyan, hogy Reacher olyan küzdelemben vett volna részt, amely tovább tartott két-három percnél. Itt a lehetőség. – Hol vannak az ékszerek? – kérdezte újból Plato. – Keresse meg maga – mondta Reacher. A lépcsőn koppanó léptek egy kicsit hangosabbak lettek. Plato elmosolyodott. Felhúzta a kabátujját, és tüntetőleg, kényelmesen megnézte az óráját. Aztán fürgén előrelódult, és megpróbálta oldalba rúgni Reachert. Reacher ültében félrelökte Plato lábát, és feltérdelt. Plato megbotlott és odébb tántorodott, Reacher pedig utánavetette magát. Jó keményen beverte a fejét a mennyezetbe, és megkarcolta az öklének a bütykeit. Leroskadt a térdére. Plato egy lépés után visszanyerte az egyensúlyát, ide-oda táncolt egy kicsit, és késve ugyan, de sikerült kiviteleznie a rúgást. Jó keményen hátba találta Reachert a bordáinál. Aztán odébb lépett, és megint elmosolyodott. – Hol vannak az ékszerek? – kérdezte. Reacher nem válaszolt. A keze vérzett, és biztos volt benne, hogy a fejbőre is felszakadt. A mennyezet nyomasztóan nehezedett rá. Plato mindkét kezét a fegyverére tette. – Egy dobása volt, ezt eljátszotta. Hol vannak az ékszerek? Reacher a zseblámpa fénysugarával rámutatott a megfelelő folyosóra. Még innen messziről is megcsillant a fény a kincseken. Plato gyors, fürge léptekkel, minden nehézség nélkül elindult arrafelé, úgy kihúzta magát, mintha csak az utcán sétálna, és nem lenne más a feje fölött, mint az égbolt. Visszakiáltott a válla fölött: – Hozzon pár zsákot! Reacher megragadott pár szemeteszsákot, aztán csúszkálva, megalázva követte Platót, mint egy ketrecbe zárt óriásgorilla. Plato bement a folyosóra, és ahogy Holland, ő is végigvilágított a zseblámpával a polcon. Oda-vissza pásztázott a fénysugárral az arany, ezüst, platina ékszereken, a gyémántokon, rubinokon, zafírokon és smaragdokon, az órákon, a festményeken, a tálakon és a gyertyatartókon. Az arcán nem kapzsiság vagy ámulat tükröződött, csak felmérte, mekkora feladat lesz az összecsomagolás. – Elkezdheti összepakolni ezeket a vackokat. De előbb mutassa meg, hol van a por. Reacher a fenekén csúszkálva, a sarkára és a kezére támaszkodva átvezette a harmadik folyosóra, ahol a metamfetamint tárolták. Most is megdöbbentő volt a látvány. Harminc méter hosszú fal a tízesével felhalmozott tégla alakú csomagokból, amelyek ötven éve zavartalanul itt pihentek. A régi, megsárgult zsírpapír tompán csillant meg a zseblámpa fényében. Tizenötezer csomag, több mint tizenhárom tonna. – Ez az összes? – kérdezte Plato. – Csak a harmada. A lépcsőn koppanó léptek közben még hangosabbak lettek. Plato embere közeledett. – Elvisszük azt, ami itt van – mondta Plato. – Meg még egy kicsit. Amennyi elfér a gépen. – Azt hittem, eladta annak az orosznak – mondta Reacher. – El is adtam. – De azért elviszi? – Csak egy részét. – Kijátssza az oroszt? Plato felnevetett. – Megölt a kedvemért három embert, és most amiatt sopánkodik, hogy lopok egy kicsit? – Csak jobban örülnék, ha olyan ember lenne, aki tartja magát a szavához – mondta Reacher. – Miért? – Mert szeretném, ha a lányomnak nem esne baja. – A saját választásából van azokkal a motorosokkal. És tíz óra múlva már úgysem lesz rá semmi szükségem. Soha többé nem fogok üzletelni errefelé. – Akkor rám sem lesz szüksége – mondta Reacher. – Életben hagyom – mondta Plato. – Jó munkát végzett. Lassan ugyan, de végül csak megcsinálta. Reacher nem felelt. – Én tartom magam a szavamhoz – folytatta Plato. – Csak az oroszok esetében nem. A hátuk mögül meghallották az utolsó fémesen kongó lépést a legalsó lépcsőfokon, aztán az első halkabb lépést a betonpadlón. Megfordultak, és Plato egyik emberét pillantották meg. A társaihoz hasonlóan nem egészen százhetven centi magas lehetett, úgyhogy meg kellett görnyednie, de nem túlságosan. A fegyver ott lógott a mellkasa előtt keresztben, a kezében zseblámpát tartott. Körbenézett. Nem kíváncsiságból, inkább mint csak egy munkás, aki felméri a feladatot. Megtalálta a csövet, egyik kezével felemelte a végét, kihúzta egyenesre, megrántotta, és egy kicsit meglengette, hogy kiegyenesítse az összetekeredett részeket. Spanyolul megkérdezte, hogy hol van az üzemanyagtartály. Reacher megvárta, amíg Plato lefordítja a kérdést, aztán az elemlámpájával odamutatott a megfelelő folyosó bejáratára. A férfi a nehéz gumicsövet maga után húzva eltűnt. – Menjen, kezdje el bepakolni az ékszereket – mondta Plato. Reacher otthagyta a kábítószer társaságában, és átcsúszkált a másik folyosóra. Húszezer liter üzemanyag egy házilag barkácsolt tartályban. Meg akart bizonyosodni róla, hogy a csöveket jól illesztette össze Plato embere. Idelent kell maradnia, amíg a kis főnököt el nem intézi, amihez kell még minimum pár perc, maximum tíz, és jobban örült volna, ha egyszerre csak egy dolog miatt kell aggódnia. Plato embere épp végzett. A cső rézborítású végét szépen beleillesztette a tartály végébe forrasztott nyílásba. Alaposan megrángatva ellenőrizte, hogy biztosan jól illeszkedik-e. Úgy tűnt, mindent rendben talált, úgyhogy kinyitotta a csatlakozásnál lévő csapot. Reacher hallotta, ahogy a kerozin átfolyik a csőbe. Nem túl sok, talán csak tíz, tizenöt liter. A gravitációnak engedelmeskedve a csőnek abba a részébe folyt le, amely a padlón feküdt, tehát alacsonyabban volt, mint maga a tartály. A többihez kell majd a szivattyú ereje is. Reacher figyelte a csatlakozásnál lévő tömítést. Egy kövér kerozincsepp jelent meg ott, ahol két gumigyűrű összenyomódott. A csepp egyre nőtt, aztán egy idő után lepottyant a földre, és apró kis foltot hagyott a padlón. Ez volt minden szivárgás. Elég biztonságosnak tűnt. Plato embere egy kicsit meggörnyedve visszament a lépcsőhöz, és elindult felfelé. Reacher továbbcsúszkált a kör alakú helyiség fala mellett, aztán eltűnt egy olyan folyosóban, amely jó távol esett mind az ékszerektől, mind a metamfetamintól.

