Lee Child

ELVESZETT HOLNAP

VILÁGSIKEREK

A mű eredeti címe

Gone Tomorrow

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 643 156 3

A sógornőimnek, Leslie-nek és Sallynek,

akik mindketten kivételes és elbűvölő nők.

1. fejezet

Az öngyilkos merénylőket könnyű kiszúrni. Mindenféle árulkodó jelet sugároznak, leginkább azért, mert idegesek. A dolog természetéből fakadóan mindnyájan kezdők, először csinálják, amit csinálnak.

Az izraeli kémelhárítás lefektette a védekezés alapvető szabályait. Megállapították, mi az, amire figyelni kell. Gyakorlati megfigyelések és pszichológiai ismérvek alapján összeállítottak egy listát az árulkodó viselkedési jegyekről. Én az izraeli hadsereg egyik századosától hallottam erről húsz évvel ezelőtt Esküdött rá, hogy működik, úgyhogy én is esküdtem rá, mivel épp háromhetes kiküldetésben voltam, melynek során többnyire el sem mozdultam egy méternél távolabbra a százados oldalától. Megfordultam Izraelben, Jeruzsálemben, a nyugati parton, Libanonban, töltöttem egy kis időt Szíriában és Jordániában, buszokon, boltokban, zsúfolt utcákon. A szemem szüntelenül ide-oda járt, és a lista pontjai állandóan ott keringtek a fejemben.

Húsz évvel később még mindig kívülről fújtam a listát, és a tekintetem még mindig állandóan ide-oda járt, puszta megszokásból. Más ismerőseimtől egy másik bölcs mondást tanultam meg: Láss, ne csak nézz, hallj, ne csak hallgass. Minél éberebb vagy, annál tovább maradsz életben.

A lista tizenkét pontból áll, amennyiben a gyanús személy férfi, ha azonban nő, akkor csak tizenegyből. A különbség abból adódik, hogy a férfi merénylők frissen vannak borotválva. Levágják a szakállukat, hogy jobban el tudjanak vegyülni a tömegben, és kevésbé legyenek gyanúsak. Ennek eredményeképp az arcuk alsó felén világosabb a bőr, mert ott rég nem érte a nap.

Engem azonban most nem foglalkoztatott a borotvált arc kérdése. A tizenegy pontos listát vettem végig magamban.

Egy nőt figyeltem.

A New York-i metrón ültem, a Lexington sugárúton a külváros felé tartó hatos járaton, éjjel kettőkor. A Bleecker Street-i megállóban, a peron déli végén szálltam be a szinte üres kocsiba, amelyben mindössze öten ültek. A metrókocsik nagyon kicsinek és szűkösnek tűnnek, ha tele vannak utassal, ha azonban üresek, hatalmasnak, tágasnak és kihaltnak hatnak. Éjszaka a lámpák is mintha forróbban ragyognának, pedig ugyanazok, mint amiket napközben használnak. Más fény nincs is. Kényelmesen elterpeszkedtem egy kétszemélyes ülésen, a hátsó ajtótól északra, a kocsi belső, sínek felőli oldalán. A többi öt utas tőlem délre helyezkedett el a hosszú üléseken, csak a profiljukat láttam. Egymástól jó távol ültek, és üres tekintettel bámultak maguk elé. Hárman ültek a bal oldalon, ketten a jobb oldalon.

A kocsi sorszáma 7622 volt Egyszer nyolc megállón át egy őrült pasas ült mellettem a hatos metrón, aki olyan lelkesedéssel áradozott a szerelvényről, amelyben épp utaztunk, amivel a legtöbb férfi csak a sportról vagy a nőkről tud beszélni. Így aztán tisztában voltam vele, hogy a 7622-es számú kocsi R142A modell, a legújabb a New York-i metrótársaság szerelvényei közül. A Kawasaki cég gyártja Kobában, Japánban, onnan szállítják ide hajón, aztán a 207. utcai szerelőműhelyekbe viszik kamionnal, daruval átteszik a sínekre, levontatják a 180. utcához, és ott tesztelik. Tudtam, hogy kétszázezer mérföldet is meg tud tenni anélkül, hogy különösebb karbantartásra szorulna. Tudtam, hogy az automatizált hangosbemondó rendszer férfihangon közli az utasításokat és női hangon az információkat, amiről azt mondják, csak véletlen, de valójában azért van így. mert a közlekedési társaság vezetői úgy gondolják, pszichológiailag így hatásosabb. Tudtam, hogy a bemondók a Bloomberg tévécsatornánál dolgoztak, még évekkel az előtt, hogy Mike Bloombergből polgármester lett. Tudtam, hogy hatszáz R142A kocsi jár a metróvonalakon, mindegyikük egy hajszállal hosszabb tizenöt méternél, és kicsivel több mint két és fél méter széles. Tudtam, hogy az egyterű kocsikban, amilyenben akkor és most is ültem, maximum negyven utasnak van ülőhely, és száznegyvennyolcnak állóhely. Az őrült pasas nagyon pontosan ismert minden adatot. Azt magamtól is láttam, hogy az ülések huzata kék műszál, ugyanolyan árnyalatú, mint a késő nyári égbolt, vagy mint a brit légierő egyenruhája. Láttam, hogy a falak graffitiálló üvegszálas műanyagból vannak. Két sávban hirdetések futottak végig ott, ahol az oldalfalpanelek összetalálkoznak a mennyezettel. Vidám kis poszterek hirdettek tévéműsorokat, nyelvtanfolyamokat, könnyen megszerezhető egyetemi diplomákat és nagy kereseti lehetőséggel kecsegtető állásokat.

Észrevettem a rendőrség hirdetését is: Ha valami gyanúsat látsz, szólj! szöveggel.

A hozzám legközelebb ülő utas egy hispán nő volt. Velem szemben ült, tőlem balra, az első ajtó előtt, egyedül egy nyolcszemélyes ülésen, a széle felé húzódva. Alacsony volt, valahol harminc és ötven között járhatott, látszott rajta, hogy nagyon melege van, és nagyon fáradt. Egy szupermarketból származó, kopottas nejlonszatyor volt nála, a fülét a csuklójára fűzte, és mereven előrebámult a szemben lévő üres ülésekre, bár a szeme túl fáradt volt, hogy lásson is valamit.

A következő utas egy férfi volt a másik oldalon, valamivel több mint egy méterrel távolabb. Ő is egyedül ült a nyolcszemélyes ülésen. Úgy festett, mintha a Balkánról vagy a Fekete-tenger környékéről származna. Fekete haj, barázdált arc. Izmos volt és vékony, megviselte a sok munka és az időjárás viszontagságai. A talpa szilárdan a földre simult, és előredőlve a térdére könyökölt. Nem aludt, de közel járt hozzá. Úgy nézett ki, mintha tetszhalott lenne. Ide-oda hintázott, ahogy rázta a szerelvény. Ötvenéves lehetett, de túl fiatalos öltözéket viselt, lábszárközépig érő, kitérdelt, bő farmert és túl nagy kosárlabdamezt, egy olyan játékos nevével, akit nem ismertem.

A harmadik utas egy nő volt, talán nyugat-afrikai lehetett. Baloldalt ült, a középső ajtótól délre. Fáradt volt, fásult, fekete bőre fakónak és szürkésnek tűnt a kimerültségtől és a lámpák fényétől. Tarka, batikolt ruhát viselt, hozzáillő kendőből tekert turbánnal a fején. A szemét lehunyta. Meglehetősen jól ismerem New Yorkot. Világpolgárnak tartom magam, New York pedig a világ fővárosa, tehát ismerem annyira ezt a várost, ahogy egy angol Londont, vagy egy francia Párizst. Ismerem a lakóit és a szokásaikat, ha nem is behatóan. Annyit azonban nem volt nehéz kitalálni, hogy három ilyen külsejű ember a Bleecker Street felől a külvárosba tartó késő éjszakai metrón valószínűleg takarító lehet, akik esti műszakban dolgoztak a városházán, esetleg a Chinatown vagy a Little Italy valamelyik éttermének konyháján. Valószínűleg hazafelé tartottak a bronxi Hunts Pointba, vagy talán olyan messzire is, mint Pelham Bay, hogy rövid pihenőre hajtsák a fejüket, mielőtt elkezdődik az újabb hosszú nap.

A negyedik és az ötödik utas már egy kicsit különbözött tőlük.

Az ötödik egy férfi volt. Úgy velem egykorú lehetett, negyvenöt fokos szögben megdőlve ült egy kétszemélyes ülésen, kicsit átlósan velem szemben, a kocsi túlsó végében. Lezser, de nem olcsó ruhákat viselt, vászonnadrágot és golfinget. Ébren volt, és maga elé meredt Tekintetének fókusza állandóan változott, a szeme néha összeszűkült, mintha éberen gondolkodna valamin. Egy baseballjátékos szemére emlékeztetett. Óvatos, számító ravaszság csillogott a tekintetében.

Figyelmemet azonban a negyedik utas vonta magára.

Ha valami gyanúsat látsz, szólj?

A nő a kocsi jobb oldalán ült, egyedül a nyolcszemélyes ülések közül a távolabbin, a nyugat-afrikai nővel és a baseballjátékos tekintetű pasassal szemben, nagyjából kettőjük között félúton. Fehér bőrű volt, talán a negyvenes évei elején járhatott. Csúnyácska volt. Fekete haja szép rendesen, de divatjamúltan volt levágva, és mindenhol túl egyformának tűnt az árnyalata ahhoz, hogy a színe természetes legyen. Tetőtől talpig feketébe volt öltözve. Elég jól ráláttam onnan, ahol ültem. A hozzám legközelebb, tőlem jobbra ülő férfi még mindig előredőlve a térdére könyökölt, így a meggörbült háta és a kocsi fala között kialakult, V alakú üres helyen elég jól ráláttam a nőre. csak a rozsdamentes fém kapaszkodórudak zavartak kissé.

Nem volt tökéletes a rálátás, de ahhoz épp elég, hogy megszólaljon a fejemben a vészcsengő. A tizenegy pontos lista összes pontja felvillant előttem, mint amikor egy Las Vegas-i játékgépen megjelenik a három egyforma cseresznye.

Ha az izraeli kémelhárítás nem tévedett, a nő, akit figyeltem, öngyilkos merénylő volt.

2. fejezet

.Aztán rögtön el is vetettem ezt a gondolatot. Nem azért, mert faji szempontból nem stimmelt a dolog. Egy fehér bőrű nő éppúgy képes őrült dolgokat elkövetni, mint bárki más. Hanem azért, mert taktikailag teljes képtelenség volt. Rossz volt az időzítés. A New York-i metró remek célpont lenne egy öngyilkos merénylő számára, a hatos vonal pedig éppolyan jó, mint bármelyik más, sőt a legtöbbnél még jobb is. Megáll a Grand Central pályaudvar alatt. Reggel nyolckor vagy délután hatkor egy zsúfolt kocsiban negyvenen ülnek, száznegyvennyolcan állnak. Csak meg kell várni, amíg egy várakozó emberekkel teli megállóba érve kinyílnak az ajtók, és megnyomni a gombot. Száz halott, pár száz súlyos sebesült, pánik, infrastrukturális károk, valószínűleg tűz ütne ki, egy fő tömegközlekedési vonalat napokra, vagy akár hetekre le kellene zárni, és az emberek talán soha többé nem fogják elhinni, hogy biztonságos. Jelentős eredmény lenne, legalábbis a terroristák szemszögéből, akiknek az észjárását sohasem fogjuk igazán megérteni.

Nem érdemes azonban hajnali kettőkor robbantani egy olyan kocsiban, ahol mindössze hatan ülnek, és amikor a Grand Central metróállomás peronján legfeljebb szemét és üres műanyag poharak sodródnak, meg néhány öreg hajléktalan kuporog a padokon.

A metró megállt az Astor Place-nél. Az ajtók sziszegve kinyíltak. Senki nem szállt ki, senki nem szállt be. Az ajtók halk puffanással összezárultak, a motorok felberregtek, és a szerelvény továbbhaladt.

A lista pontjai továbbra is figyelmeztetően villogtak a fejemben.

Az első gyanús jel teljesen egyértelmű volt-, az időjárásnak feltűnően nem megfelelő öltözék. A robbanóanyagot a testre erősítő övek ugyanúgy fejlődtek az idők során, ahogy a baseballkesztyűk. Vesznek egy kilencvenszer hatvancentis vászondarabot, hosszában kettéhajtják, és így kapnak egy harminc centi mély, körbefutó zsebet. Ezt a merénylő dereka köré erősítik, és hátul összevarrják. A zsebbe körben bedugdosnak egy sor dinamitrudat, szögeket vagy csapágyakat gyömöszölnek az üres helyekre, felül összevarrják a nyílást, és kezdetleges pántokkal a vállhoz erősítik az egészet, hogy tartsa a súlyát. Roppant hatékony szerkezet, de elég nagy is. Az egyetlen gyakorlatias megoldás az elrejtésére az, ha valamilyen bő ruhával leplezik, például egy pufók téli dzsekivel. A Közel-Keleten ez sohasem megfelelő viselet, és New Yorkban is az év tizenkét hónapjából csak háromban hihető.

Most azonban szeptemberben jártunk, és akkora hőség tombolt, mint nyáron, a föld alatt pedig még tíz fokkal melegebb volt. Rajtam csak egy póló volt. A négyes számú utas ezzel szemben North Face márkájú tolldzsekit viselt. Fekete volt, pufók, fényes, kicsit nagy rá, a cipzár az álláig felhúzva.

Ha valami gyanúsat látsz, szólj!

Áttértem a tizenegyes lista második pontjára. Ez nem volt azonnal egyértelműen alkalmazható a jelenlegi helyzetre. A második gyanús jel: robotszerűen merev járás. Ez fontos lehet egy ellenőrző ponton, zsúfolt piacon, templom vagy mecset előtt, de nem releváns egy tömegközlekedési eszközön ülő személy esetében. A merénylők nem azért mozognak robotszerűen, mert elvakítja őket az eksztázis, amiért hamarosan mártírok lehetnek, hanem mert húsz kiló súlyt kell cipelniük, és a vállpántok belevágódnak a vállukba, továbbá mert be vannak drogozva. A mártíromság nem is olyan vonzó kilátás. A legtöbb merénylő egy megfélemlített szegény balek, a szájában egy darab nyers ópiummal, amelyet az ínye és az arca közé szorít. Mindezt azért tudjuk, mert az ilyen dinamitövek jellegzetes, gyűrű alakú lökéshullámmal robbannak, amely a nanoszekundum töredéke alatt letépi a merénylő fejét. Az ember feje nincs különösebben odaerősítve a helyére, inkább csak a gravitáció tartja, meg egy kissé a bőr, az izmok és az inak, de ezek a gyengécske biológiai tartóeszközök nem sokat használnak egy durva vegyi robbanás erejével szemben. Izraeli mentorom szerint a legkönnyebben úgy lehet megállapítani, hogy egy szabadban történt robbanást öngyilkos merénylő okozott-e, nem pedig autóbomba vagy csomagban otthagyott pokolgép, ha nyolcvan-kilencven fokos sugárban találunk egy letépett emberi fejet, amely furcsán épen maradt, és egy darab ópium van a szájában.

A metró megállt a Union Square-nél. Senki nem szállt ki, senki nem szállt be. Forró levegő áramlott be a peronról, és összecsapott a kocsi belsejének légkondicionált levegőjével. Aztán az ajtók újból összezárultak, és a szerelvény továbbrobogott.

A lista következő három pontja eléggé szubjektíven megítélhető dolgokat vizsgál: ingerlékenység, izzadás, arcizomrángás, ideges viselkedés. Bár véleményem szerint az izzadást legalább annyira okozhatja egyszerűen a meleg, az időjárásnak nem megfelelő öltözék és a dinamit. A dinamit tulajdonképpen fapépből készül, amit átitatnak nitroglicerinnel, és gumibot méretű rudakká formáznak. A fapép nagyon jó hőszigetelő. Úgyhogy az izzadást okozhatják ezek a körülmények is. Az ingerlékenység, az arcizomrángás és az ideges viselkedés azonban már értékes jelzés lehet. Ezek az emberek életük utolsó, bizarr perceit töltik, aggódnak, félnek a fájdalomtól, szédelegnek a narkótól. Az, hogy irracionálisak, már eleve magától értetődik. Komolyan vagy csak félig-meddig, vagy nem is igazán hisznek a Paradicsomban, a tejjel-mézzel folyó patakokban, a zöldellő mezőkben és a rájuk váró szüzekben. Nagy ideológiai nyomás alatt állnak, a családjuk és a társaik elvárásainak engedelmeskednek, és egyszer csak rádöbbennek, hogy túl messzire mentek, ahonnan már nincs visszaút. Szájhősködni a titkos gyűléseken könnyű, de a cselekvés már egészen más dolog. Ezért az elfojtott pánik, annak minden látható jelével.

A négyes számú utason minden ilyen jel kiütközött. Pontosan úgy festett, mint egy olyan nő, aki élete végéhez közeledik, éppolyan biztosan és elkerülhetetlenül, ahogy a szerelvény robog a végállomás felé.

Jöhet a hetedik pont: a légzés.

A nő mély, lassú lélegzeteket vett. Ki, be, ki, be. Mintha a szülésre felkészítő tanfolyamokon oktatott technikát alkalmazná, vagy épp valami borzalmas sokk érte volna, és emiatt zihálna, vagy mintha kétségbeesetten próbálna visszafojtani egy rettegő, rémült sikolyt.

Ki, be, ki, be.

Nyolcadik pont: a bevetésre készülő öngyilkos merénylők közvetlenül a robbantás előtt mereven előrebámulnak. Senki sem tudja, miért, de a videofelvételek és az életben maradt szemtanúk beszámolói teljesen egybevágnak. A merénylők mereven előrebámulnak. Talán megingott az elszántságuk, és attól félnek, hogy valaki közbeavatkozik, és leállítja őket. Talán ahogy a gyerekek és a kutyák, azt hiszik, hogy ha ők nem látnak senkit, akkor őket sem látják. Vagy talán pislákol bennük a lelkiismeret utolsó szikrája, és emiatt nem tudnak ránézni azokra az emberekre, akiket el akarnak pusztítani. Senki sem tudja, miért bámulnak mereven előre, de ezt teszik.

A négyes számú utas mindenesetre mereven a szemben lévő ablakra bámult, olyan áthatóan, hogy tekintetével szinte lyukat égetett az üvegbe.

Tehát az egyestől a nyolcas pontig mindet kipipálhatjuk. Kissé előbbre csúsztam az ülésen, aztán megtorpantam. Az egész ötlet taktikai szempontból teljesen abszurd. Rossz lenne az időzítés.

Aztán újból odanéztem a nőre, és megint előbbre csúsztam egy kicsit. A kilencedik, tízedik és tizenegyedik pont szintén stimmelt, márpedig ezek a legfontosabbak.

3. fejezet

Kilencedik pont: fohászok mormolása. Ez idáig minden egyes ilyen támadást a vallás inspirált, motivált vagy igazolt, mégpedig szinte kizárólag az iszlám vallás, és az iszlám hívők hozzá vannak szokva, hogy nagy nyilvánosság előtt imádkozzanak. A szemtanúk arról számoltak be, hogy a merénylők vég nélkül hosszú imákat mormoltak, többé-kevésbé magukban, de közben láthatóan mozgott az ajkuk. A négyes számú utas pontosan ezt csinálta. Az ajka mozgott a mereven a semmibe bámuló szempár alatt, mintha úgy húsz másodpercenként ismételve valamilyen rituális szöveget hajtogatott volna magában. Talán már az Istennek mutatkozott be, akivel találkozni remélt a határ túloldalán. Vagy talán csak próbálta meggyőzni magát, hogy létezik az Isten és a határ.

A szerelvény megállt a 23. utcánál. Az ajtók szétnyíltak. Senki nem szállt ki, senki nem szállt be. Láttam a kijáratokat jelző piros feliratokat: a peron északnyugati végében a 22. utca és a Park sugárút felé lehetett felmenni, a délkeleti végében a 23. utca és a Park sugárút felé. Nem túl érdekes manhattani utcaszakaszok, de hirtelen nagyon vonzónak találtam őket.

Végül mégis ülve maradtam. Az ajtók összezárultak, a szerelvény továbbhaladt.

Tízedik pont: a nagy táska.

A dinamit stabil robbanóanyag, már ameddig friss. Véletlenül nem tud felrobbanni. Gyújtószerkezet szükséges a beindításához. Ezt detonátorvezeték köti össze az elektromos áramforrással és egy kapcsolóval. A régi westernfilmekben látható robbanószerkezetek dugattyúszerű nyele mindkét szerepet betöltötte. A nyél lenyomásával először felpörgetnek egy dinamót, mint a régi tábori telefonoknál, aztán bekattan egy kapcsoló. Ez azonban nem igazán praktikus a hordozhatóság szempontjából. Ha hordozható robbanószerkezetet akarunk, ahhoz elemre van szükség, és úgy egyméternyi dinamitrúdhoz kell némi áramerősség és feszültség. Az AA méretű ceruzaelemek csak nagyon gyenge másfél voltot adnak, ami nem elég. A kilencvoltos elemek már jobbak, de ha tényleg szép nagy erejű robbanást akarunk elérni, akkor egy olyan jókora, szögletes formájú, konzervdoboz méretű elemre van szükség, amilyet a komolyabb zseblámpákhoz használnak. Ez már túl nagy és nehéz ahhoz, hogy az ember csak úgy zsebre vágja, ezért kell a táska. Az elem a táska aljában lapul, onnan drótok vezetnek a kapcsolóhoz, aztán a táska hátsó részén egy ügyesen elrejtett kis nyíláson át kibújnak, és felkúsznak a merénylő időjárásnak nem megfelelő öltözékének szegélyén.

A négyes számú utasnál fekete, városias stílusú vászon válltáska volt, a pántja keresztben átvetve a hátán és elöl a mellén. Magát a táskát az ölében tartotta. Abból, ahogy a merev vászonanyag kidagadt és beesett, úgy tűnt, nagyrészt üres, csak egyetlen, súlyosabb tárgy lapul benne.

A metró megállt a 28. utcánál. Az ajtók kinyíltak. Senki nem szállt ki, senki nem szállt be. Az ajtók ismét összecsukódtak, és a szerelvény továbbhaladt.

Tizenegyedik pont: a merénylő a táskában tartja a kezét

Ezt az utolsó pontot épp akkoriban, húsz évvel ezelőtt adták hozzá a listához. Korábban véget ért a tizedik pontnál. A dolgok azonban változnak. Akció, reakció. Az izraeli biztonsági erők és néhány bátor civil elsajátítottak egy új védekező taktikát. Ha az ember gyanakodni kezd, hogy merénylővel áll szemben, nem fut el. Nem is lenne igazán értelme, úgysem lehet gyorsabban futni egy srapnelnél. Ehelyett inkább odalép a merénylőhöz, teljes erejéből átöleli, mint egy medve, és leszorítja az oldalához a két karját így meg lehet akadályozni, hogy a gombhoz nyúljanak. Több robbantást is sikerült ezzel a módszerrel megakadályozni, és számos életet megmentettek így. Csakhogy ebből a merénylők is okultak. Most már arra képezik ki őket, hogy a hüvelykujjukat állandóan tartsák az indítógombon, így ne lehessen akadályozni őket azzal, hogy lefogják a karjukat. A gomb a táskában van, az elem mellett, ezért aztán a kezüket állandóan a táskában tartják.

A négyes számú utas mindkét kezét a táskájába dugta. A táska lehajtható fedőlapja a két csuklója közé szorulva meggyűrődött.

A metró megállt a 33. utcánál. Az ajtók kinyíltak. Senki nem szállt ki. A peronon egy magányos utas készült beszállni, kicsit tétovázott, majd inkább jobbra lépett, és a következő kocsiba szállt. Elfordultam, és kinéztem a hátam mögötti kisablakon. Láttam, hogy a nő a szomszédos kocsiban leül a hozzám legközelebb lévő ülésre. Két acélfal választott el tőle, meg az ütköző. Szerettem volna integetni neki, hogy menjen távolabb. A kocsi túlsó végében talán túlélhetné a robbanást. De nem integettem. Nem tudtam elkapni a pillantását, és amúgy sem vett volna tudomást rólam. Ismerem New Yorkot. Ha valaki őrülten hadonászik egy késő éjszakai metrón, arra senki sem fog odafigyelni.

Az ajtók a szokásosnál egy másodperccel hosszabb ideig maradtak nyitva. Egy őrült pillanatig arra gondoltam, hogy megpróbálok mindenkit kiterelni a kocsiból. De nem tettem. Úgyis komédiába fulladt volna a dolog. Az emberek meglepetten, értetlenül reagáltak volna, talán a nyelvi korlátok is akadályoznának. Nem voltam biztos benne, hogy mondják spanyolul a bombát Talán ugyanígy, bomba. Vagy az villanykörtét jelent? Nem sokat segítene, ha egy őrült fickó villanykörtékről kezdene hadarni valamit

Nem, a villanykörte bombilla, futott át az agyamon.

Talán.

Valószínűleg.

Az viszont holtbiztos, hogy egyetlen balkáni nyelvet sem ismerek, hát még nyugat-afrikai dialektust. Habár a tarka ruhás nő valószínűleg beszél franciául. Nyugat-Afrika egy része francia gyarmat volt. És franciául én is tudok. Une bombe. La femme la-bas a une bombe sous son manteau. Annak a nőnek egy bomba van a kabátja alatt. A tarka ruhás nő talán megértené. Vagy az is lehet, hogy valami másból rájönne, mi a helyzet, és követné a többieket, ki a kocsiból.

Már ha idejében felébred, és kinyitja a szemét.

Végül aztán ülve maradtam.

Az ajtók becsukódtak. A metró továbbhaladt.

Rámeredtem a négyes számú utasra. Elképzeltem vékony, sápadt hüvelykujját, ahogy a rejtett gombra simul. A gomb valószínűleg egy Radio Shack műszaki boltból származik. Egyszerű kis alkatrész, hobbicélokra. Valószínűleg úgy másfél dollárba kerülhetett. Elképzeltem a szigetelőszalaggal összeragasztott és leszorított, piros-fekete drótköteget Egy vastag detonátordrót vezet ki a táskából, bedugva a nő kabátja alá, és szép sorban összeköt tizenkét vagy húsz halálos kis gyújtószerkezetet Az elektromosság majdnem fénysebességgel terjed. A dinamit hihetetlenül erős robbanóanyag. Egy ilyen zárt helyen, mint egy metrókocsi, a lökéshullám önmagában elég lenne, hogy fasírtot csináljon belőlünk. A szögek és a csapágyak teljesen feleslegesek is. Úgy hatolnának át rajtunk, mint a puskagolyók a fagylalton. Nagyon kevés maradna belőlünk, apró csontszilánkok, akkorák, mint egy szőlőmag. Talán a belső fülből a kengyel és az üllő épen maradna. Ezek. a legkisebb csontok az emberi testben, tehát statisztikailag ezekről a legvalószínűbb, hogy egy sem találja el őket a záporozó srapnelek közül.

Rámeredtem a nőre. Nem volt rá semmi mód, hogy a közelébe férkőzzek. Úgy kilenc méter távolságra voltam tőle. A hüvelykujja már a gombon. Az olcsó rézérintkezők talán három milliméter távolságra vannak egymástól, és a kis rés egy hajszálnyit tágul és szűkül, ahogy a szívverésének ritmusában meg-megremeg a nő karja.

Készen állt rá, hogy eltávozzon ebből a világból, én azonban még nem.

A metró továbbszáguldott, a jellegzetes zajok szimfóniájának kíséretében. A huzat süvítése az alagútban, a sínek illesztéseinek kattogása, az áramszedő súrlódása az elektromos sínhez, a motorok zúgása, a nyikorgás, ahogy a kocsik egymás után beveszik a kanyarokat, és a kerekek kissé megdőlnek a síneken.

Vajon mi lehet a nő célpontja? Mi alatt halad el a hatos metróvonal? Le lehet-e rombolni így egy épületet? Úgy véltem, nem. Hol gyűlhet össze nagy tömeg hajnali kettőkor? Nem túl sok helyen. Talán éjszakai klubokban, de azok legtöbbjét már elhagytuk, és a nő amúgy sem jutna túl a kidobóembereken és a bársonykordonon.

Tovább bámultam a nőt, túlságosan is mereven.

Megérezte a tekintetemet.

Lassan és simán elfordította a fejét, mintha be lenne programozva a mozdulat.

Mereven visszabámult rám.

A tekintetünk összetalálkozott.

Az arca hirtelen megváltozott

Tudta, hogy tudom.

4. fejezet

Mereven bámultunk egymásra vagy tíz másodpercig, aztán felálltam. Egy kicsit egyensúlyoztam, aztán tettem egy lépést. Kilenc méter távolságból úgyis megölne a bomba, efelől semmi kétség. Nem sokat kockáztatok azzal, ha közelebb megyek. Elsétáltam a balomon ülő hispán nő mellett. Elhaladtam a kosárlabdamezes fickó mellett, aki tőlem jobbra ült. Elhaladtam a nyugat-afrikai nő mellett, aki baloldalt ült. Egyik kapaszkodótól a következőig léptem, jobbra-balra hintázva. A négyes számú utas végig mereven bámult rám, rémülten, zihálva, magában motyogva. A kezét továbbra is a táskába dugta.

Úgy öt méterre tőle megálltam, és megszólaltam: – Nagyon remélem, hogy nem tévedek.

A nő nem válaszolt. Az ajka tovább mozgott. A keze megrezzent a vastag fekete vászon alatt. A táskában lévő nagyméretű tárgy kissé elmozdult

– Látni szeretném a kezét – mondtam. A nő nem válaszolt.

– Zsaru vagyok – hazudtam. – Tudnék segíteni magának.

A nő nem válaszolt.

– Megbeszélhetnénk a dolgot.

Elengedtem a kapaszkodót, és magam mellé lógattam a kezem, így kisebbnek látszom, kevésbé fenyegetőnek. Csak egy átlagos fickó. Annyira mozdulatlanul álltam, amennyire csak lehetett a mozgó kocsiban. Nem csináltam semmit. Nem volt választásom. A nőnek a másodperc egy töredéke is elég. Nekem ennél többre lenne szükségem. De valójában a világon semmit sem tehettem. Megragadhattam volna a táskáját, és megpróbálhattam volna kitépni a kezéből, de a testén átvetett vállpánt széles volt, jó erős szövésű anyagból, olyasféléből, mint amilyenből a tűzoltótömlőket készítik. Előmosott és koptatott anyag, az ilyenek nagyon erősek tudnak lenni. Az lett volna a vége, hogy a nőt is felrántom az ülésről, és lelököm a földre.

A baj csak az, hogy amúgy sem jutottam volna a közelébe. Ha csak kinyújtom a kezem, azonnal megnyomja a gombot

Megpróbálhattam volna felfelé rántani a táskát, és a másik kezemmel kitépni a detonátor vezetékét. Csak éppen a drótot nyilván elég hosszúra hagyta, hogy ne akadályozza a mozgásban, tehát ahhoz, hogy akkorát tudjak rántani rajta, hogy el is tépjem, előbb legalább hatvan centit ki kellene húznom belőle. A nő addigra rég megnyomta a gombot, akár önkéntelenül, ijedtében is.

Megragadhattam volna a kabátját, és megpróbálhattam volna kitépni valamelyik másik drótot. Csakhogy a drótokat elfedte a vastag libatollréteg és a kabát csúszós külső nejlonborítása. Nem tudtam volna kitapogatni alatta semmit

Reménytelen.

Megpróbálhattam volna valahogy ártalmatlanná tenni a nőt, erős ütést mérni a fejére, és azonnal kiütni. De akármilyen gyorsan jár is a kezem, egy két méterről behúzott, rendes jobbegyeneshez legalább fél másodperc kell. Neki pedig csak három milliméternyit kell megmozdítani a hüvelykujját. Megelőzött volna.

– Leülhetek maga mellé? – kérdeztem.

– Nem. Maradjon távol.

Semleges, színtelen volt a hangja. Nem volt semmilyen akcentusa. Amerikai volt, az ország bármely részéről származhatott. Közelről nem tűnt különösebben őrültnek vagy eszelősnek, inkább csak rezignáltnak, komornak, ijedtnek és fáradtnak. Ugyanazzal az intenzív, átható tekintettel meredt rám, mint ahogy korábban az ablakot bámulta. Teljesen ébernek és tudatosnak látszott. Úgy éreztem, a vesémbe lát. Nem tudtam megmozdulni, képtelen voltam bármit is tenni.

– Már nagyon késő van – mondtam. – Meg kellene várnia a csúcsforgalom idejét.

A nő nem válaszolt.

– Még hat óra – folytattam. – Akkor sokkal eredményesebb lenne.

A nő keze megmoccant a táskában.

– Ne most – mondtam. A nő hallgatott.

– Csak az egyik kezét – mondtam. – Mutassa meg az egyik kezét. Nincs rá szüksége, hogy mind a kettő a táskában legyen.

A metró keményen fékezett Hátratántorodtam, aztán megint előreléptem, és elkaptam a mennyezet közelében húzódó kapaszkodót. A tenyerem nyirkos volt. Forrónak éreztem a fémrudat. A Grand Centralnál vagyunk, gondoltam. De aztán rájöttem, hogy még nem értünk oda. Kinéztem az ablakon, és arra számítottam, hogy a megálló fényeit és fehér, csempézett falát pillantom meg, de csak egy halvány, kékes lámpát láttam. Az alagútban álltunk meg. Karbantartási munka folyhat, vagy a jelzőberendezéssel van valami.

Visszafordultam a nőhöz.

– Mutassa meg az egyik kezét – kértem újból.

A nő nem válaszolt. A derekamra szegezte a tekintetét. Mivel magasra felnyúlva kapaszkodtam, a pólóm felcsúszott, és a nadrágom derekánál kilátszott a hasamon húzódó forradás. A bőr kemény csomókban dudorodott ki a jó nagy, kezdetleges öltések helyén. Srapnel okozta a sebet, egy autóbomba Bejrútban, valamikor nagyon régen. Száz méterre voltam a robbanástól.

Most ennél kilencvenkilenc méterrel közelebb álltam a nőhöz.

A nő tovább bámult. A legtöbben megkérdezik, hol szereztem a sebhelyet. Nem akartam, hogy ő is megkérdezze. Nem akartam bombákról társalogni éppen vele.

– Mutassa meg az egyik kezét.

– Minek? – kérdezte.

– Nem kell, hogy mind a kettő a táskában legyen.

– Mit akar ezzel?

– Nem tudom – feleltem. Nem igazán tudtam, mit csinálok. Nem vagyok túsztárgyaló. Csak azért beszéltem, hogy beszéljek. Többnyire meglehetősen hallgatag ember vagyok. Statisztikailag nem túl valószínű, hogy épp egy mondat közepén fogok meghalni. Lehet, hogy ezért is jártattam a számat.

A nő megmozdította a kezét. Láttam, hogy a jobb kezével megmarkol valamit a táskában, a bal kezét pedig lassan kihúzta. Kicsi volt a kézfeje és sápadt, enyhén kiálltak rajta az erek és az inak. Középkorúnak tűnt a bőre. Rövidre vágott, színtelen körmök. Karikagyűrű vagy eljegyzési gyűrű nem volt rajta. Megfordította a kezét, és megmutatta a tenyerét. Üres volt, kipirosodott a melegtől.

– Köszönöm – bólintottam.

A nő a tenyerével lefelé maga mellé fektette a kezét az ülésre, és ott is hagyta, mintha semmi köze sem lenne a teste többi részéhez. A szerelvény állt a sötétségben. Leengedtem a kezemet, és éreztem, hogy a pólóm visszacsúszik a helyére.

– Most mutassa meg, mi van a táskában.

– Minek?

– Csak szeretném látni, bármi is az. A nő nem válaszolt. Nem is mozdult.

– Nem fogom megpróbálni elvenni magától, megígérem. Csak szeretném megnézni. Biztosan megérti.

A szerelvény továbbindult. Lassan, simán gyorsított, nem rándult meg. Lassan besiklott a megállóba. Talán még kétszáz méter, gondoltam.

– Szerintem jogom van legalább látni, nem ért egyet velem? A nő felvonta a szemöldökét, mintha nem értené a dolgot.

– Nem látom be, miért lenne hozzá joga.

– Tényleg nem?

– Nem.

– Mert engem is érint ez a dolog. Esetleg ellenőrizhetném, hogy jól van-e összeállítva, hogy később jól működjön. Mert később kellene csinálnia, nem most.

– Azt mondta, zsaru.

– Megbeszéljük a dolgot – mondtam. – Én segíthetek. – Hátrapillantottam a vállam fölött. A szerelvény lassan továbbgördült. Fehér fények villantak fel. A nő jobb keze megmozdult. Még szorosabban megmarkolt valamit, és ugyanazzal a mozdulattal előhúzta a táskából.

Csak néztem. A táska fedele megakadt a csuklójában, a bal kezével kiszabadította. Előbukkant a jobb keze.

A táskában nem elem volt, és nem is drótok. Nem volt se kapcsoló, se gomb, se robbanószerkezet.

Hanem valami egészen más.

5. fejezet

A nő kezében egy pisztoly volt. Egyenesen rám szegezte. Alacsonyan tartotta, és pontosan középre célzott, az ágyékom és a köldököm közötti képzeletbeli vonalra. Arrafelé elég fontos dolgok találhatók, létfontosságú szervek, gerinc, belek, artériák és más erek. A pisztoly egy Ruger Speed-Six volt. Szép nagy, régi 375-ös Magnum, rövid, tízcentis csővel, amivel akkora lyukat tudna belém lőni, hogy a nap is átsütne rajta.

Mindent egybevéve azonban sokkal vidámabb voltam, mint egy másodperccel korábban, több okból is. A bomba azonnal megölhet sok embert, egy pisztollyal egyszerre csak egyet lehet. A bombával nem kell célozni, a pisztollyal igen. A Speed-Six teljesen megtöltve több mint egy kilót nyom. Elég nagy súly egy ilyen vékony csuklónak. A Magnum óriási torkolattüzet produkál, és jó nagyot rúg. Ha a nő használta már a fegyvert, akkor tisztában van vele. Egy pillanattal az előtt, hogy meghúzná a ravaszt, a karja megfeszül, önkéntelenül összeszorítja a szemét, és elfordítja a fejét. A legtöbb pisztollyal elég nehéz jól célozni, ha nem a lőtéren vagyunk, ahol fülvédőt és védőszemüveget lehet használni, bőven van idő, és semmi sem forog kockán.

– Nyugalom – mondtam, csak hogy mondjak valamit. A nő ujja úgy megfeszült a ravaszon, hogy egész kifehéredett a csontja, de még nem húzta meg. A Speed-Six kettős mechanikájú revolver, ami azt jelenti, hogy ha elkezdjük hátrahúzni a ravaszt, először hátrahúzódik az ütőszeg, és elfordul a hengerdob. Ha tovább húzzuk, akkor leesik az ütőszeg, és a pisztoly elsül. Komplex mechanika, aminek a működéséhez idő kell. Nem sok, de valamennyi azért mégis. A nő ujját bámultam. Éreztem, hogy a baseballjátékos tekintetű pasas is figyel, de az volt az érzésem, a többiek elől eltakarja a nőt a hátam.

– Nekünk nincs egymással semmi bajunk, hölgyem. Nem is ismer. Tegye le azt a pisztolyt, és beszélgessünk.

A nő nem válaszolt. Az arcán mintha átsuhant volna valami, de én nem az arcát figyeltem. Csak az ujját tartottam szemmel. Ez volt az egyetlen része, ami érdekelt. Közben a kocsi padlóján keresztüljövő vibrációkra figyeltem. Vártam, hogy megálljon a szerelvény. Őrült utastársam azt is elmesélte a múltkor, hogy az R142A harmincöt tonnát nyom, és óránként hatvankét mérföld a legnagyobb sebessége. Tehát a fékezőberendezése nagyon erős. Túlságosan is erős, hogy alacsonyabb sebességnél sok finomkodásra adjon lehetőséget. A szerelvény óriási csikorgással, rángatózva áll meg. Az utolsó pár métert sokszor már a fékezett kerekeken, csúszva teszi meg, ez okozza a jellegzetes sivítást, amikor megáll.

Úgy gondoltam, ez most is így lesz, akármilyen lassan araszolgattunk, sőt talán még inkább. A pisztoly a nő kezében alapjában véve úgy viselkedik, mint egy felfüggesztett inga. Hosszú, vékony kar, a végén egy kiló acél. Amikor a kocsi fékezni kezd, a tehetetlenségi erő miatt a pisztoly előrelódul, menetirányba, Newton mozgástörvényeinek engedelmeskedve. Felkészültem rá, hogy a tehetetlenségi erőnek nekifeszülve ellökjem magam, és az ellenkező irányba ugorjak. Ha a pisztoly csak tizenkét centit lendül északi irányba, én pedig ugyanannyit dél felé, már biztonságban vagyok.

Talán tíz centi is megteszi.

Vagy legyen tizenegy, biztos, ami biztos.

A nő megkérdezte: – Hol szerezte ezt a forradást?

Nem válaszoltam.

– Haslövés érte?

– Pokolgép – feleltem.

A nő elmozdította a pisztoly csövét balra, vagyis nekem jobbra. Oda célzott, ahol a pólóm széle a forradást rejtette.

A szerelvény továbbsiklott, és végtelenül lassan, szinte gyalogos tempóban begördült az állomásra. A Grand Central állomáson nagyon hosszú a peron. Az első kocsi a peron legelejéhez ért. Vártam, hogy kezdődjön a fékezés. Úgy gondoltam, kellemes kis rándulást fogok érezni.

De még mindig nem értünk oda.

A pisztoly csöve ismét a hasam közepére fordult, aztán függőlegesen felfelé mozdult. A másodperc egy töredékéig azt hittem, a nő megadja magát. De aztán a cső tovább mozgott. A nő büszke, dacos gesztussal felszegte az állát, és a torkánál lévő lágy húsba nyomta a pisztoly csövét. Félig hátrahúzta a ravaszt. A hengerdob elfordult, és az ütőszeg hátracsúszott, súrolva a kabát nejlonanyagát.

Aztán a nő teljesen hátrahúzta a ravaszt, és szétlőtte a saját fejét.

6. fejezet

Az ajtók nagyon sokáig nem nyíltak ki. Talán valaki beszólt a segélykérő telefonon, vagy a vezető meghallotta a lövést. Akárhogy is, a rendszer minden ajtót lezárt. Nyilván jól kipróbált eljárásról van szó. Érthető is, hogy így csinálják. Jobb, ha az őrült lövöldözőt sikerül bezárni egy kocsiba, mint ha ámokfutást rendez a városban.

A várakozás nem volt valami kellemes. A 357-es Magnum lövedéket 1935-ben találták fel. A Magnum azt jelenti latinul, hogy „nagy”. Súlyosabb, mint a régebbi töltények, és sokkal több hajtóanyag fér bele. Technikailag maga a hajtóanyag nem robban fel, hanem hirtelen égés történik, egy olyan kémiai folyamat, amely félúton van az égés és a robbanás között. A lényege az, hogy nagy, forró gázbuborék képződik, amely felgyorsítja a golyót a csőben, mintha egy összenyomott rugó lökné ki. A forró gáz általában követi a golyót, kilövell a cső torkolatán, és meggyújtja a levegőben lévő oxigént. Ez okozza a torkolattüzet. Ha azonban a pisztolyt közelről odaszorítják a fejhez, ahogy a négyes számú utas tette, a golyó lyukat üt a bőrben, és a gáz is bepréselődik közvetlenül utána. Óriásira kitágul a bőr alatt, és vagy egy hatalmas, csillag alakú lyukat tép, amikor eltávozik, vagy minden húst és bőrt leszakít a csontokról, szinte meghámozza az egész koponyát, mint egy fordítva tartott banánt.

Ebben az esetben is ez történt. A nő arcából nem sok maradt, csak véres húscafatok lógtak a csontokról. A golyó vertikálisan haladt át a száján, az óriási kinetikus energia és az agykoponyába irányuló hatalmas nyomás kiutat keresett, amit ott talált meg, ahol a koponyacsontok még valamikor csecsemőkorában összeforrtak. A koponyavarratok szétnyíltak, és a nyomás három-négy nagyobb csontdarabot is a falra kent a nő fölött és a háta mögött. A fejéből szinte alig maradt valami. A graffitiálló üvegszálas műanyag jól bevált. Fehér csontdarabkák, sötétvörös vér és szürkés szövetcafatok csúsztak le a síkos felületről, vékony, nyálkás csiganyomot hagyva maguk után. A nő teste összegörnyedt. Jobb mutatóujja még mindig a ravaszon pihent. A pisztoly lecsúszott a combjáról, és ott hevert mellette az ülésen.

A lövés dörrenése még mindig ott csengett a fülemben. A hátam mögül fojtott hangokat hallottam. Éreztem a nő vérének szagát. Előbbre óvakodtam, és megnéztem a táskáját. Üres volt. Lehúztam a cipzárt a kabátján, és szétnyitottam. Semmi. Fehér pamutblúz volt alatta. Megcsapta az orromat a belek és a kiürült hólyag szaga.

Megkerestem a segélykérő telefont, és beszóltam a vezetőnek: – Öngyilkosság történt, valaki fejbe lőtte magát, az utolsó előtti kocsiban. Mindnyájan biztonságban vagyunk, már nem jelent fenyegetést. – Nem volt kedvem megvárni, amíg a New York-i rendőrség összeszed egy kommandósosztagot, felszerelik őket golyóálló mellényekkel és fegyverekkel, és körbeveszik a szerelvényt. Az elég sok időbe telhet.

Nem kaptam választ a vezetőtől, de egy perccel később felcsendült a hangja a hangosbemondóból: – Tájékoztatjuk kedves utasainkat, hogy az ajtók baleset miatt néhány percig zárva maradnak. – Lassan beszélt, valószínűleg papírról olvasta fel a szöveget. A hangja kicsit remegett, egyáltalán nem úgy hangzott, mint a Bloomberg-féle tévécsatorna bemondóinak sima hangja.

Még egyszer utoljára körülnéztem a kocsiban, leültem egy méterre a fej nélküli holttesttől, és vártam.

Egész epizódok lepereghettek volna egy tévés krimisorozatból, mire a valódi rendőrök megérkeztek. A tévében addigra DNS-mintát vettek volna, elemzik, megállapítják az egyezéseket, az elkövetőket levadásszák, elkapják, bíróság elé állítják és elítélik.

Végül hat rendőr vonult le a lépcsőn sisakban, golyóálló mellényben, készenlétben tartott fegyverekkel. Éjszakai járőrök, valószínűleg a Nyugati 35. utcában található 14. kerületi kapitányságról. A híres Midtown South körzet. Végigszaladtak a peronon, és az elejétől kezdték ellenőrizni a szerelvényt Felálltam, kinéztem az ütközők fölötti ablakon, és végignéztem a szerelvényen, mintha egy hosszú, kivilágított acél alagútba bámulnék. Távolabbra már csak homályosan láttam az ablakokon lévő kosz és az üveg zöldes elszíneződése miatt, de azt ki tudtam venni, hogy a zsaruk kocsiról kocsira járva kinyitják az ajtókat, mindent ellenőriznek, kiterelik az embereket a peronra, majd fel a lépcsőkön az utcára. Alig volt utas az éjszakai metrón, és nem tartott soká, amíg elértek a mi kocsinkhoz. Benéztek az ablakon, meglátták a holttestet meg a pisztolyt, és rögtön feszültek lettek. Az ajtók sziszegve kinyíltak, a rendőrök pedig betódultak, mindegyik ajtón ketten. Mi, utasok, magasba emeltük a kezünket, mintegy reflexszerűen.

Egy-egy rendőr elállta a kijáratokat, a másik három pedig egyenesen a halott nőhöz sietett. Megálltak tőle úgy két méterre. Nem tapintották ki a pulzusát, és nem keresték az élet más jelét sem. Nem tartottak tükröt az orra alá, hogy lélegzik-e. Részben, mert elég nyilvánvaló volt, hogy nem lélegzik, részben, mert nem volt orra. A porc is leszakadt, csak éles szélű csontszilánkok maradtak ott, ahol a belső nyomás kinyomta a két szemét.

Egy nagydarab, őrmesteri rangjelzést viselő rendőr hátrafordult. Kicsit sápadt volt, de egyébként elég jól megjátszotta, hogy ez mindennapos rutinfeladat a számára. – Ki látta, hogy mi történt? – kérdezte.

A kocsi elejében csönd lett. A hispán nő, a kosárlabdamezes férfi és az afrikai nő csak ült és hallgatott. Nyolcadik pont: mereven előreszegezett tekintet. Mind előrebámultak. Ha én nem látlak téged, te sem látsz engem. A golfinges pasas is hallgatott. Úgyhogy megszólaltam: – Kivette a pisztolyt a táskájából, és agyonlőtte magát.

– Csak így?

– Nagyjából.

– De miért?

– Honnan tudjam?

– Hol és mikor történt?

– Amikor befutottunk az állomásra, nem tudom, az mikor volt.

A rendőr megemésztette az információkat. Öngyilkosság, pisztollyal. A metró területe a New York-i rendőrség fennhatósága alá tartozik. A 41. és 42. utca közötti zóna a 14. körzet területe. Az ügy tehát az övé, semmi kétség. Bólintott. – Jól van, kérem, szálljanak ki a kocsiból, és várjanak a peronon. Szükségünk lesz a nevükre, a címükre, és jegyzőkönyvbe vesszük a vallomásukat.

Aztán bekapcsolta a gallérjához erősített kis mikrofont, amely hangosan sisteregni kezdett. A rendőr egy hosszú számsorból álló kódot mondott a mikrofonba. Gondoltam, a mentőket hívja. Ezután már a közlekedési társaság dolga, hogy a kocsit lekapcsolják a szerelvényről, kitakarítsák, és visszaállítsák a menetrend szerinti közlekedést. Nem lesz nehéz, bőven van még idő a reggeli csúcsforgalom előtt.

Kiszálltunk, és csatlakoztunk a peronon gyülekező emberekhez. Ott voltak a közlekedési rendőrség emberei, újabb rendőrök, a metró dolgozói, és a Grand Central pályaudvarról is ideszállingózott néhány vasutas. Öt perccel később lesietett a lépcsőn egy mentőscsapat hordággyal. Átléptek a felállított kordonon, bementek a metrókocsiba, az elsőnek kiérkezett járőrök pedig távoztak. Hogy ezután mi történt, azt már nem láttam, mert a rendőrök keresgélni kezdték a tömegben a kocsi utasait, hogy elvigyék őket kihallgatni. A nagydarab őrmester odajött hozzám. Én már válaszoltam pár kérdésére a kocsiban, úgyhogy engem vett előre. Elvezetett egy forró, fülledt, fehérre csempézett falú kis helyiségbe, amelyet valószínűleg a közlekedési rendőrség használhatott. Leültetett egy kemény faszékre, és megkérdezte a nevemet.

– Jack Reacher – feleltem.

Felírta, aztán nem kérdezett többet. Csak ácsorgott az ajtóban, engem figyelt, és várt, gondoltam, arra, hogy megérkezzen az illetékes nyomozó.

7. fejezet

A nyomozó egy nő volt. Egyedül jött. Nadrágot viselt, és rövid ujjú, szürke blúzt. Talán selyem volt, talán valamilyen szintetikus anyag. Mindenesetre fényes volt a felülete. Nem volt betűrve a nadrágba, úgy sejtettem, azért, hogy eltakarja a pisztolyt, a bilincseket, és ki tudja, még mi egyebet, amit magánál hord. A blúz alacsony, karcsú alakot rejtett. Fekete haját hátrafogta, arca kicsi volt és ovális. Semmilyen ékszert nem viselt, jegygyűrűt sem. Harmincas éveinek vége felé járt, talán negyven is lehetett. Csinos nő volt, azonnal megtetszett. Nyugodt és barátságos benyomást tett. Felmutatta a jelvényét, és odaadta a névjegyét. Rajta volt az irodája telefonszáma, a mobilszáma, és egy rendőrségi e-mail cím. Hangosan bemutatkozott. Theresa Lee-nek hívták. A vezetékneve ellenére nem volt ázsiai. A Lee talán a volt férje neve lehetett, vagy a Leigh név Ellis Island-i változata. Vagy az is lehet, hogy Robert E. leszármazottja volt.

– El tudná mondani, hogy pontosan mi történt? – kérdezte.

Halkan beszélt, a szemöldökét felvonta, rekedtes hangjában aggodalom és törődés csengett, mintha az lenne a legfőbb gondja, hogy milyen állapotban vagyok az engem ért trauma után. El tudná mondani? Mintha azt kérdezné: El tudja viselni, hogy újra végigélje! Futólag elmosolyodtam. A Midtown South körzetben évente egy számjegyű gyilkosság történik, és még ha mindegyikkel ő foglalkozott is azóta, hogy munkába állt, én akkor is több hullát láttam már életemben, mint ő. Sokszorosan többet. A metróbeli nő nem volt a legszebb, de meg sem közelítette a legcsúnyábbat.

Elmeséltem neki, hogy pontosan mi történt, egészen a Bleecker Streettől kezdve. A tizenegy pontos listát, a próbálkozásomat, hogy leállítsam a nőt, a töredékes beszélgetést, a pisztolyt, az öngyilkosságot.

Theresa Lee a listáról érdeklődött.

– Nekünk is megvan – mondta –, de én úgy tudtam, bizalmas.

– Húsz éve ismeri az egész világ – feleltem. – Mindenkinek megvan. Nehéz lenne bizalmasnak nevezni.

– Maga hol látta?

– Izraelben – feleltem. – Nem sokkal az után, hogy összeállították.

– Hogy került oda?

Gyorsan összefoglaltam neki a pályafutásom történetét, a rövidített változatot. Az amerikai hadseregben szolgáltam, tizenhárom éven át a katonai rendőrségnél, az elit 110. nyomozóegység tagjaként. Szolgáltam a világ minden pontján, kiküldetésekben is jártam itt-ott, ahová a parancs szólt. Aztán jött a Szovjetunió összeomlása, a leépítések, a kisebb védelmi költségvetés, és hirtelen az utcán találtam magam.

– Tiszt volt vagy közlegény? – kérdezte a nő. – Őrnagyi rangban szereltem le.

– És most?

– Nyugállományba vonultam.

– Kicsit fiatal ahhoz, hogy nyugalomba vonuljon.

– Gondoltam, kiélvezem, amíg még van rá időm.

– És élvezi?

– Soha nem éreztem magam jobban.

– És mit csinált ma este, itt a Village-ben?

– Zenét hallgattam – feleltem. – Egy bluesklubban a Bleecker Streeten.

– És hová tartott a hatos metróval?

– Ki akartam venni valahol egy szobát, vagy felszállni egy távolsági buszra Port Authoritynél.

– Hová ment volna?

– Akárhová.

– Csak rövid látogatást tett New Yorkban?

– Az a legjobb.

– Hol lakik?

– Sehol. Egyik rövid látogatás a másik után, így telik el az egész évem

– Hol a poggyásza?

– Nincs poggyászom.

A legtöbb ember ezután tovább kérdezősködik, de Theresa Lee nem tette. Tekintetének fókusza megváltozott, és azt mondta: – Nem örülök, hogy a lista tévesnek bizonyult. Azt hittem, mindig működik. – Bizalmasan mondta, mint rendőr a rendőrnek, mintha fontosnak tartaná, hogy régen én is az voltam.

– Csak félig volt téves – feleltem. – Az öngyilkosság stimmelt.

– Igen, azt hiszem – bólintott a nő. – Gondolom, a jelek ugyanazok. De akkor is téves riasztás volt.

– Még mindig jobb, mint ha azt hittük volna valakiről, hogy nem fog robbantani, aztán mégis robbantott volna.

– Igen, azt hiszem – bólintott újra Theresa Lee.

– Tudják már, hogy ki volt a nő?

– Még nem, de kiderítjük. Azt mondják, kulcsokat és tárcát találtak nála. Valószínűleg abból megtudjuk. Vajon miért volt rajta télikabát?

– Fogalmam sincs.

Theresa Lee úgy hallgatott, mintha mélységesen csalódott volna valamiben.

– Ezek a dolgok folyton változnak – mondtam. – Szerintem egy tizenkettedik pontot is hozzá kellene adnunk a női listához. Ha egy női merénylő leveszi az állandóan hordott fejkendőjét, akkor a homlokánál látni lehet, hogy egy csíkban nincs lebarnulva a bőre.

– Jó ötlet – mondta Theresa.

– És azt is olvastam egy könyvben, hogy az a szüzekről szóló dolog félrefordítás. A szó többjelentésű, és a Korán egy olyan részében fordul elő, amely tele van ételekkel kapcsolatos metaforákkal, mint a tej és méz. Valószínűleg mazsolát jelent. Dundi, cukrozott mazsolát.

– Mazsoláért ölik meg magukat?

– Szeretném látni az arcukat, amikor rájönnek.

– Maga sok nyelven tud?

– Beszélek angolul – feleltem. – És franciául. Különben is, egy női merénylő minek akarna szüzeket? Sok szent szöveget félrefordítanak. Főleg ahol szüzekről van szó. Valószínűleg az Újszövetséget is. Egyesek szerint Mária nem volt szűz, a héber szó csak annyit jelent, hogy először volt anya. Az eredeti szerzők jót kacagnának, ha látnák, mi lett belőle.

Theresa Lee ehhez nem fűzött semmiféle kommentárt, csak annyit kérdezett: – Jól van?

Ha jól értettem, az érdekelte, hogy megrázott-e a dolog, és szükségem van-e pszichológusra. Talán észrevette, hogy hallgatag ember létemre túl sokat beszélek. De tévedtem, másra gondolt. Amikor azt feleltem, jól vagyok, kissé meglepettnek tűnt, és azt mondta: – Én a maga helyében bánnám, hogy odamentem hozzá. Szerintem maga adta meg neki az utolsó lökést. Ha várt volna még pár megállót, akkor lehet, hogy túlteszi magát azon, ami aggasztja, és mégsem lesz öngyilkos.

Ezután egy percig némán ültünk, majd a nagydarab őrmester bedugta a fejét az ajtón, és biccentett Lee-nek, hogy menjen ki a folyosóra. Hallottam, hogy suttogva váltanak pár mondatott, aztán Lee visszajött, és megkért, hogy menjek be vele a Nyugati 35. utcai kapitányságra.

– Minek? – kérdeztem. A nő habozott.

– Puszta formalitás – mondta. – Csak hogy felvegyük a vallomását, és lezárjuk az aktát.

– Van más választásom?

– Ne csinálja ezt. Az izraeli lista is szóba került, ezért akár nemzetbiztonsági ügynek is nyilváníthatjuk a dolgot. Maga fontos szemtanú, akár a világ végezetéig bent tarthatjuk. Jobb lesz, ha szépen együttműködik, ahogy jó állampolgárhoz illik.

Így aztán vállat vontam, és követtem a Grand Central labirintusán át, ki a Vanderbilt sugárútra, ahol a kocsija parkolt, egy megkülönböztető jelzés nélküli Ford Crown Victoria. Piszkos volt és ütött-kopott, de azért elég jól működött. Arra a célra megfelelt, hogy elvigyen bennünket a Nyugati 35. utcáig. Bementünk a régi, impozáns kapun, és Lee felkísért egy kihallgatószobába. Kinyitotta az ajtót, és hátrább lépett, hogy előreengedjen. Aztán kint is maradt a folyosón, becsukta utánam az ajtót, és kívülről ráfordította a kulcsot.

8. fejezet

Theresa Lee húsz perc múlva tért vissza egy másik rendőrrel és az ügy megkezdett aktájával. A dossziét letette az asztalra, és a partnereként bemutatta a másik rendőrt. Docherty volt a neve. Azt mondta, lenne pár kérdése, amelyeket már a legelején fel kellett volna tenni. – Milyen kérdések? – érdeklődtem.

Lee előbb megkérdezte, kérek-e kávét, és akarok-e kimenni a mosdóba. Mindkettőre igent mondtam. Docherty elkísért, aztán mire visszaértünk, három műanyag pohár várt az asztalon a dosszié mellett, két kávé meg egy tea. Elvettem az egyik kávét, és belekortyoltam. Tűrhető volt. Lee a teát vette el, Docherty a másik kávét, aztán azt mondta: – Meséljen el mindent elölről.

Úgyhogy nekifogtam, és mindent újból elmondtam, tömören, dióhéjban, Docherty pedig elmorfondírozott egy kicsit azon, hogyan tévedhet az izraeliek listája, amint Lee is tette. Neki is ugyanazt feleltem: még mindig jobb, mint ha azt hittük volna, hogy nem robbant, aztán mégis, és hogy a halott nő szempontjából mindegy, hogy úgy tervezte, egyedül távozik-e ebből a világból, vagy hogy magával visz egy kisebb tömeget, attól még ugyanazokat a külső jeleket produkálta. Öt percen át kollegiális hangulatban beszélgettünk, mint három okos ember, akik megvitatnak egy érdekes problémát.

Aztán megváltozott a hangvétel.

– Milyen érzés volt? – kérdezte Docherty.

– Micsoda?

– Amikor a nő megölte magát.

– Örültem, hogy nem engem ölt meg.

– Gyilkossági nyomozók vagyunk. Minden erőszakos halálesetet ki kell vizsgálnunk, ugye, megérti? Hátha…

– Hátha mi? •

– Néha többről van szó, mint ahogy első ránézésre látszik.

– Itt nincs szó többről. A nő agyonlőtte magát.

– Ezt mondja maga.

– Senki sem állit mást, mert ez történt.

– Mindig elképzelhető más forgatókönyv is.

– Gondolja?

– Lehet, hogy maga lőtte le.

Theresa Lee együttérző pillantást vetett rám.

– Nem én tettem – mondtam.

– Lehet, hogy a magáé volt a pisztoly.

– Nem az enyém. Egy egykilós, nagyméretű revolver volt. Nem volt nálam táska.

– Maga elég nagydarab fickó. Nagy a nadrágja, nagy zsebek vannak rajta.

Theresa Lee ismét együttérző pillantást vett rám. Mintha azt mondaná, sajnálom.

– Mi ez a játék? A jó zsaru meg az ostoba zsaru?

– Azt hiszi, ostoba vagyok?

– Épp most bizonyította be. Ha lelőttem volna azt a nőt egy 357-es Magnummal. akkor könyékig tele lenne a karom lőpornyomokkal. De maga csak ott ácsorgott a mosdó előtt, és hagyta, hogy kezet mossak. Ujjlenyomatot se vettek, és nem ismertették a jogaimat. Csak a levegőbe beszél.

– Kötelességünk mindenről megbizonyosodni.

– Mit mond a halottkém?

– Még nem tudjuk.

– Voltak más szemtanúk is.

Lee megrázta a fejét. – Nem vesszük sok hasznukat. Nem láttak semmit.

– Látniuk kellett.

– A háta eltakarta, egyébként se néztek oda, félig aludtak. És különben se nagyon beszélnek angolul. Nem tudtak mondani semmit. Azt hiszem, szerettek volna minél gyorsabban szabadulni innen, mielőtt ellenőrizzük, hogy megvan-e a zöldkártyájuk.

– Na és az a másik fickó? Ő előttem ült, és teljesen ébren volt. Úgy festett, mint egy rendes állampolgár, akinek angol az anyanyelve.

– Milyen másik fickó?

– Az ötödik utas. Vászonnadrág és golfing volt rajta.

Lee kinyitotta a dossziét, és megrázta a fejét. – A nőn kívül csak négy utas volt.

9. fejezet

Lee kivett egy lapot a dossziéból, felém fordította, és odatolta az asztal közepére. Kézzel írott névsor volt a szemtanúkról. Négy név szerepelt rajta, az enyémen kívül Rodriguez, Frlujlov és Mbele.

– Négy utas volt – mondta újból Lee.

– Ott voltam a kocsiban, és tudok számolni. Tudom, hány utas volt. – Újra lejátszottam a fejemben a jelenetet, ahogy kiszálltam a metrókocsiból, és vártam a kavargó tömegben. Megérkeztek a mentősök. A rendőrök is kiszálltak, átfurakodtak az emberek között, és a szemtanúkat a könyöküknél fogva elkísérték a kis fülkébe. Engem ragadtak meg elsőnek, a nagydarab őrmester. Azt már nem tudtam megmondani, hogy a hátunk mögött négy rendőr jött-e a többi utassal, vagy csak három.

– Ezek szerint megszökött.

– Ki volt az ötödik? – kérdezte Docherty.

– Csak egy pasas. Ébernek tűnt, de nem volt rajta semmi különös. Úgy korombeli, jómódú.

– Kapcsolatba lépett bármilyen módon a nővel?

– Én nem láttam.

– Ő lőtte le?

– A nő saját magát lőtte agyon.

Docherty megvonta a vállát. – Akkor a pasasnak csak nem volt kedve tanúskodni. Nem akarta, hogy nyoma maradjon papíron, hogy valahol mászkált éjjel kettőkor. Valószínűleg csalja a feleségét. Az ilyesmi gyakran megesik.

– A pasas meglógott, de őt futni hagyják, és engem nyaggatnak?

– Most mondta, hogy nem volt semmi köze az egészhez.

– Nekem sem volt hozzá közöm.

– Ezt csak maga állítja.

– Amit a másik fickóról mondok, azt elhiszi nekem, amit magamról mondok, azt meg nem?

– Miért hazudna arról a másik fickóról?

– Ez csak időpocsékolás – feleltem. És tényleg az is volt. Olyan végletesen ostoba időpocsékolás, hogy hirtelen rájöttem, nem is komoly. Csak eljátszották az egészet. Rájöttem, hogy valójában Lee és Docherty, a maguk szerény módján, épp szívességet tesznek nekem.

Néha többről van szó van, mint ahogy első ránézésre Játszik.

– Ki volt az a nő? – kérdeztem.

– Miért lenne ez érdekes? – kérdezett vissza Docherty.

– Mert nyilván megállapították a személyazonosságát, és a számítógépek őrülten jelezni kezdtek, hogy valamiért érdekes. Valaki felhívta magukat, és szólt, hogy tartsanak itt engem, amíg ide nem érnek. Nem akartak letartóztatni, hogy ne legyen priuszom, úgyhogy inkább csak feltartanak ezzel a sok marhasággal.

– Nem igazán érdekel minket a priusza. Csak nem akartunk vacakolni a papírmunkával.

– Szóval, ki volt a nő?

– Úgy néz ki, a kormánynak dolgozott. Egy szövetségi szerv emberei már útban vannak ide, hogy kikérdezzék. Nem árulhatjuk el, melyik szervtől.

Ott hagytak bezárva a szobában. Nem volt vele különösebb bajom. Rideg volt, fülledt, kopottas, ablaktalan, ósdi rendőrségi bűnmegelőző plakátok a falakon, izzadság, félelem és odakozmált kávé szaga a levegőben. Egy asztal, három szék. Kettő a nyomozóknak, egy a gyanúsítottnak. Régebben talán az is előfordult, hogy a gyanúsítottnak lekevertek kihallgatás közben egy-két pofont, és leesett a székről. Talán manapság is megesik. Nehéz megmondani, hogy pontosan mi is történik egy ablaktalan szobában.

Fejben megpróbáltam egy kicsit számolgatni az időt. Legalább egy óra telhetett el azóta, hogy Theresa Lee-vel a Grand Centralnál beszélgettünk. Úgyhogy azt már tudtam, hogy nem az FBl-tól jönnek. A Városháza közelében, a Federal Plazán lévő New York-i központjuk a legnagyobb az országban. Tíz perc kell, hogy reagáljanak a hírre, tíz perc, hogy összeszedjenek egy csapatot, tíz perc az út kocsival idáig, ha felkapcsolják a villogókat és a szirénákat. Az FBI már rég megérkezett volna. De maradt még egy csomó hárombetűs szervezet. Fogadni mertem volna, hogy bárki tart is ide, IA-re fog végződni a jelvényén a szervezet neve. CIA, DIA. A központi hírszerző ügynökség, vagy a Védelmi Minisztérium hírszerzése. Esetleg valamilyen más szervezet, amely nemrégiben alakult, és még nem közismert. Pánikszerű reagálás az éjszaka közepén – ez elég jellemző lenne rájuk.

Miután a második óra is eltelt, kezdtem sejteni, hogy Washingtonból jönnek, ami arra utalt, hogy egy kisebb, speciális szervezetről lehet szó. Mindenki másnak lenne irodája a közelben. Feladtam a fejtörést, hátradöntöttem a széket, felraktam a lábamat az asztalra, és elaludtam.

Nem sikerült kiderítenem, hogy honnan jöttek. Akkor még nem. Nem árulták el. Reggel ötkor beállított három öltönyös férfi, és felébresztettek. Udvariasak voltak és tárgyilagosak. Az öltönyük közepes árfekvésű, tiszta és jól vasalt, a cipőjük fényes. A szemük ragyogott. A hajuk frissen rövidre nyírva, az arcuk egészségesen rózsás, az alkatuk zömök, de azért izmos. Úgy tűnt, hogy minden különösebb gond nélkül le tudnának futni egy fél maratont, bár nem nagy lelkesedéssel. Az első benyomásom az volt róluk, hogy nemrégiben hagyhatták ott a hadsereget. Belevaló tisztek, akiket a leszerelésük után toboroztak valamelyik washingtoni szervezethez. Elhivatott emberek, akik fontos munkát végeznek. Kértem, hogy igazolják magukat, és mutassanak valamilyen jelvényt, mire ők a Patriot Act elnevezésű, új terrorizmusellenes törvényre hivatkoztak, és közölték, hogy terrorgyanús ügyekben nem kötelesek azonosítani magukat. Ami valószínűleg igaz is, és nyilvánvaló volt, hogy módfelett élvezik a dolgot. Fontolgattam, hogy bosszúból nem mondok semmit, de ők látták, hogy ezt forgatom a fejemben, úgyhogy tovább idézgették a törvényben foglaltakat, nem hagyva semmi kétséget afelől, ha ezt az utat választom, azzal csak nagyon nagy bajba keverem magam. Elég kevés dolog van a világon, amitől félek, de azt azért jobb elkerülni, hogy ujjat húzzunk a modern nemzetbiztonsági apparátussal. Franz Kafka és George Orwell is ezt tanácsolták volna. Úgyhogy végül csak vállat vontam, és azt mondtam, tessék, kérdezzenek.

Azzal kezdték, hogy tudnak a katonai múltamról, és nagyon tisztelik, ami vagy semmitmondó közhely volt, vagy azt jelentette, hogy ők maguk is katonai rendőrök voltak valamikor. A kollégáikon kívül senki sem tiszteli a katonai rendőröket. Aztán azt mondták, nagyon fognak figyelni, és tudni fogják, hazudok-e, vagy igazat mondok. Ami nagy marhaság volt, mert erre csak a legjobbak képesek, márpedig ezek a fickók nem voltak a legjobbak, különben sokkal magasabb posztot töltenének be, vagyis ebben a pillanatban épp otthon szunyókálnának, valahol egy virginiai kertvárosban, és nem az l-95-ös főúton autózgatnának hajnalok hajnalán.

De nem volt semmi titkolnivalóm, úgyhogy megint azt mondtam, kérdezzenek csak.