45. fejezet

Csinálják. Egyetlen egyszerű szó, egyszerű parancs. Vagy egyszerű kérés. Vagy egy alku egyik fele. Egy nagyon vonzó alkué. Ha megcsinálják, amivel megbízták őket, hihetetlenül gazdagok lesznek, és boldogan élhetnek az egész közösség tiszteletétől és megbecsülésétől övezve. Ők lesznek azok, akik eltették láb alól Platót. Szentek lesznek, hősök. Dalokban fogják megénekelni, legendákat mesélnek róluk. 4A ránézett 4B-re. Mind a ketten nyeltek egy nagyot. Már nagyon közel álltak ahhoz, hogy ne legyen visszaút. Veszélyesen közel. Harminc méterrel délre a frissen felváltott őrszem épp most foglalta el a helyét. Hátat fordítva nekik éberen figyelt. Jóval mögötte, a leszállópálya távolabbi végében még mindig égtek a jelzőfények. Ötven méterre, a Boeing farkának másik oldalán égett a harmadik fény is. Ötven méterre a jégtelenítő teherautó mögött, a másik irányban a negyedik vészjelző még mindig olyan volt, mint egy hatalmas, karmazsinvörös pöfeteggomba. Kékes hold, fehér hó, vöröses fények. A másik három ember a gépen dolgozott. Kinyitották az összes ajtót, leeresztették a létrákat, és kidolgozták, hogyan lehet élő láncot alkotva kézről kézre adogatva felrakodni a csomagokat a gépre, aztán biztonságosan elhelyezni a kiürített turistaosztályon. 4A a vállára emelte a másik cső végét. A társa megnyomott egy gombot, a kábeldob forogni kezdett, és lecsévélte a csövet. Még tizenegy perc.