Három problémakör érdekelte őket. Az első: ismertem-e a nőt, aki öngyilkos lett a metrón, láttam-e már valaha.

– Nem – feleltem röviden és tömören, halkan, de határozottan.

Több kiegészítő kérdést nem tettek fel, amiből én nagyjából már tudtam, hogy kik is ezek, és mi a dolguk. Egy másodrendű B csapat, amelyet csak azért küldtek ide, hogy lezárjanak egy még nyitott nyomozást, és kizárjanak valakit, aki már eleve csak félig-meddig volt gyanús. Azt szerették volna, hogy minden kérdésükre negatív választ kapjanak, aztán szépen lezárhassák és a süllyesztőbe tehessék az aktát. Az volt a cél, hogy ne maradjanak elvarratlan szálak, és nem akarták felhívni a figyelmet erre az egész ügyre azzal, hogy nagy feneket kerítenek neki. Szerettek volna minél előbb szépen hazamenni, és elfelejteni az egészet.

A második kérdésük az volt, hogy ismerek-e egy Lila Hoth nevű nőt.

– Nem – feleltem, mivel nem ismertem ilyen nevű nőt. Akkor még nem.

A harmadik kérdést már kicsit hosszabban megvitattuk. A vezetőjük kezdte, a főnök. Kicsit idősebb volt, mint a másik kettő, és valamivel alacsonyabb. Talán egy kicsit okosabb is. – Maga odament a nőhöz a metrón.

Nem feleltem semmit. Az volt a dolgom, hogy kérdésekre válaszoljak, nem pedig az, hogy kijelentéseket kommentáljak.

A férfi tovább faggatott: – Milyen közel volt hozzá?

– Két méterre – feleltem. – Úgy nagyjából.

– Elég közel, hogy megérintse?

– Nem.

– Ha kinyújtotta volna a karját, és a nő is kinyújtja az övét, összeért volna a kezük?

– Talán – feleltem.

– Ez mit jelent, igen vagy nem?

– Azt jelenti, hogy talán. Azt tudom, hogy az én karom milyen hosszú, de azt nem, hogy az övé milyen hosszú volt.

– Odanyújtott valamit magának?

– Nem.

– Átvett tőle valamit?

– Nem.

– Elvett tőle valamit a halála után?

– Nem.

– Valaki más elvett valamit?

– Nem láttam.

– A nő mondott magának valamit?

– Semmi lényegeset.

– Magán kívül beszélt mással is?

– Nem.

– Megkérhetem, hogy ürítse ki a zsebeit?

Vállat vontam. Nem volt semmi rejtegetnivalóm. Sorra végigmentem a zsebeimen, és mindent kipakoltam a kopott asztalra. Egy összetekert bankjegycsomó és némi apró. A régi útlevelem. A bankkártyám. Az összehajtható nyelű fogkefém. A metrójegy, amivel felszálltam a metróra. És Theresa Lee névjegye.

A férfi a mutatóujjával mindent megpiszkált, aztán biccentett az egyik emberének, aki odalépett hozzám, és megmotozott. Többé-kevésbé hozzáértő módon végezte a dolgát, és nem talált semmit. Megrázta a fejét.

A főnök azt mondta: – Köszönjük, Mr. Reacher.

Azzal távoztak is, mind a hárman, ugyanolyan gyorsan, mint ahogy jöttek. Kicsit csodálkoztam a dolgon, de azért örültem. Mindent visszapakoltam a zsebeimbe, megvártam, hogy eltűnjenek a folyosóról, aztán kisétáltam a szobából. Minden csendes volt. Theresa Lee egy íróasztalnál üldögélt, és nem csinált semmit, a partnere, Docherty pedig épp hátrakísért egy férfit egy kisebb irodába. Meggyötört külsejű, közepes testalkatú, negyvenes fickó volt, gyűrött, szürke pólóban és piros melegítőnadrágban. Úgy jött el otthonról, hogy meg sem fésülködött, ez egyértelmű volt. Szürkülő haja szanaszét állt. Theresa Lee észrevette, hogy nézem, és megszólalt: – Egy családtag.

– A nőé?

Lee bólintott. – A tárcájában benne volt, kit kell értesíteni baj esetén. A pasas az öccse. Ő is zsaru, egy New Jersey-i kisvárosban. Egyenesen idesietett.

– Szegény ördög.

– Na igen. Nem kértük meg, hogy azonosítsa a holttestet. Túl rossz állapotban van. Azt mondtuk neki, hogy már lezártuk a koporsót. Megértette.

– Szóval biztosak a nő személyazonosságában?

Lee bólintott. – Igen, az ujjlenyomatok alapján azonosítottuk.

– És ki volt?

– Ezt nem árulhatom el.

– Velem végeztek?

– A szövetségiek végeztek magával?

– Úgy tűnik.

– Akkor mehet. Végeztünk.

Amikor a lépcsőhöz értem, még utánam szólt: – Nem gondoltam komolyan, hogy maga adta meg neki az utolsó lökést.

– De igen, komolyan gondolta – feleltem. – És lehet, hogy igaza is van.

Kiléptem a hűvös hajnalba, és balra indultam a 35. utcán, kelet felé. Végeztünk. De mint kiderült, mégsem végeztem. Az utcasarkon négy fickó várt, akik beszélni akartak velem. Hasonló figurák, mint az előző három, csakhogy ezek nem szövetségi ügynökök voltak. Az öltönyük túl drága volt.

10. fejezet

A világ mindenütt egyforma dzsungel, de New York ennek a dzsungelnek a legtisztább megnyilvánulása. Ami máshol esetleg csak hasznos lehet, attól itt a nagyvárosban az életünk függhet. Ha az ember meglátja, hogy négy fickó ácsorog a sarkon, és rá vár, akkor vagy habozás nélkül, inaszakadtából rohanni kezd az ellenkező irányba, vagy továbbsétál anélkül, hogy lassítana vagy gyorsítana a tempón, vagy akár egy pillanatra is megtorpanna. Mereven, kimért közönnyel előrenéz, vet egy pillantást az arcukra, aztán elfordul, mintha azt mondaná: Csak ennyien vagytok?

Az igazság az, hogy okosabb elfutni. A legjobb verekedés mindig az, amelyikre nem kerül sor. De én soha nem állítottam magamról, hogy okos lennék. Legfeljebb makacs, és időnként kicsit morcos. Vannak, akik rosszkedvükben macskákat rugdosnak. Én egyenesen továbbmegyek.

Az öltönyük sötétkék volt, és nagyon úgy festett, mintha valami olyan üzletből származna, amelyiknek egy külföldi divattervező neve áll a cégtábláján. A négy öltönyös fickó eléggé kompetensnek látszott, mintha tiszthelyettesek lennének. Jártasak a világ dolgaiban, és büszkék rá, hogy jól el tudják végezni a feladatukat. Az biztos, hogy vagy volt katonák, vagy volt rendőrök, esetleg mindkettő. Látszott rajtuk, hogy amint egy lépéssel feljebb kerültek a fizetési listán, egy lépéssel eltávolodtak a szabályoktól és az előírásoktól is, és mindkettőt egyformán nagy dolognak tartják.

Amikor úgy négylépésnyire voltam tőlük, szétváltak két párra. Elég helyet hagytak, hogy ha akarok, átsétálhassak közöttük, de a bal oldalon álló fickó, aki a vezetőjük lehetett, felemelte a két kezét olyan gesztussal, amely egyszerre jelentette azt, hogy: Kérem, megállna egy percre?, és azt, hogy: Nem akarunk semmi rosszat. A következő lépés alatt döntenem kellett. Azt soha nem engedheti az ember, hogy beszoruljon négy fickó közé. Vagy megáll még előttük, vagy átlökdösődik közöttük. Ebben a pillanatban még választhattam. Könnyű lett volna megállni, és könnyű lett volna továbbsietni. Ha összezárják a soraikat, miközben továbbmegyek, úgy fellököm őket, mint a tekebábukat. Több mint százhúsz kilót nyomok, és óránként négy mérföldes sebességgel haladtam. Ők jóval könnyebbek voltak nálam, és egy helyben álltak.

Még két lépés volt hátra, amikor a vezetőjük megszólalt: – Beszélhetnénk?

Megtorpantam. – Miről? – kérdeztem.

– Maga volt a szemtanú, igaz?

– Maguk kicsodák?

A fickó nem felelt, csak lassú, nem fenyegető mozdulattal szétnyitotta a zakóját. Nem volt alatta semmi, csak a vörös selyembélés és az inge villant elő. Se pisztoly, se pisztolytáska vállpántja, se derékszíj. A jobb kezével benyúlt a bal belső zsebébe, és elővett egy névjegykártyát. Előbbre hajolt, és átnyújtotta. Olcsó kivitelű darab volt. Az első sorban ez állt: „Fő a biztonság” Inc. A második sorban: Védelem, nyomozás, beavatkozás. A harmadik sorban a telefonszám, 212-es manhattani körzetszámmal.

– A fénymásolószalonok remek helyek – mondtam. – Lehet, hogy én is csináltatok magamnak egy névjegyet, amin az áll, hogy John Smith, a világ királya”.

– A névjegyünk teljesen törvényes – mondta a fickó. – És a cégünk is törvényes.

– Kinek dolgoznak?

– Azt nem mondhatjuk meg.

– Akkor nem segíthetek.

– Jobban jár, ha velünk beszél, mint ha a megbízónkkal. Elintézhetjük civilizáltan is a dolgot.

– Hát most tényleg megijedtem.

– Csak néhány kérdést szeretnénk feltenni, ennyi az egész. Segítsen nekünk. Csak egyszerű melósok vagyunk, a munkánkat végezzük, ahogy maga is.

– Én nem vagyok melós. Dologtalan úriember vagyok.

– Akkor ereszkedjen le hozzánk egy kicsit a magas polcról, és szánjon meg minket.

– Mit akarnak kérdezni?

– Átadott magának valamit?

– Kicsoda?

– Tudja, hogy ki. Átvett tőle valamit?

– És mi a következő kérdés?

– Mondott valamit?

– Sok mindent mondott. Egész úton magában beszélt a Bleecker Streettől a Grand Centralig.

– És mit mondott?

– Nem sokat hallottam belőle.

– Valami információt?

– Nem hallottam.

– Neveket említett?

– Lehetséges.

– Említette a Lila Hoth nevet?

– Nem hallottam.

– Említette John Sansom nevét? Hallgattam, mire a fickó megkérdezte: – Mi az?

– Ezt a nevet hallottam már valahol.

– A nőtől?

– Nem.

– Átadott magának valamit?

– Mit?

– Bármit.

– Miért érdekes ez?

– A megbízónk tudni akarja.

– Mondja meg neki, hogy jöjjön ide, és kérdezze meg személyesen.

– Jobb lesz, ha velünk beszél.

Elmosolyodtam, és továbbsétáltam a köztük nyílt kis résen. Az egyikük azonban jobbról odalépett, és megpróbált visszalökni. A vállam a mellkasának ütközött, félrelöktem az utamból. utánam jött. Én megálltam, úgy tettem, mintha balra mozdulnék, aztán mintha jobbra, közben a fickó háta mögé kerültem. A zakója háta közepén egy varrás húzódott végig, francia szabásmód szerint. A brit szabók jobban szeretik a két párhuzamos oldalvarrást, az olaszok pedig egyáltalán nem használnak varrást a zakók hátán. Odahajoltam, elkaptam alul a zakó két szárnyát, és egy rántással feltéptem a varrást, aztán megint ellöktem a fickót. Előrebukott, jobb felé. A zakója lógott róla, csak a gallér tartotta. Elöl nem volt begombolva, hátul meg szétnyílt, mint egy kórházi hálóing.

Aztán futva megtettem három lépést, megálltam, és visszafordultam. Elegánsabb megoldás lett volna, ha csak úgy lassan továbbsétálok, de sokkal ostobább is. A közönyöst játszani jó dolog, de az éber készenlét még jobb. A négy fickó bizonytalankodott. El akartak kapni, ez egyértelmű volt. Csakhogy a Nyugati 35. utcán voltunk, kora reggel. Ha egyáltalán járnak erre ilyenkor autók, biztos, hogy rendőrségi járművek. Úgyhogy végül csak szúrós pillantást vetettek rám, és távoztak. Libasorban átmentek az utca túloldalára, és a saroknál dél felé fordultak.

Végeztünk.

Csakhogy még mindig nem végeztem. Épp megfordultam, hogy továbbinduljak, amikor kilépett valaki a kapitányságról, és utánam szaladt. Gyűrött szürke póló, piros melegítőnadrág, szürkülő, szanaszét álló haj. A nő öccse, a kisvárosi rendőr Jersey-ből. Utolért, és jó erősen elkapta a könyökömet, amiből sejtettem, hogy látott odabent, és tudja, hogy én vagyok a szemtanú. Aztán közölte velem, hogy teljesen biztos benne, hogy a nővére nem lett öngyilkos.

11. fejezet

Meghívtam egy kávézóba a Nyolcadik sugárútra. Annak idején egyszer elküldtek egy egynapos szemináriumra Fort Ruckerbe, hogy megtanuljam, hogyan kell tapintatosan viselkedni azokkal, akik nemrégiben veszítették el valamelyik szerettüket. Néha a katonai rendőröknek kell közölniük a rossz hírt a hozzátartozókkal. Halálüzenetnek hívtuk. Ez irányú képességeimről az volt az általános vélemény, hogy sok kívánnivalót hagynak maguk után. Csak úgy beállítottam, és kerek perec közöltem a hírt. Úgy gondoltam, a dolog természetéből adódóan így kell csinálni, de úgy tűnik, tévedtem. Úgyhogy elküldtek Fort Ruckerbe. Jó dolgokat tanultam ott. Megtanultam, hogy az érzelmeket komolyan kell venni. Mindenekfelett megtanultam azt is, hogy a kávézók, bisztrók és büfék megfelelő környezetet jelentenek a rossz hír közléséhez. A nyilvános hely miatt kevésbé valószínű, hogy hisztérikus rohamot kap az illető, továbbá a rendelés, a várakozás, a kávékortyolgatás kissé lelassítja az információk átadását, aminek köszönhetően könnyebb megemészteni őket.

Egy tükör mellett lévő bokszban ültünk le. Ez is segít. Szembenézhettünk a tükörben úgy, hogy valójában mégsem kellett egymásra néznünk. A kávézó úgy félig volt tele, zsarukkal a kapitányságról, és a West Side-i garázsokba tartó taxisofőrökkel. Kávét rendeltünk. Én szívesen be is kaptam volna valamit, de nem akartam enni, ha a másik fél nem eszik. Tiszteletlenség lett volna. Azt mondta, nem éhes. Én csendben ültem és vártam. A Fort Rucker pszichológusai azt tanították, hagyni kell, hogy ők beszéljenek először.

A férfi Jacob Mark néven mutatkozott be. A nagyapját eredetileg Markakisnak hívták, de akkoriban egy görög név nem hangzott túl jól, hacsak nem csemegeboltja volt az illetőnek, márpedig a nagyapjának nem az volt. Az építőiparban volt érdekelt. Ezért aztán megváltoztatta a nevét. Azt mondta, szólítsam Jake-nek. Én erre azt mondtam, szólítson csak Reachernek. Elmesélte, hogy rendőr, mire én elmeséltem, hogy valamikor én is az voltam, a hadseregben. Elmondta, hogy nőtlen, egyedül él. Mondtam, hogy velem is ez a helyzet. Találjunk valami közös kiindulási alapot, mondták a tanáraim Fort Ruckerben. Így közelről nézve – és zilált külsejétől eltekintve – elég kiegyensúlyozott embernek látszott. Egy kis fáradtság sugárzott belőle, mint minden zsaruból, de a felszín alatt egy átlagos külvárosi ember rejtőzött. Ha más pályaválasztási tanácsot kap annak idején, lehetett volna belőle fizikatanár, fogorvos vagy autóalkatrész-kereskedő is. Negyvenes évei elején járt, már meglehetősen őszült, de az arca fiatalos volt és ránctalan. A szeme sötét volt, nagyra tágult, merev, de ez csak átmeneti állapot. Néhány órával ezelőtt, amikor lefeküdt, még jóképű pasas lehetett. Rögtön szimpatikus volt, és megsajnáltam, amiért ilyen helyzetbe került.

Vett egy nagy levegőt, és elmondta, hogy a nővérét Susan Marknak hívták. Egy időben Susan Molina volt a neve, de évekkel ezelőtt elvált, és visszavette a lánykori nevét Most egyedül él. Jelen időben beszélt róla, még nagyon messze volt attól, hogy elfogadja, ami történt.

– Nem lehetett öngyilkos. Ez egyszerűen lehetetlen.

– Jake, én ott voltam.

A pincérnő kihozta a kávénkat, és egy percig némán kortyolgattuk. Hagytam, hogy teljen az idő, és a férfi egy kicsit jobban felfogja a történteket. A Fort Rucker pszichológusai azt mondták, hogy akik ilyen váratlanul elveszítenek valakit, azoknak átmenetileg annyi lesz az IQ-juk, mint egy labradornak. Nem túl finom megfogalmazás, de hát a seregben így szokás, és pontos, mert akik mondták, pszichológusok voltak, és értették a dolgukat.

– Mondja el, hogy történt – kérte Jake.

– Maga hová valósi?

Egy kisvárost nevezett meg New Jersey északi részén, ahová még a New York-i metró is elvisz. Rengeteg ingázó lakik arra, és unatkozó háziasszonyok, jómódban, biztonságban, elégedetten. Azt mesélte, a helyi rendőrség elég jól áll anyagilag, és általában nincs túl sok dolguk. Megkérdeztem, megvan-e nekik az izraeliek listája. Azt felelte, hogy a World Trade Center elleni merénylet óta az ország minden rendőrőrsét elárasztották különféle papírokkal, és minden egyes rendőrnek be kellett magolnia minden lista minden pontját.

– A nővére nagyon furcsán viselkedett, Jake. Minden szempontból gyanús volt. Pontosan úgy festett, mint aki öngyilkos merényletre készül.

– Ez marhaság – vágta rá rögtön Jake, ahogy egy jó testvérhez illik.

– Nyilván nem öngyilkos merénylő volt – mondtam –, de maga is ugyanezt gondolta volna róla. Kénytelen lett volna, magát is kiképezték rá, hogy felismerje a jeleket.

– Szóval a lista inkább az öngyilkosságra készülést jelzi előre, nem annyira a robbantást.

– Úgy tűnik.

– A nővérem nem volt boldogtalan.

– Annak kellett lennie.

Jake nem felelt. Tovább kortyolgattuk a kávét. Az emberek jöttek-mentek körülöttünk. Kifizették a számlát, borravalót hagytak. A Nyolcadik sugárúton egyre nagyobb lett a forgalom.

– Meséljen róla valamit.

– Milyen fegyvert használt? – kérdezte Jake.

– Egy régi Ruger Speed-Sixet.

– Az apánké volt, tőle örökölte.

– Hol lakott? Itt a városban?

Jake megrázta a fejét. – Annandale-ben, Virginiában.

– Maga tudta, hogy itt van a városban? Jake újból megrázta a fejét.

– Minek jöhetett ide?

– Fogalmam sincs.

– Miért volt rajta télikabát?

– Nem tudom.

– Idejött egypár szövetségi ügynök, hogy kérdéseket tegyenek fel nekem. Aztán elkapott pár magánkopó, épp mielőtt maga utánam jött. Mind egy Lila Hoth nevű nőről faggatott. Hallotta valaha ezt a nevet a nővérétől?

– Nem.

– Na és John Sansom nevét?

– Ő Észak-Karolina kongresszusi képviselője. Szenátor akar lenni. Kemény fickó.

Bólintottam. Homályosan derengett valami. Közeledett a választási időszak. Olvastam ezt-azt az újságokban, és hallottam néhány dolgot a tévében. Sansom elég későn kezdett politizálni, de emelkedőben volt a csillaga. Kemény, kompromisszumokra nem hajló embernek tartották, és nagyon ambiciózusnak. Egy ideig az üzleti életben működött, nagyon sikeresen, azelőtt pedig a hadseregben szolgált, ahol szintén sikeres volt a pályafutása. Arra célozgatott, hogy a különleges alakulatoknál futott be fényes karriert, de a részletekről soha nem beszélt. A különleges alakulatok nagyon jól megfelelnek erre a célra, bárki hivatkozhat rájuk. A legtöbb akciójuk eleve titkos, vagy legalábbis azt lehet állítani róla.

– Említette a nővére valaha is Sansomot?

– Nem hiszem.

– ismerte?

– El sem tudom képzelni, honnan ismerte volna.

– Mivel foglalkozott a nővére? Jake nem válaszolt.

12. fejezet

Végül nem is kellett kimondania a választ. Eleget tudtam már ahhoz, hogy magamtól is ki tudjam találni. A nő ujjlenyomatai szerepeltek a nyilvántartásban, és három kimosdatott és kinyalt exkatona rohant ide miatta, csak azért, hogy pár perc múlva már távozzanak is. Mindez arra utalt hogy Susan Mark a Védelmi Minisztériumban dolgozhatott, de nem túl magas poszton. És Annandale-ben lakott, Virginiában. Ha jól emlékszem, délnyugatra van Arlingtontól. Talán némileg megváltozott, mióta utoljára ott jártam, de valószínűleg még mindig elég kellemes kisváros, és még mindig könnyű onnan bejárni a világ legnagyobb irodaépületébe, csak végig kell hajtani a 244-es főúton.

– A Pentagonban dolgozott – szólaltam meg.

– Nem beszélhetett a munkájáról – mondta Jake.

Megcsóváltam a fejem. – Ha tényleg olyan titkos volt a munkája, akkor azt is mondhatta volna magának, hogy a Wal-Martban pénztáros.

Jake nem felelt. – Egy időben nekem is volt egy kis irodám a Pentagonban – folytattam. – ismerem a helyet Meséljen nyugodtan.

Jake egy pillanatig hallgatott, aztán vállat vont. és azt mondta: – Civil adminisztrátor volt, de mindig úgy beszélt a munkájáról, mintha nagyon izgalmas lenne. Egy CGUSAHRC nevű szervezetnek dolgozott, de soha nem beszélt róla sokat. Úgy állította be, mintha valami titkos dolog lenne. Az emberek nem nagyon beszélhetnek ilyesmiről, főleg a World Trade Center óta.

– Ez nem egy szervezet – mondtam. – Egy személy. Annak a rövidítése, hogy „az Egyesült Államok Hadserege humánpolitikai osztályának főparancsnoka”. És nem valami izgalmas munka. Egyszerűen a személyzeti osztály. Rengeteg akta és papírmunka.

Jake nem felelt semmit Azt hittem, megsértődött, amiért lekicsinylem a nővére karrierjét. Talán mégsem tanultam eleget a Fort Rucker-beli szemináriumon. Lehet, hogy jobban oda kellett volna figyelnem. A csönd már-már kezdett kissé hosszúra és kínosra nyúlni. Gyorsan megkérdeztem: – Mesélt magának bármit is a munkájáról?

– Nem igazán. Talán nem is igen volt mit mesélnie – Ezt némi keserűséggel mondta, mintha hazugságon kapta volna a nővérét.

– Az emberek szeretik eltúlozni a dolgokat, Jake. Ilyen az emberi természet Többnyire nem ártanak vele senkinek. Talán csak versenyezni akart magával, amiért maga rendőr.

– Nem álltunk túl közel egymáshoz.

– Mégiscsak egy család.

– Azt hiszem…

– Élvezte a munkáját?

– Úgy tűnt, igen. És valószínűleg jól is csinálta. Megvolt hozzá minden képessége. Remek volt a memóriája, aprólékos volt, pedáns, és jól értett a számítógépekhez.

Ismét csönd telepedett ránk. Megint Annandale-re gondoltam. Kellemes, de jelentéktelen kisváros. Tulajdonképpen csak aludni járnak oda az emberek. A jelenlegi körülmények között azonban volt egy érdekes vonatkozása.

Nagyon messze volt New Yorktól.

A nővérem nem volt boldogtalan.

– Mi az? – kérdezte Jake.

– Semmi. Nem tartozik rám.

– Micsoda?

– Csak elgondolkoztam.

– Miről?

Néha többről van szó, mint ahogy első ránézésre látszik.

– Maga mennyi ideje rendőr?

– Tizennyolc éve.

– Ugyanazon a helyen?

– A State Troopersnél voltam gyakorlaton, aztán áthelyeztek.

– Sok öngyilkosságot látott Jersey-ben?

– Talán évente egyet-kettőt

– Volt olyan, amiről előre látták, hogy be fog következni?

– Nem igazán. Többnyire mindig nagy meglepetés.

– Mint ez a mostani eset.

– igen.

– De minden öngyilkosság mögött kellett hogy álljon valami ok.

– Valami mindig van. Anyagi vagy szexuális ok, vagy félnek valamilyen botrány kipattanásától.

– Tehát a nővérének is kellett hogy legyen rá valami oka.

– Nem tudok róla.

Megint elhallgattam. – Mondja el, mire gondol – faggatott Jake.

– Nem az én dolgom.

– Maga is rendőr volt – mondta. – Észrevett valamit, ugye?

Bólintottam. – Ha jól sejtem, az öngyilkosságok közül, amelyekkel találkozott, úgy tízből hét otthon történt, három esetben pedig elhajtottak valami félreeső helyre a közelben, és ott hajtották végre.

– Nagyjából igen.

– De mindig valamilyen ismerős helyen követték el. Csendes és nyugodt környéken, ahol egyedül lehettek. Miután odaértek egy bizonyos helyre. Az ember odamegy, összeszedi a lelkierejét, és megteszi.

– Hová akar kilyukadni?

– Oda, hogy soha nem hallottam még olyanról, hogy valaki elutazik otthonról több száz mérföldre, és útközben követ el öngyilkosságot.

– Én megmondtam.

– Maga azt mondta, hogy a nővére nem lett öngyilkos. De az lett, a saját szememmel láttam. Csak azt akarom mondani, hogy nagyon szokatlan módon követte el. Nem hiszem, hogy valaha is hallottam volna olyan esetről, amikor valaki egy metrókocsiban lett öngyilkos. Olyanról esetleg igen, hogy a metró elé vetette magát. Maga hallott már olyan esetről, hogy egy tömegközlekedési eszközön, menet közben ölte meg magát valaki?

– És…?

– Semmi. Csak kérdéseket teszek fel, ez minden.

– Miért?

– Csak úgy. Gondolkozzon úgy, mint egy rendőr, Jake, nem úgy, mint egy testvér. Mit csinálunk, ha úgy látjuk, hogy valami nem illik a képbe?

– Mélyebbre ásunk.

– Akkor tegye ezt.

– Ezzel még nem fogom visszahozni a nővéremet.

– De ha megértjük a dolgokat, az sokat segíthet. – Ezt a bölcsességet szintén Fort Ruckerben tanították meg nekem, de nem a pszichológia-tanfolyamon.

Kértem, hogy töltsék újra a kávésbögrémet, miközben Jacob Mark egy kis zacskó cukorral játszadozott. Ide-oda forgatta a kezében, a cukor hol az egyik végébe folyt, hol a másikba, mint a homokórában a homok. Láttam, hogy töri a fejét, mint egy rendőr, de a szíve úgy dobog, mint egy testvéré. Minden kiült az arcára Mélyebbre ásunk. Ettől még nem fogom visszakapni a nővéremet.

– Mi van még? – kérdezte.

– Volt egy utas a metrón, aki meglógott, még mielőtt a rendőrség kihallgathatta volna.

– Kicsoda?

– Egy pasas. A zsaruk úgy gondolták, hogy csak nem akarta, hogy szerepeljen a neve valami hivatalos jegyzőkönyvben. Talán csalja a feleségét.

– Lehetséges.

– igen – bólintottam. – Lehetséges.

– És?

– A szövetségiek és a magánnyomozók is arról faggattak, hogy a nővére átadott-e nekem valamit.

– Micsodát?

– Azt nem mondták meg pontosan. Gondolom, valamilyen kisebb tárgyat.

– Melyik szövetségi szervtől voltak?

– Azt nem árulták el.

Félig felemelkedtem a székről, és kivettem a farzsebemből a névjegyüket. Olcsó darab volt, máris meggyűrődött, és kissé kékre színeződött a farmeromtól. Új volt, még fogott egy kicsit. Letettem a névjegyet az asztalra, megfordítottam, és Jake elé toltam. Lassan végigbogarászta, talán kétszer is. „Fő a biztonság” Inc. Védelem, nyomozás, beavatkozás. És egy telefonszám. Jake elővette a mobilját, és hívta a megadott számot Némi várakozás után vidám, három hangjegyből álló dallamocska csilingelt, aztán egy géphang szólalt meg. Jake összecsukta a telefont. – Ezen a számon előfizető nem kapcsolható. Hamis.

13. fejezet

Másodszor is kértem újratöltést a kávéból. Jake csak bámult a pincérnőre, mintha még soha nem hallott volna róla, hogy ilyet is lehet A pincérnő végül elveszítette a türelmét, és odébbállt Jake visszacsúsztatta nekem a névjegyet. Fogtam és zsebre vágtam, Jake pedig azt mondta: – Nem tetszik ez nekem. – A maga helyében nekem se tetszene.

– Vissza kellene mennünk a rendőrségre, és beszélni velük.

– Jake, Susan öngyilkos lett, ez a lényeg. Ők csak ennyit akarnak tudni. Az, hogy hogyan, vagy hol, vagy miért, őket már nem érdekli.

– Pedig kellene.

– Talán igen, de akkor sem érdekli őket. Magát érdekelné a helyükben?

– Valószínűleg nem – felelte. A tekintete merengő lett, talán régi eseteket idézett fel magában. Nagy házak, fákkal teli utcák, ahol ügyvédek laknak, akik jól élnek az ügyfeleikről legombolt pénzekből, aztán elkövetnek valamit, amit nem kellett volna, és inkább meghátrálnak a szégyen, a botrány és az ügyvédi kamarából való kizárás elől. Vagy tanárok, akik teherbe ejtették egy tanítványukat. Vagy családos emberek, akik fiúszeretőt tartanak Chelsea-ben vagy a West Village-ben. A helyi rendőrök kiérkeznek a helyszínre, tele tapintattal és nyers együttérzéssel. Hangosnak és betolakodónak érzik magukat a szép, nyugodt lakásokban. Ellenőrzik a helyszínt, megállapítják a tényeket, megírják a jelentésüket, lezárják az aktát, aztán már el is felejtik, és továbblépnek a következő ügyre. Cseppet sem érdekli őket, hogy az illető hogyan lett öngyilkos, hol, vagy miért

– Van valami elmélete? – kérdezte Jake.

– Még túl korai lenne elméleteket gyártani. Egyelőre csak tények vannak.

– Milyen tények?

– A Pentagonban nem bíztak meg teljesen a nővérében.

– Ez pokolian komoly vád.

– Szemmel tartották, Jake, ez biztos. Ahogy a neve felbukkant egy rendőrségi ügy kapcsán, a szövetségiek azonnal iderohantak, méghozzá hárman. Nyilván ez az ilyenkor szokásos eljárás.

– De nem maradtak sokáig.

Bólintottam. – Ami azt jelenti, hogy nem gyanakodtak rá túlságosan. Csak elővigyázatosak voltak, ennyi az egész. Talán motoszkált bennük valami kis gyanú, de nem hittek benne igazán. Azért jöttek ide, hogy kizárják a dolgot

– Miféle gyanú?

– A humánpolitikai osztályon információkkal dolgoznak.

– Azt gondolják, hogy információkat adott el?

– Ezt akarták kizárni.

– Ami azt jelenti, hogy feltételezték róla.

Megint bólintottam. – Talán meglátták egy olyan irodában, ahol nem volt semmi keresnivalója, vagy kinyitott egy irattartó szekrényt, amit nem kellett volna. Talán úgy gondolták, lehet rá valami ártatlan magyarázat, de azért a biztonság kedvéért utána akartak nézni. Vagy az is lehet, hogy eltűnt valami, és nem tudták, kire gyanakodjanak és kit figyeljenek, így aztán mindenkit szemmel tartottak.

– De miféle információ lehetett?

– Sejtelmem sincs.

– Mondjuk egy lemásolt akta?

– Kisebb. Egy összehajtogatott cédula, egy számítógép-memória. Valami olyan, amit át lehet adni kézből kézbe a metrón.

– Susan patrióta volt, szerette a hazáját. Soha nem tett volna ilyet.

– Nem is tett. Nem adott át senkinek semmit.

– Tehát nem tudunk semmit.

– Azt tudjuk, hogy a nővére több száz mérföldre járt az otthonától, egy megtöltött pisztollyal.

– És félt – tette hozzá Jake.

– És télikabát volt rajta harminc fokban.

– Továbbá felmerült két név – mondta Jake. – John Sansom és Lila Hoth, bárki legyen is az. A Hoth külföldi névnek hangzik.

– Valamikor a Markakis is az volt.

Jake megint elhallgatott, én pedig a kávémat kortyolgattam. A forgalom lelassult kint a sugárúton. Kezdett beállni a reggeli dugó. A nap már magasan járt az égen, kissé délkeletre. Sugarai nem voltak párhuzamosak az utcák hálózatával, lapos szögben estek be, és hosszú, ferde árnyékokat vetettek.

– Mondja meg, honnan lehetne kiindulni – szólalt meg Jake.

– Nem tudunk eleget.

– Akkor spekuláljon.

– Nem tudok. Kitalálhatnék egy történetet, de tele lenne fehér foltokkal. Az is lehet, hogy teljesen téves lenne az egész.

– Próbálja meg. Mondjon valamit. Dobjunk be ötleteket. Vállat vontam. – Találkozott már olyanokkal, akik régebben a különleges alakulatoknál voltak?

– Kettővel-hárommal. Vagy talán négy-öttel is, ha beleszámolom azt a néhányat, akiket a State Troopersnél ismertem.

– Hát szerintem az a valószínű, hogy nem találkozott eggyel sem. A legtöbb ilyen karrier meg se történt Olyan ez, mint amikor az emberek azt mondják, hogy annak idején ott voltak a woodstocki popfesztiválon. Ha mind igazat mond, akkor úgy tízmilliós volt a közönség. Vagy mint a New York-iak, akik azt állítják, hogy látták leomlani az ikertornyokat. Ha elhiszi, amit mondanak, hát akkor az összes New York-i épp arrafelé nézett abban a pillanatban. Akik azt állítják, hogy a különleges alakulatoknál szolgáltak, többnyire lódítanak. A legtöbben soha nem jutottak tovább a gyalogságnál. Páran még csak seregben sem voltak. Az emberek szeretik eltúlozni a dolgokat.

– Mint a nővérem.

– ilyen az emberi természet.

– Hová akar kilyukadni?

– Próbálok azzal dolgozni, amink van. Tudunk két, nem túl sokatmondó nevet, tudjuk, hogy közelegnek a választások, és hogy a nővére a hadsereg humánpolitikai parancsnokságán dolgozott.

– Gondolja, hogy ez a John Sansom hazudik a múltjával kapcsolatban?

– Valószínűleg nem – feleltem. – De elég gyakori, hogy az emberek eltúlozzák az érdemeiket ezen a téren. A politika piszkos üzlet Fogadni mernék, hogy ebben a pillanatban valaki épp azon dolgozik, hogy felkutatja azt a fickót, akihez húsz évvel ezelőtt Sansom a ruháit hordta tisztíttatni, és ellenőrzi, hogy megvolt-e a zöldkártyája, vagy illegálisan dolgozott. Tehát nyugodtan feltételezhetjük, hogy nagyon alaposan utánajárnak az életrajzában szereplő tényeknek. Ez egy nemzeti sport így a választási időszakban.

– Akkor lehet, hogy Lila Hoth újságíró, vagy oknyomozó riporter valamelyik kábeltévénél vagy rádióműsornál.

– Lehet, hogy Sansom politikai ellenfele.

– Ilyen névvel, Észak-Karolinában? Nem valószínű.

– Oké, akkor mondjuk, hogy újságíró vagy kutató. Talán megszorongatta a humánpolitikai osztály egy adminisztrátorát, hogy szerezze meg a Sansom katonai múltjáról szóló aktákat. Lehet, hogy éppen a maga nővérét.

– És mivel zsarolta?

– Ez az első nagy fehér folt a történetben. – Susan Mark kétségbeesett volt, és rettegett. Nehéz lett volna elképzelni, hogy egy újságírónő így meg tudta volna félemlíteni. Az újságírók sokszor manipulatívak és meggyőzőek tudnak lenni, de azért senki sem fél tőlük különösebben.

– Érdekelte Susant a politika? – kérdeztem.

– Miért?

– Lehet, hogy nem szerette Sansomot. Nem tetszettek neki az elvei. Talán magától együttműködött az újságíróval, sőt önként vállalkozott.

– Akkor mitől félt volna ennyire?

– Mert megszegte a törvényt. Állandóan a torkában doboghatott a szíve.

– És miért volt nála pisztoly?

– Általában nem hordta magánál?

– Soha. Örökség volt. Egy fehérneműs fiókban tartotta, ahogy általában a legtöbb ember.

Vállat vontam. A pisztoly jelentette a második nagy fehér foltot a történetben. Az emberek különféle okokból veszik elő a pisztolyt a fehérneműs fiókból. Önvédelmi célokból, agresszióból, de soha nem azért, mert hirtelen eszükbe jut az az ötlet, hogy kinyírják magukat valahol jó messzire az otthonuktól.

– Susant nem érdekelte különösebben a politika – mondta Jake.

– Értem.

– Tehát a dolog nem függhet össze Sansommal.

– Akkor miért merült fel a neve?

– Fogalmam sincs.

– Susan csak autóval jöhetett New Yorkba. Repülőre nem vihette fel a fegyvert. Valószínűleg épp most vontatják el a kocsiját. A Holland-alagúton keresztül jöhetett, és leparkolt valahol a belvárosban.

Jake nem válaszolt. A kávém már kihűlt. A pincérnő nem jött oda újratölteni. Nem hajtottunk neki túl sok hasznot. A többi asztalnál közben már kétszer is kicserélődtek a vendégek. Dolgozó emberek, akik sietősen épp csak bekaptak valamit, hogy felkészüljenek az előttük álló nehéz munkanapra. Magam elé képzeltem Susan Markot tizenkét órával korábban, ahogy felkészül az előtte álló nehéz éjszakára. Felöltözik. Megkeresi az apja pisztolyát, megtölti, belerakja a fekete táskába. Beül a kocsijába, a 236-os úton elmegy a Beltwayig, az óramutató járásával megegyező irányban körbehajt rajta, talán tankol, aztán rátér az i-95-ös útra észak felé, és tágra nyílt, kétségbeesett szemmel belehajt a sötétségbe.

Spekuláljon – mondta Jake. De én nem akartam tovább ezen gondolkozni, mert megszólalt a fejemben Theresa Lee hangja. Maga adta meg neki az utolsó lökést. Jake látta, hogy töröm valamin a fejem, és megkérdezte: – Mi az?

– Tegyük fel, hogy valamivel zsarolták Susant. Valami nagyon súlyos dologgal. Tegyük fel, hogy útban volt, hogy átadja az információt, aminek a megszerzésére kényszerítették. És tegyük fel, hogy ezek a valakik rossz emberek. Susan nem bízott abban, hogy ha átadja az információt, akkor kiengedik a markukból, és abbahagyják a zsarolást. Talán attól tartott, hogy újabb követelésekkel állnak elő. Nyakig benne volt az egészben, és nem látott kiutat. És mindenekfelett nagyon félt tőlük. Tehát kétségbe volt esve. Ezért magával vitte a pisztolyt. Talán úgy gondolta, ki tud mászni a csávából, de nem volt túl optimista az esélyeit illetően. Mindent egybevéve, nem hitt benne, hogy jól fog végződni a dolog.

– És?

– Tehát valami elintéznivalója volt, és már majdnem oda is ért. Nem állt szándékában lelőni magát.

– Na és a lista, meg a gyanús jelek?

– Egy találkozóra tartott, és attól félt, valaki véget vethet az életének, akár szó szerint, akár átvitt értelemben – ez lényegében ugyanaz, mintha öngyilkosságra készült volna.

14. fejezet

Ez még nem magyarázza meg a télikabátot – mondta Jacob Mark. De én úgy véltem, ebben téved. Nagyon is megmagyarázta. Ahogyan azt a tényt is, hogy miért hagyta ott valahol a kocsiját, és miért metróval ment tovább. Úgy gondoltam, arra készült, hogy váratlan irányból, egy aluljáróból felbukkanva közelíti meg azt, akivel találkoznia kellett, és azért öltözött tetőtől talpig feketébe, mert valamilyen konfliktusra számított a sötétben. Talán a dzseki volt az egyetlen fekete kabátja.

És ez minden egyebet is megmagyarázott. A rettegést, a halálra-szántságot. Amikor magában motyogott, talán elpróbálta, hogy mit fog majd mondani. Könyörgés, érvek, vagy talán fenyegetések. Újra meg újra elismételte, mintha saját magát is meg akarná győzni arról, hogy hihető, amit mond.

Jake megszólalt: – Az nem lehet, hogy azért ment, hogy átadjon valakinek valamit, mivel nem volt nála semmi.

– Lehet, hogy volt. A fejében. Maga mondta, hogy remek volt a memóriája. Katonai egységek, dátumok, határidők – bármilyen adatot megjegyezhetett, amire azoknak szükségük volt.

Jake hallgatott, és próbált valami ellenvetést találni, de nem sikerült neki.

– Titkos információk, hadititkok… Jézusom, ezt nem tudom elhinni.

– Susan nagyon nagy nyomás alatt állhatott, Jake.

– Ugyan miféle titkokat lehet megtudni a személyzeti osztályon, ami miatt emberek halhatnak meg?

Nem válaszoltam, mivel halványlila gőzöm se volt. Az én időmben a humánpolitikai parancsnokságot még PERSCOM-nak, vagyis személyzeti parancsnokságnak hívták. Tizenhárom évet lehúztam a seregben anélkül, hogy akár egyetlenegyszer is gondoltam volna rájuk. Papírmunka, akták. Az érdekes információkat máshol kezelték.

Jake fészkelődött a székén. Beletúrt csapzott hajába, aztán a fülére szorította a tenyerét, és körözött a fejével, mintha merev nyakát akarná kilazítani, vagy mintha valami belső nyugtalanság jelképe lett volna a mozdulat. Megtett egy teljes kört, és visszajutott a legalapvetőbb kérdéshez: – Szóval, miért? Miért ölte meg magát, mielőtt odaért volna?

Egy pillanatig hallgattam. A kávézó zajai kavarogtak körülöttünk. A linóleumon megcsikorduló tornacipők, az evőeszközök csilingelése, a falipolcra szerelt tévéből szóló hírek, a csengő, amivel a rendelést jelezték a konyhának.

– Megszegte a törvényt – mondtam. – Elárulta a belevetett bizalmat, és megszegte hivatalos kötelességét. Gyaníthatta, hogy valamiféle megfigyelés alatt tartják. Talán már figyelmeztették is. Úgyhogy nagyon feszült lehetett attól a pillanattól kezdve, hogy otthon beült a kocsijába. Útközben állandóan figyelhette a tükörben, nem követik-e. Minden rendőr potenciális veszélyt jelentett az autópályák fizetőkapuinál. Minden öltönyös ember, akit csak meglátott, lehetett volna szövetségi ügynök. A metrón pedig bármelyikünk lehetett ott azért, hogy őt elkapja. Jake nem felelt semmit.

– Aztán én odamentem hozzá – folytattam.

– És?

– És összeroppant. Azt hihette, le akarom tartóztatni, és ott helyben vége a játszmának. Elérkezett az út végére. Vége van, ha megteszi, amire kényszerítették, és vége van, ha nem teszi meg. Nem volt kiút, se előre, se hátra. Csapdába esett. Bármivel is fenyegették meg, megvalósulhat, vagy börtönbe kerülhet.

– Miből gondolta volna, hogy le akarja tartóztatni?

– Nyilván azt hitte, zsaru vagyok.

– Miért hitte volna?

Zsaru vagyok – mondtam neki. Tudnék segíteni magának. Megbeszélhetnénk a dolgot.

– Paranoiás volt, ami érthető.

– Maga egyáltalán nem úgy fest, mint egy rendőr. Úgy fest, mint egy csavargó. Inkább azt hihette, hogy pénzt akar kunyerálni.

– Talán azt hitte, álruhában vagyok.

– A Pentagonban volt adminisztrátor. Tudhatta, hogy fest egy álruhás zsaru.

– Sajnálom, Jake, de az a helyzet, hogy azt mondtam neki, rendőr vagyok.

– Miért?

– Azt hittem, robbantani akar. Csak próbáltam túlélni valahogy a következő három másodpercet, hogy ne nyomja meg a gombot. Bármit hajlandó lettem volna mondani.

– És pontosan mit mondott neki? – kérdezte Jake. Elmeséltem, ő meg felsóhajtott: – Jézusom, ez tényleg nagyon úgy hangzott, mintha egy zsaru mondta volna.

Szerintem maga adta meg neki az utolsó lökést.

– Sajnálom – mondtam újra.

A következő pár percben két tűz közé kerültem. Jacob Mark csak bámult rám, mert megöltem a nővérét. A pincérnő dühös volt, mert vagy nyolc reggelit felszolgálhatott volna, mióta mi ott ücsörögtünk a két kávéval. Elővettem egy húszdollárost, és odadugtam a csészealj alá. Ő is látta. Nyolc vendégnyi borravaló. Ezzel a pincérnőproblémát megoldottam. A Jacob Mark-probléma már nehezebb volt. Még mindig némán, dühösen ült. Kétszer is elfordította a tekintetét, és készült felállni az asztaltól. Végül azt mondta: – Most mennem kell, sok dolgom van. Valahogy közölnöm kell a hírt a családjával.

– A családjával?

– Molina a volt férje. És van egy fiuk, Peter. Az unokaöcsém.

– Susannek van egy fia?

– Miért érdekli ez magát?

Annyi az IQ-juk, mint egy labradornak.

– Jake, itt ülünk, és azon rágódunk, mivel zsarolhatták Susant, és maga elfelejtette megemlíteni azt az apróságot, hogy van egy fia?

Egy pillanatig üres tekintettel bámult rám, aztán azt mondta: – Nem gyerek már, huszonkét éves. A kaliforniai egyetemre jár. Futballozik, megtermettebb, mint maga. És nem állt túl közel az anyjához, a válás után az apjánál maradt

– Hívja fel.

– Kaliforniában hajnali négy óra van.

– Akkor is hívja fel, most rögtön.

– Fel fogom ébreszteni.

– Reméljük, hogy így lesz.

– Előbb fel kell készítenem erre.

– Előbb fel kell vennie a telefont

Jake megint elővette a mobilját, és keresgélt a telefonban tárolt számok között, aztán a lista vége felé meg is találta, amit keresett. Gondoltam, ábécésorrendben lehetnek a nevek, Peter a P-nél. A füléhez szorította a telefont, és aggódó arccal megvárt öt kicsöngést, aztán a hatodik után megváltozott az arca. Egy kis ideig még a fülénél tartotta a telefont, aztán lassan leengedte, és annyit mondott: – Hangposta.

15. fejezet

Akkor lásson munkához – mondtam. – Hívja fel a Los Angeles-i rendőrséget, vagy az egyetemi campus rendőrségét, kérjen tőlük egy kis szívességet, mint zsaru a zsarutól. Küldjenek oda valakit, és nézzék meg, hogy otthon van-e a srác.

– Ki fognak röhögni. Egy egyetemista futballsztár nem veszi fel a telefonját hajnali négykor, és emiatt aggódom?

– Csak csinálja.

– Jöjjön oda velem – mondta Jake.

Megráztam a fejemet. – Én itt maradok. Még egyszer beszélni akarok azokkal a magánnyomozókkal.

– Soha nem fogja megtalálni őket.

– Ők fognak megtalálni engem. Nem válaszoltam a kérdésükre, hogy Susan átadott-e nekem valamit. Szerintem újból meg akarják kérdezni.

Megbeszéltük, hogy öt óra múlva találkozunk ugyanebben a kávézóban. Figyeltem, ahogy Jake beül a kocsijába, aztán elsétáltam dél felé a Nyolcadik sugárúton, lassan, ráérősen, mintha nem lenne semmi különösebb dolgom, mint ahogy nem is volt. Fáradt voltam, mert nem aludtam túl sokat, bár a sok kávé felpörgetett Mindent egybevéve úgy ítéltem meg, hogy az éberségem és az energiaszintem is hagy maga után némi kívánnivalót, és úgy véltem, a magánnyomozók ugyanebben a cipőben járnak. Mindnyájan fent voltunk egész éjszaka. Erről megint eszembe jutott az időpont kérdése. Ahogy a hajnali két óra nem a legjobb időpont egy öngyilkos bombamerénylethez, ahhoz is elég fura időpont, hogy Susan Mark éppen ekkor igyekezzen egy találkozóra, ahol információkat kell átadnia. Megálltam egy újságosbódénál, és átlapoztam az aznapi újságokat Meg is találtam a kis hírt, amit kerestem, a Daily News egyik belső oldalán eldugva. A New Jersey Turnpike-nál előző este órákra lezárták az autópálya észak felé tartó sávjait. Egy tartálykamion karambolozott a ködben, és valami savas anyag ömlött az útra. Több halott is volt.

Elképzeltem Susan Markot, ahogy ott ül csapdába esve, két autópálya-kijárat között Legalább négy órára elakadhatott. Négyórás késlekedés. Egyre nő benne a feszültség. Se előre, se hátra. Két tűz közé szorult. Az óra ketyeg. Közeleg a határidő, amikorra meg kell érkeznie, aztán elmúlik. Feltételezi, hogy a fenyegetések, szankciók és büntetések most már biztosan életbe lépnek. A hatos metró nekem elég gyorsnak tűnt, de Susannak borzalmasan lassú lehetett. Szerintem maga adta meg neki az utolsó lökést Lehetséges, hogy így történt, de nem lehetett szüksége túlságosan nagy lökésre.

Szépen összehajtogattam az újságokat, hogy újból eladható állapotba kerüljenek, és továbbsétáltam. Úgy gondoltam, az a fickó, amelyiknek eltéptem a zakóját, valószínűleg hazament átöltözni, de a másik három itt lézenghet a közelben. Nyilván figyeltek, amikor bementem a kávézóba, és követtek, amikor kijöttem. Én nem láttam őket sehol az utcán, de nem is igazán kerestem. Nincs értelme keresni valamit, amiről biztosan tudjuk, hogy ott van.

Valamikor régen a Nyolcadik sugárút veszélyes környék volt. Törött utcalámpák, üres telkek, bezárt boltok, kábítószerárusok, prostik, rablók. Sok mindent láttam errefelé. Engem ugyan soha nem támadtak meg, ami nem nagy meglepetés. Az, hogy valaki engem szemeljen ki potenciális áldozatnak, legfeljebb akkor fordulna elő, ha csak mi ketten lennénk az egész világon, a rabló meg én. És én győztem volna. A Nyolcadik sugárút ma már ugyanolyan biztonságos, mint bármi más hely. Zajlik az élet, tele van emberekkel. Úgyhogy nem érdekelt különösebben, hol akar megközelíteni a három fickó. Meg sem próbáltam egy általam kiválasztott helyre terelni őket. Csak úgy sétálgattam. Az ő dolguk, hogy kezdeményezzenek. A meleg lassan hőséggé fokozódott, és az utcán egyre inkább különféle szagok terjengtek. Olyan ez, mint egy kezdetleges naptár: ha szemétszag van, akkor nyár van, ha nincs szemétszag, akkor tél.

A Madison Square Gardentől egy sarokkal délre közelítettek meg, a régi nagypostánál. A saroktelken építkezés folyt, ezért a gyalogosok leszorultak a keskeny, kerítéssel leválasztott járdaszélre. Megtettem rajta egy métert, amikor az egyik fickó kilépett elém, egy másik megjelent a hátam mögött, a vezetőjük pedig mellém lépett. Ügyes manőver. A vezetőjük megszólalt: – Hajlandók vagyunk elfelejteni, ami a zakóval történt.

– Helyes – feleltem –, mert én már el is felejtettem.

– De tudnunk kell, hogy van-e magánál valami, ami a miénk.

– A maguké?

– A megbízónké.

– Maguk tulajdonképpen kicsodák?

– Odaadtuk a névjegyünket.

– És első ránézésre nagy hatást is tett rám,

Igazi műalkotás, már matematikai szempontból. Egy telefonszám hét számjegyének több mint hárommillió lehetséges kombinációja van. De maguk nem találomra választottak, hanem kerestek egy olyat, amiről biztosan tudták, hogy nem tartanak nyilván rajta előfizetőt. Gondolom, ezt nem könnyű elintézni, úgyhogy mély benyomást tett rám a dolog. Aztán jobban meggondolva arra jutottam, hogy egyenesen lehetetlen elintézni, ha figyelembe vesszük, hányan élnek Manhattanben. Ha valaki meghal vagy elköltözik, elég gyorsan újból felhasználják a számát. Tehát rájöttem, hogy hozzáférésük van olyan számok listájához, amelyeket soha nem használnak. A telefontársaságok fenntartanak néhány ilyen számot arra az esetre, ha a tévében vagy egy mozifilmben elhangzik egy telefonszám, akkor ne valódi szám legyen, nehogy zaklassák a tulajdonosát. Tehát ebből arra következtettem, hogy vannak kapcsolataik a szórakoztatóiparban. Talán mert leginkább filmes és tévés körökben vállalnak biztonsági feladatokat. Úgyhogy a legkeményebb feladat, amiben általában részük van, az az, hogy távol tartsák az autogramkérő rajongókat Ez azért elég nagy csalódás lehet maguknak. Biztos vagyok benne, hogy ennél jobbra számítottak, amikor belekezdtek ebbe a vállalkozásba. És ami még rosszabb, mindez arra is utal, hogy berozsdásodtak a képességeik, mivel nem áll módjukban gyakorolni őket Úgyhogy most már még kevésbé aggódom maguk miatt, mint eleinte. Mindent egybevéve azt mondanám, a névjegy nagy hiba volt, nem tett jót az imázsuknak.

– Meghívhatnánk egy kávéra? – kérdezte a vezetőjük.

Soha nem mondok nemet egy kávéra, de az ücsörgésből elegem volt, úgyhogy azt mondtam, rendben, de hozzuk el a kávét, aztán majd séta közben megiszogatjuk, és elbeszélgetünk. Megálltunk az első Starbucks kávézónál, amit megláttunk. A legtöbb városban félsaroknyi távolságon belül találni egyet. Nem törődtem a kávékülönlegességekkel, egyszerű feketét rendeltem, a saját őrleményükből, tele pohárral, tejszínnek nem is maradt hely. Mindig ezt rendelem a Starbucksban. Nagyon finom kávéfajta. Nem mintha igazán érdekelne, nekem a koffein a fontos, nem az íz.

Kimentünk, és elindultunk a sugárúton. Négy ember azonban nem nagyon tud séta közben beszélgetni egymással, és a forgalom zaja is túl hangos volt, úgyhogy tíz méterrel odébb megálltunk egy mellékutca torkolatában. Én az árnyékba húzódtam, és nekidőltem egy korlátnak, hárman mellettem álltak a napon, és felém hajoltak, mintha ezzel is nyomatékosítani akarnák a mondanivalójukat.

A lábunknál kiszakadt szemeteszsák hevert, amelyből egy vasárnapi újság cafatai lógtak ki a járdára. A fickó, aki eddig is beszélt, azt mondta: – Maga súlyosan alábecsül minket. Nem mintha versengeni akarnánk magával.

– Oké – bólintottam.

– Maga katona volt, igaz?

– A hadseregben szolgáltam.

– És még mindig úgy is fest.

– Maguk is. Különleges alakulatok?

– Nem, nem vittük olyan sokra. Elmosolyodtam. Egy becsületes ember.

– Egy akció itteni részének lebonyolítására béreltek fel minket. A halott nőnél volt valami érték, és a mi dolgunk az, hogy visszaszerezzük.

– Micsoda, és mennyire értékes?

– Információk.

– Nem segíthetek.

– A megbízónk úgy gondolja, digitális adatok lehettek, egy számítógépes chipen vagy pendrive-on. Mi erre azt mondtuk, azt nehéz lenne kicsempészni a Pentagonból. Szerintünk a nő csak memorizálta az adatokat.

Nem feleltem semmit. Susan Markra gondoltam a metrón, ahogy motyogott magában. Talán mégsem kéréseket, fenyegetéseket vagy érveket mormolt. Lehet, hogy az adatokat ismételgette, amelyeket át kellett adnia, hogy el ne felejtse, vagy össze ne zavarja őket a nagy izgalomban és pánikban. Bemagolta és ismételgette őket, és azt hajtogatta magában, engedelmeskedem, engedelmeskedem, mintha meg akarná nyugtatni magát, és remélte, hogy minden jól fog végződni.

– Ki a megbízójuk? – kérdeztem.

– Azt nem mondhatjuk meg.

– Mivel zsarolta a nőt?

– Nem tudjuk. Nem is akarjuk tudni. Kortyolgattam a kávét, és hallgattam.

A fickó megszólalt: – A nő beszélt magával a metrón.

– igen, beszélt.

– Tehát azt feltételezzük, hogy bármit is tudott, most már maga is tudja.

– Lehetséges – feleltem.

– A megbízónk meg van győződve róla. Ami jelent magának egy kis problémát. Ha egy chipen vannak az adatok, az nem nagy dolog. Fejbe kólintjuk, kiforgatjuk a zsebeit, és elvesszük. De ha a fejében van, akkor másképp kell kiszednünk belőle.

Hallgattam.

– Úgyhogy tényleg nem ártana, ha elmondaná, amit tud.

– Hogy kompetensnek látsszanak a megbízójuk előtt?

A fickó megrázta fejét. – Hogy maga egy darabban maradjon.

Megint belekortyoltam a kávéba, a fickó pedig folytatta: – Kérem, mondja el, mint férfi a férfinak. Mint katona a katonának. Itt most nem rólunk van szó. Ha üres kézzel megyünk vissza, biztos, hogy kirúgnak, de hétfőn reggel már újból lesz munkánk, majd dolgozunk valaki másnak. De ha mi kikerülünk a képből, maga ki lesz szolgáltatva ezeknek. A megbízónk egész csapatot hozott magával. Egyelőre nem akarja bevetni őket, mert itt New Yorkban túl nagy feltűnést keltenének. De ha mi távozunk, akkor ezek magára szabadulnak. És higgye el, nem örülne neki, ha ők akarnának beszélni magával.

– Senkivel sem akarok beszélni, se velük, se magukkal. Nem szeretek beszélni.

– Ez nem tréfadolog.

– Ebben igaza van. Egy nő meghalt.

– Az öngyilkosság nem bűncselekmény.

– De az. ami rákényszerítette, lehet az. A nő a Pentagonban dolgozott. Máris nemzetbiztonsági ügyről van szó. Jobb lenne, ha minél előbb kiszállnának ebből az egészből. Beszélniük kellene a rendőrséggel.

A fickó megrázta a fejét. – Inkább börtönbe kerülnék, mint hogy ujjat húzzak ezekkel az emberekkel. És ezt a legkomolyabban mondom.

– Értem. Megszokta, hogy csak autogramvadászokkal van dolga.

– Mi kesztyűs kézzel bánunk magával. Használja ki.

– Maguk nem jók semmire, se kesztyűvel, se anélkül.

– Hol szolgált a seregben?

– A katonai rendőrségnél.

– Akkor maga halott ember. Soha nem látott még olyat, mint amire ezek képesek.

– Ki a megbízójuk?

A fickó csak megrázta a fejét.

– Hányan vannak?

A fickó megint csak a fejét rázta.

– Mondjon róla valamit.

– Nem figyelt rám. Ha a rendőrségnek nem akarok beszélni, magának mi a fenéért mondanék bármit is?

Megvontam a vállam, felhajtottam az utolsó korty kávét, és ellöktem magam a korláttól. Odébb mentem három lépést, és beledobtam a műanyag poharat egy szemetesbe. – Hívják fel a megbízójukat, és mondják meg neki, hogy neki volt igaza, és maguk tévedtek. Az információ egy pendrive-on van, ami most a zsebemben lapul. Aztán telefonon mondjanak fel, menjenek szépen haza, és ne kerüljenek többet az utamba.

Két autó között átvágtam a túloldalra, és kisétáltam a Nyolcadik sugárútra. A vezetőjük hangosan utánam szólt, a nevemet kiáltotta. Megfordultam, és láttam, hogy kinyújtott karral maga elé tartja a mobiltelefonját. Rám mutatott vele, és a kijelzőjére bámult. Aztán leengedte, és mindhárman elindultak. Elsuhant köztünk egy nagy fehér furgon, és mire rájöttem, hogy lefényképeztek a telefonnal, már el is tűntek a szemem elől.

16. fejezet

Radio Shack boltból körülbelül tizedannyi van, mint Starbucks kávézóból, de ilyet is lehet néhány sarkon belül találni minden nagyvárosban. Jó korán nyitnak. Megálltam az elsőnél, amit megláttam. Egy indiai származású férfi lépett oda hozzám, hogy kiszolgáljon. Nagyon készségesnek tűnt, talán én voltam aznap az első vevő. Olyan mobiltelefonokról érdeklődtem, amelyekkel fényképezni is lehet. Azt mondta, ma már gyakorlatilag mindegyikkel lehet fényképezni, némelyikkel még videofelvételt is lehet készíteni. Mondtam, hogy szeretném látni, mennyire jó fényképet lehet velük csinálni. Találomra kiválasztott egy telefont, megállt az üzlet hátsó részében, a pénztárnál, és lefotózott. A kép kicsi volt, és nem túl éles. A vonásaim kivehetetlenek voltak rajta. A méreteimet, az alakomat és a tartásomat viszont nagyon is jól visszaadta, ami épp elég baj. Az igazság az, hogy az arcom átlagos és jelentéktelen, könnyen felejthető. Az az érzésem, a legtöbben inkább az alakom alapján ismernek fel, ami viszont egyáltalán nem átlagos.

Mondtam az eladónak, hogy nem kérem a telefont Megpróbált rám sózni helyette egy digitális kamerát, rengeteg megapixellel, mondván, hogy azzal jobb képet lehet csinálni. Mondtam, hogy kamerát se akarok. Viszont vettem egy pendrive-ot. amin számítógépes adatokat lehet tárolni. A legkisebb kapacitásút és a legolcsóbbat. Csak a látszat kedvéért vettem, nem akartam egy vagyont költeni rá. Apró tárgy volt, kemény, átlátszó műanyag dobozban. Megkértem az eladót, hogy vágja fel ollóval. Az ember könnyen tönkreteheti az ilyesmivel a fogát Kétféle puha neoprén tok volt hozzá, kék és rózsaszín. A rózsaszínbe tettem. Susan Mark ugyan nem úgy festett, mint akinek a rózsaszín a kedvence, de az emberek mindig azt látják, amit látni akarnak. Ha egy tok rózsaszín, akkor biztosan nőé. A zsebembe dugtam a fogkefém mellé, megköszöntem az eladónak a segítségét, és otthagytam neki a szemetet.

Két és fél saroknyit sétáltam a 28. utcán. Végig jó sokan jöttek mögöttem, de úgy tűnt, egyikük sem ismer. A Broadwaynél lementem a metróállomásra, és végighúztam a beléptetőn a bérletkártyámat. Aztán vártam, amíg kilenc metró is elment a belváros felé. Csak ültem a hőségben a fapadon, és hagytam, hogy egymás után elhúzzanak a szerelvények, részben, hogy egy kicsit kifújjam magam, részben, hogy elüssem valahogy az időt, amíg a többi bolt is kinyit a városban, harmadrészt pedig azért, hogy ellenőrizzem, nem követtek-e. Kilencszer szálltak ki és be az utasok, és kilencszer maradtam egyedül a peronon pár másodpercre. Senki sem mutatta a leghalványabb érdeklődést sem irányomban. Miután meguntam, hogy az embereket figyeljem, patkányokat kezdtem keresni. Kedvelem a patkányokat. Mindenféle mítosz övezi őket. Sokkal ritkábban lehet látni őket, mint ahogy az emberek gondolják. A patkány félénk állat. Azok a példányok, amiket látni lehet, általában nagyon fiatalok, betegek vagy éhesek. Nem szórakozásból harapdálják össze az alvó kisgyerekek arcát, hanem mert apró ételmaradékok vannak rajta. Ha az ember rendesen megmossa a gyereke száját, mielőtt lefekteti aludni, nem lesz semmi baj. És az sem igaz, hogy vannak macska nagyságú óriáspéldányok. Minden patkány nagyjából ugyanakkora.

Nem láttam egyetlen patkányt sem, és végül eluntam magam. Felálltam, háttal fordultam a síneknek, és a falakon lévő plakátokat kezdtem nézegetni. Az egyiken a teljes metróhálózat térképe volt látható. Kettőn Broadway-musicaleket hirdettek. Volt egy hivatalos közlemény a „metrószörfözés” veszélyeiről. Fekete-fehér rajzot is mellékeltek hozzá, amelyen egy pasas kezét-lábát széttárva odakenődött a metró ajtajához, amitől olyan lett, mint egy tengeri csillag. Régebben a New York-i metrókon volt egy kiálló küszöb az ajtó aljánál, amely áthidalta a kocsi széle és a peron közötti rést, az ajtó fölött pedig egy kis ereszcsatorna-szerűség, hogy ne folyjon be az esővíz. Őrült utastársamtól tudtam, hogy az R142A modelleken már nincs ilyen. De a régebbi kocsiknál meg lehetett csinálni, hogy az ember megvárta a peronon, amíg összecsukódnak az ajtók, akkor bedugta a küszöbnél a cipője orrát, az ujjaival pedig megkapaszkodott a kis kiálló csatornában, odatapadt az ajtóhoz, és így utazott egy megállót. Lehet, hogy egyesek jó mókának találták, mindenesetre ma már tilos.

Visszafordultam a sínek felé, és a beérkező tízedik metróra felszálltam. Régimódi kocsi volt, küszöbbel és esővíz-elvezető csatornával. Én mindenesetre a kocsi belsejében utaztam, két megállót a Union Square-ig.

A Union Square északnyugati sarkán jöttem fel az aluljáróból, és a 17. utca felé indultam. Úgy emlékeztem, van ott egy nagy könyváruház. A kampányoló politikusok a választási időszak kezdetén többnyire kiadják az önéletrajzukat, és a magazinok is tele vannak róluk szóló cikkekkel- Kereshettem volna egy internetkávézót is, de nem nagyon értek az ilyen új technológiákhoz, és az internetkávézók manapság sokkal ritkábbak, mint régebben. Ma már mindenki magánál hordja a kis Blackburry vagy Apple készülékét. Az internetkávézók lassan kihalnak, akár a telefonfülkék. Kiszorítják őket az új, vezeték nélküli készülékek.

A könyváruház földszintjén, rögtön a bejáratnál állt néhány asztal,

megrakva a frissen megjelent könyvekkel. Megkerestem a nem szépirodalmi műveket, de nem találtam semmi érdekeset. Voltak történelmi témájú könyvek, életrajzok, közgazdasági értekezések, de semmi politika. Továbbmentem, és a második asztal hátsó részén meg is találtam, amit kerestem. Bal- és jobboldali politikai kommentárok, a választásokon induló jelöltek önéletrajzai, fényes felületű borítókkal és a szerzőt ábrázoló fényes felületű fotókkal. John Sansom könyve úgy két centi vastag volt, a címe Örökös küldetés. Fogtam egy példányt, magammal vittem, és felmentem a mozgólépcsőn a könyváruház harmadik emeletére, ahol a magazinokat tartották. Összeszedtem az összes heti közéleti magazint, és a könyvvel együtt odavittem őket a hadtörténeti polchoz, ahol egy kis böngészés után kiderítettem, amit eddig is gyanítottam, vagyis hogy a hadsereg humánpolitikai osztályán nem folyik semmi olyasmi, ami az egykori személyzeti osztályon ne folyt volna. Pusztán az elnevezés változott. Egy új címke, amihez nem tartozik semmiféle új funkció. Papírmunka és akták, mint régen.

Leültem egy ablakpárkányra, és nekiláttam átolvasni a dolgokat. A hátamra tűzött a nap, elölről pedig épp rám fújta a hideg levegőt a légkondicionáló. Régebben kínosnak éreztem volna, hogy egy könyvesboltban olvasgassak, amikor nem is akarom megvenni a könyvet De úgy tűnik, manapság a boltok egyáltalán nem bánják az ilyesmit, sőt még bátorítják is. Egyes helyeken még fotelek is vannak erre a célra. Nyilván új üzletpolitika. Egyébként is mindenki ezt csinálja. A bolt nemrég nyitott, de máris úgy festett, mint egy menekültközpont. Mindenhol emberek ültek, sőt hasaltak a padlón, az enyémnél sokkal nagyobb könyvkupacokkal körbevéve.

A magazinok mindegyike közölt kampánybeszámolókat a hirdetések, az orvosi áttörésekről és technológiai újításokról szóló cikkek közé beszorítva. A legtöbb a legmagasabb szintű politikával foglalkozott, de a kongresszusi és szenátusi képviselői választásoknak is szenteltek pár sort. Négy hónap volt hátra a jelöltállító pártgyűlésekig, és tizennégy hónap magáig a választásig. Némelyik jelölt már „béna kacsának” számított, de Sansom még kitartott a versenyben. Szűkebb hazájában, Észak-Karolinában nagyon jó eredményeket jósoltak neki a közvélemény-kutatók, és jó sok pénzt gyűjtött be adományokból. Keresetlen modorát üdítőnek találták az emberek, katonai múltja miatt pedig úgy tartották, hogy nagyjából mindenre alkalmas. Bár véleményem szerint ez olyan, mintha azt mondanánk, hogy takarítóból is lehet főpolgármester. Talán igen, talán nem. Nincs semmi logika a feltételezésben. Nyilvánvaló volt, hogy Sansomot nagy dolgokra szemelték ki. Úgy tartották róla, hogy négy vagy nyolc év múlva akár elnökjelöltként is indulhat. Egy újságíró még arra is célozgatott, hogy esetleg kiszáll a szenátusi versenyből, és a párt alelnökjelöltje lesz. Máris hírességnek számított.

A könyv borítója elegáns volt. A szerző neve állt rajta, a könyv címe, és két fénykép. A nagyobbik elmosódott, szemcsés pillanatfelvétel, amelyet akkorára nagyítottak, hogy mintegy háttérként az egész borítót elfoglalta. Egy fiatalembert ábrázolt a kép, kopott, kigombolt egyenruhában, az arcán álcázófestékkel, kis, kerek sapkával a fején. Erre a háttérre fektettek egy sok évvel később, műteremben készült portrét ugyanarról az emberről, elegáns öltönyben. Sansom, akkor és most Az egész életpályája, két képbe sűrítve.

Az újabb fotó jól megvilágított volt, tökéletesen éles, és művészi pózban ábrázolta Sansomot. Alacsony, vékony férfi volt, talán százhetvenöt centi és hetvenöt kiló. Inkább agárra vagy terrierre emlékeztetett, nem pitbullra, szívós kitartás és szikár izmosság jellemezte, mint általában a különleges alakulatok legjobb katonáit. Bár a régebbi fénykép még egy egyszerű gyalogsági egységnél készülhetett, talán a Rangersnél. Tapasztalataim szerint az ő korosztályához tartozó deltások annak idején inkább szakállt viseltek, napszemüveget és arab kefija-kendőt, a szájuk elé felhúzva. Részben mert olyan tájakon szolgáltak, ahol ez volt a szokásos viselet, részben mert jobban szerették, ha nem lehet felismerni őket, és névtelenek maradhatnak, ami egyrészt valóban szükséges volt, másrészt túldramatizált fantáziajáték. Valószínűleg a kampánymenedzser választotta ki a fotót, és inkább egy olyat szemelt ki, amelyen Sansom felismerhető, és egyértelműen amerikai. Valószínűleg senki nem keltene túl jó benyomást Észak-Karolinában, aki úgy fest, mint egy kissé különös palesztin hippi.

A belső fülszövegben szerepelt a teljes neve és katonai rangja: John T. Sansom, az Egyesült Államok hadseregének nyugalmazott őrnagya. Közölték, hogy elnyerte a Kiemelkedő Szolgálatért Érdemkeresztet, a Kiemelkedő Szolgálatért Érdemérmet és két Ezüstcsillagot. Az ismertetőszöveg arról is beszámolt, hogy később sikeres vezérigazgató volt a Sansom Consulting nevű cégnél. Mindez újból összefoglalta az egész életpályáját. Eltűnődtem, hogy egyáltalán minek a könyv.

Miután átpörgettem a könyv lapjait, kiderült, hogy öt nagy fejezetre oszlik: a fiatalkori évek, a katonai szolgálat, házasság és család, az üzleti életben töltött évek, és a jövőre vonatkozó politikai elképzelések. Az első fejezetek a műfajban megszokott kliséket sorakoztatták fel. Szegény családból származó vidéki fiú, ínséges gyermekkor, az édesanyja erős asszony volt, az apjának két állása volt, hogy eltartsa a családot. Ami szinte biztos, hogy túlzás. Ha az ember a politikai jelöltek életrajza alapján ítéli meg, az derül ki, hogy az Egyesült Államok egy fejlődő, harmadik világbeli ország, ahol mindenki szegényen nő fel, a folyó víz luxus, új cipőre nem futja, és ha egy nap sikerül jóllakni, az már ünnepszámba megy.

Előrelapoztam ahhoz a részhez, ahol Sansom arról írt, hogyan ismerkedett meg a feleségével, és ugyanilyen lapos közhelyeket találtam. A nő csodálatos, a gyerekek nagyszerűek, a történetnek vége. Az üzleti pályafutásáról szóló részből nem sokat tudtam kiokoskodni. A Sansom Consulting egy csomó tanácsadót alkalmazott – eddig még érthető –, de hogy mivel foglalkoztak, azt már nem tudtam kihámozni. Alapjában véve üzleti tanácsokat adtak cégeknek, aztán vásároltak a részvényeikből, később eladták őket, és nagyot kaszáltak. Sansom egy vagyont keresett. Nem voltam biztos benne, hogy ez mennyit jelent. Én már akkor elég jól érzem magam, ha pár száz dollár lapul a zsebemben. Gyanítottam, hogy Sansomnak ennél azért kicsivel több van, de hogy pontosan mennyi, azt nem tudtam. Még négy nulla? Öt? Hat?

Átlapoztam a politikai terveiről szóló fejezetet, de nem sok olyat találtam, amit már ne tudtam volna a hírekből és az újságokból. A lényege az volt, hogy mindent meg kell adni a választóknak, amit csak akarnak. Alacsonyabb adók? Tessék, megkapjátok. Állami juttatások? Ami csak belefér. Ebből sem sokat értettem, de mindent egybevéve Sansom elég rendes pasasnak tűnt. Úgy éreztem, igyekszik helyesen cselekedni, már amennyire egy politikus erre képes lehet. Az volt a benyomásom, hogy tisztességes indítékokból foglalkozik politikával.

A könyv közepe táján volt néhány fényképmelléklet. Egy kivételével mind egyszerű pillanatfelvétel Sansom életéről, három hónapos korától napjainkig. Olyan fotók, amilyeneket a legtöbben őrizgetnek a szekrény mélyén a cipősdobozban. Szülők, gyerekkor, iskolai évek, katonaság, menyasszony, gyerekek, az üzleti tevékenysége során készült portrék. Olyan átlagos dolgok, hogy akár ki is lehetett volna cserélni őket más politikai jelöltek önéletrajzában szereplő képekkel.

Az az egy fénykép azonban, amely eltért a többitől, meglehetősen furcsa volt.

17. fejezet

Egy sajtófotó volt, amelyet már régebben is láttam valahol. Egy Donald Rumsfeld nevű amerikai politikus látható rajta Bagdadban, amint épp kezet ráz Szaddam Huszeinnel, az iraki diktátorral, még 1983-ban. Donald Rumsfeld kétszer volt külügyminiszter, de akkoriban, amikor a kép készült, Ronald Reagan különleges elnöki követe volt Azért ment Bagdadba, hogy Szaddam fenekét csókolgassa, hátba veregesse, és Amerika örökké tartó hálájának jelképeként átadjon neki ajándékba egy színarany sarkantyút. Nyolc évvel később bezzeg már nem csókolgattuk a seggét, hanem szétrúgtuk. Tizenöt évvel később megöltük. Sansom ezzel a felirattal látta el a fotót: A barátainkból olykor ellenségek lesznek, máskor pedig az ellenségekből barátok. Politikai kommentár, gondoltam, vagy üzleti szónoklat. A könyvben sehol sem találtam említést erről az epizódról.

Visszalapoztam a hadseregben töltött éveiről szóló fejezethez, és nekiláttam, hogy alaposabban is átolvassam. Végül is ez az én asztalom. Sansom 1975-ben lépett be a seregbe, és 1992-ben szerelt le. Tizenhét év, néggyel hosszabb, mint az én szolgálati időm. Kilenc évvel korábban kezdte, és négy évvel később fejezte be. Alapjában véve ez egy elég jó korszak volt. A vietnami őrületnek vége volt, megalapozták az új, profi, kizárólag önkénteseken alapuló hadsereget, és a finanszírozással sem voltak gondok. Úgy tűnt, Sansom élvezte a dolgot. Hihető volt az elbeszélés. Valósághűen írta le az alapkiképzést, a tisztiiskolát, szórakoztatóan mesélt a gyalogságnál töltött szolgálati idejéről. Nyíltan beszélt az ambícióiról. Minden lehetséges rangfokozatot megszerzett, és átkerült a Rangershez, majd az akkoriban létrejött Delta különleges alakulathoz. Szokás szerint kissé túldramatizálva adta elő az újoncok beavatását, a pokoli első heteket, a nagy lemorzsolódást, a kimerítő próbatételeket. És szokás szerint nem kritizálta a hiányosságokat. A Delta alakulatnál sok olyan katona van. aki képes egy héten át ébren lenni, legyalogolni száz mérföldet, aztán pontosan tökön lőni egy cecelegyet, de azért olyanok elég kevesen akadnak közöttük, akik azzal is tisztában vannak, hogy a síitáknak semmi közük a síeléshez.

Mindent egybevéve az volt az érzésem, Sansom beszámolója meglehetősen őszinte. Az igazság az, hogy a Delta alakulat legtöbb küldetését lefújják, még mielőtt belekezdtek volna, és amibe belekezdenek, azok közül is sok kudarccal végződik. Vannak, akik soha nem is vesznek részt igazi akcióban. Sansom ezt egyáltalán nem szépítette. Nyíltan beszélt arról, hogy néha-néha adódnak izgalmas feladatok, és őszintén beszélt a kudarcokról is. Leginkább az tetszett, hogy nem emlegette a kecskepásztorokat. A különleges alakulatok legtöbb jelentésében általában azzal szokták indokolni a kudarccal végződött akció sikertelenségét, hogy helybéli kecskepásztorok megzavarták őket. Általában szinte teljesen lakatlan, vad vidékeken vetik be őket, mire azonnal rájuk törnek a helybéli parasztok, óriási kecskenyájakkal. Ez azért statisztikai szempontból nem túl valószínű. És ilyen kopár vidékeken mezőgazdasági szempontból sem. A kecskéknek is enniük kell valamit. Lehet, hogy valamikor tényleg előfordultak ilyen esetek, de aztán inkább már csak amolyan kódolt nyelvezetnek számított Fedezékbe húzódtunk, de véletlenül belénk botlott egy kecskepásztor – ez annak felel meg, hogy elcsesztük. Sansom azonban soha nem említett ilyesmit, se kérődzőket, se pásztorokat, amit nagy jópontként könyveltem el.

Ami azt illeti, tulajdonképpen nem említett semmi igazán érdekeset, és sikeres akciókról se nagyon számolt be. Meglehetősen rutinjellegű feladatokat láttak el Nyugat-Afrikában. Panamában, majd 1991-ben, az első Öböl-háború idején Irakban. Ettől eltekintve semmi, csak egy csomó gyakorlatozás és várakozás, aztán újabb gyakorlatozás. Talán ez volt az első túlzásoktól mentes memoár a különleges alakulatok mindennapjairól, amit valaha is olvastam. Sőt ennél is többről volt szó: nemcsak hogy túlzásoktól mentes volt, hanem leegyszerűsített és visszafogott. Nem kiszínezte, hanem inkább tompította a dolgokat.

Amit meglehetősen érdekesnek találtam.

18. fejezet

Nagyon óvatos és körültekintő voltam, miközben visszasétáltam a Nyolcadik sugárúton lévő kávézóba. A megbízónknak egész csapat dolgozik. És mostanra már azt is tudják, hogy nézek ki. A Radio Shackben azt is megtudtam az eladótól, hogy a fényképeket és a videofelvételeket át is lehet küldeni egyik telefonról a másikra. Nekem fogalmam sem volt, hogy néznek ki az ellenfeleim, de ha a főnöküknek öltönyös fickókat kellett felbérelni, hogy az itteni ügyeit intézzék, akkor a saját emberei valószínűleg kissé másképp festenek. Különben nem lett volna értelme egy külső céget megbízni. Rengeteg másképp festő embert láttam az utcán, úgy pár százezret. New Yorkban ez mindig így van. De egyikük sem tanúsította a leghalványabb érdeklődést sem irántam. Egyikük sem követett. Nem mintha megkönnyítettem volna a dolgukat. A négyes metróval elmentem a Grand Centralig, aztán sétáltam két nagy kört a tömegben, aztán egy másik metróval elmentem a Times Square-re, egy óriási és teljesen logikátlan vargabetűt tettem a Kilencedik sugárút felé, végül nyugat felől közelítettem meg a kávézót, egyenesen elhaladva a 14. kerületi rendőrkapitányság előtt.

Jacob Mark már a kávézóban várt.

Egy hátsó bokszban ült, megmosakodva, megfésülködve, sötét nadrágban, fehér ingben és sötétkék széldzsekiben. Akár a homlokára is tetováltathatta volna, hogy szabadnapos zsaru. Boldogtalannak látszott, de nem ijedtnek. Leültem vele szemben, kissé oldalra fordulva, hogy kilássak az utcára is.

– Sikerült beszélnie Peterrel? – kérdeztem. Jake megrázta a fejét.

– És…?

– Gondolom, jól van.

– Csak gondolja, vagy tudja?

Nem válaszolt, mert közben odalépett a pincérnő. Ugyanaz a nő volt, mint aki reggel is kiszolgált. Túlságosan éhes voltam, hogy figyelemmel legyek Jake érzékenységére, és arra, hogy rendel-e valamit, vagy sem. Óriási reggelit kértem tonhalsalátával, rántottával és minden egyébbel, hozzá kávét. Jake követte a példámat, egy melegszendvicset kért és ásványvizet.

– Mondja el, mi történt.

– Az egyetemi campus rendőrei segítettek. Örömmel tették. Peter nagy futballsztár az egyetemen. Nem volt otthon, úgyhogy felhajtották a haverjait, és kifaggatták őket. Kiderült, hogy Peter valami nővel van.

– Hol?

– Azt nem tudják.

– Milyen nővel?

– Egy lány valami bárból. Peter és a haverjai négy nappal ezelőtt töltötték ott az estét, megismerkedett ezzel a lánnyal, aztán együtt távoztak.

Hallgattam.

– Mi az? – kérdezte Jake.

– Ki szedett fel kit?

Jake bólintott – Pontosan emiatt vagyok nyugodt Peter szedte fel a lányt. A haverjai azt mondták, négy órába telt, amíg megdolgozta a csajt. Mindent beleadott. Azt mondták, olyan kemény volt, mint egy bajnoki mérkőzés. Úgyhogy a nő nem Mata Hari, vagy ilyesmi.

– Személyleírás van róla?

– Egy igazi bombázó. És ha ezt egyetemista futballisták mondják, akkor jelent is valamit. Kicsivel idősebb náluk, de nem sokkal, olyan huszonöt-huszonhat éves. Egy felsőbbéves egyetemista fiúnak ez ellenállhatatlan kihívás.

– A neve?

Jake megrázta fejét. – A fiúk erről hallgattak. Így kívánja az etikett.

– A törzshelyükön történt a dolog?

– Nem, körbejártak több bárt is.

– Nem lehet, hogy prosti, és csak csali volt?

– Semmiképp. Ezek a fiúk ismerik a dörgést, nem ostobák. Rájöttek volna. És különben is, tényleg Peter szedte fel a lányt. Négy óra hosszat győzködte, minden csajozós trükköt be kellett vetnie, amit valaha is tanult.

– Ha a lány is akarta volna, négy percbe telt volna.

Jake ismét bólintott. – Higgye el nekem, százszor láttam már ilyet. Ha valami nem stimmelt volna, és a lány csak megjátssza, hogy vonakodik, arra egy óra is elég lett volna, legfeljebb kettő. Senki sem nyújtaná el négy órára. Úgyhogy biztos, hogy a lány rendben van. Igazi főnyeremény Peter szempontjából. Négy nap egy igazi bombázóval. Maga mivel töltötte az időt huszonkét éves korában?

– Na igen – bólintottam. Huszonkét éves koromban nekem ugyanezek voltak a prioritásaim. Bár egy négynapos kapcsolat nekem hosszúnak tűnt volna, szinte már olyan, mint egy eljegyzés vagy egy házasság.

– De…? – kérdezte Jake, látva, hogy habozok.

– Susan órákra elakadt a Tumpike-nál. Azon tűnődöm, vajon milyen határidőt szalasztott el. Mi lehet az, ami miatt egy anya annyira kétségbeesik, hogy megöli magát?

– Peter jól van, miatta nem kell aggódnunk. Nemsokára otthon lesz, kissé legyengülve, de boldogan.

Nem feleltem semmit. A pincérnő kihozta a reggelit. Elég jól nézett ki, és bőséges volt. Jake megkérdezte: – A magánnyomozók megtalálták?

Bólintottam, és két falat tonhalsaláta között elmeséltem, mi történt.

– Tudják a nevét? – kérdezte Jake. – Ez nem jó.

– Hát, nem ideális. És azt is tudják, hogy beszéltem Susannel a metrón.

– Honnan?

– Exzsaruk lehetnek, és nyilván vannak még barátaik a rendőrségnél. Nincs rá más magyarázat.

– Lee és Docherty?

– Lehetséges. Vagy bárki más, akinek kezébe került az ügy aktája.

– És le is fotózták? Ez sem túl szerencsés.

– Nem ideális – mondtam újra.

– És látta valami nyomát a másik csapatnak?

Az utcára néző kirakat felé pillantottam, és azt feleltem: – Eddig nem.

– Még valami…?

– John Sansom nem túloz a karrierjével kapcsolatban. Úgy tűnik, nem csinált semmi különöset. És egy ilyen állítást nem igazán lenne érdemes az ellenfeleinek megcáfolni.

– Akkor zsákutcába jutottunk.

– Talán nem – mondtam. – Sansom őrnagy volt. Ez azt jelenti, hogy kapott egy automatikus előléptetést, kettőt pedig az érdemeiért. Valami olyasmit kellett tennie, ami a feletteseinek tetszett. Én is őrnagy voltam, tudom, hogy működik a dolog.

– És mit tehetett, ami tetszett nekik?

– Valószínűleg valami olyat, amit később aztán megbántak.

– Nagyon hosszú ideig szolgált – mondta Jake. – Ha az ember sokáig kitart, előbb-utóbb előléptetik.

Megráztam a fejemet. – Ez nem így megy. Ráadásul ez a pasas hármat-négyet elnyert az elérhető legmagasabb kitüntetésekből, az egyiket kétszer is. Úgyhogy kellett hogy tegyen valami különlegeset. Sőt, ha már erről van szó, négyszer is.

– Mindenki kap kitüntetéseket.

– De nem ilyeneket. Ezüstcsillagom nekem is van, de az csak aprópénz ennek a pasasnak, és azt azért tudom, hogy ezeket sem a müzlisdobozokhoz mellékelik ajándéknak. Nekem van Bíborszívem is, amit sebesülésért adnak, ez viszont Sansomnak nincs. Nem ír róla a könyvében, márpedig egy politikus nem felejtené el megemlíteni, ha bevetés közben megsebesült volna. Az viszont aránylag szokatlan, hogy valaki úgy kapjon kitüntetést a bátorságáért, hogy nem sebesült meg. A kettő általában együtt jár.

– Akkor lehet, hogy hazudik a kitüntetéseiről.

Megint megráztam a fejem. – Azt nem lehet. Talán egy Vietnamban szerzett csillagról vagy ilyesmiről lehet füllenteni, de ezek, amik neki vannak, igazi, keményen megszolgált kitüntetések. Mindent megkapott, csak a Becsület Érdemérmet nem.

– Tehát…?

– Tehát azt hiszem, hogy tényleg hazudik a karrierjével kapcsolatban, de fordítva. Nem kitalál dolgokat, hanem kihagy valamit.

– Miért tenne ilyet?

– Mert legalább négy alkalommal részt vett valamilyen titkos akcióban, amikről még mindig nem beszélhet. És ez azt jelenti, hogy tényleg nagyon titkosak lehettek. A fickó egy választási kampány közepén tart, és nyilván nagyon szívesen beszélne róluk, ha tehetné.

– Milyen titkos akciók?

– Bármilyen fedett bevetés, a világon bárhol, bárki ellen.

– Akkor talán ennek a részleteit akarták megtudni Susantől.

– Az lehetetlen – feleltem. – A Delta alakulat parancsai és az akciókról készült jelentései a közelébe sem jutnak a humánerőforrás-osztálynak. Vagy megsemmisítik őket, vagy hatvan évre elzárják

Fort Braggben. Nem akarok tiszteletlen lenni, de a nővére egymillió mérföldre sem közelíthette volna meg ezeket.

– Akkor mit érünk mindezzel?

– Kizárhatjuk, hogy Sansom katonai karrierjével lenne kapcsolatos a dolog. Ha egyáltalán benne van valahogy az ügyben, valamilyen más minőségben.

– És benne van?

– Másképp miért hozták volna fel a nevét?

– És milyen minőségben szerepel az ügyben?

Letettem a villát, felhajtottam a kávémat, és azt mondtam: – Nem akarok itt tovább maradni. Ez lenne a legelső hely, ahol a másik csapat keresne.

Hagytam borravalót az asztalon, és a pulthoz mentem fizetni. A pincérnő ez alkalommal örülhetett, rekordidő alatt végeztünk.

Manhattan egyszerre a legjobb és a legrosszabb hely a világon annak, akit üldöznek. A legjobb azért, mert rengeteg az ember, és gyakorlatilag minden négyzetméternyi helyen több száz szemtanú vesz körül. A legrosszabb pedig szintén azért, mert rengeteg az ember, és a biztonság kedvéért mindegyikükre figyelni kell, ami roppant kimerítő és frusztráló, és végül megőrjíti az embert, vagy ellustítja. Úgyhogy a kényelem kedvéért visszasétáltunk a Nyugati 35. utcára. Az árnyékos oldalon sétálgattunk fel-le az ott parkoló rendőrségi járőrkocsik mellett. Ez tűnt a városban a legbiztonságosabb járdaszakasznak.

– Szóval, milyen minőségben szerepel Sansom az ügyben? – kérdezte újból Jake.

– Mit is mondott, milyen okok állnak az öngyilkossági ügyek hátterében, amelyekkel Jersey-ben találkozott?

– Anyagi vagy szexuális okok.

– Márpedig Sansom nem a hadseregben kereste a vagyonát.

– Gondolja, hogy viszonya volt Susannel?

– Lehetséges – feleltem. – Találkozhatott vele a Pentagonban. Az a fajta, aki állandóan nyüzsög, minden alkalmat megragad, hogy lefotózzák.

– Nős.

– Hát ez az. És választási időszak van.

– Nem találom valószínűnek. Susan nem volt ilyen. Inkább tegyük fel, hogy nem volt viszonya vele.

– Akkor talán a humánpolitikai osztály egy másik dolgozójával, és Susan tudott róla.

– Még mindig nem találom valószínűnek.

– Én sem – mondtam. – Nem látom, hogy jöhetne be a képbe bármiféle információ. Itt az információ a kulcsszó. Ha valaki csak arra kíváncsi, hogy viszonyuk volt-e, azt egy egyszerű igennel vagy nemmel meg lehetett volna erősíteni.

– Lehet, hogy Susan Sansomnak dolgozott, nem ellene. Talán Sansom valaki másról akart terhelő adatokat gyűjteni.

– Akkor miért jött volna Susan New Yorkba az információkat átadni, és miért nem Washingtonban vagy Észak-Karolinában találkoztak?

– Nem tudom – mondta Jake.

– És különben is, miért kért volna Sansom bármit is Susantől? Százszor jobb forrásai is vannak, mint egy adminisztrátor a humánerőforrás-osztályról, akit nem is ismer.

– Akkor mi a kapcsolat köztük?

– Talán Sansomnak viszonya volt valakivel régen, valaki mással, még a seregben.

– Akkor még nem volt nős.

– De ott is voltak szabályok. Talán egy alárendeltjével kezdett ki. Ennek még ma is lehetne politikai kihatása.

– Történik ilyesmi a hadseregben? – kérdezte Jake.

– Állandóan – feleltem.

– Magával is?

– Amilyen gyakran csak lehetett, mindkét felállásban. Néha úgy is, hogy én voltam az alárendelt.

– És bajba került miatta?

– Akkoriban nem. De ha most indulnék valamilyen posztért, akkor felmerülhetnének kínos kérdések.

– Szóval azt gondolja, hogy terjengtek ilyen pletykák Sansomról, és Susant kérték, hogy erősítse meg?

– Ezt nem tudta volna megerősíteni, az ilyen jellegű ügyek aktáit máshol tárolják. De azt esetleg megerősíthette, hogy A személy és B személy ugyanabban az időben egy helyen szolgált-e. Éppen erre való a humánerőforrás-osztály.

– Akkor talán ez a Lila Hoth vele volt a seregben. Lehet, hogy összeköti őket valami, amiből nagy botrány kerekedhet.

– Nem tudom – ráztam meg a fejem. – Ez elég jól hangzik, csak hát itt vannak ezek a magánnyomozók, akik kemény fickók, mégis annyira be vannak ijedve, hogy nem mernek a rendőrséggel beszélni, a meséjük mindenféle súlyos fenyegetésekről és a megbízójuk barbár embereiről, akik bármire képesek… A politika piszkos üzlet, de ennyire?

Jake nem válaszolt.

– És még mindig nem tudjuk, hol van Peter – mondtam.

– Ne aggódjon Peter miatt. Felnőtt ember. Védőjátékos a csapatban, profi futballista lesz belőle. Százötven kiló tiszta izom. Tud vigyázni magára. Jegyezze meg a nevét: Peter Molina, egy nap még olvasni fog róla az újságokban.

– Azért remélem, nem túl hamar.

– Nyugi.

– Akkor most mit akar csinálni? – kérdeztem.

Jake vállat vont, és ide-oda topogott a járdán. Egyébként se fejezte ki magát túl könnyen, de most végképp lebénították a zavaros érzelmek. Megállt, a falnak támaszkodott, pontosan szemben a 14. kerületi kapitányság bejáratával, és balról jobbra végignézett a parkoló autókon. Impalák és Crown Vicék, megkülönböztető jelzéssel és jelöletlenül.

– Susan halott – mondta végül. – Semmivel sem tudom visszahozni.

Hallgattam.

– Úgyhogy felhívok egy temetkezési vállalkozót.

– És azután?

– Semmi. A nővérem agyonlőtte magát. Ha megtudom az okát, az sem segít. A legtöbbször amúgy sem lehet kideríteni. Az ember sokszor akkor is téved, ha azt hiszi, tudja.

– Én szeretném tudni, miért tette.

– Miért? Az én nővérem volt, nem a magáé.

– Nem a maga szeme láttára történt.

Jake nem felelt, csak bámulta a túloldalon parkoló kocsikat. Láttam azt is, amelyiket Theresa Lee használt. Balról a negyedik volt. Az egyik jelöletlen Crown Vic kicsit lejjebb a sorban újabbnak látszott, mint a többi. Fényesebb volt, szépen csillogott a napfényben. Fekete volt, a csomagtartó tetején pedig két rövid, vékony antenna meredezett, mint két tű. Szövetségiek, gondoltam. Valamilyen nagy költségvetésű szervezet, akik elsőnek választhatnak a járműparkból és a kommunikációs eszközökből.

Jake megszólalt: – Elmondom a családjának, mi történt, aztán eltemetjük, és továbblépünk. Az élet egy nagy szar, aztán meghalunk. Talán ezért nem is törődünk vele, hogyan, vagy hol, vagy miért. Jobb nem tudni. Nem sülne ki belőle semmi jó, csak még több fájdalom. Úgyis csak rossz dolgok derülnének ki.

– A maga döntése – mondtam.

Jake bólintott, és nem felelt semmit. Csak megrázta a kezemet, aztán elment. Láttam, hogy a Kilencedik sugárúttól egysaroknyira nyugatra besétál egy parkolóházba, és négy perccel később kigördült egy kis zöld Toyota. Nyugatnak indult. Úgy gondoltam, a Lincoln-alagút felé tart, aztán onnan haza. Eltűnődtem, mikor látom újra. Úgy tippeltem, minimum három nap, maximum egy hét múlva.

De ebben tévedtem.

19. fejezet

Még mindig ott álldogáltam a kapitányság bejáratával szemben, amikor egyszer csak kilépett az utcára Theresa Lee két kék öltönyös, fehér inges férfi társaságában. Fáradtnak látszott. Hajnali kettőkor kapta a telefonhívást, vagyis éjszaka volt ügyeletben, tehát már reggel hétkor végeznie kellett volna, és nyolcra otthon lenni az ágyában. Ehhez képest már hat órája túlórázott, ami a bankszámlájának nyilván jót tesz, de semmilyen más szempontból nem jó. Megállt a napon, pislogott, nyújtózkodott egyet, aztán meglátott engem a túloldalon. Azonnal megbökte a mellette álló pasas könyökét, mondott neki valamit, és egyenesen rám mutatott. Túl messze voltam, nem hallottam, mit mond, de a testbeszédéről ordított, hogy Hé, ő az! A mozdulat hevessége felért egy felkiáltójellel.

Az öltönyös fickók ösztönösen balra néztek, nem jön-e autó, ami arra utalt, hogy otthonosak errefelé. A páratlan számú utcákon keletről nyugatra halad forgalom, a páros számúakon nyugatról keletre. Tősgyökeres New York-iak lehetnek, de nyilván inkább autóhoz vannak szokva, nem gyalogos közlekedéshez, mert azt nem ellenőrizték, hogy nem száguldoznak-e arra rossz irányba közlekedő biciklis futárok. Futólépésben, az autókat kerülgetve átvágtak az úttesten, kettéváltak, és egyszerre közelítettek meg balról és jobbról, ami arra utalt, hogy van bizonyos gyakorlatuk. Úgy gondoltam, az övék lehet az antennákkal ellátott Crown Vic. Megálltam az árnyékban, és megvártam őket Fekete cipőt viseltek, kék nyakkendőt, a nyakuknál kilátszott az atlétatrikó a fehér ing alól. A zakójuk bal oldalon jobban kidagadt, mint jobb oldalon, jobb kezes ügynökök, vállon hordott pisztolytáskával. Harmincas éveik végén, negyvenes éveik elején járhattak. Csúcsformában vannak, nem zöldfülű újoncok.

Látták, hogy nem menekülök, úgyhogy kicsit lassítottak, és gyors sétalépésben közeledtek. FBI, gondoltam, inkább rendőrök, mint katonák. Igazolványt nem mutattak. Feltételezték, hogy úgyis tudom, kicsodák.

– Beszélnünk kell magával – szólalt meg a bal oldali fickó.

– Tudom – feleltem.

– Honnan?

– Épp most rohantak át az autók között, hogy elkapjanak.

– Tudja, hogy miért?

– Sejtelmem sincs. Hacsak nem pszichológiai tanácsadást akarnak felajánlani az engem ért trauma miatt.

A fickó szája türelmetlenül megrándult, mintha meg akarna róni a szarkazmusom miatt Aztán kicsit megváltozott az arca. Fanyar mosolyra húzódott az ajka, és azt mondta: – Oké, adok egy tanácsot. Válaszoljon néhány kérdésünkre, és akkor elfelejtjük, hogy valaha is ott volt azon a metrón.

– Milyen metrón?

A fickó válaszolni akart, aztán elhallgatott. Túl későn jött rá, hogy csak húzom, és zavarban volt, amiért ilyen lassan kapcsol.

– Milyen kérdéseket akarnak feltenni?

– Mi a telefonszáma?

– Nincs telefonszámom.

– Mobilja sincs?

– Az főleg nincs.

– Komolyan?

– Igen, én vagyok az – mondtam. – Gratulálok, megtaláltak.

– Mármint kicsoda?

– Az egyetlen ember a világon, akinek nincs mobilja.

– Kanadai?

– Miért lennék kanadai?

– A nyomozó azt mondta, beszél franciául.

– Sokan beszélnek franciául. Európában például egy ország teljes népessége.

– Maga francia?

– Az anyám az volt.

– Mikor járt utoljára Kanadában?

– Nem emlékszem, évekkel ezelőtt.

– Biztos benne?

– Meglehetősen.

– Vannak kanadai barátai vagy ismerősei?

– Nincsenek.

A fickó elhallgatott Theresa Lee még mindig ott ácsorgott a túloldalon a kapitányság bejárata előtt. Csak állt a napon, és figyelt minket A másik fickó megszólalt – Csak egy öngyilkosság volt a metrón. Szörnyű eset, de nem nagy ügy. Néha történnek ilyen dolgok. Érthető?

– Akkor végeztünk? – kérdeztem.

– Átadott magának valamit a nő?

– Nem.

– Biztos benne?

– Teljes mértékben. Akkor végeztünk?

– Mik a tervei?

– Itthagyom a várost.

– És hová megy?

– Máshová.

A fickó bólintott. – Rendben, végeztünk. Akkor tűnjön el.

Maradtam, ahol voltam. Hagytam, hogy ők sétáljanak el, vissza a kocsijukhoz. Beszálltak, megvárták, amíg be tudnak sorolni a forgalomba, aztán elhajtottak. Gondoltam, a West Side Highwayen mennek a belvárosig, vissza az íróasztalukhoz.

Theresa Lee még mindig a túloldalon ácsorgott.

Átmentem az úttesten, átbújtam két ott parkoló kék-fehér járőrkocsi között, felléptem a járdára, és megálltam a nő mellett, elég nagy távolságot tartva, hogy kellőképpen tiszteletteljes legyek, de azért elég közel, hogy jól hallja, amit mondok. Az épülettel szembefordulva álltam meg, hogy a nap ne süssön a szemembe. – Ez meg mi volt? – kérdeztem.

– Megtalálták Susan Mark kocsiját. A SoHóban parkolt. Reggel elvontatták.

– És?

– Nyilván átkutatták.

– Ez miért olyan nyilvánvaló? Elég nagy hűhót csapnak valami miatt, amiről azt állítják, nem nagy ügy.

– Nem szokták megmagyarázni, mit miért csinálnak. Nekünk legalábbis nem.

– És mit találtak?

– Egy cédulát, amire szerintük egy telefonszám van felfirkantva. Össze volt gyűrve, mintha el akarta volna dobni.

– Mi volt a szám?

– 600-as körzetszám, ami szerintük egy kanadai mobilszolgáltató. Valami speciális hálózat. Aztán a telefonszám, aztán egy D betű, mintha egy név rövidítése lenne.

– Nekem nem mond semmit.

– Nekem sem. Szerintem egyáltalán nem is telefonszám. Nincs hálózatszám, és eggyel több számjegyű a kelleténél.

– Ha speciális hálózat, lehet, hogy nem kell hálózatszám.

– Szerintem akkor se stimmel.

– Akkor mi lehet?

Lee válasz helyett hátranyúlt, és a hátsó zsebéből előhúzott egy kis noteszt. Nem hivatalos rendőrségi notesz volt. Merev fekete kartonborítója volt, amit egy gumiszalaggal lehetett rögzíteni. Az egész kicsit meg volt görbülve, mintha sokat hordaná a zsebében. Lehúzta róla a gumit, felnyitotta a fedelét, és megmutatta a szép kézírással feljegyzett számot: 600-82219-D.

600-82219-D.

– Mond ez magának valamit? – kérdezte Lee.

– Lehet, hogy a kanadai mobiltelefonoknak több számjegyből álló számuk van. – Azt tudtam, hogy a mobiltelefon-társaságoknak a világon mindenhol gondot okoz, hogy kifogyhatnak a számokból. Ha hozzáadunk egy számjegyet a telefonszámokhoz, azzal tízszeresére növelhetjük egy körzet kapacitását. Három helyett harmincmillióra. Bár Kanadában elég kicsi a népesség. Hatalmas földdarab, de a nagy része lakatlan. Úgy harminchárommilliós a népessége, kevesebb,

mint Kaliforniáé. Márpedig Kaliforniában rendes hosszúságú telefonszámok vannak.

– Ez nem telefonszám – mondta Lee. – Valami más lehet. Egy kód vagy sorszám, vagy egy akta száma. Csak az idejüket pocsékolják.

– Lehet, hogy nem is függ össze az üggyel. Egy összegyűrt cédula egy autóban. Bármi lehet.

– Nem az én gondom.

– Poggyász volt a kocsiban?

– Nem, semmi, csak a szokásos szemét, ami általában felhalmozódik egy autóban.

– Tehát csak egy futó látogatás volt, nem akart hosszabb időt itt tölteni.

Lee nem felelt. Ásított, aztán csak hallgatott. Fáradt volt.

– Azok a fickók beszéltek Susan bátyájával?

– Nem tudom.

– Ő inkább a szőnyeg alá szeretné söpörni az ügyet.

– Ez érthető – mondta Lee. – Az öngyilkosságnak mindig van valami oka, és soha nem túl kellemes. Legalábbis én így tapasztaltam.

– Lezárják az ügyet?

– Már le is zártuk.

– És maga ezzel elégedett?

– Miért ne lennék elégedett?

– Gondoljon a statisztikákra – mondtam. – Az öngyilkosok nyolcvan százaléka férfi. Az öngyilkosság jóval ritkább a keleti parton, mint a nyugatin. És a helyszín, ahol elkövette, szintén elég fura.

– De ő követte el, önkezével. Maga a saját szemével látta. Semmi kétség nem merül fel. Nem ügyesen álcázott gyilkosság volt.

– Talán rákényszerítették. Közvetett gyilkosság.

– Ennyi erővel minden öngyilkosság az.

Lee végignézett az utcán. Már nagyon mehetnékje volt, de udvariasságból nem mondta.

– Hát akkor, örültem, hogy találkoztunk – mondtam végül.

– Elutazik a városból? Bólintottam, – Washingtonba megyek.

20. fejezet

Vonattal mentem a Penn pályaudvarról. Egy újabb tömegközlekedési eszköz. Amíg oda nem értem a pályaudvarra, eléggé feszült voltam. Csak háromsaroknyit kellett gyalogolnom a tömegben, de állandóan azt figyeltem, nem látok-e valakit, aki az arcokat meg a mobiltelefonját nézegeti, és úgy tűnt, mintha a világon mindenkinek valami kis elektronikus kütyü lenne a kezében. Végül épségben megérkeztem, és megvettem a jegyet.

A vonat tele volt, és nagyon más volt, mint a metró. Az utasok mind a menetirányba néztek, elrejtette őket előlem a magas üléstámla. Csak azokat láttam, akik velem egy sorban ültek. Egy nő ült mellettem, az ülések közti folyosó túloldalán pedig két férfi. Az volt az érzésem, mind a hárman ügyvédek lehetnek. Nem igazi nagymenők, valószínűleg csak magasabb rangú beosztottak egy ügyvédi irodában, akik roppant elfoglalt életet élnek. Mindenesetre nem öngyilkos merénylők. A két férfi frissen volt borotválva, és mindhárman nagyon ingerlékenynek tűntek, de ettől eltekintve nem volt rajtuk semmi gyanús. Nem mintha a Washingtonba tartó Amtrak vonat vonzó célpont lenne az öngyilkos merénylők számára. Inkább egy táskába rejtett bombára lenne alkalmas. A Penn pályaudvaron csak az utolsó percben mondják be, hányas vágányról indul a vonat. A tömeg kavarog a peronon, aztán az utasok odatódulnak a vonathoz, és felnyomakodnak rá. Nincs semmiféle biztonsági ellenőrzés. Mindenki felpakolja a csomagtartóba az egyforma kis fekete, kerekes bőröndöket. Elég könnyen meg lehet csinálni, hogy valaki leszáll Philadelphiában, a bőröndjét meg ott hagyja, és kicsivel később, amikor ő már nincs a vonaton, mobiltelefonos irányítással felrobbantja, épp amikor begördül a Union pályaudvarra, a főváros szívébe.

Végül szerencsésen odaértünk, és minden baj nélkül kijutottam a Delaware sugárútra. Washingtonban ugyanolyan hőség tombolt, mint New Yorkban, csak még párásabb volt a levegő. Az utcán csoportokban ácsorogtak a turisták, többnyire messziről érkezett családok. Kötelességtudó szülők és unatkozó gyerekek, tarka mintás sortban és pólóban, a kezükben térkép és készenlétben tartott fényképezőgép.

Nem mintha én olyan jól öltözött lettem volna, vagy gyakran megfordulnék Washingtonban. Időnként dolgoztam itt rövid ideig, de mindig a folyó bal partján. Azt azért tudtam, merre kell mennem. A célom el-téveszthetetlen volt, ott tornyosult közvetlenül előttem-, a Capitolium. Azzal a céllal épült, hogy hatással legyen az emberekre, hogy a külföldi diplomaták, akik látogatást tettek itt, amikor a köztársaság még csak a szárnyait bontogatta, úgy menjenek el, hogy meg legyenek győződve róla: az újonnan született nemzetet komolyan kell venni. A terv be is vált. A Capitolium mögött húzódó Independence sugárúton vannak a kongresszusi irodák. Régebben nagyjából tisztában voltam azzal, hogy épp milyen ügyek zajlanak a Kongresszusban. A nyomozások szálai néha egészen a kongresszusi bizottságokig vezettek. Tudtam, hogy a Rayburn Building tele van kivénhedt pártfunkcionáriusokkal, akik időtlen idők óta itt rostokolnak Washingtonban. Úgy gondoltam, egy olyan aránylag új ember, mint Sansom, inkább a Cannon Buildingben kapott irodát. Tekintélyes hely, de azért nem a legelőkelőbb.

A Cannon Building az Independence és a First sarkán állt, a Kapitólium távolabbi sarkával szemben, lekuporodva előtte, mintha tiszteletét tenné, vagy fenyegetően ugrásra készülne. A bejáratnál mindenféle biztonsági ellenőrzésen kellett átesni. Megkérdeztem egy egyenruhás őrt, hogy Mr. Sansom észak-karolinai képviselő bent van-e. A férfi megnézett egy listát, és azt felelte, igen, bent van. Megkérdeztem, felküldhetek-e egy üzenetet az irodájába. A férfi azt felelte, igen. Adott tollat, kongresszusi levélpapírt és borítékot. Megcímeztem a borítékot John T. Sansom nyugalmazott őrnagynak, és odaírtam a dátumot és az időpontot. A papírra ennyit írtam: Ma kora hajnalban láttam egy nőt meghalni, akinek a maga neve volt az utolsó szava. Ez így nem volt ugyan igaz, de azért elég közel állt az igazsághoz Még hozzátettem: A Kongresszusi Könyvtár lépcsőjén várom, egy óra múlva. Aztán aláírtam: Jack Reacher nyugalmazott őrnagy. A lap alján volt egy kis kocka, és mellette egy kérdés: Az én választókörzetemben lakik? Tettem egy pipát a kockába. Ez sem volt feltétlenül igaz. Nem lakom Sansom választókörzetében, de ugyanúgy nem lakom a többi négyszázharmincnégy választókörzet egyikében sem. És annak idején szolgáltam Észak-Karolinában, három alkalommal is, ezért úgy éreztem, ez feljogosít valamire. Leragasztottam a borítékot, átadtam a biztonsági őrnek, és kimentem, hogy várakozzak.

21. fejezet

A nagy hőségben elsétáltam az Independence sugárúton egészen a Repülési és Űrkutatási Múzeumig, aztán visszafordultam, és a könyvtár felé indultam. Ötven percet töltöttem ott a lépcsőkön ücsörögve. Meleg volt a kő. A hátam mögött a bejáratnál egyenruhás őrök ácsorogtak, de egyikük sem jött ki. Valószínűleg amikor felmérték, melyek a legfenyegetettebb épületek Washingtonban, a könyvtár eléggé a lista aljára került. Vártam.

Nem számítottam rá, hogy Sansom személyesen fog megjelenni. Úgy gondoltam, talán a kampánystábból küld oda valakit. Hogy mennyi idős lesz az illető, és hányan jönnek, azt nem tudtam. Minimum egy ember, maximum négy, és a most végzett egyetemistától az öreg rókának számító profiig bárki lehet. Mindenesetre érdeklődéssel vártam. Ha egy zöldfülű srác jelenik meg, akkor Sansom nem vette túl komolyan az üzenetemet. Ha négy idősebb ember, az már azt sugallná, hogy érzékenyen érinti a dolog, és talán van valami titkolnivalója.

Az egyórás határidő lejárt, és nem érkezett se a kampánystáb tagja, se önkéntes, se fiatal, se öreg. Ehelyett Sansom felesége jelent meg és a biztonsági főnöke. Tíz perccel az egy óra letelte után megláttam, hogy az össze nem illő pár kiszállt egy limuzinból, megállnak a lépcső aljában, és körbenéznek. Felismertem a nőt a Sansom könyvében látott képekről. Az életben pontosan úgy festett, ahogy az egy milliárdos feleségétől elvárható. Drága fodrászszalonban készült frizura, szép arccsontok, feszes test. Talán öt centivel magasabb lehetett, mint a férje. Magas sarkú cipőben nyolccal. A férfi, aki kísérte, úgy festett, mint egy Delta-veterán öltönyben. Alacsony volt, de kemény, inas és izmos. Ugyanaz az alkat, mint Sansom, csak egy kicsit nyersebb, mint ahogy ő festett a fotókon. Az öltönye konzervatív szabású volt, de olyan ráncos és gyűrött, mint egy sokat hordott katonai gyakorlóruha.

Megálltak egymás mellett, végignéztek a közelben lézengő embereken, és sorra kizárták őket. Amikor már csak én maradtam, üdvözlésül odaintettem nekik. Nem álltam fel. Úgy gondoltam, majd idesétálnak, és egy kicsivel alattam állnak meg a lépcsőn, úgyhogy ha még fel is állok, majdnem egy méterrel elbámulnék a fejük fölött. Kevésbé fenyegető, ha ülve maradok. Jobban ösztönzi a beszélgetést. És azt a gyakorlatiasabb szempontot is figyelembe vettem, hogy így nem kell energiát pazarolnom arra, hogy felálljak. Fáradt voltam.

Elindultak felém, Mrs. Sansom elegáns cipőben, precíz, apró léptekkel, a deltás fickó mellette. Két lépcsőfokkal alattam megálltak, és bemutatkoztak. A nőt Elspethnek hívták, a férfit Browningnak. Hozzátette, úgy írják, mint az automata fegyver márkáját, gondolom, hogy kellőképpen fenyegetőnek találjam. A fickó új volt a számomra, nem esett róla említés Sansom könyvében. Tovább folytatta, előadta az egész életrajzát, onnan kezdve, hogy Sansommal együtt katonáskodott, aztán az üzleti éveiben a cégénél volt biztonsági főnök, majd ugyanebben a beosztásban dolgozott a Kongresszusban töltött ideje alatt, és ha megválasztják a Szenátusba, akkor is mellette fog maradni. Az egész előadás a lojalitásról szólt. A feleség és a hűséges fegyverhordozó. Gondoltam, egyértelműen tudtomra akarják adni, hogy kinek az oldalán állnak, és hogy ők vannak túlerőben. Úgy találtam, politikai szempontból okos húzás volt rögtön az elején a feleségét küldeni. A legtöbb botrány akkor fajul el igazán, amikor valami olyasmi derül ki, amiről az illető felesége nem tudott. Az, hogy Sansom rögtön az elején bevonta a nőt, sokat elárult.

Elspeth megszólalt: – Rengeteg választást megnyertünk már, és még többet meg fogunk nyerni. Sokan próbálkoztak már azzal, amivel maga, egy tucatszor is. Nem jártak sikerrel, és maga sem fog.

– Én nem próbálkozom semmivel, és nem érdekel, ki nyeri a választásokat. Egy nő meghalt, és tudni akarom, miért, ennyi az egész.

– Milyen nő?

– A Pentagon egy adminisztrátora. Fejbe lőtte magát, tegnap hajnalban a New York-i metrón.

Elspeth Sansom Browningra pillantott, Browning pedig bólintott, és azt mondta: – Olvastam a New York Times és a Washington Post internetes kiadásában. Ahhoz túl későn történt, hogy a nyomtatott sajtóban is megjelenjen.

– Valamivel hajnali kettő után – mondtam.

Elspeth Sansom megint rám nézett, és megkérdezte: – Magának mi köze az egészhez?

– Szemtanú voltam.

– És a nő említette a férjem nevét?

– Épp erről szeretnék beszélni vele. Esetleg a New York Times-al vagy a Washington Posttal.

– Ez fenyegetés akar lenni? – kérdezte Browning.

– Azt hiszem, igen – feleltem. – Most mit fog tenni?

– Soha ne feledje, hogy ha valaki puhány, az nem érheti el azt, amit John Sansom elért az életben. És én sem vagyok puhány, és Mrs. Sansom sem.

– Nagyszerű – feleltem. – Akkor tisztáztuk, hogy egyikünk sem puhány. Sőt kemények vagyunk, mint a kőszikla. Akkor lépjünk tovább. Mikor találkozhatok a főnökével?

– Maga mi volt a seregben?

– Olyan valaki, akitől még magának félnie kellett volna. Bár valószínűleg nem félt volna. Nem mintha ez számítana. Nem akarok bántani senkit, hacsak valaki meg nem érdemli.

Elspeth Sansom közbeszólt: – Ma este hétkor. – Mondott egy nevet, amiről úgy sejtettem, egy étterem lehet a Dupont Circle-ön. – A férjem öt percet ad magának. – Aztán újból végigmért, és hozzátette: – Ne így jöjjön, mert nem engedik be.

Visszaültek a kocsiba, és elhajtottak. Volt három üres órám. Fogtam egy taxit a 18. utca és a Massachusetts sugárút sarkán, kerestem egy ruhaüzletet, és vettem egy sima sötétkék nadrágot meg egy kék kockás inget. Aztán elsétáltam egy szállodáig, amelyet két sarokkal délebbre láttam a 18. utcában. Jó nagy volt és meglehetősen előkelő, de általában épp a nagy és előkelő szállodák a legalkalmasabbak egy kis nem hivatalos ott-tartózkodásra. Átsétáltam a hallon, odabiccentettem a személyzetnek, felmentem a lifttel, és találomra kiszálltam az egyik emeleten. Végigsétáltam a folyosón, míg nem találtam egy szobalányt, aki épp egy üres szobát takarított. A szobákat kettőkor lehet elfoglalni, tehát aznap este ez már üresen marad. Talán még következő éjszaka is. A nagy hotelekben ritkán van telt ház. És a nagy hotelekben soha nem fizetik túl jól a szobalányokat. Úgyhogy boldogan elfogadott harminc dollárt azért, hogy tartson egy félórás szünetet. Gondoltam, addig továbbmegy a következő szobába takarítani, és később majd visszajön ide.

A fürdőszobát még nem tette rendbe, de találtam két tiszta törülközőt. Senki sem tud annyi törülközőt elhasználni, amennyit a nagy szállodákban adnak. Egy becsomagolt szappan is volt a mosdó szélén, fél üveg sampon a polcon. Fogat mostam, aztán lezuhanyoztam. Megtörülköztem, felvettem az új nadrágot és inget. A zsebemből átraktam mindent, a régi ruháimat otthagytam a fürdőszobai szemetesben. Harminc dollár a szobáért olcsóbb, mint ha fürdőbe mentem volna. És gyorsabb is. Huszonnyolc perc múlva már ismét az utcán voltam.

Elsétáltam a Dupont Circle-ig, és meglestem az éttermet. Afgán konyha, az étterem előtti kis udvarra asztalok voltak kitéve, egy faajtó mögött a belső helyiség. Úgy festett, mint egy olyan hely, amely mindig tele van nagymenőkkel, akik hajlandók húsz dollárt fizetni egy olyan előételért, amit a kabuli utcán húsz centért lehet kapni. A kaja ellen nem volt kifogásom, csak az árak ellen. Gondoltam, beszélek Sansommal, aztán majd elmegyek máshová enni.

Elsétáltam a P Streeten a Rock Creek Parkig, és leballagtam a patakpartra. Leültem egy nagy lapos kőre, hallgattam az odalent csobogó patakot és a mögöttem zúgó autókat. Idővel az autók egyre hangosabbak lettek, és elnyomták a vízcsobogást. Amikor a fejemben ketyegő óra elérte a hetet, felsétáltam a lejtőn, és az étterem felé indultam.

22. fejezet

Este hétkor Washingtonban már sötét volt, a Dupont Circle-ön mindenhol égtek a lámpák. Az afgán étterem udvarában papírlampionokat lógattak fel. A járdaszélen egymás ütközőjét érve parkoltak a limuzinok. A legtöbb kinti asztal már foglalt volt, de Sansom társaságát nem láttam, csak öltönyös fiatalembereket és szoknyás fiatal nőket, akik kettesével, hármasával, négyesével beszélgettek, mobiltelefonáltak, az e-mailjüket olvasgatták kis laptopjaikon, papírokat vettek elő az aktatáskájukból, aztán visszatömködték. Gondoltam, Sansom talán bent van a belső teremben.

Közvetlenül a bejárat előtt hosztesz állt egy kis pult mögött, de mielőtt odaértem volna, egyszer csak egy csomó ember között átfurakodva megjelent Browning, és elém lépett. Egy húsz méterrel odébb várakozó fekete limuzin felé biccentett, és azt mondta: – Mehetünk.

– Hová? – kérdeztem. – Azt hittem, Sansom itt van.

– Gondolkozzon egy kicsit. Nem enne egy ilyen helyen. És ha akarná, se hagynánk. Nem elég biztonságos.

– Akkor engem minek hívtak ide?

– Valahová kellett hívnunk. – Úgy állt ott, mintha a világon semmit sem számítana neki, hogy vele megyek, vagy elsétálok.

– Szóval, hol van?

– A közelben lesz egy megbeszélése. Előtte tud magára szánni öt percet.

– Oké – bólintottam. – Mehetünk.

A limuzinban sofőr ült. A motor már járt. Browninggal beültünk hátra, a sofőr már indított is, megtett egy majdnem teljes kört a Dupont Circle-ön, aztán lekanyarodott délnyugat felé, a New Hampshire sugárútra. Elhaladtunk a Történelmi Társaság épülete előtt. Úgy emlékeztem, a New Hampshire sugárúton nincs semmi különös, csak néhány szálloda, és utánuk a George Washington Egyetem.

Nem álltunk meg egyik szállodánál sem. Nem álltunk meg a George Washington egyetemnél sem, hanem jobbra kanyarodtunk a Virginia sugárútra, megtettünk pár száz métert, aztán megálltunk a Watergate-komplexum előtt. A híres, régi épületegyüttes. A botrány színhelye. Hotelszobák, lakások, irodák. Az épület mögött sötéten és komótosan hömpölygött a Potomac. A sofőr megállt egy irodaház előtt, Browning a helyén maradt, és megszólalt: – Elmondom a szabályokat. Én felkísérem, maga egyedül bemegy, de végig kint fogok állni az ajtó előtt. Érthető?

Bólintottam. Érthető volt. A bejáratnál egyenruhás biztonsági őr ült egy íróasztalnál, de ügyet sem vetett ránk. Beszálltunk a liftbe, Browning megnyomta a négyes gombot. Csendben felmentünk, kiszálltunk, és hat métert sétáltunk a szürke szőnyeggel borított folyosón egy Általános kutatás feliratú ajtóhoz. Semmitmondó cím egy jelentéktelen faajtón. Browning benyitott és előreengedett. Egy közepes költségvetéssel berendezett várószobát pillantottam meg. Egy üres recepciós asztal, négy alacsony bőrfotel, balra és jobbra egy-egy irodaajtó. Browning balra mutatott, és azt mondta: – Kopogjon és menjen be. Én itt várok.

Odaléptem a bal oldali ajtóhoz, kopogtam és bementem.

Hárman vártak rám az irodában, de Sansom nem volt köztük.

23. fejezet

Az iroda egyszerű volt és kopár, bútor alig volt benne. Ugyanaz a három szövetségi ügynök várt rám, akik eljöttek New Yorkba, a 14. kerületi rendőrkapitányságra. Úgy tűnt, nem örülnek túlságosan, hogy újból látnak. Először meg se szólaltak. A vezetőjük elővett a zsebéből egy kis ezüstszínű tárgyat. Digitális magnó, egyszerű irodai felszerelés, Olympus márkájú. Lenyomott egy gombot, és kis szünet után megszólalt a hangja: „A nő mondott magának valamit?” A szavak kissé eltorzultak és visszhangosak voltak, de azért felismertem őket. Az aznap reggel öt órai beszélgetésünk, én álmosan a széken ültem, ők éberen álltak, izzadság, aggodalom és odakozmált kávé szaga a levegőben.

Aztán meghallottam a saját válaszomat: „Semmi lényegeset.”

A férfi lenyomott egy másik gombot, és a magnó elhallgatott. Visszatette a zsebébe, aztán a másikból elővett egy összehajtogatott papírlapot. Felismertem. – a kongresszusi levélpapír, amit a kapitóliumi biztonsági őr adott a Cannon Building bejáratánál. A férfi széthajtogatta, és hangosan felolvasta a rajta lévő szöveget: – „Ma hajnalban láttam meghalni egy nőt, akinek a maga neve volt az utolsó szava.” Felém nyújtotta a papírt, hogy láthassam a saját kézírásomat.

– Szóval mégiscsak mondott valami lényegeset. Maga hazudott a szövetségi nyomozóknak. Emberek ezért börtönbe szoktak kerülni.

– De nem én – feleltem.

– Gondolja? Maga mitől olyan különleges?

– Semmitől. És maguk mitől szövetségi nyomozók? A férfi nem felelt.

– Ez így nem fog menni. Ha álarcosdit akarnak játszani, és nem hajlandók megmutatni az igazolványukat, akkor honnan tudjam, hogy kicsodák? Lehettek volna egyszerű rendőrségi írnokok, akik korán jöttek be a munkába, és el akartak szórakozni valamivel. Azt nem tiltja a törvény, hogy civileknek hazudjak. Ha lenne ilyen törvény, akkor a maguk főnökei egytől egyig börtönben ülnének.

– Megmondtuk, hogy kik vagyunk.

– Az emberek mindenfélét mondanak.

– Úgy nézünk ki, mint az írnokok?

– Meglehetősen. És az is lehet, hogy nem is hazudtam maguknak. Lehet, hogy Sansomnak hazudtam.

– Szóval akkor melyik?

– Az az én dolgom. Még mindig nem láttam az igazolványukat.

– Tulajdonképpen mit csinál itt Washingtonban? Mit akar Sansomtól?

– Ez is az én dolgom.

– Kérdéseket akar feltenni neki?

– Tiltja valamilyen törvény, hogy kérdéseket tegyünk fel embereknek?

– Eddig szemtanú volt, most meg már nyomozó?

– Ez egy szabad ország – feleltem.

– Sansom úgysem árulhat el magának semmit.

– Lehet, hogy nem, lehet, hogy igen.

A férfi egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte: – Szereti a teniszt?

– Nem.

– Hallott már Jimmy Connorsról? Bjöm Borgról? John McEnroe-ról?

– Régebbi nagy teniszezők.

– Mi történne, ha indulnának a jövő évi US Open bajnokságon?

– Fogalmam sincs.

– Feltörölnék velük a pályát az ellenfeleik. Akár a női játékosok is meg tudnák verni őket. A maguk idejében nagy bajnokok voltak, de már kiöregedtek, és egy teljesen más korszakhoz tartoznak. Az idő megy tovább, a játék változik. Érti, mit akarok mondani?

– Nem.

– Olvastuk a személyi anyagát. Valamikor az ősidőkben nagymenő volt. De ez már egy másik világ. Magának ez már mély víz.

Elfordultam, és az ajtóra pillantottam. – Browning még odakint van, vagy itthagyott?

– Ki az a Browning?

– A pasas, aki idekísért. Sansom embere.

– Elment. Egyébként nem Browningnak hívják. Magát nagyon könnyű félrevezetni.

Egy másik ügynök megszólalt: – Azt szeretnénk, ha elfelejtené ezt a nyomozósdit, rendben? Maradjon csak szemtanú. Tudni akarjuk, hogy került kapcsolatba Sansom neve a halott nővel. Addig nem hagyja el ezt a szobát, amíg ki nem derítettük.

– Pontosan akkor fogom elhagyni ezt a szobát, amikor akarom. Három írnoknál azért több kell ahhoz, hogy ott tartsanak egy olyan helyen, ahol nem akarok lenni.

– Csak a szája jár.

– Sansom neve máshol merült fel. Én négy magánnyomozótól hallottam New Yorkban.

– Kik voltak azok?

– Négy pasas öltönyben, hamis névjegykártyával.

– Ez a legjobb, amit ki tudott találni? Elég gyengécske sztori. Szerintem Susan Marktól hallotta Sansom nevét.

– Miért érdekli ez magukat egyáltalán? Ugyan mit tudhat a személyzeti osztály adminisztrátora, amivel árthatna egy olyan embernek, mint Sansom?

Egyikük sem válaszolt, de a hallgatásuk nagyon sokatmondó volt. Mintha benne lenne a ki nem mondott válasz, amely egyre komolyabb magasságokba szárnyalt. Nem csak Sansom miatt aggódunk, hanem a hadsereg miatt, a múlt miatt, a jövő miatt, a kormány miatt, az ország miatt, az egész világ miatt, az egész átkozott univerzum miatt

– Kik maguk? – kérdeztem. Nem kaptam választ.

– Mi a fenét csinált annak idején Sansom?

– Mikor?

– A tizenhét év alatt, amíg a seregben volt.

– Mit gondol, mit csinált?

– Részt vett négy titkos küldetésben. Az irodában csönd lett.

A vezetőjük megkérdezte: – Honnan tud Sansom küldetéseiről?

– Olvastam a könyvét.

– A könyvében nincs róluk szó.

– De az előléptetéseiről meg a kitüntetéseiről igen, viszont nincs rá világos magyarázat, hogy miért kapta őket.

Senki nem szólalt meg.

– Susan Mark nem tudott semmit – folytattam. – Nem is tudhatott, ez egyszerűen lehetetlen. Egy éven át kutathatott volna a személyzeti osztályon, de ha mindent felforgat a pincétől a padlásig, akkor sem találta volna a legfutóbb említést sem ezekről a dolgokról.

– Valaki mégis megkérdezte tőle.

– Na és? Nem okozott semmi kárt.

– Tudni akarjuk, ki volt az, ennyi az egész. Szeretünk utánajárni az ilyesminek.

– Fogalmam sincs, ki volt az.

– De nyilván szeretné tudni. Különben minek lenne itt?

– Láttam, ahogy fejbe lőtte magát. Nem volt szép látvány.

– Soha nem az. De ez még nem ok arra, hogy szentimentális legyen, vagy hogy bajba keverje magát

– Aggódnak miattam? Egyikük sem válaszolt.

– Vagy amiatt aggódnak, hogy rájövök valamire?

A harmadik fickó megszólalt: – Miből gondolja, hogy ez két különböző dolog? Lehet, hogy egy és ugyanaz. Rájön valamire, és élete végéig lecsukjuk. Vagy kereszttűzbe kerülhet, ha beleártja magát olyasmibe, amihez semmi köze.

Nem válaszoltam semmit. A szobában ismét csönd lett.

A vezetőjük azt mondta: – Adunk egy utolsó esélyt. Maradjon meg szemtanúnak. Említette a nő Sansom nevét, vagy nem?

– Nem – feleltem. – Nem említette.

– De a név felmerült valahol.

– Igen, fel.

– És tudja, hogy ki kérdezősködik utána?

– Nem, nem tudom.

– Oké – bólintott. – Akkor felejtse el, hogy találkozott velünk, és lépjen szépen tovább. Nem szeretnénk bonyolítani az életét.

– De…?

– De ha kell, megtesszük. Emlékszik rá, mennyire meg tudta nehezíteni emberek életét annak idején a 110-es egységnél? Hát most sokkal rosszabb a helyzet. Százszor rosszabb. Úgyhogy legyen okos. Ha játszani akar, maradjon meg az öregfiúk ligájában, és tartsa távol magát ettől az ügytől. Ma már másképp folyik a játék.

Elengedtek. Lementem a lifttel, elsétáltam a biztonsági őr mellett, megálltam a széles járdán, és elnéztem a lassan hömpölygő folyót. Elspeth Sansom járt a fejemben. Nagy hatást tett rám. Ne így jöjjön, mert nem engedik be. Tökéletes félrevezetés. Teljesen bedőltem neki. Megvettem egy inget, amire a világon semmi szükségem sincs.

Ez a nő aztán nem puhány, annyi szent.

Az éjszaka meleg volt, a levegő súlyos, és a víz felől szálló illatokkal terhes. Elindultam vissza a Dupont Circle felé. Úgy számoltam, egy és egynegyed mérföld lehet a távolság. Gyalog húsz perc, vagy talán annyi sem.

24. fejezet

Egy éttermi étkezés Washingtonban ritkán tart egy óránál rövidebb, illetve két óránál hosszabb ideig, legalábbis én így tapasztaltam. Tehát arra számítottam, hogy Sansom vagy most végez az előétellel, vagy épp desszertet rendel. Vagy az is lehet, hogy már kávézik, és fontolgatja, hogy rágyújtson-e egy szivarra.

Amikor visszaértem az étteremhez, láttam, hogy a kinti asztalok felénél már kicserélődtek a vendégek. Újabb öltönyös fiatalemberek és szoknyás lányok. Most már inkább párok voltak, nem három-négy fős társaságok. Inkább randevúk zajlottak, nem munkamegbeszélések. Vidám társalgás folyt, és kevesebb volt az elektronikus eszköz. Elsétáltam a hosztesz pultja mellett, mire a nő utánam szólt, én pedig odavetettem: – A kongresszusi képviselővel vagyok. – Bementem az ajtón, és körbenéztem odabent. Alacsony mennyezetű, négyszögletes helyiség volt, a félhomályban fűszeres illatok úsztak, a hangos beszélgetésbe olykor-olykor nevetés vegyült.

Sansom nem volt odabent.

Sehol nem láttam sem őt, sem a feleségét, sem azt az embert, aki Browningnak nevezte magát, sem a lelkes kampányönkéntesek csapatát. Kisétáltam. A hosztesz kérdőn nézett rám. – Kit keres?

– John Sansomot.

– Nincs itt.

– Azt látom.

A könyökömnél lévő asztalnál ülő fiatalember megszólalt: – Az észak-karolinai képviselő? Nincs a városban. Holnap reggel Greensboróban vesz részt adománygyűjtő villásreggelin, bank- és biztosítási ügyekkel foglalkozó üzletemberekkel. Dohánygyárosok nem vesznek részt rajta. Hallottam, amikor mesélt róla az egyik emberemnek. – Az utolsó mondatát már a vele szemben ülő lányhoz intézte, nem hozzám. Az egyik emberemnek. Nyilván valami nagykutya lehetett, vagy annak akart látszani.

Kimentem az utcára, egy pillanatig mozdulatlanul álltam, aztán elindultam az észak-karolinai Greensboróba.

Az éjszakai busszal mentem, amely először a virginai Richmond-ban állt meg, aztán Raleighben, aztán Durhamben, majd Burlingtonban. Az útból nem is láttam semmit, átaludtam az egészet. Majdnem hajnali négy volt, mire Greensboróba értünk. Elsétáltam az óvadékkölcsönző irodák és bezárt, lehúzott redőnyű zálogházak mellett. Elhaladtam néhány piszkos kis büfé mellett, míg végül meg nem találtam azt a fajta bisztrót, amilyet kerestem. Nem az étel alapján választottam, nekem minden gyorséttermi kajának egyforma íze van. Olyan helyet kerestem, ahol van nyilvános telefon, és ki vannak téve a helyi újságok. Elég sokat kellett gyalogolnom, mire találtam egy ilyet. A hely, amelyet választottam, épp akkor nyitott. Egy atlétatrikós férfi a grillezőrácsot olajozta. A kávé már csöpögött a kannába. Odavittem magammal a szakmai telefonkönyvet egy bokszba, és megkerestem a H betűnél a hoteleket. Greensboróban jó néhány volt belőlük. Elég nagy város, talán kétszázötvenezer lakossal.

Úgy gondoltam, ilyen adománygyűjtő villásreggelit nyilván aránylag elegáns helyen rendeznek. Az adományozók gazdagok, és nincs kedvük valami egyszerű kis fogadóban reggelizni az ötszáz dollárjukért. Főleg ha bankárok és biztosítótársasági igazgatók az illetők. Arra tippeltem, egy Hyatt vagy Sheraton Szállodában rendezhetik a reggelit. Greensboróban mindkettőből volt. Ötven-ötven százalék esély. Becsuktam a telefonkönyvet, és lapozgatni kezdtem az ingyenes helyi újságokat, hogy megerősítsem a gyanúmat. Az ilyen ingyenes újságok mindenféle információt szoktak közölni a helyi eseményekről.

A második újságban találtam is egy cikket. A hotellel kapcsolatban azonban tévedtem. Nem a Hyattben tartották a reggelit, és nem is a Sheratonban. Sansom az O. Henry Hotelt választotta, amelyet nyilván a híres észak-karolinai íróról neveztek el. A címét is megadták az újságban. A reggeli hétkor kezdődött. Kitéptem a cikket az újságból, kicsire összehajtogattam, és zsebre vágtam. A pult mögött a férfi végzett az előkészületekkel, és kérés nélkül kihozott nekem egy bögre kávét. Belekortyoltam. Nincs jobb a frissen, alig egy perce főtt kávénál. Aztán megrendeltem a legnagyobb vegyes reggelit, ami csak szerepelt az étlapon, hátradőltem, és néztem, ahogy a férfi elkészíti.

Taxival mentem az O. Henry Hotelhez. Gyalog is mehettem volna, és hosszabb ideig tartott taxit találni, mint az út a szállodáig, de stílusosan szerettem volna megérkezni. Negyed hétre értem oda. A hotel egy elegáns, régi hely modern másolata volt. Független szállodának látszott, bár valószínűleg nem az volt. Kevés hotel van, amelyik nem tartozik egyetlen nagy lánchoz sem. A hallja pompás volt. félhomályos, elegáns bőrfotelekkel. Elsétáltam közöttük a recepciós pulthoz, olyan könnyedén és magabiztosan, ahogy csak lehet egy gyűrött, tizenkilenc dolláros ingben. Fiatal nő állt a pult mögött. Bizonytalannak látszott, mint aki most érkezett, és még nem zökkent bele a munkába. Felnézett rám, mire én azt mondtam: – A Sansom-féle reggelire jöttem.

A nő nem válaszolt. Látszott, hogy habozik, nem tudta, hogyan reagáljon, mintha egyszerre zavarbaejtően sok információval árasztottam volna el. – Úgy volt, hogy itt hagyják nekem a jegyet – mondtam.

– A jegyet?

– A meghívómat.

– Ki hagyta itt?

– Elspeth. Úgy értem, Mrs. Sansom. Vagy az emberük.

– Milyen emberük?

– A biztonsági főnök.

– Mr. Springfield?

Magamban elmosolyodtam. A Springfield is automata fegyvermárka, mint a Browning. A pasas szereti a szóvicceket, ami általában jó móka, de ebben az esetben butaság volt. Egy álnév sokkal jobban beválik, ha a világon semmi köze sincs a valódihoz.

– Látta már őket ma reggel? – kérdeztem. Igyekeztem óvatosan fogalmazni. Úgy gondoltam, Greensboro nem tartozik Sansom kongresszusi választókörzetébe. Viszont egy szenátusi kampányhoz már az egész államban kell adományokat gyűjtenie, és nagyobb nyilvánosságra van szükség. Gondoltam, Sansom a saját közvetlen körzetét már bejárta, és most a távolabbi helyeket keresi fel. Tehát valószínűleg itt töltötte a hotelben a kora reggeli program előtti éjszakát. Persze ebben nem lehettem biztos. Ha megkérdezem, hogy lejött-e már a szobájából, az elég hülyén jöhet ki, ha mégsem itt szállt meg, mert, mondjuk, innen öt percre lakik. Ha viszont azt kérdezem, megérkezett-e már, az is hülyén hangozhat, ha, mondjuk, innen kétszáz mérföldre lakik. Úgyhogy igyekeztem semlegesen feltenni a kérdést.

A recepciós azt felelte: – Úgy tudom, még mindig fent vannak az emeleten.

– Köszönöm – mondtam, aztán visszasétáltam a hallba, tüntetőleg nem a liftek felé, nehogy a nő aggódni kezdjen. Megvártam, amíg megcsörren a telefon a recepciós pulton, a nő a számítógép billentyűit kezdte kopogtatni, és a monitorra szegezte a tekintetét. Ekkor a fal mellett odaosontam a lifthez, és megnyomtam a hívógombot.

Arra tippeltem, hogy Sansom valamelyik nagy lakosztályban szállhatott meg, az ilyenek pedig mindig a legfelső emeleten vannak. Úgyhogy a legfelső gombot nyomtam meg. Egy perccel később kiszálltam a néma, szőnyeggel borított folyosóra, és megláttam, hogy egyenruhás rendőr ácsorog egy kétszárnyú mahagóniajtó előtt. Egyszerű járőr a greensborói rendőrségtől. Nem fiatal, egy veterán, akinek ez egy könnyű túlóra. Jelképes rendőri jelenlét. Az arcomon bánatos mosollyal indultam el felé, mintha azt mondanám: Maga is dolgozik, én is dolgozom, hát ez már csak így van, mit lehet tenni? Gyanítottam, hogy néhány látogatót már biztosan beengedett. A szobapincért a kávéval, a kampánystáb tagjait, akiknek joguk van itt lenni, talán újságírókat is. Biccentettem, és azt mondtam: – Jack Reacher vagyok, Mr. Sansomhoz jöttem. – Elhajoltam mellette, és bekopogtam az ajtón. A rendőr nem is reagált, egyáltalán nem tiltakozott. Csak állt, mintha pusztán a látszat kedvéért lenne ott, és ez valóban így is volt. Bármi lesz Sansomból, egyelőre még egyszerű vidéki kongresszusi képviselő volt, nagyon messze attól, hogy komoly testőrei legyenek. Pár pillanatnyi várakozás után nyílt a lakosztály ajtaja. Sansom felesége állt ott, kezét a kilincsen tartva. Már fel volt öltözve, megfésülködve, kisminkelve, készen állt a napra.