Reacher hallotta Plato lépteit. Hallotta, hogy kilép a folyosóról a kör alakú középső helyiségbe. Reacher a főfolyosókat összekötő mellékfolyosók közül az elsőben ült a földön. Magában ezt elnevezte B gyűrűnek. Olyan volt az egész, mint egy miniatűr Pentagon a föld alatt, csak épp nem ötszögletű, hanem kör alakú. A központi helyiség volt az A gyűrű. Ezután következett a B, aztán a C, majd a legkülső, a D. A gyűrűket részben összekötötte a nyolc egyenes, küllőszerű főfolyosó. Több mint ötszáz méter hosszúságú alagút. Huszonnégy kereszteződés. Tizenkét helyen balra, tizenkét helyen jobbra indulnak ki a mellékfolyosók, és van még összesen tíz kivájt üreg, amelyet fürdőszobának, konyhának vagy tárolóhelynek szántak. Egy egész labirintus. Reacher járt már itt korábban is, Plato nem. A mobiltelefonok nem működnek, az emberei mind el vannak foglalva odafent, nem számíthat erősítésre. Reacher várt. – Holland? – kiáltotta el magát Plato. A szó mennydörögve visszhangzott, kiszámíthatatlanul keringett ide-oda a falak között, mintha egyszerre jönne mindenhonnan és sehonnan. Reacher csak várt. Plato újból elkiáltotta magát: – Holland, vonszolja ide a seggét! Még nem végeztünk! Ne felejtse el, előbb megnyomorítom és megcsonkítom a lányt, és még hagyom élni egy évig, mielőtt végzek vele! Reacher hallgatott. – Holland! – kiáltotta Plato. Reacher nem válaszolt. Eltelt öt másodperc, tíz. – Holland! Reacher hallgatott. Most következik a szerencsejáték. Ötven-ötven százalék az esély. Életben marad, vagy meghal. Egy okos ember, akinek kezd derengeni, hogy valami nem stimmel, most azonnal felsietne a lépcsőn, és leküldené maga helyett az egyszerű közkatonákat. Az ostoba marad, hogy maga küzdjön meg. Persze az is előfordulhat, hogy bármilyen okos is valaki, győzedelmeskedik az egója és az arroganciája. Mindenki felett állónak képzeli magát, és soha nem akar gyengének mutatkozni, hogy valamivel ellensúlyozza, hogy csak száznegyvennyolc centi. Ötven-ötven százalék esély. Életben marad, vagy meghal. Plato ott maradt. Újból elkiáltotta magát: – Holland, hol van? A hangjában enyhe aggodalom csengett. Reacher egészen közel tartotta a száját a betonfalhoz, és megszólalt: – Holland halott. A hangja végigsuhant a falak mentén, aztán visszafordult, és visszatért hozzá, mintha egyszerre jönne mindenhonnan és sehonnan. Egy halk mondat, mégis csupa fenyegetés. Reacher hallotta, ahogy Plato talpa csosszan a betonpadlón. Nyilván körbe-körbe forgott, hogy megkeresse a hang forrását. Plato léptei elnémultak, és elkiáltotta magát: – Mit mondott? Reacher az egyik üres folyosón halkan átsurrant a C gyűrűbe. Semmi zajt nem csapott, csak a nadrágja zizegett, ahogy a fenekén csúszott a padlón. De ez úgysem számított, mert minden hang egyszerre jött mindenhonnan, énekelve, zengve verődött ide-oda a falak között. Reacher megint a fal közelébe tartotta a száját, és megszólalt: – Hollandot fejbe lőttem. Most magát fogom elkapni. – Kicsoda maga? – Számít ez? – Mondja meg. – Janet Salter barátja voltam. – Kicsodáé? – Ő volt a szemtanú. Még a nevét sem tudja? – Maga az a katonai rendőr? – Nemsokára megtudja, ki vagyok. Egy okos ember erre a lépcsőhöz rohant volna. Plato maradt. – Azt hiszi, le tud győzni? – kiáltotta. – Szoktak a medvék az erdőben szarni? – Azt hiszi, meg tud verni idelent? Hosszú csönd lett. – Hol van? – kiáltotta Plato. – A háta mögött – mondta Reacher halkan. Kongó visszhangok kísérték a hangját. Gyors léptek csosszantak a betonon. Semmi válasz. Reacher lekapcsolt zseblámpával ment tovább a sötétben. Hallotta, hogy Plato belép az egyik folyosóra, az egyik egyenes küllőbe. A léptei elhalkultak, aztán ismét felerősödtek, de a sarkának koppanásait egyszerre lehetett jobbról és balról is hallani. Reacher balra kanyarodott, aztán jobbra, és átsurrant egy másik főfolyosóra, amely szomszédos volt azzal, amelyikben Plato járt. Látta a zseblámpájának fényét, amikor elhaladt a C gyűrű kereszteződésénél. Továbbcsúszkált, aztán meggörbülve, mint egy S betű, lefeküdt az oldalára. Az egyik főfolyosó torkolatában bújt meg, a kör alakú helyiségtől alig egy méterre. Lelapult a földre, hogy minél kisebb célpontot nyújtson, és minél távolabb legyen a függőleges felületektől. A golyók is a falak mentén haladnak, nem csak a hangok. Ezt minden harcedzett katona tudja. Keskeny sikátorokban, szűk, zárt helyeken a golyók nem pattannak vissza éles szögben, hanem belefúródnak a falba. Ha az ember ilyen helyzetben egy falhoz lapul, azzal az ellenségének tesz szívességet. Hallotta, hogy Plato is megáll a folyosó torkolatában. Látta a zseblámpája fényét. Két lehetősége van: vagy jobbra fordul, és eltávolodik attól a folyosótól, ahol Reacher lapult, vagy balra fordul, és elindul feléje. Bújócska. Talán a legősibb játék a világon.

Ekkor 4A besétált a második csővel a kőházba. Átvonszolta a padlón, megkerülte vele a lépcsőlejáratot, és leengedte ugyanabba a szellőzőaknába, ahová az elsőt. A vállán megtámasztotta, és a térdével taszított rajta egyet, amíg a cső vége bele nem pottyant a szellőzőaknába. Aztán méterről méterre utánaengedte a hosszú csövet, három métert, hatot, tízet, húszat. Amikor már lent volt vagy húsz méter, kibújt a cső alól, és ráfektette a szellőzőakna peremére. A lábával rugdosva egyenesre igazgatta a földön, és ellenőrizte, hogy nincs-e sehol megcsavarodva. Minden rendben volt. A szellőzőaknán lelógatott egyik csövön át feljött az üzemanyag a tartályból, áthaladt a szivattyún, aztán egyenesen vissza is folyt a másik csövön, ugyanazon a szellőzőaknán keresztül. Egyszerű lineáris megoldás. Csinálják. Visszament a hidegbe, megkereste a barátját, és megkérdezte: – Eltalálod innen az őrt? 4B lenézett a fegyverére. A cső tizenkét centis volt. Remek fegyver, de nem pontosabb, mint egy jó pisztoly. Ráadásul erősen reszketett a keze, és nem csak a hidegtől. – Nem – felelte. – Akkor lopakodj oda mögé. Ha meglátna, mondd neki azt, hogy azért mentél, hogy felváltsd. Beszéltesd egyfolytában. Én lelövöm a többieket, ahogy kijönnek ezen az oldalon a gépből. Várd meg, amíg hallod, hogy lövök, aztán intézd el te is. A másik semmit sem felelt. – Az anyádért teszed, és a húgaidért. És a lányaidért, akik majd lesznek egyszer. 4B bólintott. Megfordult, és déli irányba indult, először csak lassan lépkedett, aztán gyorsított a tempón.

Plato jobbra indult, Reacher rejtekhelyétől távolodva. Ami kis csalódást jelentett. Vagy talán mégsem. Talán csak egy kis késlekedést okoz, és végső soron előnye származik belőle. A zseblámpa fénye ritmikusan, rendszeres időközökben halványodott és erősödött. Reacher ebből azt a következtetést vonta le, hogy Plato lassan körbesétál a helyiség fala mentén az óramutató járásával ellentétes irányba, és sorra bevilágít minden folyosóba. Mindenhol megáll, mindent alaposan ellenőriz, aztán továbbmegy. Tehát a kör alakú helyiségben előbb-utóbb vissza fog érni ugyanoda, ahonnan elindult. És ez az irány jobb, mint ha az óramutató járásával megegyező irányba haladt volna. Sokkal jobb, több nyilvánvaló okból is, amelyek hamarosan kiderülnek. Főleg Plato számára. Reacher várt. A zseblámpa fénye továbbpásztázott. Reacher fülét fémes hangok ütötték meg valahonnan a magasból. Háromszor egymás után alig hallhatóan rövid, fojtott berregés. Talán a szivattyú indítómotorja, talán a jégtelenítőé. Vagy a repülőgépen indítottak be valamit. De ha a legrosszabbra kellene tippelni, akkor Reacher arra tippelt volna, hogy egy géppisztolyból adtak le egy rövid sorozatot. Plato is meghallotta. A zseblámpa sugara megtorpant. Csönd lett. Semmi más zaj nem hallatszott. Hosszú várakozás után a zseblámpa fénysugara továbbindult. Reacher látta Plato hátát a kanyargós fém lépcsőfokok mintázatán keresztül. Hat méterre volt tőle, éppen vele szemben. A zseblámpa fénysugara vízszintesen hasított a sötétségbe a Reacherrel szemben lévő folyosóban. Reacher megmozdította a jobb karját. A háta mögé dugta, és készenlétben állva várt. Plato nagyon lassan haladt tovább, még mindig ugyanabba az irányba. A fejét kilencvenfokos szögben jobbra fordítva nézett be mindegyik folyosóra. A zseblámpát a bal kezében tartotta, a teste előtt keresztbe irányítva a fénysugarat. Ami azt jelentette, hogy a jobb kezében van a fegyvere, amelyet még mindig a nyakába akasztva viselt. Tehát a csöve balra néz, vagyis alapvetően rossz irányba egy jobbkezes ember esetében, aki épp az óramutató járásával ellentétesen halad körbe. Ami nagy hiba. Nagyon ügyetlen mozdulattal tudná csak előkapni, ha gyorsan kellene cselekednie, és belebonyolódna a vállára akasztott pántba. Reacher elmosolyodott. Nem is olyan okos ember. Plato tovább közeledett. Még egy negyed kör, még két folyosó. Már csak egy. Aztán egyszer csak vibrálni kezdett az üzemanyagtartályba vezető cső. Beindult odafent a szivattyú. Reacher hallotta a folyadék zúgását. A szivattyú kiszívta a levegőt, vákuumot hozott létre, amelynek helyére beáradt a folyadék. Hallotta, ahogy a tartály ürülni kezd, először csak halkan, aztán egyre hangosabban sziszegve. A zseblámpa fénysugara tovább mozgott. Végül megérkezett ahhoz a folyosóhoz, ahol Reacher rejtőzött. A fénypászma épp Reacher földre lapuló teste fölött világított be a hosszú alagútba, de a lencséből lefelé eső szűrt fényben mégis körvonalazódott az alakja. Plato tőle egy méterre megdermedt, épp csak egy másodperctöredékre. Reacher arra használta fel ezt az időt, hogy felrántsa a jobb karját, mint amikor egy baseballjátékos egy kétségbeesett dobást kísérel meg a pálya legszéléről. A zseblámpa úgy negyvenöt centi súlyos acélötvözet volt, benne a négy góliátelem. Jól meg lehet markolni, és remekül gyorsul, ha jó erősen elhajítják. Reacher mindent beleadott. Az erejét és a dühét, minden geometriai és fizikai tudását. A zseblámpa végével találta el Plato homlokát. Jó kemény ütés volt. Reacher gyorsan átfordult a másik oldalára, és egy kaszáló mozdulattal kirúgta Plato alól a lábát. Plato a földre zuhant, és elterült. Reacher a hátára gördült, aztán a másik oldalára, egyenesen rá Platóra. Aztán megint mintha feje tetejére állt volna az egész világ. Ami eddig vízszintes volt, az most függőleges lett, a függőleges vízszintes. Itt már nem jelentett hátrányt az, hogy magas. Sőt, épp ellenkezőleg. A földön mindig az győz, aki nagyobb. Reacher kemény ütésekkel püfölni kezdte Plato arcát, keményen behúzott neki egyet, kettőt, hármat. Aztán tapogatózva megkereste a géppisztolyt, de épp egyszerre sikerült megragadniuk Platóval. Kétségbeesett huzakodás kezdődött. Plato hihetetlenül, megdöbbentően erős volt a méreteihez képest, és úgy tűnt, érzéketlen a fájdalomra. Reacher a bal kezével szorosan markolta a fegyvert, a másikkal tovább püfölte Plato fejét. Négy, öt, hat, hét ütés. Plato ide-oda hánykolódott és rángatózott. Reacher mind a százhuszonöt kilójával ránehezedett, és próbálta lenyomni, de fennállt annak a veszélye, hogy Plato lerúgja magáról. Vicsorgott, harapott, rúgkapált. Reacher rátenyerelt az orrára, és háromszor beleverte a fejét a betonba, aztán ráadásként még egyszer. Semmi eredmény. Plato Reacher ágyékát kezdte rugdosni, és tovább kapálózott, mintha hátúszó tempókat végezne. Reacher leszorította a gépfegyvert, lemászott Platóról, és behúzott egy hatalmas jobbegyenest a bordái közé. Plato köhögött egyet-kettőt, vér habzott a száján. Megpróbált felülni, és lefejelni az ellenfelét. Reacher hatalmas tenyerével Plato vicsorgó szájára tenyerelt, és megint a betonba verte a fejét. Plato továbbra sem vesztette el az eszméletét. Aztán egyszer csak hangos, gurgulázó csobogás hallatszott, megállíthatatlanul, könyörtelenül kezdett ömleni valami folyadék. Mintha egy tűzoltófecskendőből áradna a víz, sőt egyszerre tíz vagy száz tűzoltófecskendőből. Úgy dübörgött, mint egy vízesés. Kerozinszag árasztott el mindent Reacher bal kezét a fegyveren tartotta, a jobb kezével egy kicsit kotorászott, és megkereste Plato zseblámpáját. A könyökét jól a torkába nyomta, és a zaj forrása felé világított a zseblámpával. A hozzájuk közelebbi szellőzőcsőből folyadék ömlött. Egész áradat, csak úgy ömlött, több száz liter lehetett. Záporozott a betonra, szanaszét spriccelt, elöntötte a padlót, és tócsává állt össze. Mint egy tó. Mint egy szökőár. A padlót másodperceken belül elöntötte a kerozin. A levegő tele lett a gőzével. A zseblámpa fénysugara remegve csillogott a benzingőzben. Egyre csak ömlött és ömlött, megállíthatatlanul, mintha megnyitottak volna egy óriási csapot, vagy mintha átszakadt volna egy gát. Ömlött, áradt, szakadt, mindent elárasztott. Platónak rángatózva sikerült kirántania a nyakát Reacher könyöke alól, és megszólalt: – Ez meg mi a fene? Szivárgás? – Ez nem szivárgás – mondta Reacher. – Akkor micsoda? Reacher figyelte a könyörtelen áradatot. A sugár abban a ritmusban lüktetett, ahogy a szivattyú működött odafent. Két cső volt ledugva ugyanabban a szellőzőaknában. Az egyik felvezetett a tartálytól, a másik le. Az egyik felszippantotta a tartályban lévő üzemanyagot, a másik csövön viszont egyenesen visszapumpálták mindet a föld alá. – Mi ez? – kérdezte Plato. – Dupla átverés – mondta Reacher. A feje máris megfájdult a benzingőztől, és a szeme is szúrni kezdett. – Micsoda? – Az orosz lefizetett néhányat az emberei közül. A maga üzletének vége. – Azt hiszik, bele tudnak fojtani? – Nem – felelte Reacher. – Nem megfojtani akarják. A fulladás veszélye szóba sem került. Túl nagy volt a folyosók alapterülete. Ha mind a húszezer litert kiengedik, akkor is csak két centi vastagon fogja beborítani a padlót. – Fel akarják gyújtani – mondta Reacher. – Baromság – vágta rá Plato. Reacher semmit sem felelt. – Hogy csinálnák? – kérdezte Plato. – Ledobnak egy gyufát a lépcsőn? Rég kialszik, mire leér. Reacher nem felelt. Plato kiszabadította magát, és feltérdelt. Az orra eltört, vér szivárgott belőle. A szájából is vér folyt. Több foga kitört. Az egyik szeme bedagadt, mindkét szemöldöke felszakadt. A kezét a géppisztolyra tette. Aztán gyorsan elvette. Reacher csak bólintott. – Eszébe ne jusson – mondta. – A torkolattűz ennyi benzingőz mellett… El akarja végezni helyettük? – Hogy fogják csinálni? – kérdezte Plato. Reacher nem felelt. Törte a fejét. Elképzelte, mi lehet a helyzet odafent, és végiggondolta a lehetőségeket. Azt kell látni, amit ők. Eggyé kell válni velük. Nem gyufával fogják csinálni. Platónak igaza volt: egy gyufaszál kialudna, mire leér ide.