– Hello, Elspeth, – üdvözöltem. – Bemehetek?

25. fejezet

Láttam a szemében, ahogy villámgyorsan, profi politikusfeleséghez illően felméri a helyzetet. Az első ösztönös reakciója az volt, hogy ki kell dobni ezt a csavargót. De a folyosón ott áll egy rendőr, valószínűleg újságírók is vannak az épületben, és szinte biztos, hogy a szállodai személyzetből is hallótávolságon belül található valaki. Márpedig az emberek pletykálnak. Úgyhogy nyelt egyet, és azt mondta: – Reacher őrnagy, mennyire örülök, hogy újra látom! – aztán hátrább lépett, hogy beengedjen.

A lakosztály tágas volt és sötét, mert még nem húzták szét a függönyöket, de azért is, mert tele volt zsúfolva súlyos bútorokkal. Volt egy nappali, külön kis reggelizőalkóvval. Egy nyitott ajtó nyilván a hálószobába vezetett. Elspeth Sansom a nappali közepére kísért, és megállt, mintha nem tudná, mit kezdjen velem. Aztán belépett a hálószobából John Sansom, hogy megnézze, mi ez a kavarodás.

Nadrág volt rajta, ing, nyakkendő és zokni. Cipőt még nem vett. Nagyon kicsinek látszott, szinte miniatűrnek. Szikár, izmos alkat, keskeny váll. A feje egy kissé túl nagy a teste többi részéhez képest. A haja rövidre vágva, szépen megfésülve. A bőre egészségesen barna, napcserzett, mint egy olyan emberé, aki sokat tartózkodik a szabadban. Nem az a fajta, aki kvarclámpát használ. Sugárzott róla a gazdagság, a hatalom és az energia. Nagyon karizmatikus személyiség volt. Könnyű volt belátni, hogyan nyert meg annyi választást, és hogy a magazinok miért kedvelik annyira. Rám nézett, aztán a feleségére, és megkérdezte – Hol van Springfield?

Elspeth azt válaszolta: – Lement a földszintre ellenőrizni a dolgokat. Nyilván elkerülték egymást a lifttel.

Sansom bólintott, vagyis inkább csak a szeme rebbent egyet. Gyakorlott döntéshozó és pragmatikus ember, akinek nem szokása olyasmin aggódni, amin már úgysem lehet változtatni. Rám pillantott, és azt mondta: – Maga aztán nem adja fel.

– Nem szokásom – feleltem.

– Nem hallgatott azokra a szövetségiekre Washingtonban?

– Kik voltak azok tulajdonképpen?

– Hogy kik voltak? Tudja, hogy van ez: megmondhatom, de akkor meg kell ölnöm. Mindegy, a lényeg, hogy az volt a dolguk, hogy figyelmeztessék magát.

– Nem nagyon jött be.

– Beszámoltak nekem a múltjáról. Mondtam nekik, hogy nem fog sikerülni.

– Úgy beszéltek velem, mint egy idiótával. És azt mondták, túl öreg vagyok. Ami azt jelenti, hogy maga már végképp túl öreg.

– Az is vagyok. Ehhez a játékhoz mindenesetre.

– Van tíz perce?

– Ötöt tudok magára szánni.

– Kávé van?

– Csak pocsékolja az időt.

– Bőven van időnk. Öt percnél mindenesetre több. Még tíznél is több. Már csak cipőt meg zakót kell vennie. Ahhoz mennyi idő kell?

Sansom vállat vont, odament a reggelizőasztalhoz, és kávét töltött nekem. Odahozta, átnyújtotta, és azt mondta: – Akkor térjünk a lényegre. Tudom, ki maga, és miért van itt.

– Ismerte Susan Markot? – kérdeztem.

Sansom megrázta a fejét. – Soha nem találkoztam vele, nem is hallottam róla egészen tegnap éjszakáig.

Figyeltem a szemét, és hittem neki. – Miért kényszerítenek arra a humánpolitikai osztály egy adminisztrátorát, hogy maga után szaglásszon?

– Ez történt?

– Ez a legvalószínűbb.

– Halvány sejtelmem sincs. A humánerőforrás-osztály ugyanaz, mint ami régen a PERSCOM volt, ugye? Ugyan mit lehetett onnan valaha is megtudni? Mit őriznek ott? Legfeljebb dátumokat, egységek beosztását. Különben is, az egész élettörténetem teljesen nyilvános. Százszor szerepeltem a CNN-en. A hadseregben szolgáltam, aztán elvégeztem a tisztiiskolát, tiszt lett belőlem, háromszor előléptettek, aztán leszereltem. Nincs itt semmi titok.

– A Delta-küldetései titkosak voltak.

A szobában kis csönd lett. Sansom megkérdezte: – Ezt honnan tudja?

– Négy kitüntetése van. Nem magyarázta el, miért kapta őket. Sansom bólintott.

– Az a nyavalyás könyv – mondta – A kitüntetések is szerepelnek a személyi anyagomban, nem tudom letagadni őket. Nem lenne tisztességes dolog. A politika olyan, mint egy aknamező. Akkor is kárhoztatnak, ha megteszel valamit, akkor is, ha nem. Akárhogy is, valamiért mindig elkapnak.

Hallgattam. Rám nézett, és megkérdezte: – Vajon hányan fognak erre rájönni? Úgy értem, magán kívül.

– Úgy hárommillióan – feleltem. – Vagy talán még többen. Mindenki, aki a hadseregben szolgál, továbbá az összes veterán, akinek még olyan jó a szeme, hogy tud olvasni. Ők tisztában vannak vele, hogy mennek a dolgok a seregben.

Sansom megrázta a fejét. – Azért nem ennyien. A legtöbb ember nem különösebben kíváncsi. És ha mégis, tisztelik a titoktartást az ilyen dolgokban. Nem hiszem, hogy ez problémát okozna.

– Máris van itt egy probléma. Különben miért faggatták volna Susan Markot?

– Tényleg említette a nevemet?

Megráztam a fejem. – Csak azért írtam, hogy felkeltsem a figyelmét. A nevét egypár fickótól hallottam, akikről úgy sejtem, az alkalmazta őket, aki maga után kérdezősködik.

– És magát miért érdekli ez az egész?

– Semmiért. Csak szimpatikus volt a nő, és sajnáltam, hogy bajba került.

– És maga törődik ezzel?

– Maga is törődik, ha csak egy egészen kicsit is. Nem csak önző okokból politizál. Legalábbis őszintén remélem, hogy így van.

– És tényleg az én választókörzetemben lakik?

– Nem, egészen addig, amíg meg nem választják elnöknek.

Sansom egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Az FBI mindent elmondott. A pozíciómnak köszönhetően esetleg tudok szívességeket tenni nekik, úgyhogy igyekszenek mindenről tájékoztatni. Azt mondják, a New York-i rendőrök azt gyanítják, maga a bűntudata mi-

att reagál így. Úgy érzi, hogy rossz irányba befolyásolta a nőt a metrón. Márpedig a bűntudat sohasem szilárd alap a jó döntésekhez.

– Ezt csak egy női nyomozó gondolja így.

– És tévedett? Nem feleltem.

– Nem fogok elmondani a világon semmit a küldetéseimről.

– Arra nem is számítottam – feleltem.

– Akkor?

– Csinált-e olyasmit, amiért most utólag felelősségre vonhatják?

– Az életben soha semmi nem fekete-fehér, ezt maga is tudja. De nem követtünk el bűncselekményt. És különben is, ezeket a dolgokat senki nem tudná kideríteni a személyzeti osztály egy adminisztrátora révén. Csak próba szerencse alapon szaglásznak. Ügyetlen, amatőr, szarkeverő újságíró lehet az illető, a legrosszabb fajtából.

– Nem hinném – mondtam. – Susan Mark halálra volt rémülve, a fia pedig eltűnt.

Sansom a feleségére pillantott, aztán vissza rám. – Ezt nem tudtuk.

– Nem tettek bejelentést. A kaliforniai egyetemre jár, futballista. Öt nappal ezelőtt látták utoljára, amikor egy bárból távozott egy lánnyal, azóta nincs róla hír. Állítólag csak jól szórakozik valahol.

– Ezt honnan tudja?

– Susan Mark öccsétől, a fiú nagybátyjától.

– És maga nem hiszi el a sztorit?

– Túl sok lenne véletlennek, hogy éppen most tűnik el.

– De azért lehetséges. Elég sűrűn előfordul, hogy fiúk elmennek a bárokból lányokkal.

– Maga is szülő – mondtam. – Mi kellene ahhoz, hogy agyonlője saját magát?

A szobában még nagyobb lett a csönd. Elspeth Sansom azt mormolta: – A francba… – John Sansom szemében az a távolba meredő tekintet jelent meg, amit a jó tiszteknél lehet látni, amikor egy taktikai problémán töprengenek. Mindent újragondolnak és átszerveznek, mindezt egy-két villámgyors másodperc alatt. Láttam, ahogy Sansom végiggondolja a múltját, aztán határozott következtetésre jut. Végül azt mondta: – Nagyon sajnálom mindazt, ami a Mark családdal történt, komolyan. És segítenék, ha tudnék, de nem tudok. Nincs semmi a Delta-karrieremben, amihez hozzá lehetne férni a humánerőforrás-osztályon keresztül. A világon semmi. Vagy valami egészen másról van szó, vagy valaki rossz helyen keresgélt.

– Hol keresgélhetnének másutt?

– Tudja, hol És azt is tudja, hogy még csak a közelébe sem juthatnának. Ha valaki eleget tud ahhoz, hogy a Delta aktáira legyen kíváncsi, bizonyára azt is tudja, hol kell keresni őket, és hol nem. Úgyhogy ez az egész nem a különleges alakulatokról szól. Ki van zárva.

– Akkor mi másról lehet szó?

– Semmiről. A múltam makulátlan.

– Valóban?

– Teljes mértékben. Száz százalékig. Nem vagyok hülye. Nem szálltam volna be a politikába, ha a legapróbb rejtegetnivalóm is lenne. Ahogy manapság zajlanak a dolgok… Még tilosban parkolásért sem büntettek meg soha.

– Oké – bólintottam.

– Nagyon sajnálom azt a nőt a metrón.

– Oké – mondtam újból.

– De most már tényleg mennem kell, koldulni a támogatóimtól.

– Hallotta valaha a Lila Hoth nevet?

– Lila Hoth? – kérdezett vissza Sansom. – Nem, soha nem hallottam.

Nagyon figyeltem a szemét, és úgy éreztem, igazat mond, de közben mégis hazudik, mintha könyvből olvasná.

26. fejezet

A szálloda halljában összefutottam Springfielddel. A kijárat felé tartottam, ő pedig épp kijött az étteremből. Benéztem, és a háta mögött hófehér abrosszal megterített kerek asztalokat pillantottam meg, a közepükön nagy virágdíszekkel. Springfield arcán nem tükröződött különösebb meglepetés, amikor meglátott. Inkább mintha elbírálná és kielégítőnek találná a teljesítményemet. Mintha nagyjából annyi idő alatt találtam volna meg a főnökét, amennyire számított. Nem túl gyorsan, nem túl lassan, pontosan azon az időtartamon belül, amennyire ő tippelt. Vetett rám egy szakmailag helyeslő pillantást, aztán szó nélkül továbbment.

Ugyanazon az útvonalon mentem vissza New Yorkba, mint ahogy jöttem, csak megfordítva. Taxival a greensborói távolságibusz-végállomásra, busszal Washingtonba, onnan pedig tovább vonattal. Az útra ráment az egész nap, és az este egy része is. A busz- és a vonatmenetrend nem volt igazán összehangolva, és a Washingtonba induló első két vonatra már nem is volt hely. Az utazás alatt végig a fejemet törtem, először arról, amit Sansom mondott, meg arról, amit nem mondott el. Az életben soha semmi nem fekete-fehér. De nem követtünk el bűncselekményt. És ezt amúgy sem derítheti ki senki” a humánerőforrás-osztályon keresztül. Egy szóval sem tagadta, hogy részt vett megkérdőjelezhető akciókban. Majdhogynem az ellenkezőjét mondta. Gyakorlatilag bevallotta. De úgy érezte, a határvonalat nem lépte túl. Nem követtünk el bűncselekményt. És teljesen biztos volt benne, hogy a részletek örökre titkosak maradnak. A volt katonák általában így szokták gondolni. A megkérdőjelezhető fontos szó a magunkfélék számára. Tizenhét betű, de egy egész könyvet meg lehetne tölteni azzal, ami mögötte rejlik. Az biztos, hogy az én pályafutásom nem állná ki az alaposabb vizsgálódást. De nem szoktam emiatt rosszul aludni. Általában véve azért örülök, hogy a részletek titokban maradnak, és nyilvánvalóan Sansom is így van ezzel. Én tudom a részleteket, tisztában vagyok azzal, hogy miket követtem el. De vajon ő mit követhetett el? Nyilván valami olyat, ami árthat neki. Vagy személy szerint neki, vagy a választási pozíciójának. Vagy elkerülhetetlenül mindkettőnek. A szövetségiek ezt elég világossá tették. Sansom nem mondhat el magának semmit. Ezek szerint szélesebb körben is ártalmas lehet a dolog, ha kiderül, különben miért vonták volna be a szövetségieket?

És ki a csuda lehet az a Lila Hoth?

Egész úton ezeket a kérdéseket forgattam a fejemben a zötyögős buszon és a hosszú várakozás alatt a Union pályaudvaron, aztán feladtam, amikor a vonat, amelyre végre sikerült feljutnom, átszáguldott Baltimore-on. Nem jutottam sehová a fejtöréssel, és akkor már egyébként is valami más járt az eszemben. Azon gondolkoztam, hogy vajon New Yorkban pontosan hová is akart menni Susan Mark. Délről érkezett a városba, úgy tervezte, leteszi valahol a kocsiját, és metróval megy a találkozó színhelyére. Taktikai szempontból okos döntés, és valószínűleg nem is igen volt más választása. A kocsiban nem volt rajta a kabát, túl meleg lett volna. Valószínűleg a hátsó ülésre dobta, vagy még valószínűbb, hogy a csomagtartóban volt a táskával és a pisztollyal, ahol a fegyver rejtve volt a kíváncsi tekintetek elől. Tehát leparkolt, kiszállt, és felkészült a küzdelemre, amely valahol távolabb, egy aránylag eldugott helyen fog lezajlani. De azért nem túlságosan távol a végső céljától, mivel igencsak késésben volt. Tehát ha valahová a külvárosba tartott volna, akkor ahhoz közelebb parkolt volna le. De a belvárosban parkolt, a SoHóban. Valószínűleg a Spring Streetnél szállt fel a metróra, egy megállóval előttem. A 33. utcánál még mindig nem akart leszállni. Ha nem történik meg az, ami történt, akkor talán ott maradt volna a metrón a Grand Centralig, és az 51., esetleg az 59. utcánál szállt volna le, de ennél messzebb biztosan nem ment volna. A következő megálló, a 68. utca már túl messze van, az már az Upper East Side, egészen más környék. Ha oda tartott volna, akkor a Lincoln-alagút felől jött volna be a városba, nem a Holland-alagúton át, és jóval északabbra parkolt volna le valahol, hiszen sietett. Tehát az 59. utcai megálló volt a legtávolabbi határ. De az volt az érzésem, bárhová kellett is mennie, úgy tervezte, hogy egy kicsit túlmegy rajta, és ellenkező irányból közelíti meg a célpontot. Amatőr pszichológia. Azt remélte, hogy az ellenfele a másik irányból várja.

Képzeletben rajzoltam egy négyszöget, amelyet a 42. és az 59. utca, valamint az Ötödik és a Harmadik sugárút határolt. Hatvannyolc háztömb. Vajon mi lehet ott?

Úgy nyolcmillió dolog.

Abbahagytam a számolgatást, még jóval azelőtt, hogy beérkeztünk Philadelphiába. Addigra elvonta a figyelmemet egy lány, aki a szomszédos üléssorban ült. Húszas éveinek közepén járt, és lélegzetelállítóan szép volt. Talán modell lehetett, vagy színésznő, talán csak egy csinos ügyvéd vagy lobbizó. Igazi bombázó, ahogy egy egyetemista futballista mondaná. Amiről megint eszembe jutott Peter Molina, és a látszólagos ellentmondás, hogy valaki, aki annyira érti a dolgát, hogy zsarolásra is képes a célja eléréséhez, miért akar egy olyan embert zsarolni, aki teljességgel hasznavehetetlen információforrás.

A megbízónk egész csapatot hozott magával. New Yorknak hat fő közlekedési kapuja van: a Newark, a LaGuardia, a JFK repülőtér, a Penn pályaudvar, a Grand Central pályaudvar, valamint a Port Authority távolságibusz-végállomás. A Newark reptérnek három terminálja van, a LaGuardiának is három, a JFK-nek nyolc. A Penn pályaudvar nagy, a Grand Central hatalmas, a Port Authority buszvégállomás pedig egy egész labirintus. Ha ésszerűen meg akarják kísérelni, hogy minden szóba jöhető helyet megfigyelés alatt tartsanak, ahhoz közel negyven emberre lenne szükség. Ha a nap huszonnégy órájában figyelni akarnak, akkor nyolcvanra. Márpedig nyolcvan ember, az már kisebb hadsereg, nem pedig csapat. Úgyhogy csak a szokásos óvatos körültekintéssel szálltam le a vonatról.

Ami szerencsére elegendőnek is bizonyult.

27. fejezet

Rögtön észrevettem az emberüket. Egy oszlopnak támaszkodva álldogált a csarnok közepén, lustán, ernyedten, azzal a teljes mozdulatlansággal, amit akkor vesz fel az ember, ha hosszabb megfigyelésre készül. Úgy állt ott, mint a cövek, miközben a világ kavargott körülötte, ahogy a folyó hullámai körbeölelnek egy kiálló sziklát. A kezében szétnyitott mobiltelefont tartott, lelógatta a combja mellé. Magas volt, vékony, fiatal, úgy harminc körüli. Első ránézésre nem tett rám túl mély benyomást. A bőre sápadt volt, kopaszra borotvált fején vöröses borosta ütközött ki. Nem festett valami jól. Talán ijesztőbb volt, mint egy autogramvadász, de nem sokkal. Virágos inget viselt és rövid, szűk bőrdzsekit, amely valószínűleg barna lehetett, de a lámpák fényében inkább narancssárgának hatott. A tömeget bámulta, bár a szemén látszott, hogy már rég kifáradt, és nagyon unja magát.

A pályaudvar várócsarnoka tele volt emberekkel. Sodortattam magam az áradattal. A férfi tőlem balra állt, úgy tíz méterre. A szeme nem mozdult, csak hagyta, hogy az emberek elvonuljanak a látómezeje előtt. Én még három méterre voltam tőle. Olyan volt az egész, mint amikor egy fémdetektoros kapun kell átsétálni a reptéren.

Kicsit lassítottam a lépteimen, mire valaki hátulról nekem ütközött Egy pillanatra megfordultam, hogy megnézzem, nem követnek-e hátulról is. De nem. Egy nő jött mögöttem, szinte sportkocsi méretű babakocsival. Két gyerek ült benne, talán ikrek. New Yorkban gyakoriak az ikrek. Egyre több az idősebb anya, gyakoribb a mesterséges megtermékenyítés. Az ikrek a babakocsiban bömböltek, talán mert már későre járt és kimerültek voltak, vagy talán csak elveszettnek érezték magukat a lábak erdejében. A sírásuk egybevegyült az általános hangzavarral. A pályaudvar fala csempézett volt, és a csarnok jó visszhangos.

Bal felé sodródtam. Úgy terveztem, hogy a következő tíz méter alatt két métert ferdén balra sodródok. Az emberfolyam szélére húzódtam, és áthaladtam a férfi látóterének fókuszán. A szeme ragyogó kék volt, de a fáradtságtól üveges. Nem reagált rám, először legalábbis. Aztán egy hosszú másodpercnyi késlekedés után a szeme nagyobbra tágult, és felemelte a telefonját A kijelzőre pillantott, majd újból rám. A szája meglepetten kinyílt. Addigra már több mint egy méterrel eltávolodtam tőle.

Aztán a férfi egyszer csak elájult. Én odaugrottam, elkaptam, és óvatosan leengedtem a földre, mint egy irgalmas szamaritánus, aki segít egy váratlan rosszullétnél. Legalábbis az emberek úgy láthatták, hogy ez történt, de csak azért, mert az emberek mindig azt látják, amit látni akarnak. Ha a fejükben figyelmesen újra lejátszották volna a rövidke jelenetet, akkor feltűnhetett volna nekik, hogy egy hajszállal előbb ugrottam oda, mint ahogy a férfi összeesett. Észrevehették volna, hogy a jobb kezemmel elkaptam ugyan a gallérjánál, de mindez csak egy töredék másodperccel az után történt, hogy a bal kezemmel egészen közelről, lopva, jó keményen behúztam egyet a gyomorszájára.

De az emberek azt látják, amit látni akarnak, ez mindig így volt, és mindig így lesz. Leguggoltam a férfi mellé, mint egy aggódó járókelő. A babakocsis nő továbbment mögöttem. Aztán kisebb csődület támadt aggodalmas emberekből. New Yorknak rossz híre van, azt mondják, hogy az emberek nem törődnek egymással, de ez nem igaz. Az itteniek általában nagyon is segítőkészek. Egy nő leguggolt mellém, mások megálltak, és lenéztek. Csak a lábukat láttam, meg a cipőjüket. A bőrdzsekis fickó a földön elnyúlva feküdt, a mellkasa görcsösen meg-megrándult, és kétségbeesetten kapkodott levegő után.

Egy kemény ütés a gyomorszájra már csak ezzel jár, de a szívroham és egy csomó más betegség szintén okozhat ilyen tüneteket. A mellettem guggoló nő megkérdezte: – Mi történt?

– Nem tudom, egyszerűen összeesett, és fennakadt a szeme.

– Hívni kellene a mentőket.

– Elejtettem a telefonomat – mondtam. A nő kotorászni kezdett a táskájában.

– Várjon, lehet, hogy rohama van. Meg kéne nézni, nincs-e nála valami kártya.

– Rohama?

– Epilepszia, vagy ilyesmi.

– Milyen kártya?

– Szoktak magukkal hordani egy kártyát instrukciókkal, hogy mit kell csinálni, ha rosszul vannak. Talán meg tudjuk akadályozni, hogy elharapja a nyelvét Vagy van nála gyógyszer. Nézze meg a zsebeit.

A nő kívülről végigtapogatta a fickó zsebeit. Kis kezei voltak, hosszú ujjai, rajtuk sok gyűrű. A férfi külső zsebei üresek voltak. A nő visszahajtotta a bőrdzsekit, és belülről is megnézte. Én árgus szemekkel figyeltem. Soha életemben nem láttam még ilyen inget. Akrilból volt, tarkabarka pasztellszínekben pompázó virágmintával. A dzseki olcsó, merev bőr, nejlonbéléssel. Volt benne valami címke, elég díszes, cirill betűkkel.

A belső zsebek is üresek voltak.

– Nézze meg a nadrágjában, gyorsan!

– Ezt nem tehetem – mondta a nő.

Egy határozott modorú férfi leguggolt mellénk, és bedugta a kezét a fickó nadrágzsebébe. Semmi. A nadrágjánál fogva átfordította, hogy a hátsó zsebét is megnézhesse, ott sem talált semmit.

A világon semmi, se tárca, se igazolvány.

– Oké, akkor jobb lesz hívni a mentőket – mondtam. – Nem látják valahol a telefonomat?

A nő körbenézett, aztán benyúlt a férfi karja alá, és előhúzta az összecsukható mobiltelefont. Felhajtotta a tetejét, mire kivilágosodott a kijelző, és ott virított rajta a fényképem. Sokkal jobb volt a minősége, mint amit vártam. Jobb, mint amit a Radio Shackben mutatott az eladó. A nő ránézett. Tudtam, hogy az emberek mindenféle képeket tartanak háttérnek a mobiljukon, láttam már ilyet. A szerelmükről, a kutyájukról, a macskájukról, a gyerekükről. A nő valószínűleg azt gondolta, világraszólóan nagy egoista lehetek, ha a saját fotómat használom erre a célra. De azért átadta a telefont. Közben a határozott modorú férfi, aki segített nekünk, már hívta a mentőket Úgyhogy elhátráltam, és azt mondtam: – Megyek, keresek egy rendőrt.

Visszafurakodtam a tömegbe, és hagytam, hogy tovább sodorjanak a kijárat felé, aztán már kint is voltam az utcán, és eltűntem a sötétben.

28. fejezet

Immár nem én voltam az egyetlen ember a világon, akinek nincs mobiltelefonja. Három sarokkal odébb, a Hetedik sugárúton megálltam a párás, meleg sötétségben, és szemügyre vettem a zsákmányt. Motorola márkájú volt, szürke, fényes felületű műanyagból, amely valahogy úgy lett kiképezve, hogy fémnek hasson. Átböngésztem a menüket, de a sajátomon kívül nem találtam más fotót. Elég jól sikerült a felvétel. A Nyolcadik sugárúttól nyugatra lévő keresztutca, ragyogó reggeli napfény. Épp a mozdulat közben kaptak el, ahogy hátrafordultam, amikor a nevemet kiáltották. Elég jól ki lehetett venni tetőtől talpig minden részletet. Nyilván rengeteg megapixelt alkalmaztak. Egész jól kirajzolódtak a vonásaim is. Úgy véltem, elég jól festek, ahhoz képest, hogy alig aludtam előtte. A közelben autók és egy tucatnyi járókelő, ami segített beazonosítani a méretarányokat, mint a mérce a bűnözőket ábrázoló rendőrségi felvételeken. A testtartásom pontosan olyan volt, mint amit a tükörben látok. Nagyon jellegzetes.

Jól elcsíptek, az biztos, legalábbis fényképen.

Visszaléptem a telefonszámok listájához, és megnéztem a hívott számokat. Nem volt egy sem. Aztán megnéztem a fogadott hívásokat, és mindössze hármat találtam. Mindegyik az utóbbi három órában érkezett, ugyanarról a számról. Gondoltam, a pasasnak kiadták az utasítást, hogy rendszeresen törölje le az információkat, talán minden egyes hívás után, de úgy három órával ezelőtt ellustult, amiről a viselkedése és a reakcióideje is árulkodott. Gondoltam, a hívások valamiféle főszervezőtől vagy központból jönnek, vagy talán magától a nagyfőnöktől. Ha mobilszám lenne, akkor nem sok hasznát venném. Egy mobilról bárhonnan lehet telefonálni, épp ez a lényege.

De nem mobilszám volt. 212-vel kezdődött.

Manhattani vezetékes vonal.

Vagyis egy bizonyos hely.

Hogy mi a legjobb módszer arra, hogy egy telefonszám alapján megtaláljunk valakit, az attól függ, hogy az ember mennyire magasan áll a hierarchiában. A zsaruknak és a magánnyomozóknak van amolyan fordított telefonkönyvük. Kikeresik a számot, és megkapják a nevet meg a címet. Az FBI mindenféle bonyolult adatbázissal rendelkezik. Ez tulajdonképpen ugyanaz, csak drágább kivitelben. A ClA-nek pedig valószínűleg a zsebében van az összes telefontársaság.

Nekem nem állnak a rendelkezésemre ilyen lehetőségek, úgyhogy kénytelen vagyok a legegyszerűbb módszerhez folyamodni.

Felhívom a számot, és így megtudom, ki veszi fel.

Lenyomtam a zöld gombot, a telefon kiírta a számot, újra megnyomtam a zöld gombot, mire a telefon automatikusan tárcsázott, aztán kicsöngött. Elég hamar felvették, és egy női hang szólalt meg: – Four Seasons, miben segíthetek?

– A szálloda? – kérdeztem.

– Igen, hová irányíthatom a hívását?

– Elnézést, téves – mondtam, és kikapcsoltam a telefont.

Szóval a Four Seasons Hotel. Kívülről láttam már, de még sohasem jártam odabent. Egy kissé meghaladja az anyagi lehetőségeimet. Az 57. utcán emelkedik, a Madison és a Park sugárút között. Épp benne van a hatvannyolc háztömbből álló kockában, egy kissé északnyugatra a földrajzi középpontjától. Egészen rövid kis séta, ha valaki az 59. utcánál száll le a hatos metróról. Több száz szoba, több száz telefonmellék, amelyek mindegyike a központi kapcsolótáblán fut keresztül, és minden kimenő hívás ezt a központi számot fogja kijelezni a telefonon.

Ez segített valamennyit, de nem sokat.

Egy pillanatig gondolkodtam, aztán nagyon alaposan körülnéztem, majd sarkon fordultam, és elindultam a 14. kerületi kapitányságra.

Fogalmam sem volt, mikor jönnek be New Yorkban a nyomozók éjszakai ügyeletre, de arra számítottam, hogy Theresa Lee úgy egy órán belül megérkezik. Gondoltam, megvárom a földszinti előcsarnokban. Arra viszont egyáltalán nem számítottam, hogy ott találom Jacob Markot. Egy egyenes támlájú széken ült a fal mellett, és a térdén dobolt az ujjaival. Minden különösebb meglepetés nélkül nézett fel rám, és azt mondta: – Peter nem jelent meg az edzésen.

29. fejezet

Öt percen át egyfolytában beszélt ott az előcsarnokban, folyékonyan és ide-oda csapongva, ahogy azok szoktak, akik komolyan fel vannak zaklatva valami miatt. Azt mesélte, hogy az egyetemi futballcsapatnál négy órát vártak, aztán felhívták Peter apját, aki felhívta Jacobot. Azt mondta, teljességgel elképzelhetetlen, hogy egy ösztöndíjjal egyetemre járó sztárfutballista kihagyjon egy edzést. Az egész futballkultúrának az az egyik alaptörvénye, hogy bármi történjék is. edzeni kell. Földrengés, tömeglázadás, háború, haláleset a családban, halálos betegség – semmi sem számít, akkor is mindenki megjelenik az edzésen. Ezzel próbálták megmutatni a világnak, mennyire fontos dolog a futball, és ebből adódóan mennyire fontosak a futballisták az egyetemnek. A legtöbben tisztelik őket, de azért akadnak olyanok is, akik nem. Kimondatlanul is az volt a céljuk, hogy a nagy többség róluk alkotott ideális képének megfelelően éljenek, és meggyőzzék a kisebbséget És volt ebben amolyan macsó összetartás is. Kihagyni egy edzést, az olyan, mintha egy tűzoltó nem lenne hajlandó kivonulni a többiekkel egy tűzhöz, mintha egy baseballjátékos, akit eltalál a labda, leállna a karját dörzsölgetni, vagy mintha egy vadnyugati hős bent maradna a kocsmában ahelyett, hogy kiállna a pisztolypárbajra. Elképzelhetetlen, hallatlan, ilyesmi soha nem fordul elő. Másnaposság, törött csontok, izomszakadás, horzsolás, semmi sem számít. Az ember akkor is megjelenik az edzésen. Ráadásul Peter profi futballistának készült, és a profi csapatok az igazán megbízható és szilárd jellemű játékosokat keresik. Túl sokszor megégették már magukat. Úgyhogy kihagyni egy edzést, az olyan, mintha szántszándékkal veszélyeztetné a jövőjét és a karrierjét. Megmagyarázhatatlan, érthetetlen.

Hallgattam Jacobot, de nem igazán figyeltem oda. Az órákat számolgattam magamban. Majdnem negyvennyolc óra telt el azóta, hogy Susan Mark elmulasztotta a kitűzött határidőt. Miért nem találták még meg Peter holttestét?

Aztán megjött Theresa Lee, és híreket hozott.

Először azonban Jacob Mark problémájával kellett foglalkoznia. Felvitt minket az első emeleti irodába, végighallgatta Jacob mondanivalóját, aztán megkérdezte: – Hivatalosan is bejelentették Peter eltűnését?

– Most szeretném bejelenteni.

– Azt nem teheti – mondta Lee. – Legalábbis nem nálam. Los Angelesben tűnt el, nem New Yorkban.

– Susan itt halt meg.

– Itt lett öngyilkos.

– Az egyetemi rendőrségnél nem lehet eltűnéseket bejelenteni, a Los Angeles-i rendőrség pedig nem venné komolyan. Nem értenék meg a helyzetet.

– Peter huszonkét éves. Nem egy gyerekről van szó.

– Több mint öt napja eltűnt.

– Az időtartam nem számít. Nem otthon lakik a szüleivel. Ki mondja, hogy eltűnt? Ki ismeri a megszokott életmódját? Feltehetően máskor is előfordult már, hogy hosszabb ideig nem érintkezett a családjával.

– Ez most más.

– Jersey-ben hogyan kezelik az ilyen ügyeket? – kérdezte Lee. Jake nem válaszolt.

– Önálló, felnőtt emberről van szó – mondta Lee. – Lehet, hogy felszállt egy repülőre, és elutazott vakációzni. Meg tudom érteni, hogy a Los Angeles-i rendőrség hogy fogja fel az ilyen ügyeket.

– De nem jelent meg a futballedzésen. Ez soha nem szokott előfordulni.

– Úgy tűnik, most mégis előfordult.

– Susant valamivel megfenyegették – mondta Jake.

– Kik?

Jake rám nézett. – Mondja el neki, Reacher.

– Valamiképpen a munkájával kapcsolatos a dolog. Kellett, hogy legyen valami, amivel zsarolták. Szerintem elképzelhető, hogy a fiát fenyegették meg.

– Oké – bólintott Lee. Körbenézett az irodában, és megkereste a társát, Dochertyt, aki a helyiség túlsó végében dolgozott két összetolt íróasztal egyikénél. Aztán visszanézett Jake-re, és azt mondta: – írjon egy teljes jelentést, legyen benne minden, amit tud, és mindent, amit feltételez.

Jake hálásan bólintott, és elindult Dochertyhez. Megvártam, amíg elmegy, aztán megkérdeztem:

– Újraindítják a nyomozást?

– Nem. Az ügyet lezártuk, és úgy is marad, mivel nincs miért aggódnunk. De ez az ember mégiscsak rendőrkolléga, udvariasan kell bánnunk vele. És szeretném egy órára eltávolítani az útból.

– Már miért ne lenne miért aggódni?

Lee elmondta, milyen hírt tudott meg: – Tudjuk, miért jött ide Susan Mark.

– Honnan tudják?

– Mi is kaptunk egy bejelentést egy eltűnt személyről – felelte. – Susan segített valakinek egy magánnyomozásban, és amikor nem jelent meg a megbeszélt találkozón, az illető aggódni kezdett miatta, bejött a kapitányságra, és bejelentette az eltűnését.

– Milyen nyomozásban?

– Valami személyes ügy, azt hiszem. Nem voltam itt, amikor a bejelentés történt. Az ügyeletes azt mondta, ártatlan dolognak tűnik. Az is lehetett, különben az az illető nem jött volna be a rendőrségre.

– És Jacob Mark erről miért nem tudhat?

– Több részletet kell kiderítenünk, és könnyebb lesz, ha ő nem lábatlankodik itt. Túlságosan érintett a dologban, családtag. Csak idegeskedne és jeleneteket rendezne. Láttam már ilyet.

– Ki az az illető, aki a bejelentést tette?

– Egy külföldi személy, aki rövid időre tartózkodik a városban. Valami magánjellegű nyomozást végez, amiben Susan segített neki.

– Várjunk csak. Rövid ideig tartózkodik itt? Egy hotelben szállt meg?

– Igen – bólintott Lee.

– A Four Seasonsben?

– Igen.

– Hogy hívják a pasast?

– Nő az illető – felelte Lee. – Lila Hoth a neve.

30. fejezet

Meglehetősen későre járt ugyan, de Lee azért odatelefonált, Lila Hoth pedig azonnal, habozás nélkül beleegyezett, hogy találkozik velünk a szállodában. Lee megkülönböztető jelzés nélküli kocsijával mentünk, és leparkoltunk a hotel bejárata előtt. A hall pompás volt. Halvány homokkő és réz, drapp falak és aranyozott márvány, mindez valahol félúton a félhomályos intimitás és a fényűző modernség között. Lee megmutatta a jelvényét a recepciósnak, aki feltelefonált, aztán megmutatta, hol van a lift Jó magasra kellett felmennünk, és ahogy a recepciós beszélt róla, abból az volt az érzésem, hogy Lila Hoth nem a szálloda legkisebb vagy legolcsóbb szobájában szállt meg.

Mint kiderült, Lila Hoth egy lakosztályban lakott. Kétszárnyú ajtaja volt, mint Sansoménak Észak-Karolinában, de ez előtt nem posztolt rendőr. Néma és kihalt volt a folyosó. Itt-ott használt szobaszerviztálcák voltak kitéve az ajtók elé, némelyik kilincsen Ne zavarjanak! tábla vagy reggelirendelés lógott. Theresa Lee megállt, ellenőrizte a szobaszámot, aztán bekopogott. Egy percig nem történt semmi, aztán kinyílt az ajtó jobb szárnya, és egy nőt pillantottunk meg. A lágy, sárgás fény hátulról világította meg. Talán hatvanéves lehetett, vagy annál is idősebb. Alacsony volt, vaskos, szürkülő haját egyszerűen levágva viselte. Sötét szemek, ráncos, súlyos szemhéj. Az arca sápadt volt, lapos, húsos, merev és értetlen. Óvatos, kifürkészhetetlen kifejezés ült rajta. Csúnya, sötétbarna, otthonkaszerű ruha volt rajta, valami vastag szintetikus anyagból.

– Ön Ms. Hoth? – kérdezte Lee.

A nő félrehajtotta a fejét, pislogott, és sokféleképpen érthető, mentegetőző mozdulatot tett a kezével. Az egyetemes „nem értem” némajáték.

– Nem beszél angolul – mondtam.

– Negyedórával ezelőtt még beszélt – felelte Lee.

A nő háta mögül jövő fény egy asztali lámpából származott, a szoba belsejéből. Egy pillanatra elhalványult, ahogy megjelent egy másik alak, és felénk indult. Egy másik nő volt, de sokkal fiatalabb, talán huszonöt-huszonhat éves. Nagyon elegáns volt, és nagyon-nagyon szép. Különleges és egzotikus, mint egy modell. Kissé félénken elmosolyodott, és azt mondta: – Velem beszélt angolul negyedórával ezelőtt. Én vagyok Lila Hoth, ő pedig az édesanyám.

Lehajolt, és gyorsan, halkan súgott valamit a nő fülébe idegen, kelet-európai nyelven, magyarázatképpen, hogy ő is tudja, miről van szó. Az idősebbik nő elmosolyodott, és felderült az arca. Bemutatkoztunk, Lila Hoth tolmácsolt. Azt mondta, az anyja neve Szvetlána Hoth. Keresztbe nyúlkálva kezet fogtunk, meglehetősen hivatalosan. Ők ketten álltak az egyik oldalon, mi ketten a másikon. Lila Hoth lélegzetelállító volt, de nagyon természetes. Mellette teljesen elhalványult az a lány, akit a vonaton láttam. Magas volt, de nem túl magas, vékony, de nem túl vékony. A bőre barna volt, mintha tökéletesen lebarnult volna a tengerparton. Hosszú, fekete haja volt, sminket nem viselt. Óriási, hipnotikus szempár, a legragyogóbb kék, amit valaha is láttam. Mintha belülről világított volna benne valami. Hajlékony, visszafogott gazdaságossággal mozgott. Hol fiatalos, nyakigláb, fiús benyomást keltett, máskor nagyon felnőttesnek és magabiztosnak hatott Néha úgy tűnt, nincs tudatában a szépségének, félig mintha szégyellte volna. Egyszerű fekete koktélruhát viselt, amely valószínűleg Párizsból származott, és többe került, mint egy autó. Nem mintha szüksége lett volna rá. Ha egy krumpliszsákot húz magára, az se rontotta volna el az összhatást.

Követtük a nőt beljebb a szobába, az anyja pedig követett minket. A lakosztály három helyiségből állt. Középen volt a nappali, kétoldalt egy-egy hálószoba nyílt. A nappaliban ülőgarnitúra és étkezőasztal, rajta a vacsora maradványai. A szoba sarkában elegáns butikokból származó szatyrok hevertek, kettő Bergdorf Goodmantől, kettő a Tiffanytől. Theresa Lee elővette a jelvényét, Lila Hoth pedig odalépett a komódhoz, a tükör alól elvett két vékony könyvecskét, és átadta. Az útleveleik. Nyilván úgy gondolta, ha hivatalos személyek keresik fel, illik valami papírt mutatni nekik. Mindkét útlevél sötétbordó volt, a borító közepén aranyozott sas, alatta és fölötte cirill betűs felirat: nacnopt ykpaina. Lee átlapozta őket, aztán visszatette a komódra.

Ezután mindnyájan leültünk, Szvetlána Hoth mereven, üresen bámult, kizárva a társalgásból. Lila Hoth ránk nézett, és óvatosan felmérte, kik is vagyunk. Egy nyomozó a kapitányságról, és a szemtanú a metróról. Végül mereven rám szegezte a tekintetét, talán mert úgy gondolta, engem érintettek közvetlenebbül az események. Nem volt ellene különösebb kifogásom. Én sem tudtam levenni róla a szemem.

– Borzasztóan sajnálom, ami Susan Markkal történt – mondta.

Halk volt a hangja, és precízen ejtette a szavakat. Nagyon jól beszélt angolul, egészen enyhe akcentussal, és egy kicsit túl formálisan, mintha régi, fekete-fehér angol és amerikai filmekből tanulta volna a nyelvet.

Theresa Lee nem mondott semmit. Én szólaltam meg helyette: – Igazából nem tudjuk, mi történt Susan Markkal. Úgy értem, a nyilvánvaló tényeken kívül.

Lila Hoth udvariasan, finoman és kissé bűntudatosan bólintott – Nyilván szeretnék tudni, nekem mi közöm ehhez az egészhez.

– Úgy van.

– Ez egy hosszú történet. De hadd bocsássam előre, hogy semmi olyan nincs benne, ami megmagyarázná azt, ami a metrón történt.

– Halljuk a történetet – mondta Theresa Lee.

Lila Hoth elmondta. Az első részét csak amolyan életrajzi háttérinformációnak szánta. Huszonhat éves volt, ukrán. Tizennyolc éves korában férjhez ment egy orosz férfihoz. Az orosz nyakig benne volt a kilencvenes években virágzó moszkvai nagyvállalkozó-világban. Olajkitermelési engedélyeket, szén- és uránbányászati jogokat szerzett meg az omladozófélben lévő államtól. Rövidesen milliárdos lett. A következő lépés az volt, hogy két számjegyűre szaporodtak a milliárdjai. De nem sikerült a csúcson maradnia. Szűk út vezetett oda, és nem volt hely mindenkinek. Egy évvel ezelőtt egy riválisa fejbe lőtte egy éjszakai szórakozóhely előtt. A holtteste másnap egész álló nap ott hevert a járdán a hóban. Üzenet mindenkinek, moszkvai stílusban. A frissen megözvegyült Lila Hoth megértette az üzenetet. Mindenét pénzzé tette, és Londonba költözött az anyjával. Tetszett neki London, és úgy tervezte, végleg ott marad. Rengeteg pénze volt, dolga pedig semmi.

Így folytatta: – Általában úgy szokott lenni, hogy ha valaki fiatalon meggazdagodik, igyekszik tenni valamit a szüleiért. Folyton látunk ilyet popsztároknál, filmcsillagoknál, sportolóknál. És ez nagyon megfelel az ukrán mentalitásnak is. Az apám még a születésem előtt meghalt, nincs senkim, csak az anyám. Természetesen felajánlottam neki, hogy kérjen bármit, amit csak akar. Házat, autót, nyaralást, hajóutat. Ő mindent visszautasított. Nem akart mást, csak egy kis szívességet. Azt szerette volna, ha segítek előkeríteni egy férfit a múltjából. Olyan ez, mintha minden leülepedett volna benne egy hosszú és eseménydús élet után, és most végre lenne ideje azzal foglalkozni, ami igazán fontos neki.

– Ki volt az a férfi? – kérdeztem.

– Egy John nevű amerikai katona. Csak ennyit tudtunk róla. Az anyám először azt mondta, csak egy ismerős, de később annyit elárult, hogy egyszer valahol nagyon kedves volt hozzá.

– Hol és mikor?

– Berlinben voltak együtt egy rövid ideig, a nyolcvanas évek elején.

– Ez így elég homályos.

– Ez még a születésem előtt történt. 1983-ban. Én a magam részéről úgy gondoltam, reménytelen feladat megtalálni azt a férfit. Úgy gondoltam, az anyám ostoba és szentimentális lett öregkorára. De azért megtettem, amit kért. Ne aggódjon, nem érti, amit beszélünk.

Szvetlána Hoth elmosolyodott, és bólogatott, minden különösebb ok nélkül.

– Miért volt az anyja Berlinben? – kérdeztem.

– A Vörös Hadseregben szolgált.

– És mit csinált?

– Egy gyalogsági ezrednél volt.

– Mint micsoda?

– Politikai tiszt volt. Minden ezrednél volt egy ilyen, sőt több is.

– És hogyan látott neki, hogy megkeresse azt az amerikai férfit?

– Az anyám abban biztos volt, hogy a barátja, John a hadseregben szolgált, nem a tengerészgyalogságnál. Ez volt a kiindulópont. Úgyhogy Londonból felhívtam az amerikai Védelmi Minisztériumot, és megkérdeztem, mit tehetnék az ügy érdekében. Egy csomó magyarázkodás után átirányítottak a humánpolitikai osztályra. Van ott egy sajtóiroda. A férfi, akivel beszéltem, nagyon meghatónak találta a történetet. Talán valami előnyös PR-lehetőséget is meglátott benne, nem tudom. Végre valami jó hír a hadsereggel kapcsolatban, a sok rossz helyett. Azt mondta, majd utánanéz a dolognak. Én úgy gondoltam, csak az idejét vesztegeti. A John nagyon gyakori név, és úgy tudtam, a legtöbb amerikai katona megfordult egy időre Németországban, és a legtöbben közülük ellátogattak Berlinbe. Úgyhogy az volt az érzésem, óriási a lehetséges jelöltek száma. Így is lett. Hetekkel később felhívott egy Susan Mark nevű nő. Nem voltam otthon, csak üzenetet hagyott, hogy őt bízták meg a feladattal. Azt mondta, hogy ha egy név Johnnak hangzik, az is lehet, hogy a Jonathan rövidítése, amit h nélkül írnak. Tudni akarta, hogy az anyám leírva is látta-e a nevet, esetleg egy levélen. Megkérdeztem az anyámat, aztán visszahívtam Susan Markot, és megmondtam neki, hogy biztosan John, h-val. Nagyon kellemesen elbeszélgettünk, aztán később még többször is. Azt hiszem, szinte barátnők lettünk. Néha telefonon is össze lehet barátkozni valakivel, ahogy levélben egy levelezőpartnerrel. Sokat mesélt magáról. Nagyon magányos nő volt, és azt hiszem, a beszélgetéseink egy kis szint vittek az életébe.

– És azután mi történt? – kérdezte Lee.

– Végül híreket kaptam Susantól. Azt mondta, sikerült néhány előzetes következtetésre jutnia. Azt javasoltam, találkozzunk itt New Yorkban, hogy kiteljesedjen a barátságunk. Tudja, egy vacsora, utána esetleg színház… Hogy így is megköszönjem a fáradozását. De nem érkezett meg a találkozóra.

– Mikorra beszélték meg? – kérdeztem.

– Tíz órára. Azt mondta, munka után indul.

– Ez elég késői időpont egy vacsorához és színházhoz.

– Úgy volt, hogy itt fog aludni. Foglaltam neki is egy szobát.

– És maga mikor jött ide?

– Három nappal ezelőtt.

– Hogyan?

– A British Airways járatával Londonból.

– Felbérelt itteni embereket – szóltam közbe. Lila Hoth bólintott.

– Mikor? – kérdeztem.

– Közvetlenül mielőtt ideindultam.

– Minek?

– Az én helyzetemben ezt elvárják az embertől. És néha hasznos is.

– Hol találta őket?

– Hirdetik magukat a moszkvai újságokban és a londoni emigránsok lapjaiban. Nekik jó üzlet, nekünk pedig egyfajta státusszimbólum. Ha az ember kíséret nélkül utazik a tengerentúlra, akkor gyengének látszik. Ezt jobb elkerülni.

– Azok a magánnyomozók azt mondták nekem, hogy a megbízójuk hozott magával saját embereket.

– Nincsenek saját embereim. Mi a csudának mondtak ilyet? Nem értem.

– Azt mondták, egy csomó elég ijesztő figura.

Lila Hoth egy pillanatig értetlennek és kissé bosszúsnak tűnt, aztán mintha megértés derengett volna fel az arcán. Úgy tűnt, gyorsan tudja elemezni a helyzeteket. – Talán csak kitalálták, stratégiai célzattal. Amikor Susan nem érkezett meg, elküldtem őket, hogy keressék meg. Gondoltam, ha már fizetek nekik, akár meg is dolgozhatnak érte. Az anyám nagyon reménykedik ebben a dologban, úgyhogy nem akartam, hogy ha már ilyen messzire eljöttünk, az utolsó pillanatban kudarcba fulladjon az egész. Felajánlottam nekik egy kis prémiumot. Mindig úgy tanultuk, hogy Amerikában a pénz beszél. Úgyhogy azok az emberek talán csak kitalálták ezt a sztorit, hogy magára ijesszenek, és hajlandó legyen beszélni, hogy biztosan megkapják az extra pénzüket.

Hallgattam.

Aztán valami más is derengeni kezdett az arcán. Egy újabb felismerés. – Nincsenek embereim, csak egy. Leonyid, a férjem régi csapatából. Nem kapott új munkát Attól tartok, elég hasznavehetetlen szegény. Úgyhogy megtartottam. Most épp a Penn pályaudvaron van, magát várja. A rendőrségen azt mondták nekem, hogy a szemtanú Washingtonba ment. Feltételeztem, hogy vonattal utazott, és ugyanúgy fog vissza is jönni. Nem így volt?

– Igen, vonattal jöttem – feleltem.

– Akkor Leonyid elszalasztotta. Megvolt neki a fényképe. Annyi lett volna a dolga, hogy kérje meg magát, hívjon fel telefonon. Az a szegény fiú még mindig ott ácsoroghat.

A nő felállt, és a komódon lévő telefonkészülékhez indult. Amiből adódott egy kisebb átmeneti taktikai probléma, mivel Leonyid mobilja ott lapult a zsebemben.

31. fejezet

Elvileg tudom, hogyan kell kikapcsolni egy mobilt. Láttam már, hogy csinálják, és magam is több ízben megtettem már. A legtöbb modellen le kell nyomni a piros gombot két hosszú másodpercre. Csakhogy a telefon a zsebemben volt. Nem lett volna elég hely, hogy szétnyissam, arra pedig semmi esélyem, hogy tapogatózva megtaláljam a piros gombot. Az pedig túl gyanús lett volna, ha előveszem, és mindenki szeme láttára kapcsolom ki.

Lila Hoth lenyomta a kilencest, hogy külső vonalat kapjon, majd tárcsázott.

A zsebembe dugtam a kezem, és a hüvelykujjam körmével gyorsan kilazítottam az akkumulátort. Kipiszkáltam, és oldalra fordítottam, hogy véletlenül se érintkezhessen.

Lila Hoth várt egy kicsit, aztán felsóhajtott, és letette a kagylót.

– Reménytelen eset – mondta. – De nagyon hűséges hozzám. Próbáltam kitalálni, épp merre járhat Leonyid. Jöttek a rendőrök meg a mentők, nyilván bevitték a St. Vincent sürgősségi osztályára, igazolványa nem volt, valószínűleg nem beszél angolul, aggódnak miatta, faggatják, ott tartják. Aztán végül visszaindul a szállodába. Nem tudtam, mennyi ideig tartották bent a kórházban, így azt sem tudtam megjósolni, milyen hamar érhet vissza.

– Az itteni emberei említették John Sansom nevét – mondtam.

Lila Hoth megint felsóhajtott, és kissé bosszúsan megcsóválta a fejét. – Amikor megérkeztünk, tájékoztattam őket, mi a feladat. Elmondtam nekik az egész történetet. Elég jól szót értettem velük. Azt hiszem, mindnyájan azon a véleményen voltunk, hogy csak az időnket vesztegetjük az anyám kedvéért. Teljesen nyíltan viccelődtünk a dolgon. Az egyik emberük épp olvasott valamit az újságban Sansomról, és azt mondta, tessék, itt egy volt amerikai katona, akit Johnnak hívnak, és nagyjából megfelelő az életkora. Lehet, hogy éppen ő az, akit keresünk. Egy-két napig amolyan visszatérő vicc lett belőle. Folyton mondogattuk, hogy hívjuk fel John Sansomot, és minden el van intézve. Persze ez tényleg csak vicc volt, hiszen mekkora az esélye, hogy tényleg ő legyen az? Talán egy a millióhoz. Eleinte ők is csak tréfálkoztak vele, de aztán később kezdték komolyabban venni a dolgot. Talán mert olyan híres politikus, és esetleg hatással lehetne rá ez az ügy.

– Milyen hatással? Mi köze volt az anyjának ehhez a John nevű pasashoz?

Szvetlána üres arccal bámult el a semmibe. Lila Hoth visszaült a helyére, és azt mondta: – Az anyám soha nem mesélte el a részleteket. Az biztos, hogy nem valami kémkedési ügy. Az anyám nem volt áruló. És ezt nemcsak a lányaként mondom, aki lojális hozzá, hanem mert realista vagyok. Még mindig életben van, tehát soha nem gyanúsították ilyesmivel. És az amerikai barátja sem volt áruló. A külföldi kémekkel való kapcsolattartás a KGB feladata volt, nem a hadseregé. Személy szerint azt is kétlem, hogy romantikus kapcsolat lett volna. Inkább arról lehet szó, hogy valamiben a segítségére volt, anyagilag vagy politikailag. Talán titokban. Akkoriban rossz idők jártak a Szovjetunióra. De az is lehet, hogy szerelmi kapcsolat volt. Az anyám mindössze annyit mondott, hogy az a férfi egyszer nagyon kedves volt hozzá. A többit megtartotta magának.

– Kérdezze meg újból, most.

– Számtalanszor megkérdeztem már, gondolhatja. Nem hajlandó beszélni róla.

– De maga úgy gondolja, nem Sansomról van szó?

– Ki van zárva. Ez csak egy vicc, amely elkezdett önálló életet élni, ennyi az egész. Hacsak tényleg nem ez az a ritka eset, amikor bejön az egy a millióhoz esély. Azért ez elég különös lenne, nem gondolja? Hogy csak úgy viccelődünk valamivel, és kiderül, hogy igaz?

Nem feleltem semmit.

Lila Hoth folytatta: – Most kérdezhetnék én valamit? Susan Mark átadta magának az anyámnak szánt információkat?

Szvetlána Hoth elmosolyodott, és megint bólogatott. Kezdtem gyanítani, hogy az „anyám” szót megérti. Mint amikor egy kutya megcsóválja a farkát, ha a nevét hallja. – Miből gondolja, hogy Susan Mark információkat adott át nekem?

– Mert az emberektől, akiket felbéreltem, azt hallottam, hogy maga azt mondta nekik, hogy van magánál egy pendrive, amit Susan Marktól kapott. Ezt közölték velem, átküldték nekem telefonon a maga fotóját, aztán felmondtak. Nem tudom, miért, nagyon jól megfizettem őket.

Fészkelődtem a széken, és belekotortam a zsebembe. Odébbpiszkáltam a szétszedett telefont, és megkerestem a Radio Shackben beszerzett pendrive-ot. Éreztem, ahogy a körmömhöz súrlódik a puha rózsaszín neoprén tok. Előhúztam és felmutattam, miközben nagyon figyeltem Lila Hoth szemét.

Úgy nézett a pendrive-ra, ahogy éhes macska néz a kanárira.

– Tényleg ezen van? – kérdezte.

Theresa Lee megmozdult, és rám nézett, mintha azt kérdezné: Maga mondja, vagy mondjam én? Lila Hoth elkapta a pillantását, és megkérdezte: – Mi az?

– Attól tartok, én nagyon másképp látom az egész történetet. Susan Mark rettegett, amikor a metrón láttam. Nagyon nagy bajban lehetett. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki azért jött be a városba, hogy találkozzon egy barátnőjével, hogy együtt vacsorázzanak és színházba menjenek.

– Megmondtam a legelején, hogy ezt nem tudom megmagyarázni – felelte Lila Hoth.

Visszatettem a zsebembe a pendrive-ot, és azt mondtam: – Susan semmiféle poggyászt nem hozott magával.

– Ezt sem tudom megmagyarázni.

– A kocsiját letette, és metróval jött, ami elég fura. Ha szobát foglalt neki, akkor nyilván a parkolást is kifizette a szálloda garázsában.

– Persze.

– Susannál töltött pisztoly volt.

– Virginiában lakott. Úgy hallottam, ez ott kötelező.

– Legális, nem kötelező.

– Nem tudom megmagyarázni, sajnálom.

– A Fia eltűnt. Utoljára egy bárban látták, ahonnan egy nő társaságában távozott, aki maga korabeli, és nagyjából a személyleírása is megfelel a magáénak.

– Eltűnt?

– Azóta nem látták.

– Egy olyan nővel, akinek a személyleírása megfelel az enyémnek?

– Egy igazi bombázó.

– Ez meg mit jelent?

– Egy nagyon csinos nő.

– És milyen bárból?

– Valahol Los Angelesben

– Los Angelesben?

– Kaliforniában.

– Soha életemben nem voltam Los Angelesben. Csak itt New Yorkban.

Hallgattam.

– Nézzen körül. Három napja vagyok itt New Yorkban, turistavízummal, és háromszobás lakosztályt vettem ki egy hotelben. Nincsenek „embereim”, ahogy maga mondta, és soha nem jártam Kaliforniában.

Hallgattam.

– A külső megítélése szubjektív dolog. És nem én vagyok az egyetlen ilyen korú nő. Hatmilliárd ember él a földön, a fele tizenöt éves vagy fiatalabb. Ami azt jelenti, hogy még mindig marad hárommilliárd tizenhat év fölötti. Ennek talán tizenkét százaléka jár a húszas éveinek a közepén. Az háromszázhatvanmillió ember. Ennek nagyjából a fele nő, az száznyolcvanmillió. Még ha százból egyet ítélnek csinosnak egy kaliforniai bárban, akkor is tízszer valószínűbb, hogy John Sansom volt az anyám barátja, mint hogy nekem bármi közöm van Susan Mark fiához.

Bólintottam. Matematikailag nagyon pontos volt az elemzés. – És valószínűleg igaz, hogy Peter valahol egy lánnyal van. Igen, tudom a nevét. Ami azt illeti, mindent tudok róla. Susan mesélte telefonon. Sokat beszélgettünk a problémáinkról. Gyűlölte a fiát. Utálta azt, aki lett. Minden olyat képviselt, ami Susan nem szeretett. Egy felületes gondolkodású, éretlenül viselkedő egyetemista srác. Inkább az apját választotta Susan helyett. És tudja, miért? Mert a mániája volt a származása. Susant örökbe fogadták annak idején, ezt tudta? A fia csak úgy gondolt rá, mint egy házasságon kívül született törvénytelen gyerekre, és gyűlölte érte. Többet tudok Susanról, mint bárki más. Sokszor beszélgettünk. Meghallgattam. Magányos és elszigetelt életet élt. A barátnője voltam. Nagyon izgatottan várta, hogy idejöjjön és találkozhasson velem.

Ekkor már nagyon az volt az érzésem, hogy Theresának indulnia kellene, és nekem se ártott volna eltűnni, mielőtt Leonyid beállít. Úgyhogy csak bólintottam és vállat vontam, mintha nem lenne több mondanivalóm, és mindent megbeszéltünk volna. Lila Hoth megkérdezte, odaadnám-e neki a pendrive-ot, amit Susan Marktól kaptam. Nem feleltem se igent, se nemet. Egyszerűen elengedtem a fülem mellett. Újból kezet szorítottunk, mindenki mindenkivel, aztán távoztunk. Az ajtó becsukódott mögöttünk. Végigsétáltunk a néma folyosón. A lift kis csilingeléssel kinyílt. Beléptünk, egymásra néztünk a falakat borító tükrökben, és Lee megszólalt: – Na, mit gondol?

– Azt, hogy gyönyörű – feleltem. – Az egyik legszebb nő, akit valaha is láttam.

– Ettől eltekintve.

– Hihetetlen a szeme.

– A szemétől eltekintve.

– szerintem ő is magányos. Magányos és elszigetelt. Amikor Susanról beszélt, akár saját magáról is beszélhetett volna.

– És a meséje?

– Egy jó külsejű embernek automatikusan jobban hiszünk?

– Én aztán nem. Tegye már túl magát rajta. Harminc év múlva pontosan úgy fog kinézni, mint az anyja. Szóval, hitt neki?

– Maga hitt?

Lee bólintott. – Én hittem neki. Egy ilyen történetet nevetségesen egyszerű leellenőrizni, csak egy bolond adna ennyi lehetőséget, hogy hazugságon kapjuk. A hadseregnek például tényleg vannak sajtosai?

– Több száz.

– Akkor nincs más dolgunk, mint megkeresni azt, akivel beszélt, és kikérdezni. A Londonból jött telefonhívásait is ellenőrizhetjük. Kapcsolatba léphetnék a Scotland Yarddal, ezt imádnám. El tudja képzelni a jelenetet? Docherty megzavar, miközben telefonálok, én meg ráförmedek, hogy „Hé, öreg, ne zavarj, épp a Scotland Yarddal beszélek!” Ez minden nyomozó álma.

– A Nemzetbiztonsági Hivatalnál rögzítve vannak a beszélgetések – mondtam. – Egy külföldi számról hívták a Védelmi Minisztériumot. Azóta valahol már elemzik is a hírszerzők.

– És Susan Mark Pentagonból kimenő hívásainak is utána tudunk nézni. Ha tényleg olyan gyakran beszéltek, ahogy Lila állítja, könnyű lesz a nyomára bukkanni. Egy nemzetközi hívás a Pentagon egy munkatársától az Egyesült Királyságba, az ilyesmit valószínűleg szemmel tartják.

– Akkor lásson neki, és ellenőrizze le.

– Azt hiszem, meg is fogom tenni. És ő nyilván tisztában van vele, hogy megtehetem. Intelligens nőnek tűnik. Tudja, hogy a British Airwaysnél és a Belbiztonsági Hivatalnál utánanézhetünk, mikor lépett be az országba, és mikor távozik. Tudja, hogy meg tudjuk állapítani, elrepült-e Los Angelesbe. Tudja, hogy megkérdezhetjük Jacob Marktól, hogy a nővérét tényleg örökbe fogadták-e. Mindent nagyon egyszerű ellenőrizni. Őrültség lenne ilyesmiről hazudni. Ráadásul önként jött be a kapitányságra. És megmutatta az útlevelét is. Vagyis egyáltalán nem viselkedik gyanúsan, épp ellenkezőleg. Ez mind nagy jópont a részére.

Kivettem a zsebemből a mobilt, és visszadugtam a helyére az akkumulátort Bekapcsoltam a telefont, és a kijelző kivilágosodott. Egy nem fogadott hívást jelzett. Feltehetően azt, amikor Lila Hoth hívott tíz perccel ezelőtt. Láttam, hogy Lee a telefont nézi. – Leonyidé – mondtam. – Elvettem tőle.

– Szóval megtalálta magát?

– Én találtam meg őt. Így jutottam el a szállodához.

– És hol van most a fickó?

– Valószínűleg épp hazafelé tart a St. Vincent Kórházból.

– Gondolja, hogy okos dolog ilyesmit elmesélni a New York-i rendőrség nyomozójának?

– Elájult szegény, én meg segítettem neki, ennyi az egész. Kérdezze meg a szemtanúkat.

– Emiatt Lila most gyanút foghat.

– Azt hiszi, hogy Virginiában kötelező fegyvert hordani, úgyhogy valószínűleg arról is meg van győződve, hogy New Yorkban kötelező jelleggel mindenkit kirabolnak. Ilyen propagandán nevelkedett.

Kiszálltunk a liftből a hallban, és a kijárat felé indultunk. Lee megkérdezte: – De ha ez az egész ügy ennyire ártatlan, miért avatkoztak bele a szövetségiek?

– Ha a történet igaz, arról van szó, hogy egy amerikai katona megismerkedett a Vörös Hadsereg egyik politikai tisztjével a hidegháború idején. A szövetségiek csak meg akarnak bizonyosodni róla, hogy tényleg ártatlan a dolog. Ezért késlekedett heteket a válasszal a humánpolitikai osztály. Döntéseket kellett hozniuk, és elintézni a megfigyelést.

Beszálltunk Lee kocsijába. – Nem ért velem mindenben egyet, igaz? – kérdezte.

– Lehetséges, hogy a Hoth család ügye ártatlan, de hogy van itt valami, ami egyáltalán nem ártatlan, az hétszentség. És azt kellene feltételeznünk, hogy Susan Mark a miatt a másik ügy miatt is pontosan ugyanakkor, ugyanarra a helyre tartott, mint amit Lilával megbeszélt, ami pokoli nagy véletlen egybeesés lenne.

– És?

– Hányszor látott már olyat, hogy egy ilyen egy a millióhoz nagyságrendű esély be is jön?

– Soha.

– Hát én sem. De szerintem itt mégis ez történt. Egy a millióhoz az esélye, hogy tényleg John Sansomról szól a dolog, de szerintem valahogy mégis benne van az egészben.

– Miért?

– Beszéltem vele.

– Washingtonban?

– Ami azt illeti, utána kellett mennem Észak-Karolinába.

– Maga soha nem adja fel, igaz?

– Ő is ezt mondta. Aztán megkérdeztem, hallotta-e már Lila Hoth nevét. Azt felelte, nem. Nagyon figyeltem az arcát. Hittem neki, ugyanakkor mégis úgy éreztem, hazudik. És talán így is volt.

– Hogyhogy?

– Lehet, hogy a Lila Hoth nevet nem hallotta, de a Hothot igen. Tehát technikailag mondhatja azt, hogy nem hallotta Lila Hoth nevét. De lehet, hogy Szvetlána Hoth nevét hallotta. Lehetséges, hogy nagyon is jól ismerte.

– És ez mit jelentene?

– Talán többet, mint gondolnánk. Mert ha Lila Hoth igazat mond, akkor valami fura logika működik itt. Miért tett volna meg ennyi mindent Susan Mark egy ilyen ügy érdekében?

– Együttérző volt.

– De miért ennyire?

– Nem tudom.

– Mert adoptálták. Házasságon kívül született, törvénytelen gyerek volt. Feltehetően időnként gondolt rá, kik lehetnek a valódi szülei, és együtt tudott érezni olyanokkal, akik hasonló helyzetben vannak. Mint mondjuk Lila Hoth. Egy férfi nagyon kedves volt az anyjához a születése előtt – ezt sokféleképpen lehet értelmezni.

– Például?

– A legjobb esetben adott neki télen egy nagykabátot.

– És a legrosszabb esetben?

– Lehet, hogy John Sansom Lila Hoth apja.

32. fejezet

Lee-vel egyenesen visszamentünk a kapitányságra. Jacob Mark már végzett Dochertyvel, ez egyértelmű volt, ahogyan az is, hogy időközben valami változás történt. Ültek egymással szemben Docherty íróasztalánál, már nem beszéltek. Jake jókedvűbbnek látszott. Docherty arcán türelmes kifejezés ült, mintha épp most vesztegetett volna el egy órát, de nem bánná különösebben. A rendőrök hozzá vannak szokva az időpocsékoláshoz. Statisztikailag nézve idejük nagy részében olyasmit csinálnak, ami végül nem vezet sehová. Lee-vel odamentünk hozzájuk.

– Peter felhívta az edzőjét – mondta Jake.

– Mikor? – kérdeztem.

– Két órával ezelőtt. Az edző felhívta Molinát, Molina meg engem.

– És hol van Peter?

– Azt nem mondta. Csak üzenetet tudott hagyni. Az edző soha nem veszi fel a telefont vacsoraidőben, azt mindig a családjának szenteli.

– De Peter jól van?

– Azt mondta, egyhamar nem fog visszamenni, vagy talán soha. Azon gondolkozik, hogy abbahagyja a futballt. A háttérben közben egy lány vihogott.

– Jó kis csaj lehet – jegyezte meg Docherty.

– És maga ezt elhiszi? – kérdeztem Jake-től.

– Egy frászt. Úgyis meg fogja gondolni magát. A kérdés csak az, hogy milyen hamar.

– Úgy értem, elhiszi, hogy az üzenet valódi volt?

– Az edző ismeri a hangját, valószínűleg még jobban is, mint én.

– Valaki megpróbálta visszahívni?

– Mindnyájan próbáltuk, de a telefonja megint ki van kapcsolva. Theresa Lee közbeszólt: – Akkor meg van elégedve?

– Azt hiszem.

– Jobban érzi magát?

– Megkönnyebbültem.

– Kérdezhetek valamit egy másik dologgal kapcsolatban?

– Tessék.

– A nővérét adoptálták?

Jake egy kicsit hallgatott, szinte látni lehetett rajta, ahogy az agya fogaskereket vált. Végül bólintott. – Mindkettőnket. Külön-külön, három év különbséggel. Elsőnek Susant. – Aztán megkérdezte: – Miért?

– Csak új információkat szeretnék ellenőrizni.

– Miféle új információkat?

– Úgy tűnik, Susan azért jött a városba, hogy egy barátnőjével találkozzon.

– Milyen barátnőjével?

– Egy Lila Hoth nevű ukrán nővel.

Jake rám pillantott – Ezt már megbeszéltük. Soha nem hallottam Susantól Lila Hoth nevét.

– És kellett volna? – kérdezte Lee. – Mennyire álltak közel egymáshoz a nővérével? Aránylag friss barátságról van szó.

– Nem álltunk túl közel egymáshoz.

– Mikor beszéltek utoljára?

– Azt hiszem, pár hónapja.

– Szóval nem követi igazán a társasági élete alakulását.

– Nem hinném – felelte Jake.

– Hányan tudják, hogy Susant örökbe fogadták? – kérdezte Lee.

– Gondolom, nem verte nagydobra, de nem is volt titok.

– Egy új barátnője milyen hamar tudná meg?

– Valószínűleg elég hamar. A barátnők szoktak ilyesmiről beszélgetni.

– Hogyan jellemezné Susan viszonyát a fiával?

– Ez meg miféle kérdés?

– Fontos kérdés.