Ebben a pillanatban 4A beindította a jégtelenítő teherautót, eltekerte a kormányt, és elindult kelet felé, a leszállópálya jobb felső sarkába. Ötven méter. Negyven. Harminc. Húsz. Aztán megint eltekerte a kormányt, és szűk ívben megfordult. A társa kiugrott mellőle, és felkapta a betonról a még mindig égő vészjelzőt. Jó távolra eltartotta magától, és visszamászott a teherautóba. Az ajtót nyitva hagyta, és a vészjelzőt karnyújtásnyira kidugta a szélbe. Még hevesebben kezdett égni, füstölt, pislákolt, de nem aludt ki. A teherautó elindult visszafelé. Ötven méter. Negyven. Harminc.

Az áradat egyre csak folyt, zuhogott, záporozott, mintha sohasem akarna véget érni. A szellőzőakna olyan volt, mint egy százszorosára nagyított fürdőszobai csap. Reacher a földön térdelt, így a nadrágja már teljesen átitatódott. A kerozin több mint egy centi vastagon borította a padlót. A gőz egyre sűrűbb lett, alig lehetett levegőt kapni. – Akkor most mit csináljunk? – kérdezte Plato. – Milyen gyorsan tud felrohanni a lépcsőn? Plato felállt. – Gyorsabban, mint maga – mondta. Szemtől szemben voltak egymással, fejük egy magasságban, Reacher térdelve, Plato állva. – Nem hinném – mondta Reacher.

Lesz még időm bőven olvasni, ha vége lesz ennek a felfordulásnak. Reacher így, térdelve elindított egy felütést. Kolosszális, primitív, brutális ütés volt, amely mintha a Föld középpontjából eredt volna. Az ősi erő átlüktetett a nedves betonon, aztán a térdén, a combján, a derekán, a felsőtestén, a vállán, a karján, a csuklóján, az öklén, minden izmán – minden porcikája egyszerre mozdult az ütés közben, tökéletes harmóniában. Plato állkapcsa eltört, és a feje úgy nyaklott hátra, mint egy rongybabáé. A másodperc egy töredékéig mozdulatlanul állt, aztán egyenesen hátradőlt. Reacher majdnem száz százalékig biztos volt benne, hogy még mielőtt földet ért volna, már halott volt. De azért gondoskodott róla, hogy biztosan így legyen. Megfogta Plato fejét kétoldalt a füleinél, és egyik irányba rántotta a fejét, aztán a másikba, míg azt nem érezte, hogy roppannak a csigolyák, aztán újra megismételte, amíg meg nem győződött róla, hogy eltört a nyaka. Az áradat egyre csak habzott, ömlött és folyt. A kör alakú helyiséget, amely nemrég még olyan száraznak és porosnak tűnt, most átitatta a vegyszerszag, és kavarogtak benne a gőzök. A kerozintócsa már több mint kétcentis lehetett a padlón, kis hullámok fodrozódtak benne a csőből lezúduló, habzó áradatból kiindulva.

Bizonyára mindenki fél a haláltól – mondta Janet Salter.

Egyszer mindenkinek meg kell halnia.

Csak az kérdés, hogy milyen módon.

Reacher nekiindult.

Vállát legörnyesztve térden csúszkálva tocsogott az üzemanyagban. Feldugta a fejét a lépcső aknájába, aztán nagy nehezen feltápászkodott, és talpra állt. Belekapaszkodott a lépcsőt tartó fémoszlopba, és hármasával véve a fokokat rohanni kezdett felfelé. Lélekszakadtából rohant, a bal kezét az oszlopon tartva, a jobb kezével a falba kapaszkodva próbálta felfelé tolni magát, hogy néhány másodpercet nyerjen. A fémlépcső kongását elfojtotta az áradat dübörgése. Továbbrohant hármasával véve a lépcsőfokokat, fel, és fel, és fel, körbe-körbe kanyarogva, nem is számolta a fokokat, csak rohant, rohant, mászott, kapaszkodott, minden erejével a felszín felé törve.

A jégtelenítő teherautó megállt, aztán visszakanyarodott. Közvetlenül mögötte állt a kőépület, előtte a leszállópálya. 4A kiszállt, és behúzott fejjel, kinyújtott karral, kezében a vészjelzővel rohanni kezdett. Megállt az ajtóban, a háta mögé tartotta a vészjelzőt, egy pillanatig várt, aztán meglendítette a karját. A vészjelző bukfencezett a levegőben, és élénk rózsaszín tűzijátékszikrákat szórva repült a levegőben. Elért a szellőzőakna nyitott végébe, még egyet fordult a levegőben, aztán egyenesen belepottyant a nyílásba. Öt perc múlva hajnali négy. Letelt a hatvanegy óra.