Jake habozott. Elhallgatott, és elfordult, mintha szó szerint, fizikailag is kitérne a kérdés elől. Mintha pofon ütötték volna. Talán csak nem akarta nyilvánosan kiteregetni a családi szennyest. A testbeszéde magában rejtette a választ. Theresa Lee azonban a részleteket is tudni szerette volna. – Mondja el, Jake. Mint a kollégájának. Tudnom kell.

Jake még egy kis ideig hallgatott, aztán vállat vont. – Azt hiszem, mondhatjuk úgy, hogy egyszerre szerették és gyűlölték egymást.

– Pontosabban?

– Susan szerette Petert, Peter gyűlölte az anyját.

– Miért?

Jake megint habozott, és megvonta a vállát. – Ez bonyolult.

– Amennyiben?

– Peternek volt egy időszaka, mint a legtöbb gyereknek, amikor a kislányok arról álmodoznak, hogy kiderül róluk, hogy elveszett hercegnők, a fiúk meg arról, hogy a nagyapjuk admirális volt, vagy tábornok, vagy nagy felfedező. Egy ideig mindenki szeretne valaki más lenni. Peter leginkább egy Ralph Lauren-reklámban szeretett volna élni. Negyedik Peter Molina szeretett volna lenni, vagy legalábbis Harmadik. Arra vágyott, hogy az apjának birtoka legyen Kennebunkportban, az anyja pedig egy ősi vagyon örökösnője legyen. Susannek ez nem nagyon tetszett. Egy baltimore-i kábítószerfüggő tinédzserprostituált lánya volt, és ezt nem is titkolta. Úgy gondolta, az őszinteség a legjobb taktika. Peter ezt nagyon rosszul viselte, soha nem tudta túltenni magát rajta, és amikor jött a válás, az apjánál maradt. Susan ezt soha nem bocsátotta meg.

– Maga hogy érzett ezzel kapcsolatban?

– Mindkettőjük álláspontját meg tudtam érteni. Én soha nem nyomoztam a valódi anyám után. Nem akartam tudni, ki volt. De nekem is volt egy időszakom, amikor azt kívántam, bárcsak egy elegáns úrinő lenne, gyémánt ékszerekkel. De túlléptem rajta. Peter viszont nem tette, ami butaság volt ugyan, de azért meg lehet érteni.

– Susan csak úgy szerette Petert, mint a fiát, vagy mint embert is? Jake megrázta fejét. – Nem, amitől még rosszabb lett minden.

Susan egyáltalán nem kedvelte a futballistákat, meg ezt az egész életformát. Azt hiszem, annak idején a középiskolában és a főiskolán rossz tapasztalatai lehettek ilyen srácokkal. Nem tetszett neki, hogy a fia is ilyen lett. Peternek viszont nagyon fontos volt ez az egész, először csak úgy önmagáért, aztán később már azért is, mert fegyverként használta az anyja ellen. Kétségkívül nem működött rendesen a családjuk.

– Ki ismeri ezt az egész történetet?

– Úgy érti, hogy Susan egy barátnője tudna-e róla? Lee bólintott.

– Egy közeli barátnője tudhatja.

– Egy olyan közeli barátnője, akivel csak nemrég ismerkedett meg?

– Ez nem időfüggő, hanem a bizalomról szól, nem?

– Azt mondta nekem, hogy Susan nem volt boldogtalan – szóltam közbe.

– Nem is volt az. Tudom, hogy ez furán hangzik, de akiket örökbe fogadtak, azok másképpen nézik a családot. Mást várnak tőle.

Higgye el, én már csak tudom. Susan megbékélt a helyzettel. Az élet ilyen, ennyi az egész.

– Magányos volt?

– Igen, biztosan.

– Elszigeteltnek érezte magát?

– Igen, biztosan.

– Szeretett telefonon beszélgetni?

– A legtöbb nő szeret.

– Magának vannak gyerekei? – kérdezte Lee. Jake megrázta a fejét.

– Nem, nincsenek. Nem is vagyok nős. Próbáltam tanulni a nővérem hibáiból.

Lee egy darabig hallgatott, majd azt mondta. – – Köszönjük, Jake. Örülök, hogy Peter jól van. És sajnálom, hogy fel kellett hoznom ezeket a kínos dolgokat.

Azzal Lee elsétált, én pedig utánamentem. – Ellenőrzöm majd a többit is, de az időbe telik, ezek a csatornák lassan működnek. De pillanatnyilag az az érzésem, hogy Lila Hoth rendben van. Eddig úgy tűnik, minden stimmel, amit mondott, az örökbefogadás, anya és fia viszonya… Olyasmiket tud, amit csak egy igazán közeli barátnő tudhat.

Bólintottam. – És a másik ügy érdekli? Az, ami miatt Susan úgy rettegett?

– Nem, amíg nem látok rá konkrét bizonyítékot, hogy valamilyen bűncselekményt követtek el New Yorkban, valahol a Kilencedik és a Park sugárút, valamint a 30. és a 45. utca által határolt területen.

– Ez a maga körzete?

Lee bólintott. – Minden más csak önkéntes munka lenne.

– Sansom érdekli?

– Egy cseppet sem. És magát?

– Úgy érzem, talán figyelmeztetnem kéne.

– Mire? Hogy egy a millióhoz esélye van, hogy róla szól ez a dolog?

– Ami azt illeti, sokkal nagyobb az esély. Amerikában ötmillió John nevű férfi van. A James után ez a második legnépszerűbb keresztnév, vagyis harmincból egy. Ami azt jelenti, hogy 1983-ban úgy harmincháromezer John szolgálhatott az amerikai hadseregben. Vonjunk le talán tíz százalékot demográfiai okokból, az esély akkor úgy egy a harmincezerhez.

– Ez még mindig nagyon nagy szám.

– Szerintem Sansomnak tudnia kellene róla, ennyi az egész.

– Miért?

– Mondjuk úgy, hogy tiszti bajtársiasságból kötelességemnek érzem, hogy figyelmeztessem. Lehet, hogy visszamegyek Washingtonba.

– Nincs rá szükség, megspórolhatja az utat. Idejön, holnap délben adománygyűjtő ebéden vesz részt a Wall Street-i nagykutyákkal a Sheraton Hotelben, a Hetedik sugárút és az 52. utca sarkán. Kaptunk róla egy értesítést.

– Miért? Greensboróban nem kapott sok rendőri védelmet.

– Itt sem kap sok védelmet. Ami azt illeti, semmit. De mindenről kapunk értesítést, manapság ez így működik. Ez az új rendőrség. – Azzal Lee elment, és otthagyott egyedül az üres irodahelyiség közepén. Kissé kellemetlenül éreztem magam. Lehet, hogy Lila Hoth tényleg olyan ártatlan, mint a ma született bárány, de valahogy mégsem tudtam lerázni magamról azt az érzést, hogy Sansom valamiféle csapdába sétál, ha idejön a városba.

33.fejezet

Rég elmúlt már az az idő, amikor még öt dollárért jó szállást lehetett találni New Yorkban, de egy ötvenesből még ma is meg lehet oldani, ha az ember ismeri a módját. A lényeg az, hogy késő este kell nekivágni. Elsétáltam egy szállodához, ahol már régebben is aludtam. A Madison Square Garden közelében van, jó nagy hotel. Egykor nagyon elegáns volt, de már csak egy romhalmaz, állandóan renoválás vagy lebontás fenyegeti, de erre végül soha nem kerül sor. Éjfél után nem marad más a személyzetből, csak az éjszakai portás, aki mindent felügyel, a recepciós pultot is. Odamentem hozzá, és megkérdeztem, van-e üres szoba. Ő tüntetőleg, hosszasan kopogtatta a billentyűket, aztán közölte, hogy van. Száznyolcvanöt dollár, plusz áfa. Megkérdeztem, megnézhetném-e a szobát, mielőtt kiveszem. Az a fajta szálloda volt, ahol ésszerűnek tűnt egy ilyen kérés. Sőt egyenesen kötelezőnek. A portás kijött a pult mögül, felkísért a lifttel, majd végigmentünk a folyosón. Kinyitott egy ajtót az övéről műanyag zsinóron lógó mágneskártyával, és félreállt, hogy beengedjen.

A szoba megfelelő volt. Volt benne ágy, és volt hozzá fürdőszoba. Minden, amire szükségem van, és semmi olyan, amire nincs. Kivettem a zsebemből két húszdollárost, és megkérdeztem: – Mi lenne, ha nem vacakolnánk a bejelentkezéssel?

A portás nem felelt. Ekkor még nem szoktak. Kivettem még egy tízest, és azt mondtam: – Ezt adja oda holnap a szobalánynak.

A portás ide-oda csoszogott egy kicsit, de aztán kinyújtotta a kezét, és elvette a pénzt. – Nyolcra tűnjön el – mondta, azzal elment. Az ajtó becsukódott utána. Lehet, hogy a központi számítógép jelzi, hogy használta az ajtó kinyitásához a mágneskártyát, de mondhatja azt, hogy csak megmutatta a szobát, én nem találtam kellőképpen vonzónak, és azonnal elmentem. Lehet, hogy elég sokszor meséli ezt. Talán a negyedik potyavendég is lehettem ezen a héten. Vagy az ötödik, vagy a hatodik. A nagyvárosi hotelekben sok minden megtörténik, miután a nappali személyzet távozott.

Jól aludtam, és kipihenten ébredtem. Nyolc előtt öt perccel távoztam a szállodából. Átlökdösődtem a Penn pályaudvar bejáratánál kavargó tömegen, és megreggeliztem egy 33. utcai kávézóban. Egy hátsó bokszban ültem le. Kávé, rántotta, sült szalonna, palacsinta, még kávé, mindezt hat dollárért, plusz áfa, plusz borravaló. Drágább volt, mint Észak-Karolinában, de épp csak egy hajszállal. Leonyid mobiljában még félig töltve volt az akkumulátor, kis sávok mutatták a kijelző sarkában. Gondoltam, néhány hívást még kibír. Benyomogattam a 600-at, aztán épp tárcsázni akartam a 82219-et, de félig sem végeztem vele, amikor három gyors kis pittyegés hallatszott. Félig sziréna, félig xilofon hangjára emlékeztetett. Megszólalt egy hang, és közölte, hogy ez a szám nem hívható, próbálkozzak újra. Megpróbáltam 1-600-zal kezdeni, de ugyanúgy jártam. Megpróbáltam a 001-et, a nemzetközi vonalat, aztán próbálkoztam az 1-essel, Észak-Amerika kódjával, aztán a 600-zal. Nem jártam több sikerrel. Megpróbáltam a 001-gyel nemzetközi vonalat kérni, hátha a telefon azt hiszi, még mindig Londonban vagyunk. Semmi eredmény. Próbáltam a 8**!01-et, ami Amerika nemzetközi hívókódja Kelet-Európából, hátha Moszkvából hozta magával a telefont Leonyid egy évvel ezelőtt, semmi eredmény. Néztem a billentyűket, és arra gondoltam, a D helyett talán a hármas gombot nyomom le, de még mielőtt odaértem volna, a pittyegés máris figyelmeztetett.

Tehát a 600-82219-D nem telefonszám, se kanadai, se másmilyen. Amit az FBI-nak nyilván tudnia kell. Talán egy percig fontolgatták az eshetőséget, aztán rögtön el is vetették. Az FBI-ra sok mindent lehet mondani, de azt nem, hogy ostobák lennének. Tehát amikor a 35. utcában a telefonszámról faggattak, az csak ködösítés volt.

Mi mást kérdeztek még…?

Felmérték, mennyiben vagyok érdekelt az ügyben, még egyszer megkérdezték, Susan átadott-e nekem valamit, és megbizonyosodtak róla, hogy elutazom a városból. Azt akarták, hogy ne kíváncsiskodjak többet, ne legyen nálam semmi, és tűnjek el.

De vajon miért?

Sejtelmem se volt.

És mi lehet a 600-82219-D, ha nem telefonszám?

Még tíz percet üldögéltem, és lassan elkortyolgattam az utolsó csésze kávét. A szemem nyitva volt, de nem sokat láttam. Vártam, hogy valahonnan a tudatom mélyéről előbukkanjon a válasz, ahogy Susan Mark tervezte, hogy felmegy a metróból. Magam elé képzeltem a számokat, sorban, külön-külön, más-más kombinációkban, helyet hagyva köztük, csupa kötőjellel, csoportokba rendezve.

A 600-as valamiért egészen halványan ismerősnek tűnt.

Susan Mark.

600.

De nem tudtam rájönni, mi lehet ez.

Felhajtottam a kávét, visszatettem a zsebembe Leonyid telefonját, és észak felé indultam, a Sheratonhoz.

A szállodaépület olyan volt, mint egyetlen hatalmas üvegoszlop. A hallban egy plazmaképernyőn sorolták fel az aznapi rendezvényeket A dísztermet egy F. T. nevű csoport foglalta le ebédre – Fair Tax, vagy Fair Trade, vagy talán maga a Financial Times. Bármelyik elképzelhető fedőszervezet egy csomó gazdag Wall Street-i üzletembernek, akik szeretnének még több befolyást vásárolni maguknak. A rendezvény délben kezdődött. Úgy gondoltam, Sansom nyilván igyekszik itt lenni tizenegyre. Kell neki egy kis idő, magány és nyugalom a felkészülésre. Ez nagy esemény a számára. Ezek az emberek a támogatói, és jó mély a zsebük. Legalább hatvan perc kell előtte. Vagyis volt két üres órám. Elsétáltam a Broadwayre, és két sarokkal északabbra találtam egy ruhaüzletet. Kellett egy új ing. Nem tetszett, ami rajtam volt. A vereség szimbólumának tekintettem. Ne így jöjjön, mert nem engedik be. Ha esetleg találkoznék Elspeth Sansommal, nem akartam az én kudarcomnak és az ő sikerének jelképét viselni.

Egy vékony khaki puplininget választottam, tizenegy dolláromba került. Olcsó volt, és látszott is rajta. Zsebei nem voltak, az ujja az alkarom közepéig ért. Ha visszahajtottam a mandzsettát, akkor könyékig. De azért aránylag tetszett. Megfelelő ruhadarab volt. És legalább önszántamból vettem.

Fél tizenegyre visszamentem a Sheraton halljába, és leültem. Körülöttem emberek várakoztak bőröndökkel. A vendégek fele épp távozóban volt, és a kocsit várták, a fele most érkezett, és a szobájára várt.

Tíz óra negyvenre rájöttem, mit jelent a 600-82219-D.

34. fejezet

Felálltam a székemről, és a kis réztáblákat követve megkerestem a Sheraton konferencia-központját. Nem tudtam bejutni, szobakulcs kellett volna hozzá. Három percig lézengtem az ajtó előtt, míg meg nem jelent egy férfi. Öltönyben volt, és türelmetlennek látszott. Tüntetőleg megjátszottam, hogy a nadrágzsebeimben kotorászok a kulcsom után, aztán mentegetőzve félreálltam. A férfi odalépett, és a kulcsával kinyitotta az ajtót, én meg besurrantam utána.

A szobában négy egyforma munkaállomás volt. Egy asztal, egy szék, számítógép és nyomtató. Leültem jó messze a férfitól, és lenyomtam a szóközbillentyűt, hogy eltüntessem a monitorpihentetőt a képernyőről. Eddig megvolnánk. Megnéztem a monitoron az ikonokat, de nem sokat tudtam kiokoskodni belőlük. Arra viszont rájöttem, hogy ha az egérrel rájuk viszem a kis nyilat, és ott tartom egy ideig, mintha haboznék vagy töprengenék, akkor megjelenik mellettük egy felirat. Így megkerestem az Internet Explorert, és kétszer rákattintottam. A merevlemez berregni kezdett, és megnyitott egy böngészőt. Sokkal gyorsabban ment, mint amikor legutóbb használtam számítógépet. Talán tényleg fejlődik a technika. Az oldalról könnyen tovább lehetett lépni a Google-ba. Rákattintottam, és megint nagyon gyorsa megjelent a keresőoldal. Beírtam, hogy hadseregszabályzat, és lenyomtam az Entert. A monitor egy pillanat alatt átalakult, és többoldalnyi lehetőség tárult elém.

A következő öt percben csak kattintgattam, lapozgattam és olvasgattam.

Tíz perccel tizenegy előtt tértem vissza a hallba. A székemet közben elfoglalták. Kimentem a bejárat elé az utcára, és megálltam a napon. Úgy gondoltam, Sansom limuzinnal fog érkezni, és a főbejáraton jön be a szállodába. Mégsem rocksztár, és nem is maga az elnök. Nem a konyhán vagy a hátsó gazdasági bejáraton át fogják becsempészni. Az egésznek épp az a lényege, hogy megjelenjen a nyilvánosság előtt. Még nem érdemelte ki magának azt a kiváltságot, hogy titokban kelljen érkeznie a hátsó bejáraton.

Nagy volt a hőség, de az utca tiszta volt, és nem bűzlött. Tőlem délre a sarkon két rendőr ácsorgott. Szokásos New York-i járőrök a belvárosban, az emberek megnyugtatására. Hogy valóban hasznosak-e, az már más kérdés, ha figyelembe vesszük a lehetséges fenyegetéseket. Mellettem távozó szállóvendégek ültek be a taxikba. A város ritmusa szüntelenül lüktetett. A Hetedik sugárúton hömpölygött a forgalom, az autók megálltak a piros lámpánál, majd továbbhajtottak. A gyalogosok összegyűltek a sarkokon, aztán átkeltek a túloldalra. Dudák harsogtak, teherautók dübörögtek, a napfény visszaverődött az üvegfalakról, és erősen tűzött.

Sansom öt perccel tizenegy után érkezett, egy helyi rendszámú autóban, ami azt jelentette, hogy az út nagy részét vonaton tette meg. Kevésbé kényelmes a számára, viszont kevesebb sajtókommentárt von maga után, mint ha egész úton kocsival jött volna, vagy ha repül. A politika egy aknamező. Egy kampányban minden részlet számít. Springfield mászott ki az első ülésről, még mielőtt teljesen megállt volna a kocsi, aztán Sansom és a felesége szállt ki hátulról. Épp csak egy pillanatra megálltak, hogy udvariasak legyenek, ha esetleg várja őket valaki, de ne is látszódjanak csalódottnak, ha nincs ott senki. Végigsiklott a tekintetük az arcokon, és megláttak engem. Sansom kissé értetlennek látszott, a felesége kissé aggodalmasnak. Springfield elindult felém, de Elspeth egy apró mozdulattal intett neki. Úgy tűnt, magára vállalta a feladatot, hogy velem foglalkozzon. Megrázta a kezemet, mintha régi barátok lennénk. Az ingemre nem tett megjegyzést. Csak közelebb hajolt, és megkérdezte: – Beszélni szeretne velünk?

Tökéletes politikusfeleséghez illő kérdés volt. Mindenféle jelentéssel töltötte meg a „szeretne” szót. A hangsúlyával éreztette velem, hogy egyszerre vagyok cinkos és ellenség. Mintha azt mondta volna: Tudjuk, hogy olyan információ van a birtokában, ami árthat nekünk, és gyűlöljük ezért, de tényleg hálásak lennénk, ha lenne olyan kedves előbb velünk megbeszélni a dolgot, és csak azután nyilvánosságra hozni.

Egész esszé, egyetlen kis szóba sűrítve.

– Igen, beszélni szeretnék magukkal – feleltem.

Springfield összevonta a szemöldökét, de Elspeth elmosolyodott, mintha épp most Ígértem volna neki százezer szavazatot. Megfogta a karomat, és bevezetett a szállodába. A személyzet nem tudta, kicsoda Sansom, és nem is nagyon érdekelte őket, attól eltekintve, hogy ő tartja a beszédet annak a társaságnak, amely busás összeget fizet a díszteremért, úgyhogy a kellő mesterkélt lelkesedéssel fogadták. Egy külön kis szalonba vezettek minket, és langyos ásványvízzel meg gyenge kávéval sürögtek-forogtak körülöttünk. Elspeth játszotta a háziasszonyt. Springfield nem beszélt Sansomot telefonon kereste Washingtonból a kampánystáb főnöke. Négy percig beszéltek a gazdaságpolitikáról, aztán még két percig a délutáni programjukról. Nyilvánvaló volt, hogy Sansom ebéd után rögtön visszamegy az irodájába, és hosszú, munkával töltött délután vár rá. A New York-i esemény csak egy villámlátogatás, semmi több.

A hotel személyzete végzett, és távoztak. Sansom kikapcsolta a telefonját, és a szobában csönd lett. A levegő sziszegve áradt a légkondicionálóból, hidegebb volt, mint ahogy jólesett volna. Egy percig csak némán kortyolgattuk az ásványvizet meg a kávét. Aztán Elspeth Sansom belekezdett a tárgyalásba: – Van valami hír az eltűnt fiúról?

– Egy kevés. Kihagyta a futballedzését, ami állítólag nagyon ritkán fordul elő vele.

– A kaliforniai egyetemen? – kérdezte Sansom. Jó memóriája volt. Csak egyszer említettem az egyetemet, akkor is futólag. – Igen, az ilyesmi tényleg ritkán fordul elő.

– De aztán felhívta az edzőjét, és hagyott neki egy üzenetet.

– Mikor?

– Tegnap este, ottani idő szerint vacsoratájban.

– És?

– Állítólag egy nővel van.

– Akkor minden rendben – mondta Elspeth.

– Én jobban örültem volna, ha tényleg beszél vele telefonon, vagy személyesen találkoznak.

– Egy üzenet nem elég jó magának?

– Gyanakvó ember vagyok.

– Szóval, miről szeretett volna beszélni velünk?

Sansomhoz fordultam, és megkérdeztem: – Hol volt 1983-ban?

Épp csak egy pillanatig hallgatott, és valami megvillant a szemében. Nem megdöbbenés, és nem is meglepetés, inkább rezignáció. – 1983-ban százados voltam – felelte.

– Nem ezt kérdeztem. Azt kérdeztem, hol volt.

– Erről nem beszélhetek.

– Berlinben volt?

– Erről nem beszélhetek.

– Azt mondta, makulátlan a múltja. Még mindig kitart emellett?

– Teljes mértékben.

– Van valami, amiről a felesége nem tud?

– Sok minden, de semmi személyes jellegű.

– Biztos benne?

– Tökéletesen.

– Hallotta valaha Lila Hoth nevét?

– Már mondtam, hogy nem.

– Hallotta valaha Szvetlána Hoth nevét?

– Soha – felelte Sansom. Figyeltem az arcát. Nagyon összeszedett volt. Látszott, hogy kissé kényelmetlenül érzi magát, de ettől eltekintve semmit sem mutatott az arca.

– Ismerte Susan Markot?

– Már mondtam, hogy nem.

– Kapott kitüntetést 1983-ban?

Sansom nem válaszolt. A szobában ismét csönd lett. Aztán megszólalt a zsebemben Leonyid mobilja. Éreztem a vibrálást, aztán egy hangos csöngést hallottam. Előkotortam a telefont, és megnéztem a kijelzőt. 212-es szám, ugyanaz, mint ami a mobiltelefon regiszterében is szerepelt. A Four Seasons. Feltehetően Lila Hoth. Eltűnődtem, vajon

Leonyid még mindig nem került-e elő, vagy visszatért, elmondta, mi történt, és Lila ezért hív.

Találomra lenyomtam pár gombot, mire elhallgatott a csöngés. Visszaraktam a zsebembe a telefont. Sansomra néztem, és azt mondtam: – Elnézést.

Vállat vont, mintha szükségtelen lenne bármiért is mentegetőzni.

– Kapott kitüntetést 1983-ban? – folytattam.

– Miért fontos ez?

– Tudja, mi a 600-8-22?

– Gondolom, a hadsereg szabályzatának egy pontja. Nem tudom kívülről az egészet.

– Azt eddig is tudtuk, hogy csak egy tökfej hiheti azt, hogy a humánerőforrás-parancsnokságon bármiféle hasznos információt őriznek a Delta akcióiról. Azt hiszem, ezt nagyjából jól is gondoltuk, de bizonyos mértékig tévedtünk is. Szerintem egy igazán okos ember azért kitalálhat egyet-mást, ha összefüggésekben gondolkozik.

– Hogyan?

– Tegyük fel, valaki annyit biztosan tudott, hogy lezajlott egy Delta-akció, és abban is biztosak voltak, hogy sikerrel járt.

– Akkor nem lenne szükségük az információra, hiszen már úgyis tudják.

– Tegyük fel, hogy meg akarták erősíteni, hogy valóban az a tiszt vezette az akciót, akire gyanakszanak.

– Ezt nem tudhatták meg a humánpolitikai osztálytól. Az lehetetlen. A parancsok, az akciótervek és az akció utáni jelentések titkosak, hét lakat alatt őrzik őket Fort Braggben.

– És mi történik azokkal a tisztekkel, akik sikerre visznek egy akciót?

– Mondja meg maga.

– Kitüntetést kapnak – feleltem. – Minél jelentősebb volt az akció, annál nagyobbat. És a szabályzat 600-8-22-es pontja első bekezdése, kilencedik paragrafusa, D alpontja szerint a humánerőforrás-parancsnokság feladata, hogy pontos feljegyzéseket vezessenek minden egyes kitüntetésre való felterjesztésről, és a felterjesztés eredményéről.

– Lehetséges – mondta Sansom. – De ha egy Delta-akcióról volt szó, minden részletet kihagynak. A felterjesztés nincs részletesen megindokolva, nem adják meg a helyszínt, és nem írják le, mivel érdemelte ki a katona a kitüntetést.

Bólintottam. – A feljegyzésekben nem szerepelne más, csak a név, egy dátum, és a kitüntetés megnevezése. Semmi egyéb.

– Pontosan.

– És egy okos, összefüggésekben gondolkodó embernek ennél többre nincs is szüksége, nem igaz? A kitüntetés bizonyítja, hogy az akció sikeres volt, a részletes felterjesztés hiánya bizonyítja, hogy titkos volt. Válasszon ki találomra egy hónapot, mondjuk 1983 elejéről. Hány kitüntetést adományoztak vajon?

– Több ezret. Csak jó magaviseletért több százat.

– És hány Ezüstcsillagot?

– Abból nem olyan sokat.

– Vagy talán egyet sem. Nem sok minden történt 1983 elején. Hány Kiemelkedő Szolgálatért Érdemérmet adtak ki? Hány Érdemkeresztet? Fogadni mernék, hogy 1983 elején az ilyesmi olyan ritka volt, mint a fehér holló.

Elspeth Sansom fészkelődni kezdett a széken, rám nézett, és azt mondta: – Nem értem, hová akar kilyukadni.

Feléje fordultam, hogy válaszoljak, de Sansom felemelte a kezét, és belém fojtotta a szót. Válaszolt helyettem. Nem voltak köztük titkok. – Ez egy amolyan hátsó ajtó. Közvetlen információhoz semmiképp nem lehet hozzáférni, de a közvetett információk elérhetők. Ha valaki tudott róla, hogy lezajlott egy Delta-akció, és sikerrel járt, akkor aki abban a hónapban a legnagyobb meg nem indokolt kitüntetést kapta, valószínűleg az vezette az akciót. Háborús időkben persze ez nem működne, mert akkor túl sok a nagy kitüntetés. De békeidőben, amikor semmi sem történik, egy nagy kitüntetés rögtön szemet szúr.

– 1983-ban rohantuk le Granadát – mondta Elspeth. – A Delta alakulat is részt vett benne.

– Az októberben volt – mondta Sansom. – Az év vége felé lennének következményei. Az év első kilenc hónapja meglehetősen csendes volt.

Elspeth Sansom elfordult. Nem tudta, mit csinált a férje 1983 első kilenc hónapjában. Talán soha nem is fogja megtudni. – Szóval, ki nyomoz a férjem után?

– Egy Szvetlána Hoth nevű vén csataló, aki azt állítja, hogy a Vörös Hadseregben volt politikai tiszt. A részleteket nem tudom, de azt mondja, ismert egy John nevű amerikai katonát Berlinben 1983-ban, aki nagyon kedves volt hozzá. Kizárólag akkor van értelme annak, hogy Susan Markon keresztül próbált a nyomára jutni az illetőnek, ha lezajlott valamilyen titkos akció, amit ez a John nevű fickó vezetett, és kitüntetést kapott érte. Az FBI talált egy cédulát Susan kocsijában. Valaki megadta neki a szabályzat idevonatkozó pontját, bekezdését és paragrafusát, hogy tudja, pontosan hol kell keresgélni.

Elspeth önkéntelenül a férjére pillantott, az arcán a kérdéssel, amire tudta, hogy soha nem kap választ: Kaptál kitüntetést valamiért, amit Berlinben csináltál 1983-ban? Sansom nem válaszolt. Úgyhogy megpróbáltam egyenesen nekiszegezni a kérdést: – Részt vett valamilyen küldetésben 1983-ban Berlinben?

– Tudja, hogy erre nem válaszolhatok – mondta Sansom. Aztán úgy tűnt, kezdi elveszíteni a türelmét. – Maga okos embernek tűnik, gondolkozzon egy kicsit. Az ég szerelmére, ugyan miféle titkos akciót hajthatott volna végre a Delta 1983-ban Berlinben?

– Nem tudom – feleltem. – Ha jól emlékszem, maguk elég sokat fáradoztak azon, hogy a magamfajták ne tudhassák, miben ügyködnek. És nem is igazán érdekel. Csak szívességet akarok tenni magának, mint egyik tiszt a másiknak. Mert szerintem arról van szó, hogy valami felbukkant a múltjából, amiből baja lehet, és gondoltam, örülne, ha figyelmeztetném.

Sansom elég hamar lecsillapodott. Vett pár jó mély levegőt, és azt mondta: – Nagyra értékelem, hogy figyelmeztet. De bizonyára megérti, hogy nem áll módomban bármit is megcáfolni. Logikus, hogy ha egyvalamit tagadok, azzal másvalamit megerősítek. Ha tagadom, hogy Berlinben voltam, vagy bármi más helyen, akkor kizárásos alapon végül rájöhet, hol voltam. De azért egy kicsit hajlandó vagyok engedni, mert azt hiszem, ugyanazon az oldalon állunk. Úgyhogy jól figyeljen, katona. Nem voltam Berlinben 1983-ban. Soha nem találkoztam orosz nőkkel 1983-ban. Nem hiszem, hogy egész évben bármikor bárkivel is különösebben kedves lettem volna. Sok fickó volt a seregben, akit Johnnak hívtak. Berlin népszerű városnéző célpont volt. Ez az illető valaki mást keres, ez ilyen egyszerű.

Sansom kis szónoklata után egy pillanatra csönd lett. Mind az italunkat kortyolgattuk, és némán ültünk. Aztán Elspeth Sansom az órájára nézett, a férje észrevette, és azt mondta: – Most ugye megbocsát, de ma megint koldulnom kell a támogatóimtól. Springfield szívesen kikíséri. – Úgy véltem, ez elég furcsa ajánlat, végül is nyilvános helyen, egy szállodában vagyunk. Legalább annyi jogom van itt lenni, mint Sansomnak. Egyedül is kitalálnék, és jogom van elmenni. Nem fogok kanalakat lopni, és ha meg is tenném, azok nem Sansom kanalai. De aztán rájöttem, hogy azt akarja, legyen egy kis időm nyugodtan pár szót váltani Springfielddel egy csendes folyosón, hogy tovább kérdezősködjek, vagy talán hogy átadjon egy üzenetet. Úgyhogy felálltam, és az ajtó felé indultam. Nem fogtunk kezet, és nem búcsúztunk el. Nem az a fajta elválás volt.

Springfield követett a hallba. Nem szólt semmit. Úgy tűnt, mintha magában próbálgatná, mit fog mondani. Megálltam, és megvártam, amíg utolér. Azt mondta: – Tényleg jobb lenne, ha hagyná ezt az egészet.

– Miért hagyjam, ha Sansom nem volt ott?

– Mert ha bebizonyítja, hogy nem volt ott, akkor arról kezd el faggatózni, hogy hol volt. Jobb, ha nem tudja.

Bólintottam. – Ez magát személyesen is érinti, igaz? Mert maga is vele volt. Akárhová ment, követte.

Springfield is bólintott. – Hagyja az egészet. Nem engedheti meg magának, hogy olyan köveket mozgasson meg, amiket nem kéne.

– Miért ne?

– Mert eltörlik a föld színéről. Eltűnik, fizikailag és papíron is, mintha soha nem is létezett volna. Ez megtörténhet. Ez már egy egészen más világ. Szívesen mondanám, hogy segítek, de nem lenne rá módom. Egy csomó ember menne maga után, hogy elkapják. Én olyan messzire lennék az egésztől, hogy mire odaérnék, már a születési anyakönyvből is törölnék.

– Miféle emberek? Nem válaszolt.

– A kormány emberei? Nem válaszolt.

– Azok a szövetségiek?

Nem válaszolt, csak elfordult, és visszaindult a lifthez. Én kiléptem a Hetedik sugárútra, és ebben a pillanatban újból megszólalt a zsebemben Leonyid mobilja.

35. fejezet

A forgalomnak hátat fordítva megálltam a Hetedik sugárúton, és felvettem a telefont. Lila Hoth hangja szólalt meg lágyan a fülemben: – Reacher?

– Igen.

– Találkoznunk kellene, meglehetősen sürgős.

– Miért?

– Azt hiszem, az anyám veszélyben van. Talán én magam is.

– Miféle veszélyben?

– Három férfi járt itt, kérdezősködtek a recepción. Azt hiszem, a szobánkat is átkutatták.

– Milyen három férfi?

– Nem tudom, kik lehettek. Nyilván nem mondták meg.

– Miért velem akar beszélni róla?

– Mert maga után is érdeklődtek. Kérem, jöjjön el hozzánk.

– Nem haragszik Leonyid miatt?

– Az adott körülmények között nem. Csak szerencsétlen félreértés volt. Kérem, jöjjön el.

Nem válaszoltam.

– Nagyra értékelnénk, ha segítene – folytatta Lila. Udvariasan, könyörgően beszélt, kicsit megadóan, sőt félénken. De volt még valami a hangjában, ami miatt azzal is tisztában voltam, hogy ez a nő olyan gyönyörű, hogy valószínűleg az utóbbi tíz évben nemigen fordult elő, hogy egy férfi nemet mondott volna neki. Kissé parancsoló volt a hangja, mintha már mindent lerendeztünk volna, és biztos lenne abban, hogy megkapja, amit akar. Hagyja az egészet – mondta Springfield, és persze hallgatnom kellett volna rá. De én azt feleltem Lila Hothnak: – Találkozzunk a szálloda halljában negyedóra múlva. – Arra gondoltam, elég biztonsági intézkedés lesz az, ha nem a lakosztályukba megyek. Összecsuktam a telefont, és egyenesen a Sheraton előtt várakozó taxikhoz indultam.

A Four Seasons hallja több részre oszlott, amelyeket kis szintkülönbség is elválasztott egymástól. Lila Hothot és az anyját egy sarokasztalnál találtam meg, egy félhomályos, faburkolatú helyiségben, amely napközben teázó lehetett, este inkább bár. Egyedül voltak, Leonyid nem volt velük. Óvatosan körülnéztem, de nem láttam senkit, aki aggodalomra adott volna okot. Nem lézengtek oda nem illő férfiak közepes árfekvésű öltönyökben, senki sem olvasgatta túl kényelmesen a reggeli újságot. Nem figyelt senki. Úgyhogy leültem Lila mellé, az anyjával szemben. Lilán fekete szoknya volt és fehér blúz. Úgy festett, mint egy koktélpincérnő, csak épp az anyagokból, a szabásból, és abból, ahogy tökéletesen rásimult a ruha, látszott, hogy ezt egy koktélpincérnő nem engedhetné meg magának. A szeme két fénypontként világított a félhomályban, kéken, mint a trópusi tenger. Szvetlána megint formátlan ruhát viselt, most bordó színűt. A tekintete tompa volt. Értetlenül bólintott, amikor leültem. Lila kezet nyújtott, és meglehetősen hivatalosan megrázta az enyémet Óriási volt az ellentét a két nő között, minden tekintetben. Korban és külsőben nyilván, de életerő, modor, vérmérséklet terén is.

Elhelyezkedtem, Lila pedig azonnal a tárgyra tért – Elhozta a pendrive-ot? – kérdezte.

– Nem – feleltem, bár ott volt nálam. A zsebemben lapult a fogkefém és Leonyid mobilja mellett

– Hol van?

– Másutt.

– Biztos helyen?

– Teljes mértékben.

– Miért jöttek ide azok az emberek?

– Mert maga valami olyasmibe piszkált bele, ami még mindig titkos.

– De a sajtos a humánpolitikai osztályon nagyon lelkes volt.

– Mert maga hazudott neki.

– Tessék?

– Azt mondta neki, ez az egész Berlinről szól. Berlin 1983-ban nem volt kellemes hely, de stabil volt a helyzet. Olyan volt, mint egy hidegháborús csendélet, megdermedve az időben. Talán zajlott egy kis huzavona a C1A meg a KGB között, az angolok meg a Stasi között, de az amerikai hadsereg nem vett részt különösebben a dologban. A mieink számára Berlin csak egy turistacélpont volt. Felültek a vonatra, és elmentek megnézni a berlini falat. Remek bárok, remek prostik. Talán tízezer fickó is megfordult ott, akit Johnnak hívtak, de nem csináltak semmit azonkívül, hogy költötték a pénzüket, és elkapták a trippert. Úgyhogy ezek közül egyet megtalálni gyakorlatilag lehetetlenség. Talán a humánerőforrás-osztály hajlandó volt egy kis időt pazarolni erre, hátha kisül belőle valami jó. De nevetséges feladat volt. Semmiképp sem kaphatott volna semmiféle határozott információt Susan Marktól. Nem tudott volna semmi olyat mondani Berlinről, amiért érdemes lett volna ideutaznia. Ez kizárt dolog.

– Akkor mégis miért jöttünk ide?

– Mert az első néhány telefonbeszélgetés alatt megpuhította Susant és összebarátkoztak, aztán amikor úgy ítélte, eljött a megfelelő pillanat, akkor elmondta neki, hogy mit is akar valójában, és pontosan hol kell keresni. Nem Berlin érdekelte, hanem valami egészen más.

Egy olyan ember, akinek nincs semmi rejtegetnivalója, erre azonnal és nyíltan reagált volna, valószínűleg felháborodással vagy sértetten. Egy amatőr blöffölő nagy dérrel-dúrral megjátszotta volna a sértettet. Lila Hoth azonban csak némán ült egy pillanatig. A szemében ugyanaz a gyors helyzetfelmérés villant, mint amit John Sansom tekintetében láttam a múltkor az O. Henry Hotelben. Újra átgondolni a taktikát, átcsoportosítani, átszervezni, mindezt néhány röpke másodperc alatt.

– Ez nagyon bonyolult. Nem feleltem semmit.

– De teljesen ártatlan dologról van szó.

– Ezt mondja Susan Marknak.

Lila Hoth lehajtotta a fejét, ugyanazzal az udvarias, finom és kissé bűntudatos mozdulattal, amit már láttam tőle. – Segítséget kértem Susantól – mondta. – Ő örömmel beleegyezett. Nyilvánvaló, hogy amit tett, amiatt valamiféle bajba került egy harmadik féllel szemben. Úgyhogy igen, azt hiszem, közvetve én okoztam a bajt, de közvetlenül nem én voltam az oka. És nagyon-nagyon sajnálom, ami történt. Kérem, higgyen nekem, ha tudtam volna, hogy ez lesz belőle, nemet mondtam volna az anyámnak.

Szvetlána Hoth bólintott, és elmosolyodott.

– Ki lehetett az a harmadik fél?

– Gondolom, a kormány. Az amerikai kormány.

– Miért? Mit akart valójában az anyja?

Lila azt mondta, ehhez előbb meg kellene világítania a dolgok hátterét.

36. fejezet

Lila Hoth még csak hétéves volt, amikor a Szovjetunió széthullott, úgyhogy egyfajta személytelen közönnyel beszélt róla, mint olyasvalamiről, ami a számára már történelem. Ugyanolyan távolságra volt a múltnak ettől a szakaszától, mint mondjuk én a Jim Crow-korszaktól Amerikában. Először arról beszélt, hogy a Vörös Hadseregben akkoriban rengeteg politikai tisztet alkalmaztak. Minden gyalogsági századnál volt egy. A parancsnoki pozíción osztoztak a komisszárok és a tisztek, ami kissé kényelmetlen helyzet volt. A rivalizálás gyakori volt és könyörtelen, nem is feltétlenül az egyének között, hanem inkább a taktikai józan ész és az ideológiai tisztaságra való törekvés között

Miután megbizonyosodott róla, hogy értem az általános hátteret, áttért a részletekre. Szvetlána Hoth egy gyalogszázadhoz volt beosztva politikai komisszárként. A századát Afganisztánba vezényelték, nem sokkal az 1979-es szovjet megszállás után. A gyalogsági akciók eleinte kielégítően sikerültek, de aztán a helyzet egyre katasztrofálisabb lett. Egyre súlyosabb veszteségeket szenvedtek. Eleinte próbálták tagadni a dolgot, aztán Moszkva, kissé megkésve ugyan, de reagált Újraszervezték a vonalaikat, századokat olvasztottak egybe. A taktikai józan ész azt súgta, hogy ássák be magukat a lövészárkokba, az ideológia viszont újabb offenzívát kívánt. Úgy próbálták javítani a morált, hogy az etnikailag és helyileg összetartozó embereket egy századba tették. Az átszervezések után minden századba kerültek kétfős mesterlövészcsapatok. Szakképzett mesterlövészeket hoztak, mindegyiküket egy megfigyelő is kísérte. Általában egyszerű, földműveléssel foglalkozó emberek közül kerültek ki.

Szvetlána századában a férje volt a mesterlövész, a megfigyelő pedig az öccse.

A helyzet ezután javult, mind katonai, mind személyes értelemben. Nem csak Szvetlána, de sokan mások is összekerültek a családtagjaikkal, és boldogok voltak, hogy együtt lehetnek. A századok beásták magukat a lövészárkokba, ahol aránylag biztonságban tudhatták magukat. Az offenzíva követelményeinek azzal tettek eleget, hogy a mesterlövészek éjszakánként rendszeresen akciókat hajtottak végre. Az eredmények kitűnőek voltak. A szovjet mesterlövészek régóta a világ legjobbjainak számítottak. Az afgán mudzsáhidok nem tudtak szembeszállni velük. 1981 vége felé Moszkva azzal is erősítette nyerő pozícióját, hogy új fegyvereket szállított a csapatoknak, egy vadonatúj mesterlövészpuska-modellt, amelyet nem sokkal korábban fejlesztettek ki, és még titkosnak számított. VAL Silent Sniper volt a neve.

Bólintottam. – Egyszer láttam egy ilyet.

Lila Hoth futólag elmosolyodott, kissé szégyenlősen, mintha némi hazafias büszkeséget érezne egy ország miatt, amely már nem is létezik. Talán csak az árnyéka volt ez annak a büszkeségnek, amit az anyja érezhetett egykor. A VAL valóban kitűnő fegyver volt. Nagyon pontos, hangtompítós félautomata, szubszonikus sebességgel lőtte ki a kilenc milliméteres lövedéket, amely minden akkoriban használatos golyóálló öltözéken, sőt a vékonyabb falú katonai járműveken is áthatolt, akár négyszáz méter távolságból is. Volt hozzá erős, nappal használható teleszkóp, és elektronikus éjjellátó célzókészülék is. Az ellenfél számára valóságos rémálom volt. Minden figyelmeztetés nélkül megölhettek vele bárhol, némán, váratlanul, éjjel-nappal bármikor – ha a sátradban alszol, a latrinán, ha eszel, ha öltözködsz, vagy ha sétálsz.

– Remek fegyver volt – mondtam.

Lila Hoth megint elmosolyodott. Aztán elhalványult a mosolya, és folytatta a történetet. A dolgok kezdtek rosszra fordulni. A stabil helyzet úgy egy évig tartott, aztán véget ért. Elkerülhetetlen volt, hogy a jó eredményekért jutalmul a szovjet gyalogság veszélyesebb feladatokat kapjon. A világon mindenhol így van ez, és a történelem folyamán mindig így volt. Ha egy katona jó eredményeket ér el, azt nem azzal jutalmazzák, hogy hátba veregetik, és hazaküldik. Inkább a kezébe nyomnak egy térképet az új célponttal. Szvetlána százada egyike volt azoknak, amelyek azt a parancsot kaptak, hogy nyomuljanak tovább északkeleti irányba, a Korengal-völgy mentén. A völgy hat mérföld hosszú volt, az egyetlen járható útvonal, amely Pakisztánból erre vezetett. A Hindukus hegység balra emelkedett a távolban, hihetetlenül kopáran és magasan, az Abas Ghar vonulata pedig jobbról zárta le a terepet. A kettő között húzódó hat mérföldes út volt a mudzsáhidok fő szállítóútvonala az északnyugati határ felől, és ezt kellett elvágni.

Lila folytatta: – Az angolok száz évvel ezelőtt írtak egy könyvet a birodalmi időkben zajlott afganisztáni katonai akciókról. Azt írták, egy offenzíva megtervezésénél az első feladat, hogy megtervezzük a visszavonulás útvonalát, mert előbb-utóbb úgyis elkerülhetetlen lesz a meghátrálás. És az utolsó golyót mindig tartogasd magadnak, hogy

ne kerülj élve a kezükre, főleg ne az afgán asszonyok kezére. A századparancsnokok olvasták a könyvet. A komisszároknak megtiltották. Azt mondták nekik, a britek csak azért vallottak kudarcot, mert politikailag helytelen céljaik voltak. A szovjet ideológia viszont tiszta, tehát a siker biztos. Ez az önámítás táplálta a mi Vietnamunkat.

A Korengal-völgyi előrenyomulást a légierő és a tüzérség is támogatta, és az első három mérföldön át sikeres is volt. A negyedik mérföldön már méterről méterre meg kellett küzdeni az ellenséggel. A közlegények számára nagyon vadnak és erőszakosnak tűntek, a tisztek számára viszont furcsán visszafogottnak.

A tiszteknek volt igazuk.

Mindez csak csapda volt.

A mudzsáhidok megvárták, amíg a szovjet utánpótlásvonal elnyúlt négy mérföldre, aztán lesújtottak. A szállítóhelikoptereket állandóan bombázták amerikai gyártmányú, vállról kilőhető föld-levegő rakétákkal. Összehangolt támadásokat hajtottak végre a hegyoldalból le-lecsapva. 1982 végére a Vörös Hadsereg több ezer katonája lényegében magára maradt, egymástól elvágott, rosszul felszerelt, rögtönzött táborokban rekedtek. A téli időjárás könyörtelen volt. Állandóan jeges szélvihar süvített a hegyek között átvezető hágókon. Mindenhol tüskés örökzöld magyalbokrok nőttek. A maguk helyén szépek és festőiek, de nem a katonáknak, akiknek közöttük kellett élni. Zörögtek a szélben, akadályozták a mozgást, felkarcolták a bőrüket, és széttépték a ruhájukat.

Aztán megkezdődtek a kisebb rajtaütések. A mudzsáhidok foglyokat ejtettek, egyesével-kettesével.

A foglyok kegyetlen sorsra jutottak.

Lila idézett egy régi angol író, Rudyard Kipling komor hangú verséből a kudarcba fulladt offenzívákról, a nyögő, otthagyott sebesültekről, és a kegyetlen afgán asszonyokról a késeikkel. – „Ha megsebesültél, és otthagynak az afganisztáni síkon, és az asszonyok jönnek, hogy felvagdossák, ami megmaradt belőled, fogd a puskád, és lődd szét az agyad, és térj meg úgy az Isten színe elé, mint egy igazi katona.” Ami igaz volt a brit birodalom fénykorában, az ma is igaz, sőt a helyzet még rosszabb. A szovjet katonák eltűntek, aztán órákkal később a téli szél odasodorta az üvöltésüket a közelben lévő, de láthatatlan ellenséges táborokból. Kétségbeesett ordítással kezdődött, aztán lassan, fokozatosan kísérteties üvöltéssé fokozódott, néha tíz-tizenkét órán át. A legtöbb holttest sohasem került elő, de ha mégis, hiányzott a kezük, a lábuk, egész végtagok, a fejük, a fülük, a szemük, az orruk, a péniszük. Vagy épp a bőrük.

– Volt, akit elevenen megnyúztak – folytatta Lila. – A szemhéjukat lemetszették, hogy ne legyen más választásuk, mint végignézni, ahogy lenyúzzák a bőrt először az arcukról, aztán a testükről. A hideg bizonyos mértékig érzéstelenítette a sebeket, és megakadályozta, hogy túl hamar belehaljanak a sokkba. Néha nagyon sokáig életben maradtak. Volt, akit élve megsütöttek. A szovjet katonák kis csomag sült húsokat találtak a táborok közelében. Először azt hitték, talán ajándék a velük rokonszenvező helybéliektől. Aztán rájöttek, mi az.

Szvetlána Hoth a semmibe bámult vak szemekkel, és az arca még üresebb volt, mint eddig. Talán a lánya hangszíne emlékeket ébresztett benne. Az biztos, hogy Lila nagyon magával ragadóan mesélt. Ő maga nem élte át ezeket az eseményeket, de úgy hangzott, mintha szemtanúja lett volna mindennek, és mintha csak tegnap történt volna. Arra gondoltam, jó író lenne belőle, van érzéke az elbeszéléshez.

– Legjobban a mesterlövészeket szerették elkapni – folytatta. – Gyűlölték őket. Gondolom, mindig gyűlöletesek, azért, ahogyan ölnek. Az anyám persze nagyon aggódott az apám meg az öccse miatt. Többnyire éjszaka mentek ki a hegyek lábához, az elektronikus célzókészülékkel. Nem túl messzire, talán egy kilométerre, hogy olyan helyet találjanak, ahonnan jól lehet célozni. Elég messzire, hogy hatékonyak legyenek, de azért elég közel a táborhoz, hogy biztonságban érezzék magukat. Persze nem volt olyan hely, ahol igazán biztonságban lehettek volna, mindenhol sebezhetők maradtak. De menniük kellett. A parancs az volt, hogy az ellenségre lőjenek, de ők inkább a foglyokat akarták lelőni. Úgy gondolták, emberségesebb lenne. Borzalmas időszak volt ez. Az anyám akkor már terhes volt velem. A Korengal-völgy sziklájába vájt árokban fogantam, egy nagykabát alatt, amely még a második világháború végéről származott, és két másikon, amelyek talán még régebbiek voltak. Az anyám azt mondta, régi, golyóütötte lyukak voltak rajtuk, talán még Sztálingrádból.

Hallgattam. Szvetlána csak mereven bámult a semmibe. Lila az asztalra fektette a kezét, és lazán összekulcsolta az ujjait. – Úgy az első hónapban az apám és a nagybátyám minden reggel épségben visszatértek. Jó csapat voltak, talán a legjobb.

Szvetlána továbbra is csak bámult a semmibe. Lila elvette a kezét az asztalról, és egy kicsit hallgatott. Aztán kiegyenesedett, és kihúzta a vállát. Tempót és témát váltott az elbeszélésben. – Amerikaiak is voltak akkoriban Afganisztánban.

– Tényleg? – kérdeztem. Lila bólintott.

– Milyen amerikaiak?

– Katonák. Nem sokan, de azért néhányan voltak. Nem állandóan voltak jelen, csak néha-néha bukkantak fel.

– Gondolja?

Lila ismét bólintott. – Az amerikai hadsereg egyértelműen jelen volt. A Szovjetunió az ellenségük volt, a mudzsáhidok pedig a szövetségeseik. Amolyan hidegháború volt ez is, helyettesekkel eljátszva. Reagan elnök céljainak nagyon is megfelelt, hogy a Vörös Hadsereget kifárasszák. Része volt a kommunistaellenes stratégiájának. És örült a lehetőségnek, hogy a hírszerzők megkaparinthatják néhány legújabb fegyverünket. Tehát katonákat küldtek oda, a különleges alakulatoktól. Rendszeresen jöttek-mentek. Egy éjszaka, 1983 márciusában az egyik ilyen csapat megtalálta az apámat és a nagybátyámat, és ellopták a fegyverüket.

Hallgattam.

Lila folytatta: – A fegyver elvesztése persze vereségnek számított. De ami még rosszabb volt, az amerikaiak az afgán asszonyok kezére juttatták az apámat és a nagybátyámat. Erre nem lett volna semmi szükség. Nyilván el kellett hallgattatni őket, mert az amerikai jelenlét titkos volt. De megtehették volna, hogy egyszerűen megölik őket, gyorsan, csendben és könnyen. De ők nem ezt tették. Az anyám másnap egész nap és még éjszaka is hallotta a férje és az öccse üvöltését, tizenhat-tizennyolc órán át. Azt mondta, még így is meg tudta különböztetni a hangjukat.

Körbenéztem a Four Seasons félhomályos teázójában, fészkelődtem a székemen, aztán azt mondtam: – Sajnálom, de nem hiszek magának.

37. fejezet

– Az igazat mondtam – felelte Lila Hoth.

Megráztam a fejem. – Az amerikai hadseregben szolgáltam, katonai rendőr voltam. Nagyjából tisztában voltam azzal, merre járnak a katonáink, és merre nem. És Afganisztán földjére nem tette be a lábát akkoriban amerikai katona. Ez teljesen helyi jellegű konfliktus volt.

– De maguk is érdekeltek voltak a kimenetelében.

– Persze, ahogy maguk is Vietnamban. A Vörös Hadsereg talán ott volt?

Költői kérdés volt, nem vártam rá választ, de Lila Hoth komolyan vette. Előrehajolt az asztal fölött, és halkan, hadarva, idegen nyelven mondott valamit az anyjának, feltételeztem, ukránul. Szvetlána szeme egy kicsit kitágult, és félrehajtotta a fejét, mintha valami apró, homályos történelmi részletre próbálna visszaemlékezni. Halkan, hadarva, hosszan válaszolt. Lila egy pillanatig hallgatott, hogy átgondolja magában a fordítást, aztán azt mondta: – Nem, nem küldtünk katonákat Vietnamba, mert biztosak voltunk benne, hogy szocialista testvéreink a Vietnami Népköztársaságban segítség nélkül is el tudják végezni a feladatukat. És meg is tették – mondja az anyám –, elég látványosan. Kis pizsamás emberkék legyőzték az amerikai hadsereg nagy zöld gépezetét.

Szvetlána Hoth elmosolyodott, és bólogatott.

– Na persze, ahogy aztán őket meg fenékbe rúgta egy csomó afgán kecskepásztor.

– Ez így van, de azért elég sok segítséget is kaptak hozzá az amerikaiaktól.

– Ez nem így volt.

– De azt nyilván beismeri, hogy anyagi jellegű segítséget nyújtottak a mudzsáhidoknak. Pénzt, fegyvereket, föld-levegő rakétákat és egyebeket.

– Ahogy Vietnamban, csak most fordítva.

– Vietnam kitűnő példa. Tud olyanról, hogy az Egyesült Államok katonai segítséget nyújtott volna bárhol a világban anélkül, hogy ne küldött volna úgynevezett katonai tanácsadókat is?

Nem válaszoltam.

– Maga például hány országban szolgált? Nem feleltem.

– Mikor lépett be a hadseregbe?

– 1984-ben.

– Akkor ezek az 1982-ben és 1983-ban történt események még a maga ideje előtt voltak.

– Éppen csak hogy – feleltem. – És a szervezeteknek és intézményeknek is van memóriájuk.

– Ez tévedés – mondta Lila Hoth. – A titkokat megőrizték, az intézmények memóriáját kitörölték. A világszerte lezajlott illegális amerikai katonai bevetéseknek hosszú történetük van. Főleg Mr. Reagan elnöksége alatt voltak gyakoriak.

– Ezt a középiskolában tanulta?

– Igen, ott. És ne feledje, amikor én középiskolába jártam, a kommunisták már rég eltűntek, részben Mr. Reagannek köszönhetően.

– Még ha igaza is lenne, miért tételezik fel, hogy azon a bizonyos éjszakán amerikaiak voltak ott? Feltehetően az anyja nem látta, ami történt. Miért ne foghatták volna el az apját és a nagybátyját közvetlenül a mudzsáhidok?

– Mert a fegyverük soha nem került elő, és az anyámék táborára egyszer sem lőttek éjszakánként mesterlövészpuskával. Az apám fegyverének tárjában húsz golyó volt, és a póttárban volt még húsz. Ha a mudzsáhidok kapták volna el, akkor felhasználták volna a puskát az oroszok ellen. Negyven emberünket megölték volna, vagy legalábbis megpróbálták volna, aztán amikor elfogyott a muníció, eldobták volna a puskát. Az anyám százada végül megtalálta volna valahol. Elég sokat kergetőztek az ellenséggel. Ők elfoglalták a mudzsáhidok állásait, és megfordítva, őrült fogócska zajlott, körbe-körbe. A mudzsáhidok intelligensek voltak, szokásuk volt visszatérni olyan régebbi táboraikba, amikről az ellenség azt hitte, végleg elhagyták. De idővel a mieink az összes táborhelyüket végigjárták. Megtalálták volna a puskát, üresen és berozsdásodva, talán kerítésoszlopnak leszúrva a földbe. Minden elveszett fegyver előkerült így, de ez nem. Az egyetlen logikus következtetés az, hogy elvitték, egyenesen Amerikába, amerikai katonák.

Nem feleltem semmit

– Az igazat mondom – makacskodott Lila Hoth.

– Egyszer láttam egy VAL Silent Snipert.

– Ezt már mondta.

– 1994-ben – folytattam. – Azt mondták, akkor szerezték. Tizenegy évvel az után, amit maga állít. Óriási pánik tört ki amiatt, hogy mire képes ez a fegyver. A hadsereg nem várt volna tizenegy évet, hogy pánikolni kezdjen.

– De igen – felelte Lila – Ha a megszerzése után azonnal bemutatják a fegyvert, az akár a harmadik világháborút is kirobbanthatta volna. Nyílt beismerése lett volna annak, hogy amerikai katonák közvetlen érintkezésbe kerültek a mi katonáinkkal, hadüzenet nélkül. Ez legalábbis illegális lett volna, geopolitikai szempontból pedig teljes mértékben katasztrofális. Amerika elveszítette volna felsőbbrendű erkölcsi pozícióját. A Szovjetunió belülről megerősödött volna, és ez talán évekkel is késleltette volna a kommunizmus bukását

Hallgattam.

– Mondja csak, mi történt maguknál a hadseregben, miután kitört az az óriási pánik?

Egy kicsit hallgattam, és elgondolkoztam, ahogy az előbb Szvetlána Hoth. Felidéztem a történelmi részleteket. Elég meglepő eredményre jutottam. Újra meg újra átgondoltam magamban mindent, aztán azt mondtam: – Tulajdonképpen nem sok.

– Nem vezettek be új védőöltözéket? Újfajta terepmintát? Nem volt semmiféle taktikai reakció az új fegyverre?

– Semmi.

– Logikus ez, még ha a hadseregről beszélünk is?

– Nem igazán.

– És ezt megelőzően mikor volt utoljára fejlesztés a felszerelések terén?

Megint hallgattam egy kicsit, és kutattam az agyamban a részletek után. A PASGT elnevezésű új felszerelést nagy felhajtás és fanfarok közepette vezették be. a hadseregben töltött első éveimben. Személyes golyóálló védelmi rendszer a szárazföldi csapatoknak. Egy vadonatúj golyóálló sisakból állt, amely mindenféle kézifegyvernek ellenáll, és vastag golyóálló mellényből, amelyet a zubbony alatt vagy fölött is lehetett viselni, és komolyabb fegyverek ellen is védett. Főleg kilenc milliméteres golyókkal szemben. Ezenfelül gondosan megtervezett, új terepmintát is bevezettek, kétféle színben, erdős és sivatagi terepre. A tengerészgyalogság egy harmadik, kékesszürke változatot kapott, nagyvárosi terepre.

Hallgattam.

– Szóval, mikor volt a fejlesztés? – kérdezte Lila Hoth.

– A nyolcvanas évek végén.

– Még ha óriási pánik tör is ki valami miatt, mennyi idő kell az új felszerelések megtervezéséhez és legyártásához?

– Néhány év – feleltem.

– Akkor vegyük át újra, mit tudunk. A nyolcvanas évek végén a hadsereg új felszereléseket kapott, főleg a jobb személyes védelem érdekében. Nem gondolja, hogy lehetséges, hogy ez annak az információnak a közvetlen eredménye volt, amelyet egy meg nem nevezett forrásból kaptak 1983-ban?

Nem válaszoltam.

Egy percig némán üldögéltünk. Egy halk és diszkrét pincér lépett oda hozzánk, és megkérdezte, kérünk-e teát. Hosszú listát sorolt fel egzotikus keverékekből. Lila egy olyan fajtát kért, amiről még soha nem hallottam, aztán lefordította az anyjának, aki ugyanazt kérte. Én sima feketekávét rendeltem. A pincér fél centit oldalra billentette a fejét, mintha azt akarná jelezni, hogy a Four Seasons a vendég minden óhaját teljesíti, bármilyen visszataszítóan proletár is az ízlése. Megvártam, amíg távozik, aztán megkérdeztem: – És hogy jöttek rá, hogy kit kell keresniük?

– Az anyám generációja arra készült, hogy szárazföldi háborút fognak vívni Európában, és győzni fognak. Az ideológiájuk tiszta volt, a maguké meg nem. Arra számítottak, hogy a gyors és biztos győzelem után sok hadifoglyot fognak ejteni, talán milliókat is. A politikai tisztek feladata lett volna, hogy osztályozzák az ellenséges katonákat, és az ideológiailag megrögzötteket elválasszák a nyájtól. Ehhez meg kellett ismerkedniük az amerikai hadsereg szerkezetével.

– És ki tájékoztatta őket erről?

– A KGB. Ez egy folyamatosan zajló program volt. Rengeteg információhoz hozzájutottak. Pontosan tudták, kinek mi a feladata az amerikai hadseregben. Az elit egységek esetében még neveket is tudtak. Nemcsak a tisztekét, a közlegényeket is. Ahogy egy vérbeli focirajongó ismeri a liga összes csapatát, az erősségeiket és a gyengeségeiket, a tartalék játékosokat is beleértve. Az anyám úgy gondolta, hogy a Korengal-völgyi akcióra három realisztikus jelölt jöhetett szóba. A SEALS kommandó a haditengerészettől, a Recon a tengerészgyalogságtól, vagy a Delta alakulat. A hírszerzési adatok cáfolták, hogy a SEALS vagy a tengerészgyalogság lett volna. Nem volt semmiféle közvetett bizonyíték ellenük, semmilyen specifikus információ. A KGB-nek mindenhol voltak emberei a hadsereg szervezetében, de nem jelentettek semmit. Viszont feltűnő rádióadásokat észleltek a Delta törökországi bázisairól és ománi őrállomásairól. A radarjaink megmagyarázhatatlan berepüléseket észleltek. Logikus volt a következtetés, hogy a Delta folytatta le az akciót.

A pincér visszajött egy tálcával. Magas, sötét bőrű férfi volt, elég öreg, és valószínűleg külföldi. Tekintély lengte körül. Valószínűleg ezért helyezte a szálloda ilyen előkelő posztra. A magatartása arra utalt, hogy valamikor talán teaszakértő lehetett egy sötét faburkolatú teaházban Bécsben vagy Salzburgban. Valójában valószínűleg munkanélküli volt Észtországban. Talán őt is besorozták annak idején, mint Szvetlána generációjának többi tagját. Lehet, hogy ott tűrte mellette a Korengal-völgyi teleket, valahol a saját etnikai csoportjában. Tüntető ceremóniával kitöltötte a teát, és elrendezte a citromszeleteket a tányéron. A kávémat szép csészében hozta ki. Letette elém, elegánsan leplezett rosszallással. Amikor ismét elment, Lila folytatta: – Az anyám úgy vélte, hogy az akció vezetője legalább százados lehetett. A hadnagy túl alacsony rangú lett volna, az őrnagy túl magas. A KGB-nek rendelkezésére állt a tisztek névsora. Akkoriban elég sok százados volt a Delta alakulatnál. Aztán elemezték a lehallgatott rádióadásokat, és valakinek megakadt a füle a John néven. Ez leszűkítette a kört.

Bólintottam. Elképzeltem egy hatalmas tányérantennát valahol Örményországban vagy Azerbajdzsánban. Egy fickó egy kis kunyhóban, fején a fülhallgatóval keresgél a frekvenciák között, hallgatja a sistergést és recsegést, aztán belebotlik egy beszélgetéstöredékbe, és felfirkantja a John nevet egy durva barna papírból készült jegyzettömbre. Sok mindent az éterből csípnek el. Az adatok legnagyobb része hasznavehetetlen. Ha hébe-hóba megértenek egy szót, az olyan, mint amikor az aranymosó aranyszemcsét talál a szitában, vagy egy darabka gyémánt megcsillan a sziklában.

Lila folytatta: – Az anyám mindent tudott az amerikai hadsereg kitüntetéseiről. Ezt fontosnak tartották, mert ennek alapján is lehetett osztályozni a hadifoglyokat. A dicsőséget jelentő kitüntetés az elfogás után azonnal épp az ellenkezőjére fordul. Tudta, hogy a VAL megszerzését nagy kitüntetéssel jutalmazhatták. De vajon milyen kitüntetéssel? Ne feledje, nem volt hadiállapot, márpedig a legtöbb komolyabb kitüntetés az Egyesült Államok fegyveres ellenségével szemben tanúsított bátorságért vagy hősiességért jár. Bárki lopta is el az apámtól a fegyvert, ezekre a kitüntetésekre nem jelölhették, mert technikailag a Szovjetunió nem volt az Egyesült Államok ellensége, sem katonai értelemben, sem pedig formális politikai értelemben, mivel nem történt hadüzenet.

Ismét bólintottam. Soha nem álltunk háborúban a Szovjetunióval. Épp ellenkezőleg, négy hosszú éven át szövetségesek voltunk a közös ellenséggel szemben folytatott kétségbeesett harcban. A második világháború idejéből származó katonakabátot, amelyen Lila Hoth a saját állítása szerint fogant, szinte biztosan Amerikában gyártották, a segélyprogram részeként. Százmillió tonna gyapjú- és pamutholmit szállítottunk az oroszoknak. Ezenfelül tizenötmillió pár bőrbakancsot, négymillió gumiabroncsot, kétezer mozdonyt és tizenegyezer tehervagont, továbbá tizenötezer repülőgépet, hétezer tankot, és háromszázhetvenötezer katonai teherautót. Mindent ingyen és bérmentve. Winston Churchill azt mondta, ez volt a történelem legkevésbé mocskos segélyprogramja. Mindenféle legendákat mesélnek róla. A szovjetek állítólag kondomokat is kértek, és hogy kellő benyomást tegyenek, azt mondták, negyvenöt centi hosszúságú legyen. Az amerikaiak le is szállították, és a kartondobozokra rápecsételték: Méret: közepes.

Legalábbis így mesélik.

Lila megkérdezte: – Figyel rám?

Bólintottam. – A Kiváló Szolgálatért Érdemérem, az Érdemkereszt vagy a Szolgálati Érdemérem megfelelt volna – mondtam.

– Azok nem elég nagyok.

– Köszönöm szépen. Nekem mindhárom van.

– Az, hogy megszerezték a VAL-t, tényleg nagy húzás volt, igazi szenzáció. Egy teljesen ismeretlen, új fegyver. Ezért komoly kitüntetés járhatott.

– De melyik?

– Az anyám végül arra jutott, hogy a Kiemelkedő Szolgálatért Érdemérem. Ez elég rangos kitüntetés, de más, mint a többi. Meghatározása szerint „az Egyesült Államok kormányának végzett, különlegesen nagy felelősséggel járó szolgálatért” jár. Teljesen független a hivatalosan bejelentett harci cselekményektől. Általában dandártábornokoknak és még magasabb rangúaknak adományozzák. Az anyámék azt az utasítást kapták, hogy minden ilyen kitüntetéssel rendelkezőt azonnal ki kell végezni. Ilyen rang alatt csak nagyon ritkán adományozzák. De ez volt az egyetlen jelentős kitüntetés, amit a Delta egy századosa kaphatott a Korengal-völgyi akcióért.

Bólintottam, mivel egyetértettem. Úgy találtam, Szvetlána Hoth meglehetősen jó elemző volt. Nyilván nagyon jó kiképzést kapott, és jól volt informálva. A KGB elég jó munkát végzett. – Szóval egy John nevű katonát kerestek, aki százados volt a Delta alakulatnál, és Kiemelkedő Szolgálatért Érdemérmet kapott 1983 márciusában.

Lila bólintott. – És a felterjesztés nem volt részletesen megindokolva.

– És maga rávette Susan Markot, hogy segítsen.

– Nem kellett rávenni, örömmel segített.

– Miért?

– Mert felzaklatta az anyám története. Szvetlána Hoth elmosolyodott, és bólintott.

– És egy kicsit az én történetem is. Apátlan árva vagyok, mint ő.

– És hogy merült fel John Sansom neve, még azelőtt, hogy Susan bármit is jelentett volna? Nem hiszem, hogy pár New York-i magándetektív olvasott róla az újságban, és viccesnek találta.

– Nagyon ritka kombinációról van szó. Johnnak hívják, a Delta alakulatnál volt. Kiemelkedő Szolgálatért Érdemérmet kapott, de nem tábornok. A Herold Tribune egy cikkében tűnt fel nekünk, amikor bejelentette, hogy indul a szenátusi választáson. Akkor még Londonban voltunk. Ezt az újságot mindenhol kapni lehet, a New York Times külföldi változata. Lehet, hogy John Sansom az egyetlen ember a hadsereg történetében, akinél mind a négy kritérium stimmel. De tökéletesen meg akartunk bizonyosodni róla, végső megerősítést akartunk.

– Miért? Mit akarnak csinálni vele? Lila Hoth meglepetten nézett rám.

– Hogy mit akarunk csinálni? Semmit. Csak beszélni szeretnénk vele, ez minden. Meg akarjuk kérdezni, hogy miért. Miért tette ezt két embertársával?

38. fejezet

Lila Hoth kiitta a teáját, és letette a csészét a csészealjra. A leheletfinom porcelán elegánsan koccant egyet a leheletfinom porcelánon. – Megszerzi nekem Susan információit? – kérdezte.

Nem válaszoltam.

– Az anyám már nagyon régóta várt.

– És mire várt eddig?

– A kellő időre, alkalomra és lehetőségre. És főleg a pénz miatt A legutóbbi időkig elég korlátozott volt a mozgástere.

– Miért ölték meg a férjét? – kérdeztem.

– Az én férjemet?

– Igen, Moszkvában.

Lila hallgatott, aztán azt felelte: – Ilyen idők jártak.

– Ezt az anyja férjéről is elmondhatjuk.

– Nem, mondtam már: ha Sansom egyszerűen fejbe lövi, ahogy az én férjemmel történt, vagy agyonszúrja, vagy eltöri a nyakát, vagy bármi más módszerrel végez vele. amit a Delta katonáinak tanítanak, az egészen más lett volna. De nem ezt tette. Kegyetlen volt és embertelen. Az apám még a saját fegyverét sem fordíthatta maga ellen, mert ellopták tőle.

Nem feleltem semmit.