46. fejezet

Négy napba telt, mire a környék annyira lehűlt, hogy elkezdhették a vizsgálatokat. Addigra már hosszú sorban várakoztak a különböző szervezetek, hogy bekapcsolódhassanak a nyomozásba. Elsőnek a Belbiztonsági Hivatal emberei érkeztek ki a helyszínre, aztán a légierő, az FBI, az autópálya-rendőrség, és egy csapat tűzvizsgáló szakértő, akiket a kormány bízott meg. Az incidens nagy port vert fel. Az észak-amerikai légvédelmi parancsnokság vette észre elsőnek a tüzet. A műholdjaik megdöbbentő erejű tűzgömböt jeleztek, amelyet a számítógépek úgy értelmeztek, hogy vagy rakétát lőttek ki, vagy egy rakéta csapódott be. Orosz kollégáik ugyanezt észlelték. A Fehér Házból másodpercek múlva telefonáltak nekik, hogy tisztázzák a helyzetet. Dél-Dakotában valóban voltak rakétasilók, de nem azon a helyen. És orosz rakétát sem lőttek ki Amerikára. A Nemzeti Gárdát bízták meg, hogy zárja le a környéket. Szép sorban araszoltak át a biztonsági kordonon a nyomozást végző hivatalok autói. Tíz kilométerrel távolabb állították fel a bázisukat. Járőröket küldtek ki olyan közel a helyszínhez, amennyire csak lehetett. Hírek érkeztek arról, hogy a közelben lévő Bolton nevű városkába toxikus felhőt sodort a szél nyugat felől. A járőröket visszahívták, és vegyvédelmi ruhát osztogattak nekik. Orvosokat küldtek Boltonba. Az állítólagos tünetek elég zavarba ejtőek voltak. Átmeneti eufória és izgatottság, alvászavarok, felfokozott szexuális étvágy. Mintha egy kis adag drogot adtak volna be a város egész lakosságának. Megvizsgálták a levegő összetételét, de nem jutottak semmilyen eredményre. A szél napokon át erősen fújt Wyoming felől. Az állam távolabbi, keleti részeiről nem jelentettek semmiféle gyanús tünetet. A kiküldött járőrök ismét megközelítették a helyszínt. Először egy balesetet szenvedett járművet fedeztek fel, hét kilométerrel délre a tűz epicentrumától. Egy repülőtéri jégtelenítő teherautó volt az, amelyet egy Rapid Citytől keletre lévő kereskedelmi repülőtérről loptak el nemrégiben. Dél felé haladhatott a régi kétsávos úton. Az útpálya havas volt és síkos. Úgy tűnt, a teherautó megcsúszott, és legalább kétszer átfordult. Nehezen kormányozható jármű volt. A felborult teherautótól nem messze két holttestet találtak. Két azonosítatlan hispán férfit, mindketten sötét, Mexikóban gyártott öltönyt viseltek, és vadonatúj, fekete téli dzsekit. Több sérülésük is volt, amelyek a halál beállta előtt keletkeztek, feltehetően a baleset miatt, de a hideg miatt haltak meg, bár még sikerült odébb kúszniuk a roncstól. Mindkettőjüknél engedély nélküli automata fegyver volt. Az egyikből háromszor lőttek, a másikból kilencszer. Miután ez kiderült, már az alkohol-, dohány- és fegyvercsempészéssel foglalkozó szervezet is érdeklődni kezdett az ügy iránt. A járőrök még közelebb óvakodtak. A második nap közepén már a régi leszállópálya déli végénél állították fel a bázisokat. Itt felfedeztek egy súlyosan sérült, használhatatlanná vált, megkülönböztető jelzés nélküli rendőrségi autót. A helyiek határozottan azonosították, a boltoni rendőrség tulajdona volt. A rendőrfőkapitány, Thomas Holland használta. Holland eltűnt a tűz éjszakáján. A boltoni rendőrkapitányságon teljes zűrzavar uralkodott. Három gyilkosságot kellett felderíteniük, ráadásul az egyik áldozat a főkapitány helyettese volt, Andrew Peterson. Egy jó megfigyelő tűzoltó, aki körbejárta a környéket, talált két kiégett vészjelzőt, amelyeket a leszállópálya sarkaiban szúrtak le gondosan. Ez arra utalt, hogy néhány éjszakával ezelőtt esetleg engedély nélkül szálltak le. A repülési hatóságokhoz nem nyújtottak be repülési tervet. Néhány ügynök azt állította, hogy távcsővel roncsdarabokat láttak a távolban, amelyek lehetnek akár egy nagyméretű repülőgép maradványai is. Miután ez kiderült, a közlekedésbiztonsági testület is érdeklődni kezdett az ügy iránt. A harmadik nap közepén a légvédelmi műholdak már csak húszfokos felszíni hőmérsékletet jeleztek. A járőrök odamentek. A kiégett terület átmérője úgy száz méter volt. A hatalmas tűzgolyó nyilván fellobbant, lángolt egy darabig, aztán visszahúzódott, de csak nagyon rövid ideig égett magához a központi tűzhöz képest. A tűzvizsgáló szakértők számítógépes szimulációkat végeztek a laptopjukon. Miután közelebbről is megvizsgálták a területet, kiderült, hogy nagyon komoly károk keletkeztek. Harminc méterrel odébb egy kupac hamut találtak, amely egy ember maradványa is lehetett. Összeégett, megcsavarodott alumíniumdarabok kerültek elő, amelyek a közlekedésbiztonsági testület emberei szerint egy utasszállító maradványai voltak, valószínűleg egy 737-es Boeingé. A járőrök még beljebb hatoltak a kiégett, halott területen, amely tele volt megolvadt törmelékkel, vas- és acéldarabokkal – némelyik valószínűleg egy jármű roncsaiból származhatott, a kisebb darabok talán fegyverekből. Az esetleges emberi maradványok azonosítását meg sem kísérelték, reménytelen feladat lett volna. Szó szerint porból vétettek és porrá lettek. Az egyetlen többé-kevésbé érintetlenül maradt dolog egy betonbunker lejárata volt, amelyet egy kis kőházzal álcáztak. A légierő azt állította, hozzájuk tartozik a létesítmény. Az eredeti építési tervek elvesztek, de a mendemondák szerint ötven évvel ezelőtt épült a korabeli robbanás elleni védelmi technikáknak megfelelően. Jól állta a tüzet. A tető megsérült, odabent a beton felpattogzott, széthasadozott, megkövesedett, de maga az épületszerkezet aránylag biztosan állt. Három, kör alakú akna vezetett a mélybe. Azt gyanították, hogy kettő közülük valamikor acéllal kibélelt szellőzőcső lehetett, a harmadikban pedig valószínűleg egy acél csigalépcső vezetett lefelé, de ez megolvadt a tűzben. A szakértők szerint ez azt bizonyította, hogy a tűz a föld alatt kezdődött. Védőruhát öltöttek, és köteleken leeresztették őket. Mint kiderült, hatvanméteres mélységbe kellett leszállniuk. Alagutakat és kamrákat találtak odalent, felhólyagosodott, megkövesedett betont, hamut, amely talán szerves eredetű lehetett, és meglepő módon több mint ezer épen maradt gyémántot.