– Akarja, hogy egy ilyen ember üljön a Szenátusban?

– Mi más választásom van?

– Ideadja az információt, amit Susan megszerzett?

– Nem lenne értelme – feleltem.

– Miért nem?

– Mert John Sansomnak a közelébe se tudnának jutni Ha valóban megtörtént bármi is abból, amit mondanak, akkor az hétpecsétes titok, és még nagyon hosszú ideig az is marad. És a titkokat védelmezni szokták, főleg manapság. Máris két szövetségi szerv dolgozik ezen az ügyön. Épp most járt itt három fickó, akik maguk után kérdezősködtek. Legjobb esetben kitoloncolják magukat. A lábuk sem éri a földet, és már a reptéren találják magukat. Bilincsben teszik fel az első gépre, turistaosztályon. Aztán a britek leszállítják a gépről, és élete hátralévő részét megfigyelés alatt élheti le.

Szvetlána Hoth csak elbámult a semmibe.

Folytattam: – Legrosszabb esetben pedig egyszerűen eltűnnek, itt és most. Egyik percben még az utcán sétálnak, a másikban már nem. Guantanamón fognak elrothadni, vagy útban lesznek Szíriába vagy Egyiptomba, hogy ott megölhessék magukat.

Lila Hoth hallgatott.

– Azt tanácsolnám, hogy felejtse el az egészet – mondtam. – Az

apját és a nagybátyját megölték egy háborúban. Nem ők voltak az elsők, és nem is az utolsók. Szar dolgok történnek néha.

– Csak meg akarjuk kérdezni tőle, miért tette.

– Már tudják, miért tette. Nem volt hadüzenet, tehát nem ölhették meg a katonáikat Ezek voltak a bevetés szabályai. Minden ilyen küldetés előtt nagyon szigorúan a fejükbe vésik.

– Tehát hagyta, hogy valaki más megölje őket helyette.

– Ilyen idők jártak. Ahogy maga is mondta, a harmadik világháború is kitörhetett volna egy ilyen dolog miatt. Mindenkinek az volt az érdeke, hogy ezt elkerüljük.

– Maga látta az aktát? Susan tényleg meg tudta erősíteni, hogy Sansom volt az? Csak feleljen igennel vagy nemmel. Nem fogok tenni semmit, ha nem látom a saját szememmel. Addig nem is tehetek.

– Nem tesz semmit, kész, maradjunk ennyiben.

– Nem volt helyes, ami történt.

– Afganisztán megszállása eleve nem volt helyes. Otthon kellett volna maradniuk.

– Akkor maguknak is, mindazokról a helyekről, ahol az amerikaiak megfordultak.

– Ezt nem vitatom.

– Na és az információ szabadsága?

– Mi van vele?

– Amerikában a törvények uralkodnak.

– Ez igaz. De tudja, mit mondanak ki a jelenlegi terrorizmusellenes törvények? Figyelmesebben kellene olvasnia a Herold Tribune-t.

– Segít nekünk?

– Igen, megkérem a recepcióst, hogy hívjon maguknak egy taxit a reptérre.

– Ennyi?

– Ez a legjobb segítség, amit bárkitől is kaphat.

– Nem tehetnék valamit, hogy meggondolja magát?

– Nem – feleltem.

– Bármit a világon?

– Nem, semmit – feleltem.

Ezután elhallgattunk. A teaszakértő pincér kihozta a számlát egy kipárnázott bőrtárcában. Lila Hoth aláírta. – Sansomot felelősségre kell vonni – mondta aztán.

– Már ha ő volt – feleltem. – Már ha egyáltalán megtörtént az egész. – Elővettem a zsebemből Leonyid telefonját, és odadobtam az asztalra. Hátratoltam a székem, és készültem felállni.

– Kérem, tartsa meg a telefont – mondta Lila.

– Minek?

– Mert az anyám és én maradunk még pár napig. És szeretném, ha szükség esetén fel tudnám hívni. – Nem játszotta meg magát, nem kokettált velem, nem rezegtette a szempilláit. Nem tette a kezét a karomra, nem próbált csábítóan viselkedni, nem próbált rávenni, hogy meggondoljam magam. Csak egyszerű, semleges hangvételű kijelentés volt.

Aztán még hozzátette: – Még ha nem is a barátunk. – Egészen rezzenésnyi, leheletnyi fenyegetést véltem hallani a hangjában. Halvány, baljós kis visszhangot, alig hallhatóan a szavak mögött, és a csodás kék szempár érezhetően hidegebb lett, mint amikor a meleg nyári tengert beborítja a téli napon megcsillanó jégpáncél. Ugyanaz a szín, csak más hőmérséklet.

Vagy az is lehet, hogy csak szomorú volt, aggodalmas, vagy elszánt.

Mereven ránéztem, aztán visszatettem a zsebembe a telefont, felálltam, és elsétáltam. Rengeteg taxi járt az 57. utcán, de mind foglalt volt, úgyhogy gyalog indultam el. A Sheratonhoz háromsaroknyit kellett elgyalogolni nyugat felé, aztán ötsaroknyit délnek. Maximum húsz perc. Úgy gondoltam, odaérek, mielőtt Sansom végez az ebédjével.

39. fejezet

Nem értem oda a Sheratonba, mielőtt Sansom végzett az ebédjével, részben mert az utcákon óriási volt a tömeg, és a hőség miatt mindenki csak vánszorgott, részben mert nagyon rövid volt az ebéd Ami érthető is. Sansom Wall Street-i hallgatósága a lehető legtöbb időt szereti pénzkereséssel tölteni, és a lehető legkevesebbet az elköltésével. Azt a Washingtonba tartó Amtrak vonatot sem értem el, amelyikkel Sansom utazott. Öt perccel lekéstem, ami azt jelentette, hogy csak másfél óra lemaradással tudtam követni Sansomot a fővárosba.

A Cannon Building bejáratánál ugyanaz a biztonsági őr volt ügyeletben, mint a múltkor. Nem ismert meg, de beengedett, leginkább az alkotmány első kiegészítése miatt. A Kongresszus nem hozhat olyan törvényt, amely akadályozza az állampolgárokat abban, hogy petíciót nyújtsanak be a Kormányzatnak. Ellenőrizték a zsebeim tartalmát egy röntgengéppel, aztán áthaladtam a fémdetektoros kapun, és utána még meg is motoztak, bár a lámpa zölden villogott. Az előcsarnokban egy csomó kongresszusi küldönc nyüzsgött, egyikük előretelefonált, aztán felkísért Sansom irodájába. A folyosók szélesek voltak, és zavarbaejtően kanyarogtak. Az irodák kisméretűek voltak, de szépek. Lehet, hogy egykor nemcsak szépek, hanem tágasak is voltak, aztán később felosztották őket kisebb váróhelyiségekre és belső irodákra, hogy csak egy labirintuson keresztül lehessen megközelíteni az igazán fontos embereket, és annál nagyobb eredménynek érezzük, hogy a színük elé kerülhetünk.

Sansom irodája ugyanúgy festett, mint az összes többi. A falon zászlók, sasos címerek, olajfestmények parókás öregurakról. A recepciós íróasztalnál egy fiatal nő ült. Talán a kampánystáb tagja, talán csak gyakornok. Springfield ott állt, az íróasztal sarkára támaszkodva. Amikor meglátott, mosolytalanul bólintott, elém jött az ajtóhoz, aztán a hüvelykujjával kifelé bökött a folyosóra.

– A büfében van – mondta.

Lementünk a lépcsőn. A büfé széles, alacsony mennyezetű helyiség volt, tele asztalokkal és székekkel. Sansomot nem láttam sehol. Springfield mordult egyet, mintha nem lenne meglepve. Úgy vélekedett, hogy Sansom közben visszament az irodájába valami más útvonalon, és valószínűleg egy kollégájához is beugrott közben. Azt mondta, ez az épület egy labirintus, és Sansomnak állandóan beszélnie kell valakivel – szívességeket kérni, egyezségeket kötni, szavazatokkal üzletelni. Visszamentünk ugyanarra, amerről jöttünk. Springfield bedugta a fejét a belső iroda ajtaján, aztán kihátrált, és intett, hogy bemehetek.

Sansom irodája négyzet alakú helyiség volt, kicsit nagyobb, mint egy gardrób, de kisebb, mint egy harmincdolláros motelszoba. Volt ablaka, faburkolatú falak bekeretezett fényképekkel és újságcikkekkel, a polcokon emléktárgyak. Sansom vörös bőr karosszékben ült az íróasztal mögött, a kezében töltőtollal, előtte egy csomó papír volt kiteregetve. A zakóját levette. Fáradtnak és sápadtnak tűnt, mint aki régóta ül egy helyben. Nyilván nem járt sehol, a büfében tett állítólagos látogatás csak félrevezető manőver volt, feltehetően azért, hogy valaki kijöhessen az irodából anélkül, hogy én meglátnám. Nem tudtam, ki lehetett, és nem tudtam, miért titkolják. Leültem a látogatóknak odakészített székre, és éreztem, hogy még meleg. Sansom háta mögött nagyméretű, bekeretezett kép lógott, ugyanaz, amelyet a könyvében is láttam. Donald Rumsfeld és Szaddam Huszein Bagdadban. A barátainkból olykor ellenségek lesznek, és az ellenségekből barátok. Mellette egy csomó kisebb kép lógott. Sansom némelyiken egy csoport ember között volt látható, másokon egyedül, amint épp mosolyogva kezet fog valakivel. Néhány csoportkép formális volt, de voltak olyanok is, amelyeken szélesen mosolygott egy konfettivel teleszórt színpadon, valamelyik választási győzelme után. A legtöbb képen Elspeth is szerepelt. A hajviselete sokat változott az évek során. Néhány fotón Springfieldet is láttam, alacsony, szikár alakja könnyen felismerhető volt a kisméretű képeken is. Sok kétszemélyes fotó akadt, mosollyal és kézfogással, az a fajta, amit az újságok szeretnek közölni. Némelyik embert felismertem, másokat nem. Voltak, akik az aláírásukkal és extravagáns dedikációval is ellátták a fotót. Sansom megszólalt. – Szóval?

– Tudom, hogy miért kapta 1983 márciusában a Kiemelkedő Szolgálatért Érdemérmet.

– Honnan tudja?

– A VAL Silent Sniper miatt kapta. Az a bizonyos vén csataló, akiről meséltem, annak az embernek az özvegye, akitől elvette. Ezért reagált a nevére. Az lehet, hogy soha nem hallotta Lila Hoth vagy Szvetlána Hoth nevét, de ismert egy Hoth nevű embert annak idején, ez biztos. Nyilvánvaló volt. Valószínűleg elvette a dögcéduláját. Lehet, hogy el is tette szuvenírnek.

Nem látszott rajta semmi meglepetés, nem tagadott semmit, csak annyit mondott: – Ami azt illeti, a dögcédula el van zárva az akcióról írott jelentésekkel és minden egyébbel együtt.

Nem feleltem semmit.

Sansom folytatta: – Grigorij Hothnak hívták. Úgy egyidős lehetett velem. Nagyon kompetensnek tűnt. A társa már nem annyira. Meg kellett volna hallania, hogy jövünk.

Nem feleltem semmit. Hosszú csönd lett. Aztán Sansom mintha végre felfogta volna, mi a helyzet, lehorgasztotta a vállát, felsóhajtott,

és azt mondta: – Micsoda pech így lebukni, nem? Egy kitüntetésnek jutalomnak kellene lennie, nem pedig büntetésnek. Nem azért van, hogy ártson, hogy egész életemben vonszolni kelljen magam után, mint egy vasgolyót láncon. Hallgattam.

– Most mit fog csinálni? – kérdezte.

– Semmit – feleltem.

– Tényleg?

– Nem érdekel, mi történt 1983-ban. És ezek hazudtak nekem. Először Berlinről, de még most is hazudnak. Anyának és lányának adják ki magukat, de nem hiszek nekik. Az állítólagos lány a legcsinosabb nő, akit valaha is láttam. Az anyja, ha lemenne a bányába, feljönne a szén. Amikor először találkoztam velük, velem volt egy nyomozó a New York-i rendőrségtől. Azt mondta, harminc év múlva a lány ugyanúgy fog festeni, mint az anyja. De tévedett: az a nő egymillió év múlva sem fog úgy kinézni.

– Akkor kik ezek?

– Azt esetleg el tudom hinni, hogy az idősebbik az, akinek mondja magát. Politikai tiszt volt a Vörös Hadseregben, aki elveszítette a férjét meg az öccsét Afganisztánban.

– Az öccsét?

– Ő volt a mesterlövész mellett a megfigyelő.

– De a fiatalabbik hazudik?

Bólintottam. – Azt állítja, hogy egy milliárdos özvegye, és Londonban él. A férje moszkvai vállalkozó volt, akit egy riválisa eltett láb alól.

– És nem meggyőző, amit mond?

– Úgy öltözködik, ahogy a szerepe megkívánja, és elég jól is játssza. Lehet, hogy tényleg elveszítette a férjét.

– De valójában kicsoda?

– Szerintem újságíró.

– Miből gondolja?

– Sok mindent tud. Kíváncsi észjárása van. Jó az elemzőkészsége. Olvassa a Herold Tribune-t. Pokolian jó elbeszélő. De túlságosan is sokat beszél. Imádja a szavakat, és szereti kiszínezni a részleteket. Nem tudja visszafogni magát.

– Például miben?

– Túl sok volt a meséjében a pátosz. Úgy állította be, mintha a komisszárok ott lettek volna a fronton a közlegényekkel. Azt mesélte, hogy egy lövészárokban fogant, a Vörös Hadsereg katonakabátja alatt. Ami baromság. A komisszárok gyáva kukacok voltak. Mindig jó távol maradtak a valódi akciótól. Szépen összegyűltek valahol a főhadiszálláson, és pamfleteket írogattak. Időnként meglátogatták a frontvonalat, de sohasem akkor, ha épp veszélyes volt a helyzet.

– Ezt honnan tudja?

– Tudja, honnan tudom. Arra számítottunk, hogy Európában háborút fogunk vívni velük, és milliókat ejtünk foglyul. A katonai rendőröket alaposan kiképezték arra, hogyan kell kezelni őket. A 110. egység irányította volna a dolgot. Lehet, hogy ez csak önámítás volt, de a Pentagonban nagyon komolyan vették. Többet tudtunk a Vörös Hadseregről, mint az amerikairól. Azt pedig pontosan megmondták, hol találjuk meg a komisszárokat. Az volt a parancs, hogy azonnal ki kell végezni az összeset.

– És milyen újságíró lehet a nő?

– Valószínűleg tévériporter. A helyi magánnyomozóknak, akiket felbérelt, voltak kapcsolataik a médiával. Látott már kelet-európai tévéadást? Minden bemondó nő, és mind szenzációsan gyönyörű.

– Melyik országból jött?

– Ukrajnából.

– És milyen szempontból érdekli a sztori?

– Oknyomozás, történelmi háttér, egy kis személyes emberi történettel megfűszerezve, valahonnan meghallotta Szvetlána történetét, és elhatározta, hogy dokumentumfilmet csinál belőle.

– Mondjuk a History Channel orosz változatának?

– Ukrán.

– De miért? Mi lenne az üzenet? Miért akarna kínos helyzetbe hozni minket most, több mint huszonöt év után?

– Nem minket. Azt hiszem, az oroszokat akarják kínos helyzetbe hozni. Jelenleg nagy a feszültség Oroszország és Ukrajna között. Szerintem azt, hogy az amerikaiak a főgonoszok, amúgy is magától értetődőnek veszik. Azt akarják mondani, hogy a csúnya, nagy Moszkvának nem lett volna szabad ilyesminek kitenni szegény szerencsétlen ukránokat.

– Akkor eddig miért nem hallottunk a sztoriról?

– Mert nagyon le vannak maradva. Megerősítést akarnak, mielőtt előállnak vele. Úgy tűnik, azért ott is létezik némi újságírói lelkiismeret.

– És meg tudják szerezni a megerősítést?

– Magától feltehetően nem. És senki más nem tud semmit biztosan. Susan Mark nem maradt életben, hogy bármit is elmondjon. Tehát a titok továbbra is titok marad. Én azt tanácsoltam nekik, felejtsék el az egészet, és utazzanak szépen haza.

– Miért adják ki magukat anyának és lányának?

– Mert ez remek álca. Megható, mint egy valós emberi történet a tévében, vagy a szupermarketekben kapható női magazinokban. Nyilván alaposan ismerik a kultúránkat.

– De miért vártak ennyi ideig?

– Idő kell ahhoz, hogy egy országban létrejöjjön az igazán fejlett televíziózás.

Sansom tétován bólintott, és azt mondta: – Az nem igaz, hogy senki nem tud semmi biztosat. Úgy tűnik, maga elég sokat tud.

– De nem fogok mondani semmit.

– Megbízhatok magában?

– Tizenhárom éven át szolgáltam. Sok mindent tudok, de nem beszélek róluk.

– Nem örülök annak, hogy ilyen könnyen be tudták cserkészni Susan Markot. És annak sem, hogy mi nem tudtunk erről a dologról a legelejétől fogva. Nem hallottunk róla a halála másnapjáig. Az egész olyan volt, mint egy hirtelen rajtaütés. Jó pár lépéssel le voltunk maradva.

A falon függő fotókat nézegettem, az apró figurákat, az alakjukat, a testtartásukat, a sziluettjüket. – Valóban? – kérdeztem.

– Szólniuk kellett volna róla.

– Beszéljen a Pentagonnal és azokkal a fickókkal a Watergate-ben.

– Ezt fogom tenni – mondta Sansom, aztán elhallgatott, mintha újból átgondolná magában a dolgokat, most már nyugodtabban és lassabban, a megszokott katonás stílusában. A titok most már titok marad. Egy darabig mintha ezt fontolgatta volna, minden lehetséges szemszögből. Aztán vállat vont, és kissé szégyenlős arccal megkérdezte: – És most mit gondol rólam?

– Fontos ez?

– Csak reflexből kérdeztem. Politikus vagyok.

– Szerintem fejbe kellett volna lőnie őket.

Egy kis hallgatás után Sansom azt felelte: – Nem voltak hangtompítós fegyvereink.

– Dehogynem, épp akkor vettek el tőlük egyet

– Be kellett tartanunk a bevetés szabályait.

– Figyelmen kívül kellett volna hagynia őket. A Vörös Hadsereg nem vitt magával utazó szakértői labort. Fogalmuk sem lett volna, hogy ki lőtte le őket.

– Szóval, mit gondol rólam?

– Azt gondolom, hogy nem lett volna szabad az afgánok kezére adniuk őket. Erre nem volt semmi szükség. Egyébként ez lesz a sztori lényege az ukrán tévében. Oda akarják ültetni maga mellé az öregasszonyt, hogy megkérdezze, miért tette.

Sansom ismét vállat vont. – Bárcsak megtehetnék. Az igazság az, hogy nem mi adtuk át őket az afgánoknak. Szabadon engedtük őket. Kiszámított kockázat volt, amolyan kettős blöff. Elveszítették a fegyverüket. Mindenki azt feltételezte volna, hogy a mudzsáhidok vették el. Ami sajnálatos dolog, és nagy gyalázat. Nyilvánvaló volt a számomra, hogy nagyon félnek a tisztjeiktől és a komisszároktól. Úgyhogy mindent elkövettek volna, hogy az igazat mondják, és azt bizonygassák, az amerikaiak voltak, nem az afgánok. De a tisztek és a komisszárok nagyon jól tudták, mennyire félnek tőlük, úgyhogy azt gondolták volna, hogy mindez csak kitaláció, szánalmas mentegetőzés. Egy szavukat sem hitték volna. Ezért úgy éreztem, nyugodtan elengedhetjük őket. Az igazság ott lett volna mindenki orra előtt, de nem hitték volna el.

– És azután mi történt?

– Azt hiszem, jobban féltek, mint gondoltam. Túlságosan is féltek, hogy visszamenjenek a táborukba. Elkóboroltak, míg aztán az afgánok rájuk nem találtak. Grigorij Hoth nős volt, egy politikai tiszt volt a felesége. Nagyon félt tőle. Ez történt, és emiatt halt meg.

Hallgattam.

– Nem mintha bárkitől is elvárnám, hogy higgyen nekem – tette még hozzá Sansom.

Nem válaszoltam.

– Igaza van abban, hogy nagy a feszültség Oroszország és Ukrajna között, de köztünk és az oroszok között is van feszültség, méghozzá pillanatnyilag elég jelentős. Ha a történet Korengal-völgyi része kiszivárog, az nagyot robbanhat. Mintha újrakezdődne a hidegháború, csak másképp. A szovjetek legalább aránylag épeszüek voltak a maguk módján. Ezek a mostaniak már nem annyira.

Ezután nagyon hosszúnak tűnő ideig némán ültünk, aztán Sansom íróasztalán megcsörrent a telefon. A recepciós. Hallottam a hangját a kagylóból, de az ajtón keresztül is. Egész listát sorol fel sürgősen elintézendő dolgokból. Sansom letette a kagylót, és azt mondta: – Most mennem kell. Hívok egy küldöncöt, hogy kikísérje. – Felállt, megkerülte az íróasztalt, és kisétált az irodából, mint egy ártatlan ember, akinek nincs rejtegetnivalója. Otthagyott magamra, az ajtó nyitva maradt. Már Springfield is elment. A külső irodában nem láttam mást, csak a nőt az íróasztalánál. Rám mosolygott, én visszamosolyogtam. A küldönc nem jött.

Jó pár lépéssel le voltunk maradva – mondta Sansom. vártam egy hosszú percig, aztán fészkelődni kezdtem, mintha nyugtalan lennék. Aztán hihető szünet után felálltam a székről. A hátam mögött összekulcsolt kézzel járkáltam egy kicsit, mint egy ártatlan ember, akinek nincs rejtegetnivalója, csak sétálgat egy idegen helyen, amely nem az ő felségterülete. Az íróasztal mögötti falhoz léptem, mintha csak találomra tenném. Megszemléltem a fotókat. Megszámoltam, hány olyan arc van, amelyet felismerek. Összesen huszonnégyet számoltam. Négy elnök, kilenc más politikus, öt sportoló, két színész, Donald Rumsfeld, Szaddam Huszein, Elspeth és Springfield.

És volt még valaki.

Egy huszonötödik arc is ismerős volt. A választási győzelmek éjszakáin készült képek mindegyikén ott állt egy fickó közvetlenül Sansom mellett, és ugyanolyan szélesen mosolygott, mintha fürödne a dicsőségben és a jól végzett munka örömében, és nem túl szerényen kikövetelné a maga részét a győzelemből. Egy stratéga, egy taktikus. A háttérben dolgozó politikai intrikus.

Feltehetően Sansom stábfőnöke.

Nagyjából velem egyidős volt. Az összes képen be volt szórva konfettivel, vagy térdig állt a luftballonokban, és úgy vigyorgott, mint egy idióta. De a szeme hideg volt, számító ravaszság csillogott benne.

Egy baseballjátékos szemére emlékeztetett.

Most már tudtam, miért rendezték meg a büfés színjátékot.

Tudtam, ki ült Sansom irodájában előttem a látogatóknak fenntartott széken.

Jó pár lépéssel le voltunk maradva.

Hazug.

Ismertem Sansom stábfőnökét. Láttam már egyszer. Vászonnadrágban és golfingben, késő éjszaka a hatos metrón New Yorkban.

40. fejezet

Nagyon alaposan végignéztem az összes fényképet a hírességekkel. A metrós pasas mindegyiken szerepelt. Más-más évben készültek a képek, más szögből, más győzelmekről szóltak, de határozottan ugyanaz az ember szerepelt rajtuk. Sansom jobbkeze. Aztán hirtelen besietett az irodába egy küldönc, és két perccel később már megint kint találtam magam az Independence sugárúton. Tizennégy perccel ezután a pályaudvaron voltam, és vártam a következő New York-i vonatot Ötvennyolc perccel ezután már kényelmesen a vonaton ültem, és kigördültünk a városból. Az ablakból figyeltem a komor rendező pályaudvarokat. A távolban egy csapat védősisakos, narancssárga mellényt viselő munkás dolgozott a síneken. A mellényük rikított a szmogban. Talán apró fényvisszaverő üvegdarabkákat kevernek a műanyag szálak közé. A mellények nemcsak hogy jól láthatók voltak, de egyenesen figyelemfelkeltők. Odavonzották a tekintetet. Figyeltem a munkásokat, amíg már csak apró narancssárga pontoknak látszottak a messzeségben, majd teljesen eltűntek a szemem elől, amihez több mint egy mérföld kellett.

Ekkor már mindent tudtam, amit valaha is tudni fogok, csak még nem tudtam, hogy tudom. Akkor még nem.

A vonat begördült a Penn pályaudvarra. Késve megvacsoráztam egy helyen, épp szemben azzal, ahol reggeliztem. Aztán elballagtam a 14. kerületi kapitányságra, a 35. utcába. Az éjszakai műszak már megkezdődött. Theresa Lee és a partnere, Docherty, a helyükön voltak. A helyiség csendes volt, mintha minden levegőt kiszippantottak volna belőle. Olyan volt a hangulat, mintha valami rossz hírt kaptak volna, de senki sem sürgött-forgott különösebben, tehát a rossz dolog valahol másutt történt.

Az előteret az irodahelyiségtől elválasztó fakorlátnál ülő recepciós emlékezett rám. Csak elfordult a székén, odapillantott Lee-re, aki vágott egy grimaszt, ami azt volt hivatva kifejezni, hogy nem hal bele, ha még egyszer beszél velem, de abba se, ha nem. Úgyhogy a recepciós visszafordult felém, és ő is vágott egy grimaszt, amivel azt akarta közölni, hogy kizárólag rajtam áll, hogy bemegyek-e, vagy kint maradok. Bementem az irodába, átkanyarogtam az íróasztalok között a helyiség hátsó részébe. Docherty épp telefonált, illetve inkább hallgatta, mit mondanak. Lee csak üldögélt, és nem csinált semmit. Amikor odaértem, felnézett, és azt mondta: – Most nincs hozzá kedvem.

– Mihez?

– Susan Markhoz.

– Van valami hír?

– Semmi a világon.

– A fiúról sincs semmi?

– Úgy látom, tényleg nagyon aggódik a miatt a fiú miatt.

– Maga nem?

– Egy cseppet sem.

– Az ügy még mindig le van zárva?

– A kulcsot is eldobtuk.

– Oké – bólintottam.

Lee egy pillanatig hallgatott, aztán felsóhajtott, és azt mondta: – Mit tudott meg?

– Tudom, ki volt az ötödik utas a metrón.

– Csak négy utas volt.

– Na persze, továbbá a Föld lapos, a Hold pedig sajtból van.

– Ez az állítólagos ötödik utas elkövetett bármiféle bűncselekményt valahol a 30. és a 45. utca között?

– Nem.

– Akkor az ügy továbbra is le van zárva.

Docherty letette a telefont, és az arcán sokatmondó kifejezéssel Lee-re pillantott. Tudtam, mit jelent ez a nézés. Én is amolyan zsaruféle voltam tizenhárom éven át, és sokszor láttam ilyet. Azt jelentette, hogy valaki más kapott meg egy nagy ügyet, és Docherty alapjában véve örül, hogy nem neki jutott, de azért egy kicsit szomorú is, mert ha az ember a dolgok sűrűjében van, az nagy nyűg tud lenni, de még mindig sokkal jobb, mint a pálya széléről figyelni.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Többszörös gyilkosság a 17. kerületben – felelte Lee. – Elég csúnya ügy. Négy fickót találtak az FDR Drive-nál, agyonverték őket.

– Kalapáccsal – tette hozzá Docherty.

– Kalapáccsal?

– Rendes ácsszerszám, egy 23. utcai barkácsáruházban szerezték be. Megtaláltuk a helyszínen. Még az árcédula is rajta volt a vérfoltok alatt.

– Ki volt az a négy fickó?

– Senki sem tudja – mondta Docherty. – Ezért használták a kalapácsot. Az arcukat péppé verték, a foguk kitört, az ujjhegyeiket is szétlapították.

– Öregek, fiatalok, feketék, fehérek?

– Fehér bőrűek – mondta Docherty. – Nem túl öregek. Öltönyben. Nincs semmi, aminek alapján megállapíthatnánk a személyazonosságukat, csak egy hamis névjegy volt a zsebükben, valami cég nevével, amely sehol sincs bejegyezve New York államban, és egy telefonszámmal, amely állandóan használaton kívül van, mert egy filmgyártó cég használja.

41. fejezet

Docherty íróasztalán megcsörrent a telefon. Felkapta, és megint csak hallgatott. Feltehetően egy barátja hívta a 17. kerületi kapitányságról, újabb részletekkel. Lee-re néztem, és azt mondtam: – Most kénytelen lesz újból megnyitni az ügyet.

– Miért?

– Mert ezek voltak az itteni magánnyomozók, akiket Lila Hoth felbérelt.

Lee rám nézett, és megkérdezte. – – Magának telepatikus képességei vannak?

– Kétszer is találkoztam velük.

– Ez még nem jelenti azt, hogy ezek ugyanazok az emberek.

– Nekem is adtak abból a hamis névjegykártyából.

– Minden ilyen alak hamis névjegykártyát használ.

– Ugyanilyen telefonszámmal?

– Csak a filmeseknél és a tévéseknél lehet ilyen számokhoz jutni.

– Exzsaruk voltak. Ez sem számít magának semmit?

– A zsaruk érdekelnek, nem az exzsaruk.

– Említették Lila Hoth nevét.

– Csak azt tudjuk, hogy valamilyen magánnyomozók említették. Ez még nem jelenti azt, hogy ezek voltak azok.

– Azt hiszi, hogy ez puszta véletlen?

– Bárkinek az emberei lehettek.

– Például kié?

– A világon bárkié. Ez itt New York. New Yorkban nyüzsögnek a magánnyomozók, csapatostul járnak. Mind ugyanúgy festenek, és ugyanazzal foglalkoznak.

– John Sansom nevét is említették.

– Nem ők, hanem valamilyen magánnyomozók.

– Tulajdonképpen tőlük hallottam először.

– Akkor lehet, hogy az ő emberei voltak, nem Liláé. Nem gondolja, hogy Sansom esetleg annyira aggódott, hogy küldött ide embereket?

– A metrón ott volt a stábfőnöke. Ő volt az ötödik utas.

– Na látja.

– Nem fog csinálni semmit?

– Tájékoztatom a 17. kerületi kapitányságot erről a háttérinformációról.

– Nem nyitja meg újra az ügyet?

– Nem, amíg nem értesülök egy bűncselekményről, amit a Park sugárútnak ezen az oldalán követtek el.

– Elmegyek a Four Seasonsbe – mondtam.

Későre járt már, és eléggé messze voltam, a város nyugati részén. Nem találtam taxit, csak a Hatodik sugárúton. Ezután már gyorsan odaértem a hotelhez. A hall csendes volt Úgy vonultam be, mintha jogom lenne ott lenni, és a lifttel felmentem arra az emeletre, ahol Lila lakosztálya volt. Végigsétáltam a néma folyosón, és megálltam az ajtó előtt.

Résnyire nyitva volt.

A biztonsági zár nyelvecskéje kilógott, és megakadt az ajtófélfában. Még egy másodpercig álltam, aztán bekopogtam. Semmi válasz.

Megtoltam az ajtót, éreztem, hogy a rugós mechanizmus visszatolja. Széttárt ujjakkal ráfektettem a kezem, negyvenöt fokos szögben beljebb toltam, és hallgatóztam.

Semmi zaj nem jött odabentről.

Kitártam az ajtót, és beléptem. A nappali félhomályba burkolózott A lámpák nem égtek, de a sötétítőfüggönyök szét voltak húzva, és elég fény szűrődött fel az utcáról, hogy láthassam, a szoba üres. Nemcsak hogy nem volt benne senki, de az is látszott, hogy végleg elhagyták az itt lakók. Nem álltak szatyrok a sarokban, nem voltak sehol gondosan lerakott vagy rendetlenül odahányt személyes holmik, nem volt kabát odavetve a széktámlára, nem hevertek cipők a földön. Életnek semmi jele.

A hálószobában ugyanez volt a helyzet A bevetett ágyakon látszott a benyomódás, ahol a súlyos bőröndök feküdtek. A fürdőszobában használt törülközők hevertek szerteszét. A zuhanyfülke fala száraz volt. Az orromat enyhén megcsapta Lila parfümjének illata, de ez volt minden.

Végigjártam mindhárom szobát, aztán kimentem a folyosóra. Az ajtó becsukódott mögöttem. Hallottam, ahogy a rugó a helyére kattan. Elsétáltam a lifthez, megnyomtam a gombot. Az ajtó azonnal kinyílt, ott várakozott a fülke. Lementem a hallba, és a recepciós pulthoz sétáltam. Külön éjszakai személyzet volt ügyeletben. Nem annyian, mint napközben, de ahhoz túl sokan, hogy itt is bevethettem volna az ötvendolláros trükköt. A Four Seasons nem az a fajta hely. Egy férfi felnézett a monitorról, és megkérdezte, miben segíthet. Megérdeklődtem, hogy mikor jelentkeztek ki Hothék.

– Kicsoda? – kérdezett vissza halk, kimért, éjszakai hangon, mintha attól félne, hogy felébreszti az emeleten alvó vendégeket.

– Lila Hoth és Szvetlána Hoth – mondtam.

A férfi értetlen arcot vágott, aztán megint a monitorra nézett, és lenyomott pár billentyűt. Nézegette a monitort, újból lenyomott néhány billentyűt, aztán azt mondta: – Sajnálom, uram, de nem találok ilyen nevű vendéget.

Megmondtam a lakosztály számát. A recepciós megint lenyomott pár billentyűt, meglepetten elbiggyesztette a száját, és azt mondta: – Ezt a lakosztályt egész héten nem használták. Nagyon drága, és elég ritkán bérlik ki.

Újból ellenőriztem magamban, hogy jó számot mondtam-e. – Én

ott jártam tegnap este, akkor laktak benne. És ma újból találkoztam a lakókkal a teázóban. A nő aláírta a számlát.

A férfi újból próbálkozott. Előkereste a teázóból a vendégek számlájára terhelt kifizetéseket. Félig felém fordította a monitort, hogy én is láthassam, ahogy az ügyintézők szokták, ha meg akarnak győzni valamiről. Liláékkal két teát és egy kávét kértünk. Nem volt nyoma, hogy bármi ilyesmiért fizetett volna bárki a hitelkártyájával.

Hirtelen valami halk zörejt hallottam a hátam mögött. Cipők talpa súrlódott a szőnyeghez, aztán valaki nagy levegőt vett, egy ruha megzizzent egy mozdulattól, aztán fémes kattanás hallatszott. Megfordultam, és hét emberrel találtam szemben magam, akik tökéletes félkört alkottak. Négyen egyenruhás New York-i rendőrök voltak. A többi a három szövetségi ügynök, akikkel korábban is találkoztam.

A rendőröknél puska volt.

A szövetségieknél valami más.

42. fejezet

Hét ember, hét fegyver. A rendőröknél lévő puskák Franchi SPAS 12-esek voltak. Valószínűleg nem általánosan használt fegyver a rendőrségnél. A SPAS 12-es futurisztikus külsejű, félelmetes darab, félautomata tizenkét lövetű puska, pisztolymarkolattal és visszahajtható tussal. Sok előnye van, hátránya kettő. Az első az ára, de a rendőrség egy speciális csoportja nyilván hajlandó volt beruházni rá. A második hátránya a félautomata működés. Ez a fajta mechanizmus egy nagy hatóerejű puskánál elméletileg megbízhatatlan. Állandó aggodalomra ad okot, mert bármikor előfordulhatnak mechanikai hibák. Én azonban nem akartam arra feltenni mindent, hogy most talán egyszerre meghibásodik mind a négy – ugyanabból az okból kifolyólag, amiért nem lottózok.

A szövetségiek közül kettőnél Glock 17-es volt. Kilenc milliméteres, osztrák gyártmányú automata pisztoly, szögletes, zömök, megbízható, több mint húsz éve bizonyított. A magam részéről kissé jobban kedveltem a Beretta M9-est, amely olasz gyártmány, mint a Franchi, de millió-egyből millió alkalommal a Glock is ugyanúgy alkalmas az adott feladat elvégzésére, mint a Beretta.

A feladat pillanatnyilag az volt, hogy engem egy helyben tartsanak, és felkészítsenek a fő attrakcióra.

A szövetségi ügynökök vezetője a félkör közepén állt. Hárman tőle balra, hárman jobbra. Egy olyan fegyvert tartott a kezében, amilyet addig csak a tévében láttam. Jól emlékeztem rá. A texasi Florence-ben láttam, egy motelszobában, kábeltévén. De nem a Military Channeien, hanem a National Geographicen. Afrikáról volt a műsor, de nem polgárháborúkról, járványokról, éhezésről szólt – természetfilm volt. Gorillákról csinálták, nem gerillákról. Egy kutatócsapat követett egy kifejlett ezüsthátú hímet. Rádiós jeladót akartak a fülébe tenni. Az állat vagy kétszázötven kilót nyomott. Negyed tonnát. Nyílpuskából kilőtt nyugtatólövedékkel kábították el.

A szövetségiek vezetője egy ilyet szegezett nekem.

Egy nyílpuskát.

A National Geographic műsorában hosszasan megnyugtatták a nézőket, hogy az eljárás teljesen humánus. Részletes diagramokat és komputeres szimulációkat mutattak be. A nyíl apró és tollas, kúpos vége orvosi fémből van. A nyíl hegye steril kerámia, amely át van itatva az altatószerrel. A nyilat nagy sebességgel lövik ki, és úgy egy centire hatol be a gorilla testébe, ahol megakad, de a hegyét vinné tovább a tehetetlenségi erő, Newton mozgástörvényei szerint. Az ütközéstől a kerámiaanyag szétrobban, és a pórusaiba ivódott szer apró cseppekben továbblökődik, ködpáraként szétoszlik a bőr alatt, és átitatja a szöveteket, ahogy egy papírtörülköző felissza a kiömlött kávé cseppjeit A puskával csak egyszer lehet lőni, utána újra kell tölteni. Egy kis kapszulában lévő sűrített gáz hajtja, ha jól emlékeztem, nitrogén. Az újratöltés elég bonyolult, úgyhogy jobb elsőre eltalálni a célpontot.

A kutatók a filmben elsőre eltalálták a gorillát. Nyolc másodperc után már kezdett is elkábulni, húsz másodperc múlva pedig kómába esett. Aztán tíz órával később magához tért, épen és egészségesen.

Csakhogy ő kétszer annyit nyomott, mint én.

A hátam mögött ott volt a recepciós pult. Éreztem, ahogy odanyomódik hozzá a derekam. Volt rajta egy úgy harminc centi széles, kiszögellő polc, a padlótól talán egy méterre, amelyen a vendégek kiteregethetik a kitöltendő papírokat, e mögött volt a recepciós átlagos magasságú íróasztala, amely legalább hetvenöt centi széles lehetett.

Teljes egészében a pult túl magas volt és túl széles, hogy csak úgy nekifutás nélkül átugorjam, főleg így, hogy még háttal is álltam neki. Különben sem lett volna értelme, ha átugrom, azzal még nem jutok át egy másik helyiségbe. Továbbra is ugyanott lennék, csak épp nem a pult előtt, hanem mögötte. Nem sokat nyernék vele, viszont sokat veszíthetnék, ha, mondjuk, rosszul ugrom, és ráesem a székre, vagy beleakadok a telefonzsinórba.

Elfordítottam a fejemet, és vetettem egy pillantást a hátam mögé. Nem volt ott senki. A recepciósok felszívódtak. Nyilván előre utasították őket, talán még el is próbálták velük. Az előttem álló hét ember így nyugodtan lőhetett rám.

Nem volt menekvés, se előre, se hátra.

Mozdulatlanul álltam.

A szövetségiek vezetője közvetlenül a bal combomra célzott a nyílpuskával. Ez aránylag nagy célpont volt. A bőr alatt nincs hájréteg, csak hús, tele hajszálerekkel, amelyek segítik a gyors és hatékony vérkeringést. Teljesen védtelen terület, csak az új kék nadrágom vékony, nyári pamutanyaga fedte. Ne így jöjjön, mert nem engedik be. Megfeszítettem magam, mintha az izomtónus segítene, hogy lepattanjon az az átkozott nyíl, de aztán ellazultam. Az izomtónus a gorillának nem sokat segített, és nekem se fog. Megláttam, hogy a hét férfi mögött, egy távolabbi, homályos sarokban mentősök várakoznak, három férfi meg egy nő. Csak álltak és vártak, egy kerekes hordággyal.

Ha semmi más nem jön be, kezdj el beszélni.

– Ha van még kérdésük, én szívesen leülök beszélgetni magukkal – szólaltam meg. – Civilizáltan is lefolytathatnánk a dolgot, megihatnánk egy kávét. Lehet koffeinmentes is, ha gondolják. Elég késő van. Biztosan főznek frisset a kedvünkért, végül is a Four Seasonsben vagyunk.

A szövetségiek vezetője nem válaszolt, csak rám lőtt a nyílpuskával, úgy két és fél méter távolságból, egyenesen a combomba. Hallottam, ahogy durran a sűrített gáz, és kis, szúró fájdalmat éreztem a combomban. Nem csípés volt, inkább egy tompa ütés, mintha kést döftek volna bele. Aztán a másodperc egy töredékéig nem történt semmi. Egyszerűen nem akartam elhinni a dolgot. Aztán jött a heves, dühös reakció. Arra gondoltam, hogy ha gorilla lennék, most legszívesebben megmondanám azoknak a nyavalyás kutatóknak, hogy inkább maradjanak otthon, és hagyják békén a fülemet.

A szövetségiek, vezetője leengedte a nyílpuskát.

Egy másodpercig megint nem történt semmi, aztán éreztem, hogy felgyorsul a szívverésem, és megugrik, majd leesik a vérnyomásom. Zúgást hallottam a fülemben. Lenéztem-, a nyíl tollas vége kiállt a nadrágomból. Kirántottam. Csupa vér volt, de a hegye nem volt meg. A kerámia porrá hullott szét, és a folyadék, amellyel át volt itatva, már a szervezetemben volt, és tette a dolgát. Kövér vércsepp csordult ki a sebből, és átáztatta a nadrágom pamutanyagát, úgy terjedt a szövet szálai között, mint amikor egy térképen bejelölik, ahogy terjed a járvány a város utcáin. A szívem hevesen kalapált. Éreztem, hogy zúgva száguld a vér az ereimben. Meg akartam állítani, de nem voltam rá képes. Nekidőltem a pultnak, úgy gondoltam, csak átmenetileg, hogy egy kicsit megkönnyebbüljek. Az előttem álló hét ember mintha hirtelen oldalra csúszott volna, mint amikor a baseballban minden játékos odébb áll egy pozícióval a pályán. Nem voltam biztos benne, hogy ők mozdultak-e el, vagy én mozdítottam meg a fejemet. Vagy talán a szoba mozdult meg. Az biztos, hogy eléggé forgott velem az egész. Szédülés fogott el. A pult széle megütötte a hátamat a lapockám alatt Vagy a pult emelkedett felfelé, vagy én csúsztam lefelé. Hátranyúltam, és rásimítottam a tenyeremet. Próbáltam megtámasztani a pultot vagy magamat Nem volt szerencsém. Beleütöttem a fejemet a pult szélébe. A belső órám már nem működött. Próbáltam számolni a másodperceket, szerettem volna elszámolni kilencig. Tovább akartam bírni, mint a gorilla. Valami kis büszkeség még maradt bennem. De nem voltam biztos benne, hogy sikerülni fog.

A fenekem a földre puffant. Már nem láttam semmit. Nem elhomályosodott vagy elsötétedett előttem a világ, hanem éles ragyogás árasztotta el. Vadul örvénylő, ezüstös foltok villantak fel előttem, vízszintesen jobbról balra száguldva. Mintha ringlispílen suhantam volna, csak ezerszeresen felgyorsítva. Aztán őrülten kavargó, gyorsan váltakozó, eleven álomképek jelentek meg előttem, csupa szín és mozgás. Később rájöttem, hogy amikor az álomképek kezdődtek, akkor veszítettem el az eszméletemet, ott, a Four Seasons halljának padlóján heverve.

43. fejezet

Nem tudom, pontosan mennyi ideig voltam eszméletlen. Az óra a fejemben még nem működött rendesen. De végül lassan magamhoz tértem. Egy priccsen feküdtem. A csuklómat és a bokámat műanyag bilinccsel odaerősítették az ágykerethez. Teljesen fel voltam öltözve, a cipőmtől eltekintve, mert az nem volt meg. Mintha a bátyám hangja szólalt volna meg kábult fejemben, egy mondása, amit gyerekkorunkban hallottam tőle. Mielőtt kritizálsz valakit, bújj bele a cipőjébe, és gyalogolj el egy mérföldet. Aztán amikor kritizálni kezdenéd, már egy mérföldnyire leszel, neki meg zokniban kell utánad szaladnia. Megmozgattam a lábujjaimat, aztán a csípőmet. Éreztem, hogy a zsebeim üresek. Mindenemet elvették. Talán felsorolták a tételeket egy nyomtatványon, aztán elzárták valahová a holmimat.

Lehajtottam a fejemet, és a vállamhoz dörzsöltem az államat. Kissé borostásabb volt, mint amire emlékeztem. Úgy nyolc órája nőhetett. A gorilla a National Geographic filmjében tíz órát aludt. Egy pont Reachernek. Persze nálam kisebb adagot használtak, legalábbis reméltem. Az a hatalmas főemlős úgy dőlt el, mint egy kivágott fa.

Megint felemeltem a fejem, és körbenéztem. Egy ketrecszerű cellában voltam, amely egy nagyobb helyiségbe volt beépítve. Ablakai nem voltak, éles villanyfény világított. A ketrec egy újabb építmény volt a régi belsejében. Három egyszerű, rácsos cella állt egymás mellett a téglafalú helyiségben. Csillogó-villogó, vadonatúj ponthegesztett acélból készültek, úgy két és fél méter szélesek és két és fél méter magasak lehettek. A tetejüket is rács zárta le ugyanúgy, mint az oldalukat. A padlózatuk acéllapokból volt, egy kicsit felhajlott a peremük, mintha kis tálcák lennének. Gondoltam, azért, hogy megtartsák a kiömlött folyadékot. Egy cellában mindenféle folyadék kiömölhet. Az acéllapok szélét is odahegesztették a függőleges rácsok tövében körbefutó vízszintes fémrúdhoz. A padlóban nem voltak csavarok. A ketrec nem volt lerögzítve, szabadon állt a tágas, régi teremben.

A helyiségnek magas dongamennyezete volt. A téglákat frissen festették fehérre, de azért látszott, hogy kopottasak. Van, aki a téglák lerakásának módjából és mintázatából meg tudja állapítani, hogy hol van az adott épület, és mikor épült. Én nem értek ehhez, de az volt benyomásom, a keleti parton vagyunk. Tizenkilencedik századi épület, kézzel rakott téglákból. Bevándorló munkások keze munkája, akik gyorsan, és kissé piszkosan dolgoztak. Valószínűleg még mindig New Yorkban vagyok, és valószínűleg valahol a föld alatt. Olyan érzésem volt, alagsorban van a helyiség. Nem volt ugyan nyirkos vagy hűvös a levegő, de valahogy mégis állandó volt a hőmérséklet és a páratartalom, pusztán amiatt, hogy a föld alatt voltunk.

A középső ketrecbe voltam bezárva. Volt benne priccs meg egy vécé, semmi más. A vécét három oldalról körülvette egy nagyjából egy méter magas paraván. A tartály tetején volt kialakítva egy mosdókagyló. Egy csap volt. Csak hideg víz. A másik két ketrec ugyanígy volt berendezve. Priccs, vécé, semmi más. Mindegyik cellától egy nemrégiben ásott kis árok vezetett el a külső helyiség padlójában. Három teljesen párhuzamos, keskeny árkot ástak ki, aztán újra feltöltötték, és lebetonozták. Gondoltam, itt vezet a csatorna a vécékhez, és a vízvezeték a csapokhoz.

A másik két ketrec üres volt. Egyedül voltam.

A külső helyiség legtávolabbi sarkába megfigyelőkamerát szereltek fel arra a pontra, ahol a falak összetalálkoznak a mennyezettel. Egy fekete üvegszem. Széles látószögű lencse volt, feltehetően hogy az egész helyiséget be tudja fogni, és belásson mindhárom ketrecbe. Gyanítottam, hogy mikrofonok is vannak. Egynél valószínűleg jóval több, egyik-másik jó közel hozzám. Az elektronikus lehallgatás nem könnyű. Fontos az éles hangminőség. Ha a szoba visszhangos, az mindent elronthat.

A bal lábam fájt egy kicsit. Szúrás nyoma és horzsolás látszott rajta, ahol a nyil eltalált. A vér már megszáradt a nadrágomon. Nem volt túl sok. Kipróbáltam, mennyire erősek a csuklómat és a bokámat tartó bilincsek. Eltörhetetlenek voltak. Fél percig rángattam őket. Nem mintha ki akartam volna szabadulni, inkább csak azt ellenőriztem, nem ájulok-e el megint az erőlködéstől, továbbá magamra akartam vonni annak a figyelmét, aki a kamerán keresztül figyel, és a mikrofonokon keresztül hallgatózik.

Nem ájultam el megint. A fejem fájt egy kicsit, ahogy kezdett kitisztulni, és az erőlködéstől lüktetett a lábam, de ezektől az apró tünetektől eltekintve elég jól voltam. A reakció a figyelemfelkeltő akciómra egy percet késett. Egy fickó jelent meg, akit még sohasem láttam, kezében egy injekciós tűvel. Valami orvosféle A másik kezében vattapamacsot fogott, hogy letörölje a könyökhajlatomat, mielőtt beadja az injekciót. Megállt a ketrecen kívül, és benézett a rácsokon.

– Ez halálos adag? – érdeklődtem.

– Nem.

– Lenne felhatalmazása halálos adagot beadni?

– Nem.

– Akkor jobb lesz, ha elhúz innen. Akárhány adagot ad be, utána úgyis mindig felébredek, előbb-utóbb maga után megyek, és elkapom, és akkor vagy megetetem magával ezt a vacakot, vagy feldugom a seggébe.

– Fájdalomcsillapító a lábára.

– A lábam jól van.

– Biztos?

– Na, húzzon innen.

Az orvos erre kiment egy vaskos faajtón keresztül, amely ugyanolyan fehérre volt festve, mint a falak. Réginek látszott az ajtó, és kissé gótikus formájú volt. Láttam már hasonlót középületekben, iskolákban, rendőrkapitányságokon.

Visszafeküdtem az ágyra. Párna nem volt. Felbámultam a rácsokon át a mennyezetre, és próbáltam kényelmesen elhelyezkedni. Alig egy perc múlva azonban belépett az ajtón kettő a három ügynök közül, akiket már ismertem. A két beosztott, a főnökük nem volt velük. Egyiküknél egy Franchi 12-es volt, úgy tűnt, megtöltve és kibiztosítva. A másik valamilyen szerszámot tartott a kezében, a karján pedig egy csomó vékony lánc lógott. Az, amelyiknél a fegyver volt, odalépett egészen közel, bedugta a rácson át a csövét, és a torkomhoz szorította. A másik kinyitotta a ketrec ajtaját. Nem kulccsal, hanem egy tárcsát forgatott el jobbra és balra. Számkombinációs zár. Kinyitotta az ajtót, belépett, és megállt a priccs mellett. Egy fogó volt a kezében, de a rovátkolt befogópofák helyén pengékkel. Valami drótvágóféleség. Látta, hogy ránézek, és elmosolyodott. A derekam fölé hajolt. A puska csöve még keményebben nyomódott a torkomba. Bölcs elővigyázatosság. Még lebilincselt kézzel is előrehajolhattam volna derékból, és lefejelhettem volna a fickót. Nem a legjobb formámat hoztam volna, de ha jól meglendítem a fejem, akkor hosszabb időre kiüthettem volna, mint ameddig én eszméletlen voltam. Talán még hosszabb időre, mint a tudósok az ezüsthatú gorillát. Nekem már amúgy is fájt a fejem, egy újabb nagy ütés nem sokat számított volna.

A Franchi csöve azonban szilárdan a helyén maradt, és kénytelen voltam tehetetlenül szemlélni az eseményeket. Az az ügynök, akinél a láncok voltak, kibogozta és a helyükre próbálta őket. Az egyikkel a csuklómat láncolta a derekamhoz, a másikkal a két bokámat láncolta össze, a harmadikkal pedig összekötötte a kéz- és lábbilincset. A börtönökben alkalmazott szokásos módszer. Így képes leszek majd csoszogva járni, és a csípőm magasságáig emelni a kezemet, de semmi többre. A fickó a helyére illesztette a láncokat, odaerősítette, ellenőrizte, aztán a drótvágóval elnyisszantotta a műanyag bilincseket. Kihátrált a ketrecből, az ajtót nyitva hagyta, a társa pedig elvette a torkomtól a fegyvert.

Gondoltam, most azt várják, hogy felkeljek a priccsről, úgyhogy maradtam, ahol voltam. Az ember csak apránként engedjen győzelmeket az ellenfelének, lassan és fukaron adagolva, hogy a lelkük mélyén hálásak legyenek, ahányszor egy kicsit engedünk nekik valamiben. Így talán meg lehet úszni úgy, hogy naponta csak tíz apró vereséget szenvedünk a tíz nagy helyett

A két szövetségi ugyanabban a kiképzésben részesült, mint én, ez nyilvánvaló volt Nem ácsorogtak ott, és nem várták meg, hogy vereséget szenvedjenek. Egyszerűen csak elsétáltak. Amelyik felrakta a láncokat, még visszaszólt az ajtóból: – Idebent van kávé és muffin, ha kér. – így megint nálam volt a labda, pontosan, ahogy ők akarták. Nem vette volna ki magát túl jól, ha dacosan várok egy órát, aztán odacsoszogok, és mindent felfalok. Ez olyan lenne, mintha nyilvánosan vereséget mérne rám a saját éhségem és szomjúságom. Nem elegáns megoldás. Úgyhogy épp csak egy kis ideig vártam, a forma kedvéért, aztán feltápászkodtam, és kicsoszogtam a ketrecből.

Az ajtó egy nagyjából ugyanakkora szobába vezetett, mint amekkorában a ketrecek álltak. Ugyanolyan építésű volt, ugyanolyan színűre festett falakkal. Ablak itt sem volt. Középen nagy faasztal állt, a túlsó oldalán három szék, rajta a három ügynök. Az én oldalamon egy szék állt, üresen. Az asztalon szépen elrendezve ott hevert a zsebeim tartalma. Egy kisimított bankjegycsomó, a tetején néhány pénzérme. A régi útlevelem, a bankkártyám, az összehajtható nyelű fogkefém, a metróbérlet. Theresa Lee névjegye, amelyet a Grand Central termináljában adott. A hamis névjegy, amelyet Lila Hoth embereitől kaptam a Nyolcadik sugárút és a 35. utca sarkán. A Radio Shackben beszerzett pendrive az élénk rózsaszínű tokban. És Leonyid összecsukható mobiltelefonja.

Kilenc tárgy hevert ott csupaszon és magányosan a mennyezetről világító villanykörték éles fényében.

Az asztaltól balra egy ajtó nyílt. Ugyanolyan ívelt formájú, ugyanolyan fából, ugyanúgy frissen festve. Gondoltam, újabb szobába vezethet, három, L alakban elhelyezkedő helyiség közül az utolsóba. Vagy az elsőbe, aszerint, honnan nézzük. Attól függ, hogy az ember fogoly vagy fogvatartó. Az asztaltól jobbra hálószobai komódra emlékeztető, alacsony fiókos szekrény állt. Rajta egy halom szalvéta, egymásba rakott műanyag poharak, termosz, és papírtányér két áfonyás muffinnal. Zokniban odacsoszogtam, és töltöttem magamnak kávét a termoszból.

Az akciót aránylag könnyű volt végrehajtani, mivel a komód alacsony volt. A leláncolt kezem nem akadályozott túlságosan. Két kézzel, alacsonyan magam előtt tartva odavittem a poharat az asztalhoz, és leültem az üres székre. Lehajtottam a fejem, és belekortyoltam a kávéba, ami úgy hatott, mintha meghajolnék és megadnám magam. Nyilván ez is volt a céljuk. A kávé pocsék volt, és épp csak langyos.

A vezetőjük a bankjegycsomó felé nyúlt, mintha azt fontolgatná, hogy felemeli. Aztán megrázta a fejét, mintha a pénz túlságosan is prózai és világias tárgy lenne a számára. Továbbcsúsztatta a kezét, és megállt az útlevelem mögött.

– Ez miért járt le? – kérdezte.

– Mert senki sem tudja megállítani az időt – feleltem.

– Úgy értem, miért nem hosszabbította meg?

– Tudtam, hogy nem lesz rá szükségem a közeljövőben. Ahogy maga sem hord óvszert a tárcájában.

A férfi egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte: – Mikor hagyta el utoljára az országot?

– Magamtól is leültem volna ám beszélgetni magukkal – mondtam. – Nem kellett volna nyíllal lövöldözni rám, mintha az állatkertből szöktem volna meg.

– Több alkalommal is figyelmeztettük, és maga feltűnően kevéssé hajlott az együttműködésre.

– A szememet is kilőhették volna.

– De nem tettük. Nem okoztunk semmi kárt.

– Még mindig nem láttam az igazolványukat. A nevüket sem tudom.

A férfi nem felelt.

– Nincs igazolványuk, nincs nevük, nem ismertették a jogaimat, nem vádolnak semmivel, nincs ügyvédem. Ez már a szép új világ?

– Nagyon jól látja.

– Hát akkor sok szerencsét hozzá. – Az útlevelemre pillantottam, mintha hirtelen eszembe jutott volna valami. Felemeltem a kezem, amennyire bírtam, és előrehajoltam. Jól odébb toltam a kávémat, így az útlevelem és a bankkártyám közé került. Felemeltem az útlevelet, pislogva megnéztem, és hátul belelapoztam. Megvontam a vállam, mintha rosszul emlékeztem volna valamire. Aztán vissza akartam tenni, de nem pontosan ugyanarra helyre, ahol volt. Kissé akadályoztak a láncok. Az útlevél széle meglökte a poharat, mire az felborult. A kávé kiömlött az asztalra, és szépen lefolyt a túlsó szélén, egyenesen a szövetségiek vezetőjének ölébe. Ő azt tette, amit ilyenkor mindenki. A székről félig felemelkedve hátraugrott, és a levegőbe csapkodott, mintha molekulánként akarná eltéríteni a folyadékot.

– Ó, sajnálom – mondtam.

A nadrágja teljesen elázott. Most nála volt a labda. Két választása volt: vagy megszakítja a kihallgatás ritmusát, és szünetet tart, hogy átöltözzön, vagy tovább folytatja nedves nadrágban. Láttam, hogy vívódik magában. Egyáltalán nem volt olyan kifürkészhetetlen, mint ahogy hitte magáról.

Úgy döntött, tovább folytatja nedves nadrágban. Odament a komódhoz, és egy szalvétával letörölgette magát, aztán az asztalhoz is odahozott párat, és felitatta a kiömlött kávét Nagy erőfeszítést tett, hogy ne mutasson semmiféle reakciót, ami önmagában is egy reakció volt.

Újból megkérdezte: – Mikor hagyta el utoljára az országot?

– Nem emlékszem – feleltem.

– Hol született?

– Nem emlékszem.

– Mindenki tudja, hol született.

– Már nagyon régen volt

– Ha kell, itt ülünk egész nap.

– Nyugat-Berlinben születtem – mondtam.

– Az anyja francia?

– Francia volt.

– Miért, most mi?

– Halott

– Sajnálom.

– Nem a maga hibája.

– Biztos benne, hogy amerikai állampolgár?

– Ez meg miféle kérdés?

– Egyenes kérdés.

– A Külügyminisztérium adott nekem útlevelet

– A kérelmén valós adatok szerepeltek?

– Aláírtam?

– Gondolom, igen.

– Akkor gondolom, valósak voltak.

– És hogy lehet amerikai állampolgár? Honosították? A tengerentúlon született külföldi szülőktől.

– Egy katonai támaszponton születtem, ez szuverén amerikai területnek számít. A szüleim törvényesen összeházasodtak. Az apám amerikai állampolgár volt. Tengerészgyalogos.

– Be tudja mindezt bizonyítani?

– Be kell bizonyítanom?

– Fontos lenne. Az, hogy amerikai állampolgár vagy sem, befolyásolhatja, hogy mi történik magával.

– Tévedés. Az befolyásolja, hogy mi történik velem, hogy meddig tart a türelmem.

A bal oldali fickó felállt. Ő volt az, aki a torkomhoz szorította a fegyver csövét. Bal felé indult, és kisétált az ajtón, át a harmadik helyiségbe, íróasztalokat, számítógépeket, irattartó szekrényeket pillantottam meg. Emberek nem voltak odabent. Az ajtó halkan becsukódott, és ismét csönd lett.

A vezetőjük tovább kérdezett: – Az anyja algériai volt?

– Épp az előbb mondtam, hogy francia volt.

– Vannak franciák, akik algériaiak.

– Nem, a franciák azok franciák, az algériaiak pedig algériaiak. Nem olyan bonyolult ez, mint az atomfizika.

– Jó, de vannak franciák, akik Algériából vándoroltak be. Vagy Marokkóból, vagy Tunéziából, vagy más észak-afrikai országból.

– Az anyám nem volt bevándorló.

– Muszlim volt?

– Miért érdekli ez magukat?

– Csak kérdéseket teszek fel.

Bólintottam. – Az én anyám után érdeklődni még mindig biztonságosabb, mint a magáé után.

– Mit akar ezzel mondani?

– Susan Mark anyja tinédzserprostituált volt. Lehet, hogy együtt dolgozott a magáéval.

– Fel akar dühíteni?

– Már sikerült. Vörös az arca, és nedves a nadrágja. És a világon sehová se jut. Mindent egybevéve nem hinném, hogy ez a kihallgatás szerepelni fog a tankönyvekben.

– Ez nem vicc.

– De kezd azzá alakulni.

A férfi hallgatott, és átcsoportosította a tárgyakat az asztalon. A mutatóujjával tologatta őket. Kiegyenesítette a pendrive-ot, aztán pár centivel felém tolta. – Ezt eldugta előlünk, amikor átkutattuk. Susan Mark adta magának a metrón.

– Tényleg?

A férfi bólintott. – De üres, és egyébként is túl kicsi a kapacitása. Hol a másik?

– Milyen másik?

– Ez nyilván csak félrevezetés. Hol van az igazi?

– Susan Mark nem adott nekem semmit. Ezt a Radio Shackben vettem.

– Minek?

– Megtetszett.

– Rózsaszín tokkal? Marhaság. Hallgattam.

– Szereti a rózsaszínt?

– A maga helyén.

– És az milyen hely lenne?

– Egy olyan, ahol maga rég nem járt.

– Hol dugta el? Nem feleltem.

– Egy testüregében?

– A maga érdekében remélem, hogy nem. Épp most fogdosta össze

– Élvezi az ilyesmit? Meleg?

– Ez a kérdés lehet, hogy beválik a guantanamói foglyoknál, de nálam nem.

A fickó vállat vont, és az ujja hegyével visszahúzta a pendrive-ot a sorba, aztán pár centivel előbbre tolta a hamis névjegyet és Leonyid mobiltelefonját, mintha gyalogok lennének egy sakktáblán. – Maga Lila Hothnak dolgozik. A névjegy bizonyítja, hogy kapcsolatban állt az emberekkel, akiket a nő felbérelt, a telefon pedig azt bizonyítja, hogy legalább hat alkalommal felhívta. A Four Seasons telefonszáma benne van a memóriájában.

– Ez nem az én telefonom.

– A maga zsebében találtuk.

– Lila Hoth nem a Four Seasonsben szállt meg, legalábbis a személyzet ezt állítja.

– Csak mert mi megmondtuk nekik, hogy jobb lesz, ha együttműködnek velünk. Mindketten tudjuk, hogy ott szállt meg. Kétszer találkozott vele, aztán a harmadik alkalommal már nem találta ott.

– Igazából ki ez a nő?

– Ezt a kérdést akkor kellett volna feltennie, amikor elvállalta, hogy neki dolgozik.

– Nem dolgozom neki.

– A telefonja azt bizonyítja, hogy igen. Nem olyan bonyolult ez. Nem válaszoltam.

– Hol van most Lila Hoth?

– Maguk nem tudják?

– Honnan tudnánk?

– Feltételeztem, hogy elkapták, amikor kijelentkezett. Mielőtt nyilakkal kezdtek rám lövöldözni.

A férfi hallgatott.

– Korábban is ott jártak – folytattam. – Átkutatták a lakosztályát. Feltételeztem, hogy megfigyelés alatt tartják.

A fickó hallgatott.

– Elszalasztották őket, igaz? – kérdeztem. – Egyszerűen kisétáltak maguk mellett. Hát ez remek! Maguk igazán példásan végzik a munkájukat. Egy gyanús külföldi személy, akinek valami fura ügye van a Pentagonnal, és maguk csak úgy eleresztik?

– Egy kis gikszer – felelte a férfi. Úgy láttam, kissé zavarban van, bár erre nem igazán volt oka. Elhagyni egy szállodát úgy, hogy közben figyelnek, aránylag könnyű. Az ember nem távozik azonnal. Leküldi a poggyászát a londinerrel a szolgálati liften. Az ügynökök a hallban várakoznak. Az ember kiszáll a liftből egy másik emeleten.

és úgy két óra hosszat meghúzza magát valahol, míg az ügynökök feladják, és elmennek. Akkor aztán szépen kisétál. Erős idegek kellenek hozzá, de könnyű megcsinálni, főleg ha egy másik néven is foglaltunk egy másik szobát, ahogy Lila Hoth bizonyosan foglalt szobát Leonyid részére.

– Hol van most Lila Hoth?

– Ki ez a nő? – kérdeztem.

– A legveszélyesebb ember, akivel valaha is találkozott.

– Nekem nem úgy festett.

– Éppen ezért.

– Halvány fogalmam sincs, hol van most – mondtam.

Hosszú csönd lett, aztán a férfi visszahúzta a sorba a hamis névjegykártyát és a mobiltelefont, és előbbre tolta helyettük Theresa Lee névjegyét. – A nyomozó mennyit tud?

– Mit számít az?

– Meglehetősen egyszerű a feladatunk. Meg kell találnunk Hothékat, vissza kell szereznünk a pendrive-ot, de mindenekfelett gondoskodni arról, hogy semmi ne szivároghasson ki. Tehát tudnunk kell, meddig terjedtek az információk, és ki mennyit tud.

– Senki sem tud semmit. Én a legkevésbé.

– Ez nem valami verseny. Nem kap piros pontokat azért, ha szembeszegül velünk. Mindnyájan ugyanazon az oldalon állunk.

– Nekem valahogy nem úgy tűnik.

– Komolyan kellene vennie ezt az ügyet.

– Higgye el, komolyan veszem.

– Akkor mondja el, ki mennyit tud.

– Nem vagyok gondolatolvasó. Fogalmam sincs, ki mennyit tud, és miről.

Hallottam, hogy újból nyílik a bal oldali ajtó. Az ügynökök vezetője is odanézett, és bólintott valakinek. Elfordultam a széken, és megláttam a harmadik ügynököt, aki korábban a bal oldali széken ült. Puska volt nála. Nem a Franchi 12-es, hanem a nyílpuska. Felemelte, és lőtt. Elhúzódtam, de túlságosan későn. A nyíl eltalálta a felkaromat.

44. fejezet

Amikor újból magamhoz tértem, nem nyitottam ki azonnal a szememet. Úgy tűnt, az óra a fejemben megint működik, és meg akartam várni, amíg pontosan beállítódik, és visszazökken a rendes üzemmódba. Pillanatnyilag hat órát jelzett, ami azt jelentette, hogy ismét úgy nyolc óra hosszat voltam eszméletlen. Nagyon éhes és szomjas voltam. A karom ugyanúgy fájt, mint a múltkor a combom. Égető kis horzsolás volt rajta. Éreztem, hogy a lábamon még mindig nincs cipő, de a csuklóm és a bokám nem volt odaerősítve az ágyhoz, ami nagy megkönnyebbülést jelentett. Lustán nyújtózkodtam egyet, és megdörzsöltem az arcomat Még erősebb borosták. Lassan kezdtem szakállt ereszteni.

Kinyitottam a szemem, és körülnéztem. Két dolgot fedeztem fel: Theresa Lee ott volt a tőlem jobbra lévő ketrecben, Jacob Mark pedig a bal oldaliban.

Mindketten rendőrök.

És egyikükön sem volt cipő.

Ez volt az a pont, ahol elkezdtem egy kicsit aggódni.

Ha nem tévedtem, és tényleg este hat óra volt, akkor Theresa Lee-t az otthonából rángathatták ide, Jacob Markot pedig munkából. Mind a ketten rám meredtek. Lee a rácsok mögött álldogált, úgy másfél méterre tőlem. Farmert viselt és fehér blúzt, mezítláb volt. Jake az ágyán ült, rendőrségi egyenruhában, csak a derékszíja, a pisztolya, a rádió adó-vevője meg a cipője nem volt meg. Felültem a priccsen, a padlóra tettem a lábam, és az ujjaimmal megfésülgettem a hajamat. Aztán felálltam, odaléptem a mosdóhoz, és ittam a csapból. New Yorkban vagyunk, ez biztos, felismertem a víz jellegzetes ízét. Theresa Lee-re néztem, és megkérdeztem: – Tudja, hogy pontosan hol vagyunk?

– Maga nem? – kérdezett vissza. Megráztam a fejem.

– Valószínűleg be van mikrofonozva az egész hely.

– Biztosan. De már úgyis tudják, kik vagyunk, úgyhogy nem árulunk el semmi olyat, amit ne tudnának.

– Szerintem nem kellene mondanunk semmit

– Földrajzi tényekről nyugodtan beszélhetünk. Nem hiszem, hogy a terrorizmusellenes törvények tiltják, hogy utcaneveket emlegessünk, legalábbis egyelőre.

Lee hallgatott.

– Mi az? – kérdeztem. Zavartnak látszott.

– Azt hiszi, játszom magával? Nem válaszolt.

– Gondolja, azért vagyok itt, hogy csapdába csaljam, és rávegyem, hogy elmondjon valamit, amit aztán rögzítenek?

– Nem tudom. Semmit se tudok magáról.

– És mit talál gyanúsnak bennem?

– Azok a klubok a Bleecker Streeten, ahol állítólag zenét hallgatott, sokkal közelebb vannak a Hatodik sugárúthoz, mint a Broadwayhez. Az A metróvonal pont ott lett volna. Vagy a B, vagy a C. vagy a D. Mit keresett a hatos metrón?

– A természet törvényei. Az ember agya be van programozva. Az éjszaka közepe volt, koromsötét, ilyenkor minden emlősállat ösztönösen kelet felé tart.

– Tényleg?

– Nem, csak kitaláltam. Nem volt hová mennem. Kijöttem egy bárból, balra fordultam, és elindultam. Ennél jobban nem tudom megmagyarázni.

Lee nem felelt.

– Mi van még? – kérdeztem.