A szakértők a boltoni rendőrségen állították fel a főhadiszállásukat. A laptopjukkal rákapcsolódtak az otthoni számítógépes hálózatukra, és munkához láttak. Háromdimenziós modellt készítettek a föld alatti létesítményről, és különböző elméleteket állítottak fel. Azt tudták a rendőrségi feljegyzésekből, hogy egy szivattyús teherautót is elloptak a jégtelenítővel együtt. Tehát ha az alumíniummaradványok valóban egy repülőtől származnak, és ha volt a föld alatt egy üzemanyagtartály, akkor abban nyilván kerozin lehetett. Ami egybevágott a tűz becsült hőmérsékletével, amelynek felső határát megszabta az, hogy a gyémántok túlélték, az alsót pedig az, hogy a hó a környéken majdnem négy kilométeres körzetben elolvadt.

Susan Turner őrnagy minden este megnézte a híreket a tévében, minden reggel elolvasta az újságokat, és egész nap követte az eseményeket az interneten. Rock Creek-i irodájában rendezkedett be, és a telefon mellett várt. A látogatók számára fenntartott székeken aludt, az egyiken hátradőlt, a másikra feltette a lábát. A telefon nem szólalt meg. Egy hét után a szakértők előálltak a legvalószínűbb elmélettel. A tüzet a tankolás során történt baleset okozhatta. A repülőgép és a cső között ki nem sült elektrosztatikus töltés keletkezhetett, vagy ami még valószínűbb, a föld alatt felhalmozódott benzingőz kapott lángra egy bakancs sarka alól kipattanó szikrától. A tűz leginkább a mélyben tombolt, de a speciális termodinamikai viszonyok felerősítették. Furcsa aerodinamikai holtpont állt elő, amikor egy erős légáramlat lefele tartott a lépcső aknájában, miközben a robbanás felfelé hatolt a két szellőzőaknán, pontosan ellenkező irányba, de ugyanolyan tömeggel és sebességgel. Ennek olyan hatása volt, mintha ellenőrzött robbantást hajtottak volna végre egy éghetetlen anyagból készült keskeny, függőleges csőben. Mintha egy rakétát lőnének ki, csak megfordítva, a Föld középpontja felé. A tetőt ért sérülések is ezt bizonyították. Az álkéményeket lefedő kis kupakok, amelyeket még ötven évvel ezelőtt helyeztek el, lerepültek, és hatszáz méterrel odébb értek földet. Úgy becsülték, hogy a lángok akár háromszáz méterre is felcsaphattak a földfelszín fölé, és ezt érzékelhették a műholdak rakétakilövésként. Úgy gondolták, a tűz első fázisa négy órán át tartott. Aztán amikor az üzemanyag mennyisége egy bizonyos kritikus pont alá süllyedt, megszűntek a tűz fokozásához szükséges speciális aerodinamikai körülmények. Felfelé tört egy tűzgolyó, amely alacsonyabb, de még mindig hihetetlenül magas hőmérsékleten égett úgy egy órán át, mielőtt újból visszahúzódott, és végül kialudt. A Boltont elárasztó toxikus felhőre nem találtak semmiféle magyarázatot. A légierőnél beismerték, hogy tároltak a föld alatt bizonyos feleslegessé vált felszereléseket még a második világháborúból, amelyeknek nagy része bőrből készült – pilótasisakok, bakancsok és dzsekik. Arra gyanakodtak, hogy a bőr cserzéséhez használt kémiai anyagok maradványai okozhatták a káros egészségügyi mellékhatásokat. A gyémántok ottlétére sem tudtak magyarázatot adni. Volt egy olyan elmélet, hogy még Európában zsákmányolhatták a háború utolsó napjaiban, és egy raktáros őrmesterre bízták, hogy csempéssze haza, de végül valahogy rossz helyre keveredhetett. Miután egy sor diszkrét telefonhívás érkezett a Pentagonból, az FBI és a helyi hatóságok arra a következtetésre jutottak, hogy mivel nem találtak egyértelműen emberi maradványokat a helyszínen, gyilkossági nyomozásra nincs szükség. Két héttel később Kim Peterson elköltözött a gyerekeivel, egy kis házat bérelt ki Sioux Fallsban, hogy közelebb legyen az édesapjához. Ez sem igazán egy nyüzsgő nagyváros, de azért legalább látott valamit a konyhaablakból. Négy héttel később Susan Turnert Afganisztánba rendelték. A 110-es egység egy kis csapata végzett ott bizonyos feladatokat, és szükség volt a jelenlétére. Az utolsó napon, amelyet Virginiában töltött, berakta Jack Reacher aktáját egy khaki borítékba, és annyit írt rá: Vissza a humánerőforrás-parancsnokságnak. Otthagyta a behorpadt íróasztal közepén, aztán kisétált a Rock Creek-i irodából. Becsukta maga után az opálos kisablakkal ellátott ajtót, végigment a keskeny, linó-leumpadlós folyosón, le a kőlépcsőn, és kisétált a kocsijához.

Impresszum

General Press Kiadó

ALAPÍTVA 1988-BAN

A mű eredeti címe

61 Hours

Copyright © Lee Child 2010

Hungarian translation © GIELER GYÖNGYI

© GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart,

az írott és az elektronikus sajtóban

részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

BODNÁR ZOLTÁN

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKY ZOLTÁN

készítette

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 643 234 8

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Tel. : 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www. generalpress. hu

generalpress@generalpress. hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Irodalmi vezető és felelős szerkesztő PALVÖLGYI LÍDIA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Készült 22,5 nyomdai ív terjedelemben.

Kiadói munkaszám 3083-10

Tartalomjegyzék

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33. fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- 41. fejezet

- 42. fejezet

- 43. fejezet

- 44. fejezet

- 45. fejezet

- 46. fejezet

- Impresszum