– Nincs csomagja. Sose láttam még hajléktalant legalább egy szatyor nélkül. A legtöbben több holmit cipelnek magukkal, mint amennyi nekem van. Bevásárlókocsin tolják.

– Én más vagyok – feleltem. – És nem vagyok hajléktalan úgy. ahogy ők.

Lee hallgatott

– Bekötött szemmel hozták ide?

Egy hosszú pillanatig csak nézett rám, aztán megrázta a fejét, és sóhajtott egyet. – Egy régi, bezárt tűzoltólaktanyában vagyunk Greenwich Village-ben, a Nyugati 3. utcában. Az utcai szintet és az emeleteket már nem használják. Az alagsorban vagyunk.

– Tudja, hogy pontosan kik ezek a fickók? Theresa nem válaszolt, csak felnézett a kamerára.

– Ugyanaz az elv érvényes. Ők úgyis tudják, hogy kicsodák. Legalábbis remélem. Nem árt, ha tudják, hogy mi is tudjuk.

– Gondolja?

– Épp ez a lényeg, hogy nem tudnak megakadályozni abban, hogy gondolkodjunk. Tudja, hogy kicsodák?

– Nem mutattak semmiféle igazolványt. Se ma, se a múltkor, amikor odajöttek a kapitányságra, hogy magával beszéljenek.

– De…?

– Ha valaki nem mutat igazolványt, az felér azzal, mint ha megmutatná. Az egyetlen olyan szervhez tartoznak, akik soha nem mutatnak semmit. Hallottunk már róluk történeteket.

– Szóval, kik ezek?

– Közvetlenül a Védelmi Minisztériumnak dolgoznak.

– Ezt sejtettem – mondtam. – A védelmi miniszter általában a legnagyobb tökfej a kormányban.

Lee megint a kamerára pillantott, mintha inzultáltam volna, és mintha ennek ő lenne az oka.

– Ne aggódjon – nyugtattam meg. – Nekem úgy tűnik, ezek a fickók volt katonák, és ez esetben maguktól is tudják, mekkora tökfej a védelmi miniszter. Akárhogy is, tagja a kabinetnek, ami azt jelenti, hogy ezek végső soron a Fehér Háznak dolgoznak.

Lee egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte: – Tudja, hogy mit akarnak?

– Részben.

– Akkor ne mondja el.

– Nem fogom – feleltem.

– Elég nagyszabású ügy ahhoz, hogy érdekelje a Fehér Házat?

– Azt hiszem, potenciálisan igen.

– A francba.

– Mikor mentek magáért?

– Ma délután, kettőkor. Még aludtam.

– Voltak velük rendőrök is?

Lee bólintott, és a tekintetén látszott, hogy ez egy kicsit fáj neki.

– Ismerte azokat a járőröket?

Megrázta a fejét. – Egy nagymenő terrorelhárító egységtől voltak. Maguk írják a saját szabályaikat, és elkülönülnek a rendőrség többi részétől. Egész nap különleges autókkal járják a várost, ezt tudta? Néha taxinak álcázzák. Egy ember ül elöl. kettő hátul. Nagy köröket tesznek, végighajtanak a Tízedik sugárúton, aztán vissza a Másodikon. Ahogy a B-52-esek járőröztek annak idején a levegőben.

– Hány óra van most? Úgy hat perccel múlt hat? Lee az órájára pillantott, és meglepetten rám nézett.

– Pontosan – mondta.

A másik ketrec felé fordultam.

– És mi van magával, Jake?

– Először engem hoztak be, dél óta itt vagyok. Figyeltem magát, ahogy aludt

– Peterről van valami újabb hír?

– Semmi.

– Sajnálom.

– Tud róla, hogy horkol?

– Telepumpáltak gorillanyugtatóval, egy nyílpuskával.

– Most viccel?

Megmutattam a vérfoltot a nadrágomon meg a karomon.

– Ezek megőrültek – mondta Jake.

– Munkában volt?

Bólintott. – A diszpécser visszahívott a bázisra, és már ott vártak.

– Szóval az ottani rendőrség tudja, hogy maga hol van?

– Pontosan nem, de azt tudják, kik vittek el.

– Az is valami – mondtam.

– Nem igazán. A rendőrség nem fog tenni értem semmit. Ha ilyenek jönnek valakiért, hirtelen megbélyegzett lesz. Azt feltételezik, hogy elkövetett valamit. Az emberek máris elhúzódnak tőlem.

– Mint amikor belső vizsgálatot indítanak valaki ellen – tette hozzá Lee.

– Docherty miért nincs itt? – kérdeztem.

– Ő kevesebbet tud, mint én. Ami azt illeti, minden tőle telhetőt elkövetett, hogy kevesebbet tudjon. Nem vette észre? Öreg róka.

– A partnere.

– Ma még igen. A jövő hétre már azt is elfelejti, hogy valaha volt partnere. Tudja, hogy van ez.

– Csak három cella van – mondta Jake. – Lehet, hogy Dochertyt máshol tartják.

– Beszéltek már magukkal ezek a fickók? – kérdeztem. Mindketten megrázták a fejüket.

– Aggodnak egy kicsit?

Mindketten bólintottak. Lee megkérdezte: – És maga? – Én jól alszom – feleltem. – De azt hiszem, ez leginkább a nyugtató miatt van.

Fél hétkor ennivalót hoztak, szendvicseket műanyag dobozban. Oldalra fordítva dugták be a rácsok között, palackozott ásványvizet is kaptunk. Én előbb a vizet ittam meg, aztán újratöltöttem a palackot a csapból. A szendvicsem sajtos-szalámis volt. Életemben nem ettem még ilyen jót.

Hétkor elvitték Jacob Markot kihallgatásra. Nem bilincselték meg, nem tették fel a láncokat. Theresa Lee és én csak ültünk a priccsünkön, úgy két méterre egymástól, köztünk a rácsok. Nem beszéltünk túl sokat. Lee rosszkedvűnek látszott. Egyszer megszólalt: – Elveszítettem pár jó barátomat, amikor összeomlottak az ikertornyok. Nemcsak rendőröket, tűzoltókat is. Olyan embereket, akikkel együtt dolgoztam. Régóta ismertem őket. – Úgy mondta, mintha azt gondolná, ez az igazság valamiképpen elszigetelné attól az őrülettől, amely körbeveszi. Nem válaszoltam semmit. Csak ültem némán, és újra átgondoltam magamban különféle beszélgetéseket Sokan mondtak nekem sok mindent, többórányi beszélgetés zsongott a fejemben – John Sansom, Lila Hoth, ezek a fickók itt a szomszéd szobában. Újból átgondoltam magamban mindent, amit mondtak, valahogy úgy, ahogy egy szekrényt készítő asztalos végigsimítja a tenyerével a falemezt, és keresi rajta a csomókat. Akadt egynéhány. Voltak furcsa kis félmondatok, apró nüanszok, hamisan hangzó célzások, de nem tudtam összerakni, hogy ezek mit jelentenek. Akkor még nem. De az, hogy tudtam róluk, már önmagában is némi segítséget jelentett

Fél nyolckor visszahozták Jacob Markot, és elvitték Theresa Lee-t, bilincsek és láncok nélkül. Jake a lábát keresztbe vetve leült a priccsre, háttal a kamerának. Kérdőn ránéztem. Alig észrevehetően megvonta a vállát, és égnek emelte a tekintetét. A kezét az ölében tartotta, ahol a kamera nem látta, és a jobb hüvelyk- és mutatóujjával egy pisztolyt formázott. Megkocogtatta a combját, aztán az enyémre nézett. Bólintottam. A nyílpuska. Két ujját lefelé dugta a térdei között, a harmadikat előre és kicsit balra. Megint bólintottam. Szóval ketten ülnek az asztalnál, a harmadik balra áll a puskával. Valószínűleg a harmadik helyiségbe vezető ajtónál őrködik. Ezért nem kellettek bilincsek és láncok. Megmasszíroztam a halántékomat, a felemelt kezemmel eltakartam a számat, és odasúgtam: – Hol van a cipőnk? – Jake visszasúgta: – Nem tudom.

Ezután némán ültünk. Nem tudtam, mi járhat Jake fejében. Valószínűleg a nővére. Vagy Peter.

Két lehetőség állt előttem. Két módja van annak, hogy megküzdjünk valamivel: belülről, vagy kívülről. Én mindig is inkább az a fajta fickó voltam, aki kívül szeret lenni.

Nyolckor visszahozták Theresa Lee-t, és újból elvittek engem.

45. fejezet

Nem bilincseltek meg, és nem tették fel a láncokat Nyilván úgy gondolták, hogy tartok a nyílpuskától, ami bizonyos mértékig igaz is volt. Nem mintha félnék az apró szúrt sebektől, vagy mintha önmagában véve kifogásom lenne egy jó alvás ellen. Legalább annyira szeretek aludni, mint bárki más. De nem akartam több időt elpocsékolni. Úgy éreztem, nem engedhetem meg magamnak, hogy még nyolc órát vízszintes helyzetben töltsek.

A szobában pontosan úgy helyezkedett el a három ember, ahogy Jacob Mark elmutogatta. A vezetőjük a középső széken ült. Az a fickó kísért be, aki reggel felrakta rám a láncokat. Otthagyott egyedül a szoba közepén, aztán elfoglalta a helyét az asztalnál, a főnöke jobbján. A harmadik, akinél a múltkor a Franchi volt, ott állt balra, kezében a nyílpuskával. A holmim még mindig ott hevert az asztalon. Vagy újból visszarakták. Nem hittem volna, hogy akkor is ott volt, amikor Jake-et vagy Lee-t kihallgatták. Nem lett volna okuk ott hagyni. Nincs relevanciája. Külön nekem helyezték oda újból. Készpénz, bankkártya, fogkefe, metróbérlet, Lee névjegye, a hamis névjegykártya, a pendrive és a mobiltelefon. Kilenc tárgy, mind érintetlen. Aminek örültem, mert legalább hetet közülük magammal akartam vinni.

A középső széken ülő férfi megszólalt: – Foglaljon helyet, Mr. Reacher.

A székem felé léptem, és éreztem, hogy ettől mindhárman kicsit megnyugszanak. Egész éjjel és egész nap dolgoztak, és már harmadik órája folytattak kihallgatásokat megállás nélkül. Márpedig a kihallgatás kemény munka. Sok figyelmet és mentális hajlékonyságot igényel. Kimeríti az embert. Úgyhogy ezek a fickók már elég fáradtak lehettek. Elég fáradtak ahhoz, hogy kicsit veszítsenek az éberségükből. Ahogy elindultam a szék felé, már nem a jelennel foglalkoztak, hanem a jövővel. Azt hitték, túl vannak nehezén. Arról kezdtek gondolkodni, hogyan közelítsenek meg, mi legyen az első kérdés. Feltételezték, hogy engedelmeskedni fogok, szépen leülök a székre, várom a kérdéseket, és készen állok, hogy válaszoljak rájuk.

Csakhogy ebben tévedtek.

Amikor már csak fél lépésre voltam, felemeltem a lábam az asztal széléig, aztán kinyújtottam, és löktem rajta egyet. Nem rúgtam, csak löktem, mivel cipő nem volt rajtam. Az asztal hátracsúszott, a túlsó széle jól gyomron találta a két ülő fickót, és nekiszorította őket a széktámlának. Addigra én már balra ugrottam, felfelé rántva kitéptem a nyílpuskát a harmadik fickó kezéből, és amíg ott állt védtelenül, jó keményen az ágyékába térdeltem. Elengedte a puskát, előregörnyedt, én pedig gyorsan lábat váltottam, és a másik térdemet az arcába nyomtam. Olyan volt, mint egy ír néptánc. Megpördültem, előreszegeztem a nyílpuskát, és mellbe lőttem a főnöküket Aztán átugrottam az asztalt, és a másik fickót fejbe vágtam a puskatussal, háromszor, keményen és durván, amíg elnémult, és nem mozgott tovább.

Négy zajos, heves másodperc alatt lezajlott az egész. Négy különálló mozdulat és négy időegység, az asztal ellökése, a puska megszerzése, a főnök mellbe lövése, a másik fickó fejbe vágása. Egy, kettő, három, négy. Simán és könnyen ment. A két fickó, akiket leütöttem, eszméletlen volt, mindkettő vérzett. Az egyiknek betört az orra, a másiknak felszakadt a fejbőre. A főnökük már szinte teljesen elkábult a nyugtatónak köszönhetően, ahogy én kétszer is. Érdekes volt figyelni. Valamiképpen az izmokat bénította meg a szer. A férfi lassan, tehetetlenül lecsúszott a székről, de a szeme még mozgott, mintha tudatában lenne annak, ami történik. Emlékeztem, milyen kavargó foltokat láttam magam előtt, és azon tűnődtem, vajon ő is ugyanazt látja-e.

Aztán elfordultam, és szemügyre vettem a harmadik helyiségbe vezető ajtót. Az orvosról még mindig nem tudtam, hol van. És talán mások is vannak odabent, lehet, hogy többen is. Az ajtó csukva maradt. A harmadik helyiségben csönd honolt. Letérdeltem, és benéztem a harmadik fickó zakója alá. Pisztoly nem volt nála. Pisztolytáskát viselt a vállán, de üres volt. Valószínűleg így írja elő a szabályzat. Nem tarthatnak maguknál pisztolyt zárt helyiségben, egy fogoly jelenlétében. Ellenőriztem a másik kettőt is, náluk sem volt fegyver, csak a kormányszerveknél használt műanyag váll pisztolytok, üresen.

A harmadik helyiségben továbbra is csönd volt.

Megnéztem a zsebeiket. Mind üres volt, mindent eltávolítottak belőlük. Csak néhány semleges tárgy lapult bennük, papír zsebkendő, egy-két apró pénzérme a varrások mellett becsúszva. Se lakáskulcs, se kocsikulcs, se telefon. Tárca vagy jelvénytartó főleg nem.

Felemeltem a nyílpuskát, egyik kezemmel készenlétben tartottam, és a harmadik szoba ajtajához osontam. Benyitottam és felemeltem a puskát, mintha céloznék. A puska az puska, még ha nincs is megtöltve, és nem igazi. Az első benyomás és az ösztönös reakció a fontos.

A harmadik helyiségben nem volt senki.

Se orvos, se további ügynökök, se kisegítő személyzet. A világon senki és semmi, csak szürke irodabútorok és neonvilágítás. A helyiség ugyanolyan méretű és arányú volt, mint az első kettő. Alagsor, fehérre festett régi téglafalakkal. Innen is nyílt egy ajtó. ahonnan vagy egy negyedik helyiségbe, vagy egy lépcsőházba lehetett jutni. Odamentem, és kinéztem rajta.

Az ajtó a lépcsőházba nyílt. A fal itt már nem volt frissen festve, ősrégi, málladozó zöld festék borította. Becsuktam az ajtót, és megnéztem a bútorokat. Három íróasztal, öt irattartó szekrény, négy zárható acélszekrény, mind szürke, egyszerű, praktikus, és mind zárva. Számkódos zárjuk volt, mint a celláknak, ezért is nem volt semmiféle kulcs az ügynökök zsebében. Az íróasztalokon nem álltak papírhalmok, csak három pihenő számítógép és három telefonkészülék. Lenyomtam a szóközbillentyűt, hogy megnézzem, mi van a monitorokon. Mindegyik jelszót kért. Felemeltem a kagylókat, és lenyomtam az újratárcsázó gombot. Minden alkalommal egy operátor jelentkezett. A végletekig lelkiismeretes és alapos biztonsági intézkedések. Ha az ember végez egy hívással, egy pillanatra leteszi a kagylót, aztán felemeli, lenyomja a nullát, és újból leteszi a kagylót, így törlődik az előző hívás. A három fickó nem tökéletes, de azért nem is ostobák.

Egy hosszú pillanatig mozdulatlanul álltam. Csalódott voltam a számkódos zárak miatt. Szerettem volna megtalálni a raktárát, újratölteni a nyílpuskát, és a másik két ügynökbe is belelőni egy adagot. És vissza akartam szerezni a cipőmet. Sajnos, egyik sem sikerült.

Visszaballagtam a cellákhoz. Jacob Mark és Theresa Lee felnéztek, aztán elfordultak, aztán meglepetten ismét rám néztek. Egyedül voltam, a kezemben egy nyílpuskával. Gondoltam, biztosan hallották a zajokat, és azt hitték, jól összevertek. Nem számítottak rá, hogy ilyen hamar visszajövök, sőt arra sem, hogy egyáltalán visszajövök.

– Mi történt? – kérdezte Lee.

– Elaludtak.

– Hogyhogy?

– Gondolom, untatta őket, amit mondtam.

– Akkor most tényleg nagy bajban van.

– Mihez képest?

– Eddig ártatlan volt.

– Ugyan már. Theresa, nőjön fel.

Nem válaszolt. Megnéztem a cellák ajtaján lévő zárakat. Jó minőségűnek és nagyon precíznek tűntek. A tárcsa szélénél körben gravírozott számok sorakoztak egytől harminchatig. A tárcsát mindkét irányba el lehetett forgatni. Kipróbáltam, de szinte semmit sem éreztem az ujjaim alatt, csak egészen enyhe mechanikus ellenállást. Remek mérnöki munka. Azt mindenesetre nem éreztem, hogy a zár rugója kattanna.

– Akarja, hogy kihozzam? – kérdeztem.

– Úgysem tud – mondta Lee.

– Ha meg tudnám tenni, akarná?

– Miért ne akarnám?

– Mert akkor maga is tényleg bajban lenne. Ha itt marad, akkor elfogadja a játékszabályaikat.

Theresa nem válaszolt.

– Na és maga, Jake?

– Megtalálta a cipőinket? – kérdezte.

Megráztam a fejem. – De kölcsönveheti az övékét Nagyjából a maga mérete.

– És magával mi lesz?

– Vannak cipőboltok a Nyolcadik sugárúton.

– És odáig mezítláb akar menni?

– Ez itt Greenwich Village. Ha itt nem mászkálhatok mezítláb, akkor hol?

– Hogy tudna kivinni minket?

– Kijátsszuk a tizenkilencedik századi hatékonyságot a huszonegyedik századi felületességgel szemben. Nem lesz könnyű, úgyhogy tudnom kell, hogy egyáltalán belefogjak-e. Nagyon gyorsan kell dönteniük, mert nincs sok időnk.

– Mielőtt magukhoz térnek?

– Mielőtt bezár a barkácsbolt.

– Oké, én ki akarok menni – mondta Jake. Theresa Lee-re néztem.

– Nem tudom – mondta. – Én nem követtem el semmit.

– És van kedve itt dekkolni még egy darabig, és ezt bizonygatni? Mert azt elég nehéz lesz. Negatívumokat bebizonyítani mindig nehéz.

Nem válaszolt.

– Meséltem Sansomnak arról, hogy mennyit tanulmányoztuk annak idején a Vörös Hadsereget. Tudja, kiktől féltek a legjobban? Nem tőlünk. Leginkább a saját népüktől féltek. A legrosszabb rémálmuk az volt, hogy egész életüket azzal kell majd tölteniük, hogy folyton az ártatlanságukat bizonygatják.

Lee bólintott.

– Ki akarok menni – mondta.

– Oké – feleltem. Körbenéztem, és mindent felmértem, amit fel kellett mérni, szemmértékkel felbecsültem az arányokat és a súlyokat.

– Ne menjenek sehová – mondtam. – Egy órán belül visszajövök.

Legelőször a szomszéd helyiségbe mentem át. A három szövetségi ügynök még mindig eszméletlen volt. A főnökük így is marad, nyolc órán át, vagy talán még tovább, mivel a testtömege úgy kétharmada lehetett az enyémnek. Egy kínos pillanatra az is átfutott az agyamon, hogy talán megöltem. Egy magamfajta méretekkel rendelkező embernek szánt adag lehet, hogy veszélyes egy kisebb termetűnek. De egyelőre egyenletesen lélegzett. Különben is, ő kezdte az egészet, akkor vállalja a kockázatot is.

A másik kettő sokkal gyorsabban fog magához térni. Az is lehet, hogy meglehetősen hamar. Az agyrázkódás kiszámíthatatlan. Úgyhogy átmentem a másik szobába, kihúztam az összes számítógépkábelt, visszavittem őket, és jó szorosan összekötöztem velük a két ügynököt a csuklójuknál, a könyöküknél, a bokájuknál, a nyakuknál. A kábel belsejében rézhuzalok vannak, kívülről kemény műanyag borítással. Eltéphetetlen. Levettem a zoknimat, összekötöttem a kettőt, és betömtem vele annak a száját, akinek a fejsebe volt. Nem lehetett kellemes neki, de gondoltam, biztos kap veszélyességi pótlékot, akkor már dolgozzon is meg érte. A másikuk száját nem tömtem be. Az orra be volt törve, ha betömöm a száját, azzal megfojtottam volna. Reméltem, idővel majd értékelni fogja a jóindulatomat.

Ellenőriztem a munkámat, aztán visszapakoltam a zsebembe az asztalon heverő holmimat, és elhagytam az épületet.

46. fejezet

A lépcső a földszintre vezetett, és egy teremgarázs hátsó részére nyílt, ahol egykor a tűzoltóautók parkolhattak. Tágas, üres helyiség volt, tele patkányürülékkel és olyan meghatározhatatlan szeméttel, ami általában felgyülemlik az elhagyatott épületekben. A nagy garázsajtó zárva volt, egy elrozsdásodott vasretesz és régi lakat zárta le. De a bal oldali falban nyílt egy kisebb ajtó is. Nem volt nehéz eljutni odáig, a szeméttengerben húzódott egy félig-meddig kitaposott ösvény. A szemét nagy részét már félrerugdosták az erre elhaladó lábak, de azért így is maradt épp elég, hogy ne legyen könnyű mezítláb járni benne. A lábfejem oldalával félresöprögettem a szemetet, aztán beléptem az üres helyre. Egyszerre mindig csak egy lépést tettem meg. Elég lassan haladtam, de végül odaértem.

Az ajtón új zár volt, de főleg az volt a célja, hogy kívül tartsa a behatolókat, nem pedig az, hogy megakadályozza a kijutást. Belülről egyszerű retesz tartotta az ajtót, csak kívülről volt számkódos zár. Találtam egy jó súlyos rézidomot, amivel a locsolótömlőket lehet összekapcsolni. Miután kimentem, ezzel kitámasztottam a résnyire nyitva hagyott ajtót, hogy vissza is tudjak majd jönni. Kiléptem egy sikátorba, és néhány óvatos lépés után már kint is voltam a Nyugati 3. utcában.

Egyenesen a Hatodik sugárút felé indultam. Senki sem figyelt a lábamra. Forró nyári éjszaka volt, és az enyémnél sokkal vonzóbb testek is voltak az utcán. Én is szemügyre vettem egyet-kettőt. Aztán leintettem egy taxit, és elvitettem magam húszsaroknyit északra, aztán félsaroknyit keletre a 23. utcai nagy barkácsáruházhoz. Docherty említette a címet, itt vették a kalapácsokat, amikkel a FDR Drive-nál megtámadták a magánnyomozókat. Az áruházban záráshoz készülődtek, de azért még beengedtek. Az építkezési kellékek osztályán találtam egy másfél méteres emelőrudat. Vastag volt és jó erős, hengerelt acélból készült. A pénztár felé menet átsétáltam a kertészeti osztályon. Úgy döntöttem, két legyet ütök egy csapásra, és beszereztem egy pár műanyag kerti klumpát. Jó ronda volt, de még mindig jobb, mint a semmi. A bankkártyámmal fizettem, bár tudtam, hogy ez nyomot hagy a számítógépekben, de semmi okom nem volt, hogy eltitkoljam, hogy szerszámokat vettem. Amúgy is rá fognak jönni.

Az utcán úgy köröztek a taxik, mint a keselyűk, olyan emberekre várva, akik nagy csomaggal jönnek ki a barkácsáruházból. A dolognak nem volt sok értelme gazdasági szempontból. Az ember elkölt öt dollárt, hogy nagy tételben vásároljon valamit, aztán meg rákölt nyolcat, hogy hazaszállítsa. Mindenesetre nekem jól jöttek a taxik. Egy percen belül már útban voltam vissza, dél felé. A 3. utcában szálltam ki, a tűzoltóállomás közelében, de azért nem közvetlenül előtte.

Ekkor megláttam, hogy három méterrel odébb épp besétál a sikátorba az orvos.

Tisztának és kipihentnek tűnt, vászonnadrágot, fehér pólót és tornacipőt viselt. Nyilván most váltották a személyzetet. Az ügynökök tartották a frontot egész nap, aztán éjszakára felváltja őket az orvos, aki gondoskodik róla, hogy a foglyok biztosan életben maradjanak másnap reggelig. Inkább hatékonyságból, mint emberiességből. Az volt az érzésem, az információkat enyhén szólva fontosabbnak tartják, mint a személyes jogokat, vagy a foglyok jólétét.

A bal kezemben fogtam az emelőrudat, és jól belehúztam, a lábamon a lötyögő klumpával, hogy odaérjek a személyzeti bejárathoz, még mielőtt az orvos bemenne rajta. Nem akartam, hogy félrerúgja a rézidomot, és becsukódjon az ajtó. Ez most egyáltalán nem hiányzik. A fickó meghallotta a lépteimet. Az ajtóban állva visszafordult, és védekezően felemelte a kezét. Keményen meglöktem, és betaszítottam az ajtón. Megcsúszott a szeméten, és fél térdre esett. A nyakánál fogva felrángattam, karnyújtásnyira eltartottam magamtól, a klumpa orrával félretoltam a rézidomot, és hagytam, hogy az ajtó egy kattanással becsukódjon. Aztán visszafordultam, és épp el akartam magyarázni neki, milyen választási lehetőségei vannak, de aztán láttam, hogy magától is rájött. Vagy rendesen viselkedik, vagy behúzok egyet. Úgy döntött, inkább rendesen viselkedik. Leguggolt, és megadó kis gesztussal magasba emelte a kezét. A bal kezembe fogtam az emelőrudat, és előbbre lökdöstem a lépcső felé. Egész úton nagyon engedelmes volt, míg leértünk az alagsorba, és nem akadékoskodott az irodába menet sem. Aztán beértünk a második helyiségbe, és amikor meglátta a három ügynököt a földön, megsejtette, mi vár rá. Megfeszültek az izmai, és beindult az adrenalintermelés. Küzdeni vagy elmenekülni. Megint rám nézett: nagydarab, elszánt fickó, röhejes klumpában, a kezében egy hatalmas vasrúddal. Hallgatott.

– Tudja a cellák számkombinációját? – kérdeztem.

– Nem – felelte.

– Akkor hogy adja be a fájdalomcsillapító injekciókat?

– A rácsokon keresztül.

– Mi történik, ha egy fogolynak rohama van. és maga nem tud bejutni a cellába?

– Szólnom kell valakinek.

– Hol van a felszerelése?

– A szekrényemben.

– Nyissa ki, és mutassa meg.

Visszamentünk az első helyiségbe. Egy zárható szekrényhez vezetett, és elforgatta a számtárcsát. Az ajtó kinyílt. – Ki tudja nyitni a többi szekrényt is? – kérdeztem.

– Nem, csak ezt.

A szekrényben több polc volt, mindenféle orvosi kellékkel megrakva. Becsomagolt injekciós tűk, sztetoszkóp, kis fiolák valamilyen színtelen folyadékkal, vattacsomók, tabletták, kötszerek, géz, ragtapasz.

És egy lapos doboz apró nitrogénkapszulákkal.

Egy másik doboz becsomagolt kis nyilakkal.

Jól el tudtam képzelni, hogy működött a bürokrácia. Sejtettem, hogyan zajlott az értekezlet annak idején, amikor meghatározták az operációs szabályokat a Pentagonban, törzstisztek és néhány alacsonyabb rangú tiszt jelenlétében. A Védelmi Minisztérium egy embere nyilván ragaszkodott hozzá, hogy a nyílpuska munícióját egy szakképzett orvosi tiszt őrizze, mivel az anasztetikus anyagok drognak számítanak. Mire egy aktív állományú katona megjegyzi, hogy a sűrített nitrogén viszont nem orvosi anyag. Egy harmadik rámutat, hogy nincs értelme a hajtóanyagot külön tárolni a töltettől. A kifáradt ügynökök végül megadják magukat, és azt mondják, jó, mindegy, csak lépjünk már tovább.

– Pontosan mi van a nyilakban? – kérdeztem.

– Helyi érzéstelenítő és egy csomó barbiturát.

– Mennyi?

– Épp elég.

– Egy gorillának?

A fickó megrázta a fejét. – Ez csökkentett adag. Egy átlagos ember számára kiszámítva.

– Ki számította ki, hogy mennyi kell?

– A gyártó.

– És tudták, mire kell?

– Persze.

– Pontosan meghatározott megrendelést adtak le nekik?

– Igen.

– És teszteket is végeztek?

– Igen, Guantanamón.

– Nagyszerű országban élünk, nemde? A férfi hallgatott.

– Vannak mellékhatásai?

– Semmi.

– Biztos benne? Ugye, tudja, miért kérdezem?

A férfi bólintott. Tudta, miért kérdezem. A számítógépkábelekből kifogytam, úgyhogy rajta kellett tartanom a szemem, amíg megkerestem a puskát, és megtöltöttem. Olyan volt, mintha egy puzzle-t kellene összeraknom. Nem ismertem ezt a technológiát, csak a józan észre és a logikára hagyatkozhattam. A ravasz mechanizmusa nyilván kiszabadítja a nitrogéngázt, és ez lövi ki a nyilat. Egy puska alapjában véve egyszerű szerkezet. Van eleje és hátulja. Az okok és az okozatok racionális sorban követik egymást a működés során. Negyven másodpercen belül sikerült is megtöltenem.

– Lenne olyan szíves lefeküdni a földre? A férfi nem felelt.

– Tudja, így legalább nem üti be a fejét. A férfi lefeküdt.

– Van valami kívánsága, hogy hova kéri? A karjába, a lábába?

– Akkor hat legjobban, ha egy vastag izomba kerül.

– Akkor forduljon hasra.

Hasra fordult, én meg fenékbe lőttem.

Még kétszer megtöltöttem a puskát, és belelőttem egy-egy nyilat a két ügynökbe is, akiket leütöttem. Így nyertem legalább nyolc órát, hacsak nem állít be váratlanul valaki. Vagy ha az ügynököknek nem kell óránként bejelentkezniük. Vagy ha nincs máris útban értünk egy autó, hogy Washingtonba vigyen. Úgyhogy részben megnyugodtam, de azért tudtam, hogy sietnünk kell. Magammal vittem az emelőrudat, és bementem a cellákhoz. Jacob Mark rám nézett, de nem szólt semmit. Theresa Lee is rám nézett, és megkérdezte: – Manapság ilyen cipőket árulnak a Nyolcadik sugárúton?

Nem válaszoltam, csak odamentem a cella hátsó részéhez, és az emelőrúd lapos végét benyomtam a rácsok széle alá, aztán teljes súlyommal ránehezedtem. Éreztem, hogy a ketrec egészen kicsit megmozdul, épp csak pár milliméternyit. Nem sokkal többet, mint amennyit a fém természetes hajlékonysága engedett.

– Ez ostobaság – mondta Lee. – Ez egy szabadon álló ketrec. Lehet, hogy fel tudja borítani, de attól még benne leszek.

– Ami azt illeti, nem áll teljesen szabadon.

– Nincs a padlóhoz csavarozva.

– De tartja az elvezető csatorna a vécé alatt.

– Ez segít valamit?

– Remélem. Ha megbillentem az egészet, de a csatornavezeték erősen tart, akkor fel fogja tépni a ketrec alját, és így ki tud mászni.

– És tartani fog?

– Ez szerencsejáték. Amolyan verseny.

– Kik között?

– A tizenkilencedik századi törvényhozás és egy kétes hírű huszonegyedik századi hegesztőműhely között, amelyik szerződött erre a munkára a kormánnyal. Látja, hogy a ketrec padlózata nincs mindenhol meghegesztve, csak egyes helyeken?

– Ezt ponthegesztésnek hívják.

– És vajon mennyire erős?

– Nagyon erős. Valószínűleg erősebb, mint amennyire a csatorna rögzítve van.

– Nem biztos. A tizenkilencedik században óriási kolerajárvány tört ki New Yorkban. Sokan meghaltak. Végül a városatyák rájöttek, hogy az okozza, hogy az emésztőgödrök tartalma beszivárog az ivóvízbe. Úgyhogy nekiláttak rendes csatornákat építeni. Mindenféle szigorú szabványokat állapítottak meg a csatornavezetékekhez. Ezek mind a mai napig benne vannak az építési szabályzatban. Az ilyen csöveknek van egy peremük, aminél rögzítik őket. Fogadni mernék, hogy erősebbek, mint a ketrec hegesztése. A tizenkilencedik századi közműépítők a biztonság kedvéért inkább a kelleténél erősebbre csinálták a dolgokat. Sokkal alaposabbak voltak, mint egy ilyen mai építőcég, amelyik csak nyerészkedni akar a Belbiztonsági Hivataltól kapott állami megbízáson.

Lee hallgatott egy kicsit, aztán futólag elmosolyodott – Akkor vagy illegálisan kiszabadítanak a kormány börtönéből, vagy kiszakad a földből a csatornavezeték. Mindkét esetben nyakig vagyok a szarban.

– Nagyon jól látja a helyzetet.

– Remek választás.

– A maga döntése – mondtam.

– Csinálja.

Meghallottam, hogy két helyiséggel odébb megcsörren a telefon.

Letérdeltem, és a kellő pozícióba igazítottam az emelőrúd végét, a ketrec alsó szélét képező vízszintes rács alá, de annyira nem dugtam be, hogy elérje a padlózatot alkotó acéllapok szélét. Aztán kicsit oldalra toltam a lábammal, hogy pontosan az egyik hegesztőpont alá kerüljön, amely majd felfelé vezeti a feszítőerőt a függőleges rácsokon.

Két helyiséggel odébb elhallgatott a telefon.

Lee-re néztem, és azt mondtam: – Álljon fel a vécé tetejére. Adjunk bele mindent.

Felmászott rá, és egy kicsit egyensúlyozott. Teljes erőmből lenyomtam az emelőrudat, aztán egymás után háromszor meghintáztattam. Százhúsz kiló mozgó tömeg, megszorozva a hatvan centis nyéllel. Három dolog történt: először is az acélrúd sekély kis csatornát vájt magának a ketrec alatti betonba, ami mechanikai szempontból nem volt túl hatékony. Másodszor, a ketrec rácsai kissé elgörbültek, ami szintén nem sokat segített. Harmadszor, egy fényes fémdarabka kipattant a helyéről, és elcsúszott a padlón.

– Ez volt a hegesztés helye! – kiáltotta Lee.

Megmozgattam a feszítővasat, és úgy harminc centivel balra újból bedugtam a ketrec alá. Jól ránehezedtem és meghintáztattam, ismét ugyanaz történt. Megcsikordult a porrá morzsolódó beton, meggörbültek a rácsok, és lepattant egy fémdarabka.

Két helyiséggel odébb egy második telefon is csöngeni kezdett. Másféle hangja volt, sürgetőbb.

Hátrább léptem, és kicsit kifújtam magam. Megint odébb vittem a feszítővasat, most hatvan centivel jobbra. Megismételtem az egész eljárást, és egy újabb lepattant fémdarabka volt a jutalmam. Három megvan, de még jó sok volt hátra. Most viszont már nagyjából meg tudtam markolni a ketrec alsó szélét, ahol a feszítővas nyomásától U alakban meggörbült a fémrács. Letettem a szerszámot, leguggoltam a ketreccel szemben, és felfelé fordított tenyérrel benyúltam a rács alá. Jól megmarkoltam, vettem egy nagy levegőt, és nekiveselkedtem. Amikor utoljára néztem az olimpiát, a súlyemelők több mint kétszázötven kilót tudtak kinyomni. Úgy gondoltam, én ennél azért jóval kevesebbet bírok, de ebben a helyzetben ennél sokkal kevesebb is elég lehet.

Két helyiséggel odébb elhallgatott a második telefon, és megszólalt egy harmadik.

Úgy harminc centire sikerült felemelni a padlótól a ketrec oldalát. Acéllemezekből álló alja csikorgott, és úgy meghajolt, mintha papírból lenne, de a hegesztések még tartottak. A harmadik telefon közben elhallgatott. Felnéztem Lee-re, és zihálva mondtam: – Ugorjon! – Rögtön megértette, mit akarok. Okos nő volt. Jó nagy lendülettel leugrott a vécé tetejéről, és meztelen lábával éppen oda toppantott, ahol a hegesztés a legnagyobb nyomásnak volt kitéve. Nem éreztem a kezemben az ütés erejét vagy rázkódást, mert a hegesztések azonnal eltörtek, és a ketrec egész alja V alakban kettéhajlott. Úgy harminc centi széles és harminc centi mély nyílás keletkezett a ketrec oldalánál. Ez jó volt, de nem eléggé. Egy gyerek ki tudott volna mászni, de Lee nem.

Viszont legalább bebizonyosodott, hogy az alapelgondolás jó. Egy pont a tizenkilencedik századi városatyáknak.

Két helyiséggel odébb egymással versengve, sürgetően csöngeni kezdett mindhárom telefon.

Újból nagy levegőt vettem, és ezután már csak újra meg újra meg kellett ismételni a hármas mozdulatsort, és kettesével lepattintani a hegesztőpontokat. Emelőrudat bedugni, megemelni, ugrás. Lee nem volt túl testes, de így is legalább két méteren ki kellett tépni a hegesztéseket, hogy a padlózat eléggé meghajoljon, és kiférjen a résen. Elég hosszú időbe telt, majdnem nyolc percbe, de végül sikerült. Lee hátrahajolva mászott ki a résen, mintha limbózna. A blúza beakadt, és felcsúszott sima, lebarnult hasáról. Végül valahogy kiszabadította magát, kimászott, felállt, aztán jól megölelt, egy kicsit hosszabban, mint kellett volna, majd kibontakozott a karomból. Egy percig pihentem, és megtörölgettem a tenyeremet a nadrágomban.

Azután megismételtem az egészet Jacob Mark ketrecével.

Két helyiséggel odébb a telefonok csöngtek és elhallgattak, csöngtek és elhallgattak.

47. fejezet

Hamar kijutottunk az épületből. Theresa Lee elvette a vezető ügynök cipőjét. Nagy volt rá, de nem túlságosan. Jacob Mark az orvos teljes öltözékét kölcsönvette. Úgy gondolta, egy másik városból származó, hiányos rendőri egyenruha gyanús lehetne az utcán, és ebben valószínűleg igaza is volt. Megérte a kis késlekedés, amit az átöltözés okozott. Vászonnadrágban, pólóban és tornacipőben sokkal jobban festett. Majdnem tökéletesen illettek rá. A nadrág hátsó részén volt egy negyeddolláros nagyságú vérfoltocska, de ez volt az öltözék egyetlen hátránya. Az orvost otthagytuk egy szál alsónadrágban.

Aztán kifelé indultunk, fel a lépcsőn, át a szemetes földszinti helyiségen, ki a sikátorba, majd onnan a 3. utcára. Rengeteg volt a járókelő. Még mindig tombolt a hőség. Balra fordultunk. Nem volt rá semmi különösebb okunk, csak úgy találomra indultunk arra. Mindenesetre szerencsés döntés volt. Alig öt lépést tettünk meg, amikor dudálást és kerékcsikorgást hallottam a hátunk mögül, és megláttam, hogy egy fekete autó fékez le a tűzoltólaktanya bejáratának másik oldalától alig három méternyire. Egy új, csillogó Crown Vic. Két férfi szállt ki belőle. Láttam már őket, és biztos voltam benne, hogy

Theresa Lee is. Kék öltönyt és kék nyakkendőt viseltek. Az FBI emberei. Ők beszéltek Lee-vel a kapitányságon, aztán velem a 35. utcán. Ők kérdezősködtek a kanadai telefonszámokról. Úgy hat méterrel mögöttünk berohantak a sikátorba. Egyáltalán nem vettek észre minket. De ha jobbra indultunk volna, akkor egyenesen a karjaikba futunk, amikor kiszállnak a kocsiból. Úgyhogy nagy mázlink volt.

Tovább szedtük a lábunkat, és eliszkoltunk a Hatodik sugárút felé. Jacob Mark ért oda a sarokra elsőnek, mivel ő volt az egyetlen közöttünk, akinek rendes cipő volt a lábán.

Átkeltünk a sugárút túloldalára, egy darabig a Bleecker Streeten mentünk tovább, aztán meghúztuk magunkat a keskeny, sötét és aránylag csendes Cornelis Streeten. Kihalt volt az utca, csak a járdára kirakott kávéházi asztaloknál üldögéltek néhányan. Jó távol maradtunk tőlük, az emberek pedig ügyet se vetettek ránk. Jobban érdekelte őket az ennivalójuk. Nem is hibáztattam őket, jó illata volt. Még mindig nagyon éhes voltam, a sajtos-szalámis szendvics után is. Az utca csendesebbik végében megálltunk, hogy számba vegyük, mink van. Lee-nél és Jake-nél nem volt semmi. Minden holmijuk ott maradt elzárva a tűzoltólaktanya alagsorában. Nekem megvolt mindaz, amit visszaszereztem az asztalról. A legfontosabb a pénz, a bankkártya, a metróbérlet és Leonyid mobilja volt. Készpénzben negyvenhárom dollárom volt, meg némi apró. A metróbérlettel még négyszer lehetett utazni. Leonyid mobilja már majdnem lemerült. Abban egyetértettünk, hogy a bankkártyámat és Leonyid mobilját szinte biztosan megfigyelés alatt tartják különféle számítógépes rendszerekkel. Ha bármelyiket is használnám, valaki másodperceken belül észrevenné. De emiatt nem aggódtam túlságosan. Az információ csak akkor ártalmas, ha valóban hasznavehető is. Ha megszöktünk a Nyugati 3. utcából, és napokkal később pénzt veszek fel, mondjuk, Oklahoma Cityben, New Orleansban vagy San Franciscóban, akkor ez jelentős információ lenne. Ha azonban rögtön a szökés után veszek ki pénzt pár sarokkal odébb, abból nem derül ki a világon semmi olyan, amit már ne tudnának. New Yorkban olyan sok mobiladótorony van, hogy elég nehéz háromszögeléssel meghatározni egy mobiltelefon helyzetét. Vidéken az is segít, ha legalább nagyjából be tudják határolni, hol használtak egy mobilt, de egy nagyvárosban már nem. Ha egy kétszer két háztömbnyi területet tudnak meghatározni, ott is lehet akár ötvenezer ember, és napokba telne az egészet átkutatni.

Így aztán továbbmentünk, kerestünk egy bankautomatát egy bank szép, halványkékre festett előcsarnokában, és kivettem annyit, amennyit lehetett egyszerre, vagyis háromszáz dollárt. Korlátozták az egy nap kivehető összeget. Ráadásul a gép nagyon lassan működött, valószínűleg szándékosan. A bankok együttműködnek a bűnüldöző hatóságokkal. Ha baj van, leadják a riasztást, és lelassítják a tranzakciót, hogy a rendőröknek legyen idejük kiérni, ami egyes helyeken talán lehetséges, de a nagyvárosi forgalomban nem túl valószínű. A gép csak várt és várt és várt, aztán nagy nehezen kiköhögte a nyugtát. Elvettem, és rámosolyogtam az automatára. A legtöbbnél van beépített biztonsági kamera, digitális videomagnóval.

Továbbmentünk, és Lee elköltötte tíz dolláromat egy vegyesboltban. Vett egy telefontöltőt, amelyet ceruzaelemmel lehetett működtetni. Bedugta Leonyid mobiljába, aztán felhívta Dochertyt. Tíz perccel múlt este tíz, épp készülődnie kell az éjszakai műszak kezdetére. Nem vette fel a telefont. Lee üzenetet hagyott neki, aztán kikapcsolta a telefont Elmagyarázta, hogy a mobilokban GPS-chipek is vannak. Ezt nem tudtam. A chipek tizenöt másodpercenként jelzést adnak, amiből négy-öt méteres pontossággal meg lehet állapítani a helyüket. A GFS-műholdak sokkal pontosabb helymeghatározásra adnak lehetőséget, mint az antennák segítségével végzett háromszögelés. Ha az ember szökésben van, akkor úgy kell használni a mobilt, hogy állandóan kikapcsolva tartja, és csak egészen rövid időszakokra kapcsolja be, amikor épp elhagy egy helyszínt, és továbbáll valahova. Így a GPS nyomkövető mindig le van maradva egy lépéssel.

Úgyhogy ismét továbbmentünk. Nagyon is tudatában voltunk, hogy rendőrautók járőröznek az utcákon, rengeteget láttunk belőlük. A New York-i rendőrség óriási szervezet, a legnagyobb rendőrség egész Amerikában, vagy talán az egész világon. Találtunk egy zajos kis bisztrót a New York-i egyetem környékén, miután észak felől megkerültük a Washington Square Parkot, és kelet felé mentünk tovább. A bisztró sötét volt, telezsúfolva egyetemistákkal. Az ételek közül némelyikről legalább felismerhető volt, hogy micsoda. Éhes voltam, és még mindig teljesen ki voltam száradva. A szervezetem nyilván kettőzött erővel dolgozott, hogy kiürítse magából a dupla adag barbiturátot. Több pohár csapvizet megittam, aztán rendeltem egy joghurtos gyümölcsturmixot, egy hamburgert és kávét Jake és Lee nem kért semmit Azt mondták, túlságosan idegesek, nem bírnak enni. Lee odafordult hozzám: – Jobb lesz, ha elmondja, hogy tulajdonképpen mi folyik itt.

– Azt hittem, nem akarja tudni.

– Már túlléptünk egy határon.

– Nem mutattak semmiféle igazolványt. Magának joga volt azt feltételezni, hogy illegálisan tartják fogva, tehát a szökés nem bűncselekmény. Ami azt illeti, talán még kötelessége is volt.

Lee megrázta a fejét. – Tudtam, hogy kicsodák, akár mutattak igazolványt, akár nem. Én nem a szökés miatt aggódom. A cipő aggaszt. Emiatt leszek pácban. Elloptam annak a fickónak a cipőjét. Ehhez előzetes megfontolás kellett. Azt fogják mondani, hogy lett volna időm meggondolni, és helyesen cselekedni.

Jake-re pillantottam, hogy ő akar-e belekeveredni a dologba, vagy még mindig azt hiszi, a tudatlanság áldás. Vállat vont, mintha azt mondaná, hogy ha eddig benne volt, akkor most már mindegy. Úgyhogy megvártam, amíg a pincérnő kiszolgál, aztán elmondtam nekik mindent, amit tudtam 1983 márciusáról, Sansomról és a Korengal-völgyről, a történet minden részletét és minden implikációját

– Jelenleg is vannak amerikai katonák a Korengal-völgyben – mondta Lee. – Nemrég olvastam róla egy magazinban. Ennek soha nem lesz vége. Remélem, jobban csinálják, mint annak idején az oroszok.

– Ukránok voltak – mondtam.

– Van különbség?

– Biztos vagyok benne, hogy az ukránok szerint van. Az oroszok az első vonalakba tették a nemzetiségieket, akiknek ez nem nagyon tetszett.

– Azt értem, hogy akkoriban a harmadik világháború is kitörhetett volna emiatt – mondta Jake –, de azóta eltelt egy negyedszázad. A Szovjetunió már nem is létezik. Hogy vehet zokon valamit egy ország, amelyik már nincs is?

– Ez geopolitika – mondta Lee. – A jövőről van szó, nem a múltról. Lehet, hogy egyszer majd valami hasonlót művelünk újból, Pakisztánban vagy Iránban, vagy bárhol. Nem mindegy, hogy a világ közvéleménye tudja-e, hogy csináltunk már ilyet korábban is. Maga zsaru, tudja, hogy van ez. Maga örülne neki, ha egy tárgyaláson valamiért nem lehetne megemlíteni, hogy a vádlottnak már van priusza?

– Szóval, mit gondol, mekkora horderejű ez az ügy valójában?

– Óriási – mondta Lee. – Amekkora csak lehet. Számunkra legalábbis. Bár ha úgy vesszük, ugyanakkor elég kis léptékű is ez az ügy, ami kissé groteszk. Értik, mire gondolok? Ha háromezer, vagy háromszáz, vagy akár csak harminc ember tud valamit, akkor már nem sokat lehet tenni ellene. A titok kiszivárgott, a történetnek vége. De pillanatnyilag csak mi hárman tudjuk. Márpedig a három kicsi szám. Elég kicsi ahhoz, hogy meg lehessen akadályozni az információ továbbterjedését. Három embert simán el tudnak tüntetni úgy, hogy senkinek fel sem tűnik.

– Hogyan?

– Megesik az ilyesmi, higgye el nekem. Ugyan ki figyelne fel rá? Maga nem nős, én sem vagyok férjnél. – Rám nézett, és megkérdezte: – Reacher, maga nős?

Megráztam a fejem.

Lee egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – A kutya se kérdezősködne utánunk.

– És a munkatársaink? – kérdezte Jake.

– A rendőrségen azt teszik, amit mondanak nekik.

– Ez őrület.

– Ez a szép új világ, amelyben élünk.

– És komolyan megtennék?

– Elemzik a költséghatékonyság kérdését. Három ártatlan ember, szemben egy óriási geopolitikai botránnyal. Maga mit tenne a helyükben?

– Nekünk is vannak jogaink.

– Régebben voltak.

Jake erre nem felelt semmit. Felhajtottam a kávémat, aztán leöblítettem egy újabb pohár vízzel. Lee kérte a számlát, megvárta, amíg kihozzák és kifizetem, aztán megint bekapcsolta Leonyid mobilját. Vidám kis dallamocskát játszott, ahogy bekapcsolódott a hálózatba, aztán közölte, hogy van egy üzenet. Lee lenyomott egy gombot, és elolvasta.

– Dochertytől jött – mondta. – Még nem ejtett.

Aztán tovább olvasott. Magamban számoltam tizenöt másodperces időközöket, és elképzeltem, ahogy a GPS-chip jeleket továbbít, mintha azt kiabálná: itt vagyunk, itt vagyunk! Tízig jutottam a számolásban. Százötven másodperc telt el összesen. Két és fél perc. Hosszú üzenet volt. Lee arcáról le lehetett olvasni, hogy rossz hírek. Összeszorította az ajkát, a szeme összeszűkült. Kicsit visszagörgette a szöveget, és még egyszer elolvasott valamit, aztán kikapcsolta a telefont, és visszaadta. A zsebembe dugtam. Lee egyenesen rám nézett, és azt mondta: – Igaza volt. A négy halott, akiket az FDR Drive felüljárója alatt találtak, Lila Hoth embere volt. Gondolom, a 17. kerületi kapitányságról a város összes magánnyomozó irodáját végighívták, aztán ellenőrizték azt az egyet, amelyiknél nem vették fel a telefont. Betörtek az irodájukba, és találtak Lila Hoth nevére, a Four Seasons Hotel címére kiállított számlákat. Hallgattam.

– Csakhogy a számlák nem három napra mennek vissza, hanem három hónapra. És a többi adat is befutott, amit kértünk. A Belbiztonsági Hivatalnál nincs feljegyzés arról, hogy két Hoth nevű nő valaha is belépett volna az országba. Három nappal ezelőtt a British Airways járatával semmiképp. Susan Mark pedig soha nem telefonált Londonba, se a munkahelyéről, se otthonról.

48. fejezet

Ha használtuk a telefont, azonnal tovább kellett menni, ez volt a szabály. Északnak indultunk a Broadwayn. Taxik és járőrautók húztak el mellettünk, ránk vetült a reflektorok fénye. Elsiettünk egészen az Astor Place-ig, aztán lementünk az aluljáróba. A metróbérletemen lévő négy utazási lehetőségből hármat felhasználtunk, amikor felszálltunk az észak felé tartó hatos metróra, ahol az egész elkezdődött. Egy újabb vadonatúj R142A szerelvény. Éjjel tizenegy óra volt, rajtunk kívül tizennyolc utas ült a kocsiban. Találtunk három egymás melletti helyet egy nyolcszemélyes ülésen. Lee ült középen, Jake a balján. Félig elfordult, és lehajtotta a fejét, hogy halkan tudjon beszélgetni vele. Én ugyanúgy helyezkedtem el Lee jobbján. Jake megkérdezte: – Szóval akkor Hothék hazudtak, vagy a kormány próbálja máris fedezni saját magát azzal, hogy törölt minden adatot?

– Bármelyik lehet – felelte Lee.

– Hothék hazudnak – mondtam.

– Csak gondolja, vagy tudja?

– Túl könnyű dolgom volt a Penn pályaudvaron.

– Ezt hogy érti?

– Beugrattak. Leonyid szándékosan hagyta, hogy észrevegyem. Olyan dzseki volt rajta, ami szinte narancssárgán virított a lámpafényben. Gyakorlatilag ugyanolyan, mint a biztonsági mellények, amiket a vágánymunkásokon láttam. Odavonzotta a tekintetemet. Azt akarták, hogy észrevegyem. Aztán hagyta, hogy megüssem, mert azt akarták, hogy elvegyem a telefonját, és a Four Seasons nyomára jussak. Végig manipuláltak, lépésről lépésre. Beszélni akartak velem, de nem akarták, hogy mindent átlássak. Nem akarták kiteregetni az összes lapjukat. Úgyhogy odacsalogattak a hotelbe, és megpróbáltak könnyen becserkészni. Elhitették velem, hogy egy emberük rosszul végezte a dolgát a pályaudvaron. Nyilván póttervük is volt, az, hogy bemennek a kapitányságra, és bejelentik az eltűnést. Akárhogy is, előbb-utóbb felbukkantam volna.

– És mit akarnak magától?

– A Susan által megszerzett információkat.

– És mi lehet az?

– Fogalmam sincs.

– És kik ezek?

– Lila nem újságíró – mondtam. – Azt hiszem, ebben tévedtem. Hol ezt a szerepet játssza, hol azt. Nem tudom, hogy valójában kicsoda.

– És az idősebbik nő valódi?

– Nem tudom.

– És hol lehetnek most? A hotelból meglógtak.

– Nyilván végig volt egy másik rejtekhelyük is. Két szálon futtattak mindent. Nem tudom, hol vannak most, nyilván egy hosszabb távon is használható, biztonságos búvóhelyen. Valószínűleg egy ház lehet, itt a városban. Háznak kell lennie, mert a saját embereik is velük vannak. A magánnyomozók igazat mondtak, amikor figyelmeztettek, hogy ezek nagyon rossz emberek. A saját kárukon tanulták meg, hogy mennyire rosszak. Kalapáccsal verték beléjük.

– Szóval Hothék is próbálják eltüntetni a nyomaikat.

– Nem jó az igeidő. Már eltüntették. Valahol meghúzták magukat, és aki tudhatja, hol, az már halott.

A metró megállt a 23. utcánál, az ajtók kinyíltak. Senki nem szállt ki, senki nem szállt be. Theresa Lee a padlót bámulta. Jacob Mark előrehajolva rám nézett, és azt mondta: – Ha a Belbiztonsági Hivatal annak sem találja nyomát, hogy Lila Hoth belépett az országba, akkor azt sem tudják megmondani, hogy járt-e Kaliforniában. Ami azt jelenti, hogy akár ő is lehetett az a nő, akivel Peter elment.

– Bizony – bólintottam. – Lehetett.

Az ajtók összecsukódtak, a szerelvény továbbindult.

Theresa Lee felemelte a tekintetét, és felém fordult. – Ami azzal a négy emberrel történt, a mi hibánk volt, ugye, tudja? Főleg a maga hibája. Elmondta Lilának, hogy tud róluk, így ez egy elvarratlan szál lett, amit el kellett intézni.

– Nagyon kedves, hogy felhívta rá a figyelmemet. Maga adta meg neki az utolsó lökést.

Főleg a maga hibája.

A vonat csikorogva begördült a 28. utcai állomásra.

A 33. utcánál szálltunk le. Egyikünk sem akart elmenni a Grand Centralig. Ott túl sok a zsaru, és legalábbis Jacob Mark számára túl sok kellemetlen asszociáció fűződik a helyhez. A Park sugárúton nagy volt a forgalom. Már az első percben két rendőrautó is elszáguldott mellettünk. Nyugat felé ott tornyosult az Empire State Building. Arra is túl sok a zsaru. Visszafordultunk délnek, és egy csendes keresztutcán elindultunk a Madison sugárút felé. Addigra már aránylag jól éreztem magam. Tizenhat órát mély alvással töltöttem, és tele volt a gyomrom ennivalóval és folyadékkal. Lee és Jake azonban nagyon kimerültnek tűnt. Nem volt hová menniük, és ehhez nem voltak hozzászokva. Haza nyilvánvalóan nem mehettek, a barátaikhoz sem. Kénytelenek voltunk azt feltételezni, hogy minden helyet megfigyelés alatt tartanak, ahol felbukkanhatnak.

– Kéne valami terv – szólalt meg Lee.

Tetszett a háztömb, ahol épp jártunk. New York több száz különálló kisebb környékre oszlik, amelyek hangulata és jellege szinte utcáról utcára, sőt néha épületről épületre változik. A Park és a Madison sugárútnak a húszassal kezdődő utcák vége felé eső része enyhén lerobbant. A keresztutcák kissé lezüllött benyomást tesznek. Lehet, hogy egykor elegánsnak számítottak, és egy nap talán megint azok lesznek, de pillanatnyilag éppen megfelelőek és kényelmesek voltak számunkra. Egy darabig meghúzódtunk egy építkezés állványzata alatt, figyeltük a bárokból hazatántorgó részegeket és a közelben lakó kutyasétáltatókat. Láttunk egy pasast egy akkora dán doggal, mint egy póniló, és egy lányt egy kis terrierrel, amelyik akkora volt, mint a dán dog feje. Mindent egybevéve nekem jobban tetszett a terrier. Kis kutya, óriási egyéniséggel. Az az apró jószág úgy viselkedett, mintha ő lenne a világ királya. Megvártuk, amíg elmúlik éjfél, aztán tovább kanyarogtuk a mellékutcákon, míg meg nem találtuk a megfelelő hotelt. Keskeny épület volt, gyenge égőkkel megvilágított, divatjamúlt cégtáblával. Kissé lepusztultnak és koszosnak hatott. Kisebb volt, mint amilyet szerettem volna. A nagyobb helyek jobban beválnak, több az esélye, hogy van üres szoba, az egész névtelenebb, és kevésbé felügyelik a dolgokat. De mindent egybevéve ez is elfogadhatónak tűnt. Megfelelő célpont az ötvendolláros trükk bevetésére. Vagy talán negyvenből is megúszhatjuk.

Végül hetvenöt dollárig kellett felmennünk, talán mert az éjszakai portás azt gyanította, hármas orgiát tervezünk. Talán amiatt, ahogy Theresa Lee rám nézett. Volt valami furcsa a szemében, nem tudtam eldönteni, mi. De a portás nyilván meglátta a lehetőséget, hogy kicsit emeljen az árain. A szoba az épület hátsó részén helyezkedett el, és nagyon kicsi volt. Egy franciaágy volt benne, keskeny ablaka a világítóudvarra nyílt. Az utazási irodák brosúráiban nem fogják mutogatni ezt a szobát, de biztonságosnak és eldugottnak tűnt. Láttam, hogy Lee és Jake is megfelelőnek találja egy éjszakára, de azt is láttam rajtuk, hogy két éjszakát már nem szívesen töltenének itt, arról nem is beszélve, hogy esetleg ötöt vagy tízet.

– Segítségre van szükségünk – mondta Lee. – Nem élhetünk így az idők végezetéig.

– Ha akarjuk, megtehetjük – feleltem. – Én így élek tíz éve.

– Oké, akkor mondjuk úgy, hogy egy normális ember nem élhet így az idők végezetéig. Segítségre van szükségünk. Ez a probléma nem fog csak úgy magától megoldódni.

– De megoldódhat – mondta Jake. – Gondoljon arra, amit a múlt-

kor mondott. Ha háromezer ember tudja, akkor már nem lesz probléma. Csak annyi a dolgunk, hogy elmondjuk háromezer embernek.

– Egyenként?

– Nem, fel kéne hívni az újságokat.

– És hinnének nekünk?

– Ha elég meggyőzőek vagyunk.

– És meg is jelentetnék a sztorit?

– Miért ne?

– Ki tudja, mi folyik manapság az újságok szerkesztőségében? Lehet, hogy egy ilyen horderejű ügyben előbb egyeztetnek a kormányhivatalokkal. Az is lehet, hogy utasítanák őket, hogy ne közöljék.

– Na és mi van a sajtószabadsággal?

– Igen, még emlékszem rá, valamikor létezett – felelte Lee.

– Akkor mégis, ki a fene tudna segíteni nekünk?

– Sansom – mondtam. – Sansom segíteni fog. Ő a leginkább érdekelt ebben az egész ügyben.

– Sansom egyenlő a kormánnyal. És egy embere követte Susant.

– Mert sok veszítenivalója van. Ezt kihasználhatjuk. – Elővettem a zsebemből Leonyid mobilját, és odadobtam az ágyra Theresa Lee mellé. – Reggel küldjön egy SMS-t Dochertynek. Szerezze meg a washingtoni Cannon Building telefonszámát. Hívja fel Sansom irodáját, és közölje, hogy személyesen beszélnie kell vele. Mondja azt, hogy New York-i nyomozó, és velem van. Mondja meg, hogy tudjuk, hogy az embere ott volt a metrón, és azt is tudjuk, hogy a kitüntetését nem a VAL miatt kapta. Közölje vele, hogy tudjuk, hogy valami más is van a háttérben.

49. fejezet

Theresa Lee felemelte a telefont, és egy pillanatig úgy tartotta a kezében, mintha valami ritka és értékes ékszer lenne. Aztán letette az éjjeliszekrényre, és megkérdezte: – Miből gondolja, hogy több is van a háttérben?

– Mindenképp többnek kell lennie. Sansomot négyszer tüntették ki, nem csak egyszer. Állandó megbízásokat kapott. Mindenféle feladatot végrehajthatott.

– Például?

– Amit épp meg kellett csinálni, és bárkinek, akinek épp szüksége volt rá. Nyilván nem csak a hadseregnek dolgozott. A Delta néha kölcsön is adta az embereit, például a ClA-nek.

– És mi célból?

– Titkos beavatkozások, puccsok, merényletek.

– Tito marsall 1980-ban halt meg Jugoszláviában. Gondolja, hogy ezt Sansom tette?

– Nem, azt hiszem, Tito beteg volt. De nem lepne meg, ha lett volna terv az elintézésére, ha esetleg túl egészséges lett volna.

– Brezsnyev 1982-ben halt meg Oroszországban. Aztán nagyon hamar követte Andropov, majd rögtön utána Csernyenko. Mintha járvány pusztított volna.

– Mi az, maga történész?

– Csak amatőr. Mindent egybevéve, ez vezetett Gorbacsov hatalomra kerüléséhez és a peresztrojkához. Gondolja, hogy mi álltunk a háttérben? Sansom tette volna?

– Lehetséges – feleltem. – Nem tudom.

– Akárhogy is, ennek semmi köze 1983 márciusához és Afganisztánhoz.

– Gondoljon bele: az, hogy csak úgy találomra belebotlottak a sötétben egy orosz mesterlövészegységbe, elég nagy véletlen volt. Odaküldtek volna egy ekkora ászt, mint Sansom, hogy kószáljon a hegyekben, hátha talál valamit? Százegy esetből százszor nem járt volna sikerrel. Ez óriási kockázat, nagyon kis eredményért. Az akciókat nem így szokták tervezni. Egy küldetéshez elérhető célkitűzés kell.

– Sok akció végződik kudarccal.

– Hát persze, de realisztikus célkitűzéssel indulnak neki. Sokkal realisztikusabbal, mint hogy bekóborolnak ezer négyzetkilométernyi kihalt hegyvidéket, abban reménykedve, hogy majdcsak összetalálkoznak valakivel. Valami más is folyhatott ott.

– Ez így elég homályos.

– Más is van még – folytattam. – És az már nem ilyen homályos. Az elmúlt napokban sok emberrel beszélgettem, és nagyon odafigyeltem arra, amit mondtak. Némely dolognak nem volt sok értelme. Azok a szövetségi ügynökök Washingtonban is kihallgattak, a Watergate-házban. Megkérdeztem tőlük, hogy mi folyik itt. Nagyon furán reagáltak, mintha attól félnének, hogy összedől az egész világ. Teljesen aránytalan volt ahhoz képest, ha csak arról van szó, hogy egy kis technikai jellegű kihágás történt huszonöt évvel ezelőtt.

– A geopolitika soha nem egyszerű.

– Egyetértek, és készséggel beismerem, hogy nem vagyok szakértő ebben a témában. De akkor is nagyon eltúlzottnak tűnt a reakciójuk.

– Ez még mindig homályos.

– Beszéltem Sansommal a washingtoni irodájában. Az egész üggyel kapcsolatban nagyon kelletlennek tűnt. Komor volt, és mintha aggasztaná valami.

– Választási időszak van.

– De az, hogy megszerezte azt a puskát, jó dolog volt, nem? Nincs ebben semmi, ami miatt szégyenkeznie kellene. Az ilyesmit vakmerő és merész húzásnak tartják a seregben. Tehát az ő reakciója sem stimmelt.

– Ez így még mindig homályos.

– Tudta a mesterlövész nevét. Grigorij Hothnak hívták. A dögcéduláról. Úgy gondoltam, megőrizte szuvenírnek. Mire ő azt mondta, nem, a dögcédulát is elzárták az akcióról szóló jelentésekkel és minden egyébbel együtt. Olyan volt, mintha elszólta volna magát. „Minden egyébbel együtt”? Ez vajon mit akar jelenteni?

Lee hallgatott.

– Aztán beszéltünk arról, milyen sorsra jutott a mesterlövész és a társa. Sansom azt mondta, nem volt nála hangtompítós fegyver. Ami nagyon úgy hatott, mint egy újabb nyelvbotlás. A Delta katonái soha nem indulnak neki egy titkos éjszakai akciónak hangtompítós fegyver nélkül. Az ilyesmire nagyon ügyelnek. Nekem ez azt sugallja, hogy az egész epizód a VAL-lal csak egy egészen más célzattal indított akció véletlenszerű mellékterméke volt. Először azt hittem, a puskáról szól a történet, de ez csak a jéghegy csúcsa. A nagy része még rejtve van.

Lee hallgatott.

– Aztán a geopolitikáról beszélgettünk. Sansom aggódik Oroszország vagy az Orosz Föderáció miatt, vagy hogy is nevezik most. Úgy gondolja, nem stabil. Azt mondta, nagyot robbanhat, ha a történet Korengal-völgyi része kiszivárog. Figyeli? „A Korengal-völgyi része.” Ez volt a harmadik elszólás. Mintha nyíltan beismerte volna, hogy volt ott még más is.

Lee nem válaszolt. Jacob Mark megkérdezte: – De mi lehet még?

– Fogalmam sincs, de akármi is, nagyon sok információ van róla. Lila Hoth elejétől fogva egy pendrive-ot keresett, és a szövetségiek is azt feltételezik, hogy ez a pendrive létezik. Azt mondták, az a feladatuk, hogy visszaszerezzék a valódit. Amit én vettem, arról rögtön azt feltételezték, hogy csak félrevezetés. Azt mondták, üres, és különben is túl kicsi a kapacitása. Figyeli? Túl kicsi. Ami azt jelenti, hogy rengeteg aktáról lehet szó, és rengeteg információról.

– De Susannél nem volt semmi.

– Ez igaz, de mindenki azt feltételezi, hogy volt.

– Miféle információkról lehet szó?

– Halvány sejtelmem sincs. Beszéltem Springfielddel, Sansom biztonsági főnökével. Itt New Yorkban, a Sheratonban félrevont egy csendes folyosón. Nagyon ideges volt. Figyelmeztetett, hogy hagyjam az egészet. Egy bizonyos metaforát használt: azt mondta, nem engedhetem meg magamnak, hogy olyan követ mozgassak meg, amit nem kellene.

– És?

– Mi történik, ha elmozdítunk egy nagy követ?

– Férgek és bogarak másznak ki alóla.

– Pontosan. Jelen időben. Kimásznak. Nem arról van szó, hogy történt valami a múltban, ami huszonöt éve elrejtve pihen, hanem olyan problémákról van szó, amelyek még mindig itt nyüzsögnek, és ma is elevenek.

Láttam, hogy Theresa átgondolja magában az egészet. Vetett egy pillantást az éjjeliszekrényen heverő telefonra. A szeme összeszűkült. Nyilván azt próbálgatta magában, mit fog mondani reggel Sansomnak. Aztán megszólalt: – Azért ez eléggé óvatlan volt Sansom részéről, nem? Háromszor is elszólta magát.

– Majdnem tizenhét éven át tiszt volt a Delta alakulatnál.

– És?

– Ha valaki egy ilyen helyen óvatlan, tizenhét napig sem marad életben.

– És?

– Nekem nagyon is összeszedettnek tűnt. Mindenre nagyon figyel a kampányával kapcsolatban. Arra, hogy néz ki, mit mond, hogyan utazik. A legapróbb kis részletre is ügyel.

– Tehát?

– Tehát nem hiszem, hogy óvatlan lenne.

– Háromszor elszólta magát.

– Valóban? Én ebben egyáltalán nem vagyok olyan biztos. Lehet, hogy inkább csapdát állított, ismeri a múltamat. Jó katonai rendőr voltam, és nagyjából az ő generációja. Szerintem lehet, hogy segítséget keres, a régi bajtársaktól, vagy ahonnan csak lehet.

– Gondolja, hogy fel akarja bérelni magát?

– Talán. Szerintem elpottyantott pár morzsát, és most várja, hogy követem-e a nyomokat.

– De miért?

– Mert azt akarja, hogy a titok újból titok legyen, és tanácstalan, hogy ki tudná ezt elintézni neki.

– Nem bízik meg a Védelmi Minisztérium embereiben?

– Maga megbízna bennük?

– Nem tudom, ez nem az én világom. Maga megbízna bennük?

– Cseppet sem.

– És Sansom Springfieldben sem bízik?

– Az életét is rábízná. De Springfield csak egyetlen ember. És Sansomnak valami nagyon nagy problémája van. Lehet, hogy úgy gondolja, ha már én is belekeveredtem, jobb, ha maradok is a csapatban. Minél többen vagyunk, annál jobb.

– Akkor mindenképp segítenie kell nekünk.

– Nem feltétlenül – mondtam. – Szigorúan korlátozott a hatásköre. De azért lehet, hogy hajlani fog rá. Ezért szeretném, ha felhívná.

– Miért nem maga hívja fel?

– Mert én nem leszek itt holnap reggel.

– Hát hol lesz?

– Tízkor találkozunk a Madison Square Parkban. Pár sarokkal délre van innen. Legyenek óvatosak útközben.

– Maga hová megy?

– El.

– Hová?

– Megkeresem Lila Hothot.

– Nem fogja megtalálni.

– Valószínűleg nem, de vannak emberei. Talán ők majd megtalálnak engem. Biztos vagyok benne, hogy keresnek. És megvan nekik a fényképem is.

– Saját magát akarja csalinak használni?

– Ha ez beválik.

– Biztos, hogy keresi a rendőrség, a Védelmi Minisztérium és az FBI is. Sőt talán olyan szervezetek is, amikről még soha nem is hallottunk.

– Elég sűrű éjszakája lesz mindenkinek.

– Vigyázzon magára, jó?

– Mint mindig.

– Mikor indul?

– Most rögtön.

50. fejezet

New York éjjel egykor. Egyszerre a legjobb és a legrosszabb hely a világon annak, akit üldöznek. Az utcán még mindig meleg volt, a forgalom gyér. Néha tíz másodperces időszakok is elteltek úgy. hogy egyetlen autó sem haladt el a Madison sugárúton. Elég sok ember járt még az utcán. Voltak, akik aludtak a kapualjakban vagy padokon, voltak, akik sétálgattak, céltudatosan vagy céltalanul. Én céltalanul lézengtem. A 30. utcán indultam el, átvágtam rajta a Park sugárútra, majd a Lexington sugárútra. Sohasem kaptam kiképzést a seregben a láthatatlanná válás művészetéből. Az ilyen feladatokra kisebb, átlagosabb termetű embereket szemeltek ki. Csak vetettek rám egy pillantást, és lemondtak rólam. Úgy gondolták, egy ekkora embert mindig könnyű kiszúrni. De azért ha kell, elboldogulok. Magamtól is megtanultam néhány technikát. Némelyik épp ellentmond a józan észnek. Éjszaka például mindig könnyebb eltűnni, mint nappal, mert ilyenkor minden kihalt. Egy kihalt utcán nem feltűnőbb leszek, hanem éppen hogy kevésbé feltűnő. Ha valaki engem keres, az egy nagydarab fickót keres, márpedig a méreteket sokkal könnyebb megítélni, ha van valamilyen összehasonlítási alap. Ha betesznek ötven civil közé, akkor egy fejjel kimagaslok közülük. Ha egymagam vagyok, akkor már kevésbé biztosak az emberek a magasságom megítélésében, mert nincs

mihez viszonyítaniuk. A legtöbben elég rosszul tudják megbecsülni egy személy magasságát, ezt tudjuk a szemtanúkkal kapcsolatos kísérletekből. Ha a kísérlet kedvéért megrendezünk egy balesetet, aztán kifaggatjuk a szemtanúkat, hogy az első benyomásuk alapján szerintük milyen magas volt egy illető, akkor százhetventől százkilencven centiig bármit állíthatnak ugyanarról a személyről. Az emberek csak néznek, de nem látnak.

Kivéve azokat, akiket arra képeztek ki, hogy lássanak is.

Nagyon figyeltem az elhaladó autókat. Egy embert nem lehet másképp megkeresni New Yorkban, mint kocsival. Egyszerűen túl nagy a város ahhoz, hogy bármilyen más módszert lehessen alkalmazni. A New York-i rendőrség kék-fehér járőrautóit elég könnyű volt kiszúrni. A tetejükön lévő kék lámpa miatt már messziről jellegzetes a sziluettjük. Ahányszor megláttam egyet közeledni, behúzódtam a legközelebbi kapualjba, és lefeküdtem. Télen ez nem lett volna túl meggyőző több réteg ócska takaró nélkül, de még mindig nagyon meleg volt, és a valódi hajléktalanok is csak pólóban aludtak.

A megkülönböztető jelzés nélküli rendőrségi autókat már nehezebb kiszűrni. Elölről nézve ugyanolyanok a körvonalaik, mint bármely más autóé, épp ezért jelöletlenek. A rendőrség rendelkezésére álló korlátozott költségvetés azonban eléggé meghatározza, hogy milyen márkát és modellt választhatnak. És a legtöbb jellegzetesen elhanyagolt állapotban van, piszkosak, rozogák, zötyögnek.

Kivéve a jelzés nélküli szövetségi autókat. Ők is ugyanolyan márkát és modellt használnak, mint a rendőrség, de az autóik többnyire vadonatújak, tiszták, és csillogóra vannak fényesítve. Elég könnyű kiszúrni őket, viszont nem könnyű megkülönböztetni bizonyos sofőrszolgálatok autóitól. A limuzincégek is sokszor ugyanilyen kocsikat használnak, Crown Vicét, illetve annak Mercury megfelelőjét. És az ilyen autókat is tisztán tartják a sofőrök, időnként előfordult, hogy lefeküdtem egy kapualjba, de aztán megláttam, hogy a mellettem elhúzó autónak T& LC áll a rendszámtábláján, vagyis egy taxi- és limuzincégé. Ami kissé bosszantott, amíg eszembe nem jutott, amit Theresa Lee mondott arról, hogy a New York-i rendőrség terrorelhárító csoportjának emberei áltaxikban szoktak járőrözni a városban. Ezután már a biztonság kedvéért inkább óvatos voltam az ilyen autókkal is.

Úgy gondoltam, Lila Hoth emberei nyilván bérelt kocsival járnak. Hertz, Avis, Enterprise, vagy ki tudja, milyen új autókölcsönzők vannak manapság. Ez megint néhány elég meghatározott márkát és modellt jelent, többnyire vacak amerikai gyártmányú járgányokat, de ezek is újak, tiszták, és jól karbantartottak. Sok olyan kocsit láttam, amely beleillett ebbe a kategóriába, és sok olyat, amelyik nem. Minden ésszerű óvintézkedést megtettem, hogy elhúzódjak a rendőrség útjából, ugyanakkor mindent elkövettem, hogy Lila Hoth emberei megláthassanak. Segített a késői időpont. Leegyszerűsítette a dolgokat. Egyértelműen eldöntötte, ki van az utcán. Az ártatlan járókelők ilyenkor már leginkább az ágyukban pihennek.

Fél órán át sétáltam, de nem történt semmi.

Egészen éjjel fél kettőig, amikor bekanyarodtam a 22. utcára, majd a Broadwayre.

51. fejezet

A véletlen úgy hozta, hogy újból megpillantottam a lányt a terrierrel. Déli irányba sétált a Broadwayn, a 22. utca felé. A kutya némelyik lámpaoszlopot lepisilte, másokról nem vett tudomást. Amikor elhaladtam mellettük, észrevett és megugatott. Visszafordultam, hogy megnyugtassam, nem kell tőlem tartania, amikor a szemem sarkából észrevettem egy fekete Crown Victoriát, amely épp áthajtott a zöld lámpánál a 23. utcánál. Tiszta volt és csillogó, a csomagtartó tetejéről meredező antennák megvillantak a harminc méternyire mögötte haladó autó reflektorfényében.

Lelassított, olyan tempóra, hogy egy gyalogos is lépést tarthatott volna vele.

A Broadway ennél a háztömbnél dupla szélességű, hat sáv halad dél felé. A közlekedési lámpa után egy kis járdasziget osztotta ketté az úttestet. Én a bal oldali járdán voltam. Egy bérház emelkedett mellettem, utána boltok következtek. Jobbra, hat sávval odébb a Flatiron Building, azon túl ismét boltok.

Közvetlenül előttem volt a metrólejárat.

A kutyasétáltató lány a hátam mögött balra fordult, és bement egy házba. Láttam, hogy portás ül odabent az előcsarnokban egy asztalnál. A Crown Vic megállt a hat sáv közül a másodikban. A mögötte haladó autó elhúzott mellette, és ahogy a reflektorok fénypászmája átsiklott rajta, megláttam, hogy ketten ülnek a Crown Vic első ülésein. Mozdulatlanok voltak. Talán épp a fotómat nézegették, vagy betelefonáltak utasításokért a központba, vagy erősítést kértek.

Leültem a ház előtti kis előkertet övező alacsony téglafalra. A metrólejárat három méterre volt tőlem.

A Crown Vic egy helyben állt.

Tőlem délre jó széles volt a Broadway járdája. A boltok előtt aszfaltozott sáv húzódott, aztán az úttestig egy rácsos rész, a metró szellőzőnyílása. A metróállomásra keskeny lépcső vitt le. Ez a 23. utcai megálló déli vége, az N, R és W vonalak, a külváros felé vezető peronra lehetett itt lejutni.

Fogadni mertem volna, hogy ez az a fajta megálló, ahol nemcsak forgókorlát van, hanem magas rács is elzárja a bejáratot. Nem a pénzemet tettem fel erre a fogadásra, hanem sokkal fontosabbat: az életemet, a szabadságomat és a boldogság kereséséhez való jogomat.

Vártam.

A két fickó a kocsiban mozdulatlanul ült.

Éjjel fél kettőkor a metró már igencsak éjszakai menetrend szerint jár, vagyis húszpercenként. Nem hallottam odalentről dübörgést vagy zúgást, és nem süvített ki a huzat. A szellőzőrácson heverő papírfecnik meg se rezzentek.

A Crown Vic két első kereke elfordult. Hallottam a szervokormány sziszegését. és ahogy a gumiabroncsok megcsikordulnak az aszfalton. Élesen átvágtak négy sávon, aztán megálltak a járdaszegélynél, éppen mellettem.

A két fickó a kocsiban maradt.

Vártam.

Szövetségi autó volt, ez biztos, standard LX modell, nem rendőrségi. Fekete fényezés, műanyag keréktárcsák. Az utcán nem volt sok járókelő, de azért kihalt sem volt. Emberek siettek hazafelé egyedül, vagy párok ballagtak lassabban. A délre eső keresztutcákban volt néhány bár, meg tudtam állapítani abból, hogy időnként kissé illuminált emberek jelentek meg csapatostul az úttest szélén, taxira vadászva.

A két fickó megmozdult a kocsiban. Az egyik kicsit jobbra dőlt, a másik balra, ahogy mindketten egyszerre nyúltak az ajtó kilincse után.

Figyeltem a metró szellőzőrácsát, tőlem negyven méterrel odébb

Semmi. Nem volt huzat, a papírfecnik meg sem rezzentek.

A két férfi kiszállt a kocsiból. Mindketten sötét öltönyt viseltek. A zakójuk gyűrött volt a derekuknál a kocsiban üldögéléstől. Az, amelyik az utasülésen ült, megkerülte az autót, aztán megálltak az úttesten, a Crown Vic mellett. Egy vonalban voltak velem, úgy hat méterre, a járda túlsó szélénél. A jelvényük a zakójuk mellzsebére volt csíptetve. Úgy sejtettem, az FBI-tól vannak, bár még nem voltak elég közel ahhoz, hogy megbizonyosodhassak róla. Az egyikük odakiáltott: – Szövetségi ügynökök vagyunk! – Nem mintha erre nagy szükség lett volna.

Nem válaszoltam.

Az úttest szélén maradtak, nem léptek fel a járdára. Úgy gondoltam, ez tudatalatti védekezési mechanizmus a részükről. A járda olyan, mint egy miniatűr bástya. Nem nyújt ugyan valódi védelmet, de ha átlépik a határt, akkor már mindenképpen cselekedniük kell, és nem voltak biztosak benne, hogy fog elsülni a dolog.

A metró szellőzőrácsai némák maradtak.

Az utas odakiáltott: – Maga Jack Reacher?

Nem válaszoltam. Ha nem maradt más, játszd a hülyét.

A sofőr odakiáltott: – Maradjon ott, ahol van!

A klumpám műanyagból volt, és kevésbé volt szoros és szilárd lábbeli, mint amihez szokva vagyok, de azért megéreztem a talpán keresztül a föld első finom rezdüléseit. Közeledett a metró, vagy a 28. utca felől a belváros felé, vagy a 14. utca felől a külváros felé. Ötven-ötven százalék esély. Az, amelyik a belvárosba tart, nem jó nekem, mert a Broadway túlsó oldalán vagyok. Nekem a külvárosi kellett.

Figyeltem a távolban a szellőzőrácsot.

A papírfecnik rezzenéstelenül hevertek.

Az utas odakiáltott – Látni akarom a kezét!

Az egyik kezemet zsebre vágtam. Részben azért, hogy megkeressem a metróbérletemet, részben mert kíváncsi voltam, hogy mi fog történni. Azt tudtam, hogy az FBI quanticói kiképzőközpontjában nagy hangsúlyt fektetnek a közbiztonságra. Az ügynököket arra oktatják, hogy csakis a legszélsőségesebb vészhelyzetekben rántsanak fegyvert. Sokan az akadémiától a nyugdíjazásig egész pályafutásuk alatt egyetlenegyszer sem veszik elő.

Mindenfelől ártatlan emberek vettek körül. Közvetlenül a hátam mögött a bérház előcsarnoka. Jó széles volt a terület, amerre a golyók repülhetnek, és egy csomó védtelen ember áldozatul eshetett volna.

Bárkit eltalálhatnak véletlenül, járókelőket, arra haladó autókat, egy földszinti lakásban alvó csecsemőt. A két ügynök előhúzta a fegyverét

Két egyforma mozdulat, két egyforma Glock pisztoly. Simán, gyorsan és könnyedén rántották elő a válltáskából. Mindketten jobbkezesek voltak.

Az utas odakiáltott. – – Ne mozduljon!

A papírfecnik megrezzentek a szellőzőrácson. Egy külvárosi vonat közeledett felém. A szerelvény maga előtt tolta a levegőoszlopot az alagútban, a nyomás egyre fokozódott, és a levegő kiutat keresett. Felálltam, és odasétáltam a lépcső tetejéhez. Nem túl gyorsan, nem is lassan. Elindultam lefelé. Hallottam, hogy a két ügynök utánamered. Keményen koppant a cipősarkuk a betonon. Jobb cipőjük volt, mint nekem. A zsebemben elfordítottam a metróbérletet, hogy úgy álljon, ahogy majd be kell dugni a nyílásba.

Az állomás bejáratát magas rács rekesztette el. A padlótól a mennyezetig ért, mint egy börtöncella fala. Két forgókorláton lehetett bemenni, egy balra, egy jobbra, mindkettő keskeny volt, és magas ráccsal elrekesztve. Ellenőrökre nem volt szükség, mivel a korláton nem lehetett átugrani. Bedugtam a kártyát, a lámpácska zöldre váltott, és átmentem a kapun. Az ügynökök a hátam mögött megtorpantak. Ha hagyományos, egyszerű forgókorlát lett volna, akkor egyszerűen átugorják, aztán ráérnek később magyarázkodni az ellenőröknek. A rácsok miatt azonban erre nem volt lehetőségük, metróbérlet pedig nem volt náluk. Valószínűleg valahol Long Islanden laknak, és kocsival járnak be dolgozni. Az egész napjukat egy íróasztal mellett, vagy az autóban töltik. Csak álltak ott tehetetlenül a rács mögött. Már arra sem volt idejük, hogy fenyegetéseket kiabáljanak utánam, vagy tárgyalásba próbáljanak bocsátkozni. Nagyon pontosan időzítettem. A léghuzat besüvített az állomásra, port és eldobált műanyag poharakat sodort magával. A szerelvény első három kocsija már meg is jelent az alagút kanyarulatában. A vonat csikorogva megállt, én pedig azonnal beszálltam. Ahogy kinyílt az ajtó, besétáltam, még csak lassítanom sem kellett a lépteimen. Az ajtók becsukódtak, és a metró elszáguldott velem. Még láttam, hogy a két ügynök ott álldogál a rács túloldalán, szerencsétlenül lógatva maguk mellett a pisztolyukat.

52. fejezet

Az R vonalon utaztam, amely követi a Broadwayt egészen a Times Square-ig, aztán a pálya egy kicsit kiegyenesedik, míg el nem éri az 57. utcát és a Hetedik sugárutat, ahol élesen jobbra fordul, aztán a metró megáll az 59. utcánál, az Ötödik sugárútnál, majd a 60. utcánál és a Lexington sugárútnál, végül a folyó alatt folytatja útját kelet felé, Queensbe. Nem akartam Queensbe menni. Kétségkívül szép környék, de éjszaka nem túl izgalmas, különben is a zsigereimben éreztem, hogy a fontos dolgok máshol történnek. Biztos, hogy Manhattanben. Valószínűleg az East Side-on. és nem messze az 57. utcától. Lila Hoth a Four Seasonst használta félrevezetésnek, ami azt jelenti, hogy a valódi főhadiszállása is a közelben kell hogy legyen. Ha nem is a szomszédságában, de kényelmes közelségben.

És mindenképp ház kell, hogy legyen, nem lakás, vagy egy másik szálloda, mivel egy egész csapat ember van vele, akiknek észrevétlenül kell jönniük-menniük.

Manhattan keleti részén meglehetősen sok ház van.

A metrón maradtam a Times Square után is. Jó páran felszálltak. Egy percig, amíg elértünk a 49. utcai megállóba, huszonhét utas volt a kocsiban. Aztán öten leszálltak, és egyre kevesebb lett az utas. Én az 59. utca és az Ötödik sugárút sarkánál szálltam le, de nem mentem fel a metróállomásról. Csak megálltam a peronon, és néztem, ahogy a szerelvény továbbszáguld nélkülem. Aztán leültem egy padra, és vártam. Úgy gondoltam, a 22. utcánál rekedt ügynökök nyilván már kértek erősítést rádión, és a rendőrök megszállták az R vonal állomásait. Elképzeltem, ahogy ott üldögélnek a járőrkocsikban, vagy ácsorognak a járdán, figyelik a föld alatt közeledő metrót, idegesen megfeszülnek, aztán újból ellazulnak, amikor látják, hogy nem bukkantam elő, tehát valószínűleg továbbmentem a következő állomás felé. Öt percig még elácsorognak, aztán feladják. Vártam tíz teljes percig, aztán felmentem. Amikor előbukkantam az aluljáróból, senki sem várt. Egyedül voltam a kihalt utcasarkon. A híres, régi Plaza Hotel ott állt velem szemben, ragyogóan kivilágítva, hátam mögött a sötét Central Park.

Két sarokkal északra és fél sarokkal nyugatra voltam a Four Seasonstől.

Pontosan három sarokkal nyugatra attól a helytől, ahol Susan Mark leszállt volna a hatos metróról.

Ebben a pillanatban megvilágosodott előttem, hogy Susan Mark egyáltalán nem a Four Seasonsbe tartott tetőtől talpig feketében, harchoz öltözve. Egy ilyen összecsapás nem lett volna lehetséges egy szálloda halljában, folyosóján vagy lakosztályában. Nem származott volna semmi előnye abból, ha feketében van, amikor minden ki van világítva. Tehát Susan máshová indult. Egy titkos helyre, amely egy sötét, eldugott mellékutcában lehetett. De bele kell esnie abba a bizonyos hatvannyolc háztömbnyi négyszögbe, amelyet a 42. és az 59. utca, valamint az Ötödik és a Harmadik sugárút határol. A környék jellegéből adódóan az a legvalószínűbb, hogy a négyszög felső negyedében lehet, vagy a bal felső, vagy jobb felső sarokban. Valamelyik tizenhat háztömbnyi kisebb egységben.

De mi lehet ott?

Úgy kétmillió dolog.

Ami máris négyszer jobb arány, mint amikor még nyolcmilliónál tartottam, de azért még ez sem volt olyan jó, hogy ugrálni kezdtem volna örömömben. Kelet felé indultam tovább, átkeltem az Ötödik sugárúton, és tovább kószáltam céltalanul. Az árnyékokban megbújva figyeltem az autókat. Erre jóval kevesebb volt a hajléktalan, mint a húszas számozású utcákban, és úgy gondoltam, ha lefekszem egy kapualjba, az inkább felkelti, mintsem eltereli rólam a figyelmet. Úgyhogy csak figyeltem az autókat, és felkészültem rá, hogy elfussak vagy megverekedjek – attól függően, hogy ki talál rám elsőnek.

Átkeltem a Madison sugárúton, és a Park sugárút felé indultam. Most közvetlenül a Four Seasons mögött voltam, amely innen két sarokkal délre állt. Az utca csendes volt. Leginkább előkelő, márkás butikok sorakoztak rajta, mind zárva. Dél felé indultam a Park sugárúton, aztán megint kelet felé az 58. utcán. Nem láttam túl sok érdekes dolgot. Akadt néhány lakóház is, de mindegyik teljesen egyforma volt. Öt-hat emeletes épületek, jellegtelen barna homokkő homlokzattal, a földszinti ablakokon rácsok, az emeleten lehúzott redőnyök, sehol semmi fény. Némelyikben jótékonysági alapítványok vagy kisebb cégek irodái kaptak helyet, mások lakásokra lettek felosztva. Egyik-másik házon látszott, hogy egy család lakja, de mindenhol mélyen aludtak a zárt kapuk mögött.

Átkeltem a Park sugárút túloldalára, és a Lexington felé tartottam. A Sutton Place közvetlenül előttem volt. Csendes volt a környék. Leginkább bérházak vannak errefelé, de néhány kisebb családi ház is. A környék történelmi központja inkább délkeleti irányba esett, de az optimista ingatlankereskedők kitolták a határait északra, és főleg nyugatra, egészen a Harmadik sugárútig. Az újabb, szélső területek elég jellegtelenek és névtelenek voltak.

Ideális környék a bujkálásra.

Tovább kószáltam nyugatra és keletre, északra és délre. 58. utca, 57., 56., Lexington sugárút, Harmadik sugárút, Második sugárút. Sok háztömböt bejártam, de semmi feltűnőt nem vettem észre. Sok autót láttam, de mindegyikük épp A pontból B pontba tartott. Egyik sem azzal a jellegzetesen tétova féltempóval haladt, mint amikor egy sofőr a járókelőket figyeli. Sok embert láttam, de a legtöbbjüket csak távolról. Meglehetősen ártalmatlannak festettek. Álmatlanságban szenvedő kutyasétáltatók, egészségügyi dolgozók, akik az East Side-i kórházakból tartottak hazafelé, szemetesek, a házak előtt ácsorgó, levegőző éjszakai portások. Az egyik kutyasétáltató egészen közel haladt el mellettem, szóba is elegyedtünk. A kutya öreg szürke korcs volt, a gazdája egy nyolcvan körüli idős hölgy, szépen fésült frizurával és tökéletes sminkkel. Régimódi nyári ruhát viselt, azt a fajtát, amihez hosszú szárú fehér kesztyű illett volna. A kutya megállt, és bánatosan rám nézett, a gazdája pedig úgy vélte, ez hivatalos bemutatásnak tekinthető. – Jó estét – szólított meg.

Már majdnem hajnali három volt, úgyhogy inkább reggel, de nem akartam kötözködni, úgyhogy csak annyit mondtam: – Hello.

– Tudta, hogy ezt a szót nem is olyan régen találták ki?

– Melyik szót?

– A „helló”-t csak az után kezdték el köszönésnek használni, hogy feltalálták a telefont. Az emberek úgy érezték, kell mondani valamit, amikor felveszik a kagylót. A „halló” szó torzított formájából keletkezett, ami eredetileg meglepetést vagy megdöbbenést fejezett ki. Ha valami váratlannal találta szemben magát valaki, felkiáltott, hogy halló! Lehet, hogy az emberek eleinte megijedtek a telefon éles csöngésétől.

– Igen, lehet – bólintottam.

– Magának van telefonja?

– Használtam már – feleltem. – És hallottam csöngeni.

– És nem találja idegesítőnek a hangját?

– Mindig úgy gondoltam, hogy szándékosan ilyen.

– Hát akkor, viszlát – mondta az idős hölgy. – Nagyon kellemesen elbeszélgettünk.

Ilyesmi is csak New Yorkban történhet, gondoltam. Az idős hölgy továbbsétált, öreg kutyájával az oldalán. Figyeltem, ahogy eltávolodik. Kelet felé indult, aztán délnek fordult a Második sugárúton, és eltűnt a szemem elől. Sarkon fordultam, és ismét nyugat felé akartam folytatni az utam, de ekkor hat méterre tőlem hirtelen lefékezett a járdaszegélynél egy aranyszínű Chevy Impala, és Leonyid szállt ki a hátsó üléséről.

53. fejezet

Leonyid megállt a járdaszélen, a kocsi továbbhajtott, aztán hat méterrel mögöttem újból megállt, és kiszállt belőle a sofőr. Ügyes húzás volt. Beszorultam kettőjük közé a járdán, egyikük előttem állta el az utat, a másik a hátam mögött. Leonyid ugyanúgy festett, mint a múltkor, de azért egy kicsit más is volt. Még mindig magas volt, vékony, és majdnem kopasz, csak vöröses borosta nőtt a fején. De most ésszerűbb öltözéket viselt, és már nem volt olyan álmos a viselkedése. Fekete cipő volt rajta, fekete melegítőnadrág és fekete kapucnis melegítőfelső. Elevennek, ébernek és nagyon veszélyesnek tűnt, mint egy gengszter. Úgy festett, mint egy képzett és tapasztalt profi. Mint egy volt katona.

A mellettem lévő épület falához hátráltam, hogy egyszerre tudjam szemmel tartani mindkettőjüket. Leonyid a balomon, a másik a jobbomon. A sofőr zömök fickó volt, a harmincas éveiben járhatott. Inkább közel-keletinek látszott, nem kelet-európainak. A haja sötét volt, nyaka szinte semmi. Nem volt olyan magas, mint Leonyid, inkább mintha összenyomták volna, és ennek megfelelően oldalirányban kiszélesedett az alakja. Ugyanolyan olcsó fekete melegítőt viselt. Ránéztem a nadrágjára, és ez a szó futott át az agyamon: eldobható.

A fickó tett felém egy lépést. Leonyid ugyanezt tette.

Két választásom volt, ahogy mindig: elfutni, vagy megküzdeni. Az 56. utca déli oldalán voltunk. Megtehettem volna, hogy átrohanok az úttesten, és megpróbálok elmenekülni. De Leonyid és a haverja valószínűleg gyorsabbak voltak nálam. Nem futok valami jól. A nagy számok törvénye szerint a legtöbb ember gyorsabb nálam. Valószínűleg a nyári ruhás idős hölgy is gyorsabb nálam. Még az öreg szürke korcs is.

Már elfutni is épp elég rossz dolog, de ha az ember futásnak ered, és rögtön el is kapják, az végképp nélkülöz minden méltóságot.

Úgyhogy inkább egy helyben maradtam.

Leonyid még egy lépéssel közelebb jött.

Az alacsonyabbik fickó ugyanezt tette jobbról.

Bár a hadseregnél nem sokat tanultam arról, hogyan maradjak észrevehetetlen, a verekedésről viszont nagyon is sokat. Csak egy pillantást vetettek rám a feletteseim, és már küldtek is az edzőterembe. Úgy voltam vele, mint sok katonagyerek, aki támaszpontokon nőtt fel. Fura gyerekkorunk volt, bejártuk az egész világot, és a helybéliektől mindenhol elsajátítottuk a helyi kultúrát. Nem a történelmet, a nyelvet, vagy a politikai tudnivalókat. Verekedni tanultunk tőlük, a kedvenc technikáikat. Harcművészetet a Távol-Keleten, birkózást Európa sötétebb zugaiban, késekkel, kövekkel és üvegekkel verekedni az Egyesült Államok gyanúsabb helyein. Tizenkét éves korunkra mindnyájunkban kialakult az ezekből a technikákból táplálkozó, minden gátlást nélkülöző vadság. Főleg a gátlástalanság volt a lényeg. Megtanultuk, hogy a gátlások nagyobb bajt tudnak okozni, mint bármi más. Csak csináld! – ez volt a mottónk, még mielőtt a Nike elkezdett edzőcipőket gyártani, és kitalálta a Just do it szlogent. Azok, akik később maguk is katonai pályára léptek, további alapos kiképzésben részesültek, amelynek során szétszedték és újból összerakták őket. Tizenkét éves korunkban azt hittük, kemények vagyunk. Tizennyolc évesen azt hittük, verhetetlenek. Nem voltunk azok, de huszonöt éves korunkra már nagyon közel jártunk hozzá.

Leonyid még egy lépéssel közelebb jött.

A másik fickó szintén.

Újból Leonyidra pillantottam, és megláttam, hogy bokszer van az öklén.

Az alacsonyabbik fickónak úgyszintén.

Gyors és könnyed mozdulattal csúsztatták a kezükre. Leonyid oldalra lépett, a társa is, hogy előnyösebb szögben álljanak. Én a falnak támasztottam a hátamat, így száznyolcvan fokos üres hely volt előttem. Mindegyikük elfoglalt ebből negyvenöt fokot jobbra, illetve balra, így ha neki is iramodnék, minden menekülési útvonalat elállnak. Mint egy páros a teniszben. Hosszú gyakorlás, kölcsönös támogatás, ösztönös megértés.

Mindketten jobbkezesek voltak.

Az első szabály, ha bokszerrel szemben kell küzdened: ne engedd, hogy eltaláljanak. Főleg ne a fejedet. De ha a karodat vagy a bordáidat találják el, az is okozhat törést, és megbéníthatja az izmokat.

A legjobb módja annak, hogy ezt elkerüljük, ha előhúzunk egy pisztolyt, és lepuffantjuk az ellenfelünket, úgy három méterről. Elég közelről, hogy biztosan eltaláljuk, de elég messziről, hogy ő ne érjen el minket. A játszmának vége. De ehhez a lehetőséghez nem folyamodhattam, mivel nem volt nálam pisztoly. A második legjobb módszer az, ha jó távol tartod magadtól az ellenfeledet, vagy jó közelről egy nagyot behúzol neki. Ha messze van tőled, hiába hadonászik, úgysem talál el. Ha egészen közel jön, akkor nem tud kellő lendületet venni. Távol tartani úgy lehet az ellenfelet, ha kihasználod a karod hosszúságát, vagy pedig a lábadat. Nekem feltűnően hosszú karom van. Az ezüsthátú gorilla hozzám képest köpcös. Csakhogy most két ellenféllel álltam szemben, és abban sem voltam biztos, hogy a rúgás jó módszer lenne. Először is, egy rémes műanyag kerti klumpa volt rajtam. Lötyögött a lábamon, azonnal leesne. És ha az ember mezítláb rugdos, annak csonttörés lesz a vége. A láb még kényesebb, mint a kéz. Kivéve a karatézóknál, de ott vannak szabályok. Az utcán nincs semmiféle szabály. A másik baj az, hogy ha az ember az egyik lábát felemeli a földről, kibillen az egyensúlyából, és potenciálisan sebezhetővé válik. Egy szempillantás alatt a földön találhatja magát, a következő pillanatban meg már halott. Láttam már ilyet. És csináltam is.

Jól nekinyomtam a jobb sarkamat a hátam mögött lévő falnak.

Vártam.

Úgy gondoltam, kétfelől fogják majd rám vetni magukat, többé-kevésbé egyszerre. A jó hír az volt, hogy nem akarnak megölni. Lila Hoth ezt nyilván megtiltotta nekik. Akar tőlem valamit, és egy hulla nem sokat tud nyújtani.

A rossz hír az volt, hogy elég sok olyan komoly sérülést lehet szerezni, amely nem halálos. Vártam

Leonyid megszólalt: – Nem akarunk bántani, ha nem muszáj. Ha gondolod, velünk jöhetsz, hogy beszélj Lilával. – Sokkal kevésbé volt csiszolt az angolsága, mint Liláé. Erős akcentussal beszélt, de azért ismerte a megfelelő szavakat.

– Hová kellene mennem?

– Tudod, hogy ezt nem árulhatjuk el. Be kell kötnünk a szemedet.

– Erről inkább lemondanék. De én sem akarlak bántani titeket. Egyszerűen elmehettek, és megmondhatjátok Lilának, hogy nem találtatok.

– De ez nem lenne igaz.

– Nem kell olyan szolgaian ragaszkodni az igazsághoz, Leonyid. Az igazság néha fájdalmat okoz. Beleharap a seggedbe.

Ha egyszerre ketten támadnak az emberre, annak megvan az az apró kis előnye, hogy valami jelt kell adniuk a támadásra. Lehet, hogy csak egy pillantás az, vagy egy biccentés, de mindig sor kerül rá. Egy töredék másodperc alatt zajlik le, de figyelmezteti az embert. Úgy gondoltam, Leonyid lehet a főnök, általában az szólal meg először. Tehát ő ad jelt a támadásra. Nagyon éberen figyeltem a szemét.

– Haragszol amiatt, ami a pályaudvaron történt? – kérdeztem. Leonyid megrázta a fejét. – Hagytam, hogy megüss. Szükséges volt. Lila mondta.

Figyeltem a szemét.

– Mesélj Liláról.

– Mit akarsz tudni?

– Tudni akarom, hogy kicsoda.

– Gyere velünk, és kérdezd meg tőle.

– Téged kérdezlek.

– Egy nő, akinek elintéznivalója van.

– Miféle elintéznivalója?

– Gyere velünk, és kérdezd meg tőle.

– Téged kérdezlek.

– Fontos elintéznivaló. És szükséges.

– De miről van szó?

– Gyere velünk, és kérdezd meg tőle.

– Én téged kérdezlek.

Nem kaptam választ. A társalgásnak vége szakadt. Éreztem, hogy mindketten megfeszülnek. Figyeltem Leonyid arcát. Láttam, hogy a szeme egy kicsit kitágul, aztán egészen aprót biccentett. Rám vetették magukat, egyszerre. Ellöktem magam a faltól, az öklömet a mellkasomhoz szorítottam, és kidugtam a két könyökömet. Úgy álltak ki oldalra, mint egy repülőgép szárnyai. Ugyanolyan keményen nekik mentem, mint ahogy ők támadtak nekem. Egy háromszögben találkoztunk össze, és mindkettőjük arcát jól telibe találtam a könyökömmel. Éreztem a jobbomon, hogy az alacsonyabbik fickó felső fogai kitörnek, a balomon pedig, hogy Leonyid alsó állkapcsa elmozdul. A becsapódás ereje a tömeg és sebesség négyzetre emelt szorzata. Tömegem volt bőven, de a klumpa túl puha volt, és a lábam csúszkált benne a melegtől, úgyhogy a sebességem kisebb volt, mint lehetett volna. Ez kissé enyhítette az ütés erejét, így mindketten talpon maradtak. Így aztán maradt még egy kis dolgom.

Ösztönösen hátraugrottam, aztán az öklömmel hatalmasat behúztam az alacsonyabbik fickó fülére. Nem volt benne semmi elegancia vagy kifinomultság, csak egy hatalmas, ocsmány ütés. A füle odalapult a fejére, ami kissé tompította az ütés erejét, de azért az összenyomott porcogókon keresztül is épp eléggé érte a koponyáját. A nyaka annyira oldalra rándult, hogy a másik füle beleütközött a vállába. Addigra én már a másik irányba csoszogtam a vacak klumpában, és a könyökömet jól belenyomtam Leonyid gyomorszájába, ugyanoda, ahol a Penn pályaudvaron is megütöttem, csak most tízszer keményebben. Majdnem kiugrott hátul a gerince. Az ütés ereje kissé visszalökött, ezt kihasználva a másik irányba lendültem, az alacsonyabbik fickóhoz, aki úgy összegörnyedt, hogy nyolcat lehetett volna rászámolni. Behúztam egy jobbegyenest a veséjére, aztán kiegyenesítettem, és magam felé fordítottam. Behajlítottam a térdem, és jól a két szeme közé nyomtam. Mintha szétrobbant volna az arca. Ami csontot nem zúzott szét az előbb a könyököm, az most ripityára tört. A földre zuhant, mint egy krumpliszsák. Leonyid megkocogtatta a vállamat a bokszerrel. Azt hitte, megüt, de már csak ennyire futotta az erejéből. Szép kényelmesen összegyűjtöttem minden erőmet, gondosan céloztam, és behúztam egyet alulról az állcsúcsára, amivel a földre küldtem. Az állkapcsa már amúgy is el volt törve attól, ahogy a könyökömnek ütközött. Most egy kicsit még jobban eltört. Csontszilánkok és húscafatok röpködtek szét, megcsillanva az utcalámpák fényében. Úgy gondoltam, a fogai lehetnek, és talán egy darabka a nyelvéből.

Utána kissé fel voltam kavarva, mint ilyenkor mindig. Az adrenalin felpörgetett A mellékvese lassan működik, aztán meg túlkompenzál. Túl sokat produkál, túl későn. Tíz másodpercbe telt, míg rendesen kaptam levegőt. Még tíz kellett, hogy lecsillapodjak. Aztán mindkét fickót odébbhúztam a járdán, és a falhoz támasztottam őket, oda, ahol korábban álltam. A melegítőjük kapucnija uszályként csúszott utánuk. Olcsó ruhadarab, eldobható. Nyilván arra számítottak, elázik a véremtől. A falhoz támasztottam őket ülő helyzetben, hogy ne dőljenek el, és nehogy megfulladjanak, aztán kificamítottam a jobb könyöküket. Mindketten jobbkezesek voltak. Elég valószínű volt, hogy a későbbiekben is fogok még találkozni velük, és jobban örültem volna, ha nincsenek csúcsformában. Nem okoztam semmi maradandó sérülést. Három hét könnyű gipszben, és olyan lesz a könyökük, mint új korában.

Mindegyikük zsebében volt mobil. Mindkettőt elvettem. Mindegyikben ott volt a fotóm. Fogadott hívásokat egyik sem jelzett. Semmi más nem volt náluk, se pénz, se kulcsok, semmi, ami bizonyíték lehetett volna. Nem derült ki, honnan jöttek. Az sem volt túl valószínű, hogy hamar olyan állapotba kerülnének, hogy el tudják mondani. Túl keményem ütöttem meg őket. És ha magukhoz térnek, akkor sincs rá garancia, hogy bármire is emlékezni fognak. Talán a nevükre sem. Az agyrázkódásnak kiszámíthatatlanok a következményei. Az orvosok nem viccből kérdezgetik az ilyen páciensektől, hogy milyen nap van, és ki az elnök.

A magam részéről nem bántam meg semmit. Jobb a biztonság. Aki verekedés közben azon rágódik, hogy mik lesznek a következmények később, általában nem éri meg azokat a bizonyos következményeket. Úgyhogy nem bántam semmit. De igazából nem is nyertem semmit az egészen, ami kissé bosszantó volt. Még a bokszerek sem illettek a kezemre. Felpróbáltam mind a kettőt, de túl kicsik voltak. Beledobtam őket egy hat méterrel odébb lévő csatornanyílásba.

A kocsijuk még mindig ott állt járó motorral a járdaszegélynél. New York-i rendszáma volt. Navigációs rendszer nem volt benne, úgyhogy nem tudtam megnézni a memóriájában, honnan jöttek. Az ajtó oldalzsebében találtam egy kölcsönzői szerződést, egy olyan névre kiállítva, amelyet még sohasem hallottam, egy nyilván hamis londoni címmel. A kesztyűtartóban a kocsi kézikönyve volt, egy kis spirálos notesz, meg egy golyóstoll. A notesz üres volt. Fogtam a tollat, és visszasétáltam vele a két fickóhoz. A bal tenyeremmel jól lenyomtam Leonyid fejét, aztán a golyóstollal három szót írtam a homlokára, szép nagy betűkkel. Jó erősen belenyomtam a tollat a bőrébe, és többször is átírtam, hogy jól olvasható legyen: Lila, hívjon fel! Aztán beültem a kocsijukba, és elhajtottam.

54. fejezet

Dél felé indultam el a Második sugárúton, aztán az 50. utcán mentem kelet felé egészen az utca végéig, ahol leparkoltam a kocsival egy tűzcsap mellett, az FDR Drive-tól egysaroknyira. Reméltem, hogy ha a 17. kerületi kapitányság rendőrei rábukkannak, gyanúsnak találják majd, és elvégeznek pár vizsgálatot. A ruhák eldobhatóak, és könnyű tőlük megszabadulni, az autóktól már nem annyira. Ha Lila emberei ezzel az Impalával menekültek el a kalapácsos gyilkosság után, akkor lehetnek benne nyomok. Szabad szemmel ugyan nem láttam semmit, de a helyszínelők nem csak a szemükre hagyatkoznak.

Az ingem aljával letöröltem a kormánykereket, a sebváltót és az ajtókilincset. Aztán ledobtam a kulcsokat egy csatornalefolyóba, és visszasétáltam a Második sugárútra. Meghúzódtam az árnyak között, és taxit kerestem. Elég sűrű volt a forgalom a belváros felé, és minden autót jól megvilágítottak a mögötte haladó reflektorai. Folyton észben tartottam a Theresától hallott információt, mely szerint hamis taxik járőröznek fel a Tizediken, le a Másodikon, egy ember ül elöl, kettő hátul. Vártam egy olyan taxit, amely egyértelműen üres volt, kiléptem a járda szélére, és leintettem. Turbános, szakállas indiai szikh férfi volt a sofőr, aki alig beszélt angolul. Biztos, hogy nem zsaru. Elvitt a Union Square-re, ahol kiszálltam, aztán leültem egy padra a sötétben, és a patkányokat figyeltem. A Union Square a leggyakoribb előfordulási helyük a városban. Nappal a kertészeti vállalat emberei állati vérből és csontból készült trágyát szórnak a virágágyásokra. Éjszaka aztán előbújnak a patkányok, és jót lakmároznak belőle.

Hajnali négykor elaludtam.

Ötkor az egyik mobiltelefon rezegni kezdett a zsebemben.

Felriadtam, és villámgyorsan körbenéztem, jobbra, balra, a hátam mögé, aztán előhalásztam a nadrágzsebemből a telefont. Nem csöngött, csak rezgőre volt állítva. Az elején lévő kisablakon ez állt: Titkosított hívás. Szétnyitottam a telefont, és a nagy színes kijelzőn ugyanez állt. A fülemhez emeltem, és beleszóltam: – Halló. – Új szó, nem olyan rég találták ki. Lila Hoth válaszolt. Az ő hangja, akcentusa, hanglejtése. – Szóval úgy döntött, hogy hadat üzen nekünk. A maga számára nyilván nincsenek bevetési szabályok.

– Ki maga tulajdonképpen?

– Majd megtudja.

– Most szeretném tudni.

– Úgy két órája én vagyok a legszörnyűbb rémálma. És még mindig van magánál valami, ami az enyém.

– Akkor jöjjön ide, és vegye el. Vagy ami még jobb, küldje ide még néhány emberét. Jól jönne még egy kis könnyű testgyakorlás.

– Szerencséje volt, ennyi az egész.

– Én mindig szerencsés vagyok – feleltem.

– Hol van most?

– Közvetlenül a háza előtt

Kis szünet után válaszolt: – Nem, nincs itt.

– Úgy van – feleltem. – De ezzel most megerősítette, hogy egy házban tartózkodik, és pillanatnyilag az ablakban áll. Köszönöm az információt.

– Hol van valójában?

– A Federal Plazán – mondtam. – Az FBI központjában.

– Nem hiszek magának.

– Szíve joga.

– Mondja meg, hol van.

– Közel magához – feleltem. – A Harmadik sugárút és az 56. utca sarkán.

Már válaszolni akart, de aztán azonnal megtorpant, nem jutott

tovább egy n hangnál. Egy türelmetlen, ingerült és pökhendi mondat kezdete, valami olyasmié, hogy Nincs is közel hozzám.

Tehát a közelében sincs a Harmadik sugárút és az 56. utca sarkának.

– Adok egy utolsó esélyt – mondta Lila. – Szeretném megkapni a tulajdonomat. – Egy kicsit lágyabb hangon hozzátette: – Megegyezhetnénk. Csak hagyja ott egy biztonságos helyen, és mondja meg, hol. Én majd odaküldök érte valakit. Nem kell találkoznunk. Fizethetünk is érte, ha gondolja.

– Nem keresek munkát.

– És életben maradni akar?

– Nem félek magától. Lila.

– Peter Molina is ezt mondta.

– Hol van Peter?

– Itt, velünk.

– Életben van?

– Jöjjön ide, és nézze meg.

– Üzenetet hagyott az edzőjénél.

– Lehet, hogy csak bejátszottam a telefonba egy magnófelvételt, ami az előtt készült, hogy meghalt volna. Esetleg elmondta, hogy az edzője soha nem veszi fel a telefont vacsoraidőben. Lehet, hogy sok mindent elmondott, mert rákényszerítettem.

– Hol van most, Lila?

– Ezt nem mondhatom meg. De odaküldhetek valakit magáért, hogy idehozza.

Megláttam, hogy úgy harminc méterrel odébb egy járőrkocsi hajt végig lassan a 14. utcában. Az ablakban fel-felvillant a vezető arca, ahogy jobbra-balra forgatta a fejét.

– Mióta ismeri Peter Molinát? – kérdeztem.

– Mióta felszedtem abban a bárban

– Életben van még?

– Jöjjön ide, és nézze meg.

– Fogy az ideje, Lila. Megölt négy amerikait New Yorkban. Ezt nem fogja csak úgy megúszni.

– Én nem öltem meg senkit.

– Az emberei tették.

– Olyan emberek, akik már nincsenek az országban. Mi teljes biztonságban vagyunk.

– Ki az a mi?

– Túl sokat kérdezősködik.

– Ha az emberei a maga utasítására cselekedtek, akkor nincs biztonságban. Ez összeesküvésnek számít.

– Ebben az országban a törvények uralkodnak, és bírósági tárgyalások döntenek. Nincs ellenem semmi bizonyíték.

– A kocsi?

– Már nem létezik.

– Tőlem soha nem lesz biztonságban. Meg fogom találni.

– Azt nagyon remélem.

Harminc méterrel odébb a járőrkocsi lelassított, már csak csigalassúsággal araszolt.

– Jöjjön el, és találkozzon velem. Lila. Vagy menjen haza. Akárhogy is, itt már úgyis vereséget szenvedett.

– Mi soha nem szenvedünk vereséget.

– Ki az a mi?

Nem válaszolt. A telefon elnémult. Nem hallottam mást, csak az üres vonal halott csöndjét.

Harminc méterrel odébb a járőrkocsi megállt.

Összecsuktam a telefont, és visszadugtam a zsebembe. Két rendőr szállt ki a kocsiból, és elindultak a térre.

Nem mozdultam. Túl gyanús lett volna, ha felállok és elfutok. Jobb lesz nyugton maradni. Nem voltam egyedül a parkban, talán negyvenen is lézengtek ott rajtam kívül. Némelyikükről úgy tűnt, állandó lakos, mások csak átmenetileg tévedtek ide. New York nagy város, öt külön városrészből áll. Hosszú az út hazafelé, néha meg kell pihenni útközben.

A rendőrök a zseblámpájukkal belevilágítottak egy alvó férfi arcába, aztán továbbmentek, és a következőnek az arcába is belevilágítottak, majd a következőébe.

Hát ez nem túl jó. Egyáltalán nem jó.

Nem én voltam az egyetlen, aki erre a következtetésre jutott. A téren itt is, ott is felkászálódtak az emberek a padokról, és elcsoszogtak különféle irányokba. Talán olyanok lehettek, akiket köröznek, dílerek a hátizsákjukban az áruval, magányos farkasok, akik senkivel sem akarnak kapcsolatba kerülni, tehetetlen, szerencsétlen paranoiások, akik félnek mindenféle hatóságtól.

Két rendőr, egyhektárnyi terület, és talán még harminc ember a padokon. Figyeltem.

A rendőrök tovább közeledtek felém. A zseblámpák fénysugara ide-oda cikázott az éjszakai ködpárában, és hosszú árnyékokat vetített. Ellenőriztek egy negyedik pasast is, aztán egy ötödiket, majd a hatodikat. Újabb emberek tápászkodtak fel a padokról. Néhányan elmentek, mások egyszerűen csak továbbálltak egy másik padra. A tér tele volt alakokkal, némelyik ernyedt volt, mások mozgásban. Minden mintha lassított felvételen zajlott volna egy fáradt, lusta táncban.

Tovább figyeltem.

A rendőrök testbeszéde kezdett némi határozatlanságról árulkodni. Olyan volt ez a feladat, mintha egy tucat macskát kellett volna összeterelniük. Elindultak azok felé, akik még mindig a padokon ültek, aztán elfordultak, a zseblámpák fénypászmái is megrándultak, és rávilágítottak azokra, akik épp elhagyták a teret. A rendőrök továbbsétáltak, le-lehajoltak, megint elfordultak. Nem volt benne semmi rendszer, találomra csináltak mindent. Egyre közeledtek felém, már csak tíz méterre voltak.

Aztán feladták.

Még egyszer utoljára végigpásztázták a teret a fénysugárral egy jelképes körben, aztán visszaindultak a kocsijukhoz. Néztem, ahogy elhajtanak. Ott maradtam a padon, és kifújtam a benn tartott levegőt. A zsebemben lévő telefonokban megbújó GPS-chip jutott az eszembe. Egyrészt úgy véltem, teljes lehetetlenség, hogy Lila Hoth hozzáférne a nyomkövető műholdakhoz, másrészt viszont folyton az járt a fejemben, ahogy azt mondta. – Mi soha nem szenvedünk vereséget. A mi nagyon nagy szó. Csak két betű, de rengeteget sejtet. Lehetséges, hogy a régi keleti blokk rosszfiúi sokkal többet kaparintottak meg, nemcsak olaj- és gázkitermelési jogokat. Lehet, hogy az infrastruktúra más részei is az ő kezükre jutottak. A régi szovjet hírszerző gépezet nem tűnhetett el csak úgy. Lehet, hogy a rendelkezésükre áll laptop, szélessávú kapcsolat, és mindenféle technológia, amihez én nem értek.

A telefonokat a zsebemben tartottam, felálltam a padról, és elindultam a metró felé.

Ami súlyos hibának bizonyult.

55. fejezet

A Union Square metróállomás óriási tömegközlekedési csomópont. Az előcsarnoka akkora, mint egy föld alatti bevásárlóközponté. Több bejárata és kijárata is van, több vonal találkozik itt össze, számos sínpárral. Vannak lépcsők, forgalomirányító fülkék, hosszú sorban forgókorlátok, és egy csomó automata is, ahol jegyet vagy bérletet lehet venni. Készpénzért vettem egy új bérletet. Bedugtam két húszdollárost a nyílásba, és megkaptam a kártyát, amellyel húsz alkalommal lehet utazni, és még három bónusz is jár. Elvettem a kártyát, megfordultam, és elindultam. Majdnem reggel hat óra volt. Az állomás lassan megtelt emberekkel, kezdődött a munkanap. Elhaladtam egy újságos előtt. Ezerféle magazint árultak, jó magasra feltornyozva, hatalmas bálákban álltak a friss napilapok. Két főcímet is megpillantottam, mindegyik már messziről virított. Az egyik öt szóból állt, jó nagy betűk, vastag, fekete nyomdafestékkel: HÁROM SZÖKEVÉNYT KERESNEK A SZÖVETSÉGIEK. A másik újság főcíme négy szó volt: SZÖKEVÉNYEKRE VADÁSZNAK A SZÖVETSÉGIEK. Gyakorlatilag szóról szóra megegyezett a kettő. Mindent egybevéve a keresnek jobban tetszett. Passzívabb, nem árulkodik akkora elszántságról. Szinte jóindulatú. Gondolom, mindenki jobban örül annak, ha csak keresik, és nem vadásznak rá.

Elfordultam, és ekkor megláttam, hogy két rendőr figyel árgus szemekkel.

Két melléfogás is történt. Először ők hibáztak, amit aztán én tetéztem a sajátommal. Az általuk elkövetett hiba elég konvencionális volt. A 22. utca és a Broadway sarkán történtek után a szövetségiek nyilván azonnal értesítették a rendőrséget, hogy metróval szöktem meg. Mire ők feltételezték, hogy nyilván továbbra is metróval folytatom az utam. A rendőrök mindig szeretik még egyszer megvívni a legutóbbi vesztes csatájukat.

Én viszont azt a hibát követtem el, hogy egyenesen belesétáltam a buta csapdájukba.

Ezen az állomáson ellenőrök is voltak, ezért nem volt szükség magas rácsokra, csak a szokásos, derékig érő kapukra. Áthúztam a nyíláson az új kártyámat, és átnyomakodtam a forgókorláton. Az előcsarnok hosszú, keskeny folyosóban folytatódott. Nyilak mutatták az utat jobbra és balra, le és fel a különféle metróvonalak és végállomások felé. Elhaladtam egy utcai zenész mellett, aki hegedült. Olyan helyen állt meg, ahol nagyon jó volt az akusztika. Elég jól játszott. A hegedű erős, zengő hangon szólt. Egy gyászos, régi darabot játszott, amit ismertem, egy vietnami háborús film zenéje volt. Lehet, hogy nem a legjobb választás a kora reggeli ingázó utazóközönség számára. A nyitott hegedűtok ott hevert a zenész lábánál, de nem volt túlságosan tele adományokkal. Könnyedén hátrafordultam, mintha csak a hegedűst akarnám megnézni, és láttam, hogy a két rendőr a hátam mögött épp átlép a beléptetőkapun.

Egy sarkon találomra befordultam, és egy még keskenyebb folyosón haladtam tovább. A belváros felé tartó peronon találtam magam. Zsúfolva volt emberekkel. A túloldalon a peron szimmetrikus tükörképe. Előttem a peron széle, aztán a sínek következtek, az alagút mennyezetét tartó vasoszlopok sora, majd a túloldalon a külváros felé tartó sínek és a másik peron. Mindenből kettő volt, az utasok csoportjából is. Fáradt emberek ácsorogtak egymással szemben, némán várva, hogy továbbutazhassanak ellenkező irányba.

Az elektromosságot vezető sínek az oszlopsor két oldalán helyezkedtek el, védőtokkal ellátva, ahogy az állomásokon lenni szokott. A toknak csak három oldala volt, a szerelvény felé eső oldala nyitott maradt.

A hátam mögött, tőlem balra a rendőrök is kinyomakodtak a zsúfolt peronra. A másik irányba pillantottam. Jobbról két újabb rendőr bukkant fel a tömegben. Mindkettő nagydarab volt, a ruhájuk kidagadt az alatta rejlő különféle felszerelésektől. Finoman félrelökdösték az útjukból az embereket, a tenyerüket a vállukra téve, kis mozdulatokkal tolták félre őket, mintha úsznának a tömegben.

A peron közepére mentem, és tovább araszolgattam, míg lábammal meg nem érintettem a peron legszélén húzódó sárga jelzővonalat. Aztán egy kicsit oldalaztam, míg közvetlenül mögém nem került egy oszlop. Balra néztem, majd jobbra. Nem jött metró.

A rendőrök egyre közeledtek. A hátuk mögött megjelent négy újabb társuk, ketten az egyik oldalon, ketten a másikon. Lassan, de biztosan furakodtak előre a tömegben.

Én is előbbre araszolgattam.

Az alagútban nem láttam közeledő reflektorokat.

Az emberek még jobban összepréselődtek körülöttem, beljebb szorították őket az újonnan érkezők. Megzavarta őket a rendőrök tolakodása, de azért lassan előbbre csoszogtak, ahogy minden metróra váró utas szokta, mert tudat alatt érzi, hogy nemsokára úgyis meg kell érkeznie a szerelvénynek.

Újból hátrafordultam, és körbenéztem, balra is, jobbra is.

Nyolc rendőr volt a peronon.

A szemben lévőn viszont egy sem.

56. fejezet

Az emberek félnek a harmadik síntől, pedig nincs rá okuk, ameddig nem nyúlnak hozzá. Több száz volt fut benne, de ha nem piszkálják, csak úgy magától senkit sem üt meg az áram.

Elég könnyű átlépni, még egy vacak lábbeliben is. Úgy gondoltam, hogy a műanyag klumpa akadályoz ugyan a mozgásban, viszont legalább annyit nyerek azzal, hogy szigetel. Mindenesetre úgy terveztem, nagyon óvatos leszek, mintha színpadi koreográfiát hajtanék végre. Először leugrom a peronról, és két lábbal landolok a sínek között, aztán a jobb lábammal átlépek a második sínen, a ballal átlépek a harmadikon, átcsusszanok két oszlop között a résen, aztán jobb lábbal átlépem az újabb harmadik sínt, bal lábbal a külváros felé vivő síneket, apró. kényes kis léptekkel, aztán megkönnyebbült sóhajjal felkapaszkodom a túlsó peronra, és már ott sem vagyok.

Elég könnyű megcsinálni.

Elég könnyű ahhoz, hogy a zsaruk is megtegyék. Valószínűleg csinálták már máskor is. Én viszont még soha.

Vártam. A hátam mögé pillantottam, jobbra és balra. A zsaruk közel voltak. Elég közel ahhoz, hogy ráérjenek lassítani és bevárni egymást, hogy megtervezzék, mi legyen a következő lépésük. Nem tudtam, hogyan döntenek, de akárhogy is, biztos, hogy aránylag lassúak lesznek. Nem akartak nagy kavarodást okozni. A peron zsúfolt volt, és ha túl nagy felfordulást csinálnak, azzal felidegesíthetik az embereket, és a végén még beperelik őket túlkapásért.

Balra pillantottam, aztán jobbra. Egyik irányból sem jött metró. Eltűnődtem, vajon a rendőrség leállította-e a forgalmat. Valószínűleg van valami bevett procedúra ilyen esetekre. Tettem egy fél lépést előre. Emberek csusszantak be az üres helyre közém és az oszlopok közé, nekinyomódtak a hátamnak. A másik irányba furakodtam tovább. A peron szélére nemcsak sárga csíkot festettek fel, hanem kiálló kis buckák is voltak, így nem állt fenn az a veszély, hogy megcsúszok és leesek.

A rendőrök széles félkörben sorakoztak fel, úgy két és fél méterre tőlem. Befelé nyomultak, a peron széle felé, az embereket kifelé szorítva, miközben egyre szűkebb lett a félkör. Lassan és óvatosan haladtak. A szemben lévő peronról figyeltek az emberek, bökdöstek egymást, és rám mutogattak.

Vártam.

Hirtelen meghallottam egy metró zúgását, és mozgó fénypont jelent meg az alagútban. Sebesen közeledett. A mi metrónk, a külváros felé tartó. A hátam mögött hullámzás futott végig a tömegen. Hallottam a huzat süvítését és a sínek kattogását. Láttam, hogy a kivilágított szerelvény zötykölődve megjelenik a kanyarban. Úgy becsültem, harminc mérföld lehet az óránkénti sebessége. Nagyjából tizenhárom métert tesz meg másodpercenként. Nekem két másodperc kellett, úgy gondoltam, ennyi elég lesz. Akkor kell indulnom, amikor a szerelvény úgy huszonhat méter távolságra van. A rendőrök nem fognak követni. A reakcióidejük lassúsága miatt épp le fognak maradni. Eleve két és fél méterre vannak még a peron szélétől és a prioritásaik is mások, mint az enyémek. Feleségük van, családjuk, ambícióik és nyugdíjalapjuk. Házuk, kertjük, ahol le kell nyírni a pázsitot, és elültetni a virághagymákat.

Tettem még egy apró lépést előre.

A reflektor egyenesen felém száguldott, ide-oda zötyögve és hintázva. Nehéz volt így megítélni a távolságot.

Aztán egyszer csak jobb felől is meghallottam egy közeledő szerelvény zakatolását.

A belváros felé tartó metró nagy sebességgel, szimmetrikusan közeledett a másik irányból, de azért nem volt tökéletesen szinkronban a kettő, valahogy úgy, mint amikor kétfelől összehúzzák a függöny két szárnyát, de a bal oldalit egy kicsivel előbb, mint a jobbat.

De vajon mennyivel előbb?

Három másodperc kell ahhoz, hogy a túloldali síneken is átjussak, mivel a másik oldalon felmászni a peronra tovább tart majd, mint itt leugrani. Tehát összesen öt másodpercre volt szükségem.

Vártam egy teljes másodpercet, közben találgattam, mérlegeltem, méricskéltem, próbáltam felbecsülni a távolságokat.

A két metró tovább zakatolt egymás felé, az egyik balról, a másik jobbról.

Mindkettő ötszáz tonna.

A sebességük talán hatvan mérföld óránként.

A zsaruk közelebb óvakodtak.

ideje dönteni.

Nekilódultam.

Amikor a külváros felé tartó vonat még úgy harminc méterre volt, leugrottam a peronról a sínek közé. Guggolásban értem földet, aztán felegyenesedtem, és végigtáncoltam a rögzített koreográfiájú lépéssorozatot, ahogy elterveztem. Jobb láb, bal lábbal átlépni a harmadik sínt, megkapaszkodni az oszlopban. Egyetlen pillanatra megtorpantam, és jobbra néztem. A belvárosi vonat nagyon közel volt. A hátam mögött közben elhúzott a külvárosi. A fékek hangosan csikorogtak. Heves huzat kapott bele az ingembe. A szemem sarkából láttam, ahogy sorra felvillannak a világító ablakok.

Jobbra néztem.

A belvárosi vonat hatalmasnak látszott.

Ideje dönteni.

Nekilódultam.

Jobb lábbal átlépni a harmadik sínen, a balt letenni. A vonat majdnem elért, alig pár méterre volt tőlem. Ide-oda zötyögött és rázkódott. A fékek megcsikordultak. A vezetőt is láttam a fülkében, nagyra nyílt a szája. Éreztem, ahogy a szerelvény maga előtt tolja a légoszlopot.

Feladtam az előre eltervezett koreográfiát, csak nekiiramodtam a peron felé. Alig másfél méterre volt, de olyan végtelenül távolinak tűnt, mint a horizont széle. De azért odaértem. Ahogy jobbra néztem, aprólékosan ki tudtam venni minden egyes kis csavart és szegecset a kocsi elején. Egyenesen felém száguldott. A tenyeremmel a peron szélére támaszkodtam és felhúzódzkodtam. Attól tartottam, a sűrű tömeg rögtön vissza fog lökni, de kezek nyúltak utánam, és felrángattak a peronra. A vonat elszáguldott a vállam mellett, és a huzat meglökött. Az ablakok felvillantak előttem. Az utasok a kocsiban könyveket és újságokat olvasgattak, vagy állva, imbolyogva kapaszkodtak. Az emberek sikoltoztak körülöttem. Láttam, ahogy pánikban nagyra nyílik a szájuk, de a hangjukat nem hallottam, elfojtotta a metró fékcsikorgása. Leszegtem a fejem, és átfurakodtam a tömegen. Az emberek félrehúzódtak és átengedtek. Néhányan még hátba is veregettek, innen-onnan éljenzés tört fel.

Ilyesmi is csak New Yorkban történhet meg.

Átnyomakodtam a kijáratnál lévő forgókorláton, és kifelé indultam az utcára.

57. fejezet

A Madison Square Park hétsaroknyira volt északra. Még majdnem négy órát kellett elütnöm valahogy. Vásárolgattam egy kicsit, és ettem valamit a Park sugárúton. Nem mintha bármire is szükségem lett volna, vagy különösebben éhes lettem volna, hanem mert mindig az a legjobb, ha olyasmit teszünk, amire az üldözőink egyáltalán nem számítanak. Egy szökevénynek az lenne a dolga, hogy minél messzebbre meneküljön, és minél gyorsabban. Arra senki sem gondol, hogy a környéken lévő üzletekben és kávézókban lebzsel.

Épp elmúlt reggel hat óra, még csak a kisebb csemegeboltok, a szupermarketek, a bisztrók és a kávézók voltak nyitva. A Food Emporium nevű élelmiszerdiszkontban kezdtem, amelynek a 14. utcáról nyílt a bejárata, és a 15. utcára a kijárata. Eltöltöttem odabent háromnegyed órát. Fogtam egy kosarat, bóklásztam a polcsorok között, és úgy tettem, mintha bevásárolnék. Kevésbé volt feltűnő, mint ha csak úgy kosár nélkül lézengtem volna. Nem akartam, hogy feltűnjek az éber üzletvezetőnek, és esetleg szóljon valakinek. Azt játszottam, hogy van egy lakásom a környéken, és feltöltöm a képzeletbeli kamrám készleteit két napra. Természetesen kell kávé. Félkész palacsintapor, tojás, szalonna, kenyér, vaj, dzsem, egy csomag szeletelt szalámi, huszonöt deka sajt. Miután meguntam a dolgot, és a kosár már túl nehéz volt. otthagytam egy üres polcsornál, és kisurrantam a hátsó kijáraton.

A következő megállóm egy kávézó volt, négy sarokkal északabbra. A jobb oldali járdán sétáltam, a forgalomnak háttal. A kávézóban palacsintát ettem és sült szalonnát, amit valaki más vásárolt be és sütött meg helyettem. Ez már sokkal inkább megfelelt nekem. Itt is eltöltöttem negyven percet. Aztán továbbmentem a félsaroknyira lévő francia pékséghez. Ittam még egy kávét, és ettem egy croissant-t. Valaki otthagyott a széken egy New York Timest. Az első betűtől az utolsóig kiolvastam. Nem említették, hogy embervadászat folyik a városban. A belpolitikai rovatban nem esett szó Sansom választási kampányáról.

A hátralévő két órát négy dologgal ütöttem el. A Park sugárút és a 22. utca sarkán lévő szupermarketből továbbmentem a szemben lévő Duane Reade drogériába, aztán egy gyógyszertárba a Park sugárút és a 23. utca sarkán. Úgy találtam, igazak a statisztikák, amelyek szerint az emberek Amerikában többet költenek hajápolásra, mint élelmiszerre. Aztán tíz előtt huszonöt perccel abbahagytam a vásárolgatást, és kiléptem a szikrázó reggeli napfénybe. Tettem egy nagy vargabetűt, és a 24. utca torkolatából, a két toronyház közti mély kanyon árnyékában meghúzódva jó alaposan szemügyre vettem a célpontomat. Nem szúrt szemet semmi, ami aggodalomra adott volna okot. Nem voltak indokolatlanul várakozó autók, parkoló furgonok, kettesével vagy hármasával lézengő, lezser öltözékű emberek a fülükben kis fülhallgatóval.

Úgyhogy pontban tízkor beléptem a Madison Square Parkba.

Theresa Lee és Jacob Mark már ott várt Egymás mellett üldögéltek egy padon a kutyafuttató közelében. Kipihentnek, de idegesnek látszottak, és elég stresszesnek, mindegyikük a maga módján. Meg is volt rá az okuk. Úgy százan üldögéltek békésen a napon. A park négyszögletes volt, fákkal, pázsittal, sétányokkal. Egy háztömb széles és három háztömb hosszú kis oázis, négy oldalról kerítéssel és forgalmas járdákkal körbevéve. A parkok aránylag jó helyek a titkos találkozókra. A vadászt általában a mozgó célpont vonzza. A legtöbben azt hiszik, a szökevények állandóan mozgásban vannak. Ha három ember száz másik között üldögél, az sokkal kevésbé kelti fel a figyelmet, mint ha száz másik között siet az utcán.

Nem tökéletes megoldás, de elfogadható a kockázati fokozata.

Még egyszer utoljára jól körbenéztem, aztán leültem a padra Lee mellé. Átnyújtott nekem egy újságot, az egyik bulvárlapot, amelyiket korábban is láttam már, a VADÁSZNAK főcímmel.

– Azt állítják, hogy lelőttünk három szövetségi ügynököt – mondta Theresa.

– Négyet lőttünk le – feleltem. – Ne felejtse el az orvost.

– De úgy tüntetik fel, mintha valódi fegyvert használtunk volna. Úgy hangzik, mintha megöltük volna őket.

– Valahogy el kell adniuk az újságot

– Bajban vagyunk.

– Ezt már eddig is tudtuk, nem kellettek hozzá az újságírók, hogy megmondják.

– Docherty megint üzent. Egész éjszaka SMS-eket küldözgetett, miközben ki volt kapcsolva a telefon.

Kicsit felemelkedett a padról, és kihúzott egy papírcsomót a farmerja hátsó zsebéből. Három megsárgult szállodai levélpapír, négyrét hajtva.

– Jegyzetelt? – kérdeztem.

– Hosszú üzenetek voltak. Nem akartam megint bekapcsolni a telefont, ha valamit újból meg akarok nézni.

– Szóval, mit tudunk?

– A 17. kerületiek ellenőrizték a főbb közlekedési útvonalakat. Ez a szokásos eljárás minden nagyobb bűncselekmény után. Feltűnt nekik négy férfi, akik három órával a gyilkosságok feltételezett időpontja után hagyták el az országot a JFK reptéren keresztül. Azt mondják, potenciális gyanúsítottak. Elképzelhető forgatókönyv.

Bólintottam. – A 17. kerületieknek igazuk van. Lila Hoth is ezt mondta.

– Találkozott vele?

– Felhívott

– Min?

– Egy másik telefonon, amit Leonyidtól vettem el. Ő meg egy haverja rám találtak. Nem pontosan úgy alakultak a dolgok, ahogy szerettem volna, de azért részben sikerült kapcsolatba kerülnöm Lilával.

– És bevallotta a gyilkosságokat?

– Nagyjából.

– Hol van most?

– Nem tudom pontosan. Arra tippelek, hogy valahol az Ötödik sugárúttól keletre és az 59. utcától délre.

– Miből gondolja?

– A Four Seasonst használta fel álcának. Minek utazna túl sokat?

– Találtak egy kiégett bérelt autót Queensben – folytatta Lee. – A 17. kerületiek szerint a négy férfi ezzel távozott Manhattanből. Aztán otthagyták, és vonattal mentek ki a reptérre.

Megint bólintottam. – Lila azt mondta, hogy a kocsi, amit használtak, már nem létezik.

– Van még valami – folytatta Lee. – A négy férfi nem Londonba utazott vissza, és nem is Ukrajnába vagy Oroszországba. Tádzsikisztánba mentek tovább.

– Az hol is van?

– Nem tudja?

– Nem igazodom ki ezeken az új országokon.

– Tádzsikisztán közvetlenül Afganisztán mellett található. Van közös határuk, ahogy Pakisztánnal is.

– Pakisztánba közvetlenül is lehet repülni.

– Úgy van, tehát ezek vagy tadzsikok, vagy afgánok. Tádzsikisztán az a hely, ahonnan észrevétlenül át lehet jutni Afganisztánba. Csak áthajtanak a határon egy kisteherautóval. Az utak nagyon rosszak, de Kabul nincs túl messze onnan.

– Értem.

– Aztán van itt még valami. A Belbiztonsági Hivatalnak van egy módszere, valamiféle számítógépes algoritmussal ki tudják szűrni, ha utasok egy csoportjának hasonló útvonalra van jegyfoglalása. Kiderült, hogy ezek a fickók három hónappal ezelőtt érkeztek az országba Tádzsikisztánból, még néhány emberrel együtt. Volt köztük két nő, türkmenisztáni útlevéllel. Az egyik hatvanéves, a másik huszonhat. Együtt jöttek át az útlevélvizsgálaton, mint anya és lánya. A belbiztonságiak esküsznek rá, hogy valódi volt az útlevelük.

– Értem.

– Szóval Hothék nem ukránok. Minden, amit mondtak, hazugság volt.

Ezt húsz hosszú másodpercig mindhárman némán emésztettük. Átgondoltam magamban a dolgokat, amiket Lila mondott, és pontról pontra mindent kitöröltem. Mintha aktákat húznék elő egy fiókból, átlapoznám, aztán a szemétkosárba dobnám őket.

– Láttuk az útleveleiket a szállodában. Nekem ukránnak tűntek.

– Hamisak voltak – mondta Lee. – Különben azokat használták volna az útlevélvizsgálatnál.

– Lilának kék szeme van – mondtam.

– Észrevettem.

– Türkmenisztán pontosan hol is van?

– Az is Afganisztán mellett. Még hosszabb közös határvonaluk van. Afganisztán szomszédai Irán, Türkmenisztán. Üzbegisztán, Tádzsikisztán és Pakisztán, az óramutató járása szerint, az öböltől kiindulva.

– Mennyivel könnyebb volt az élet, amikor még létezett a Szovjetunió.

– Kivéve azoknak, akik ott éltek.

– A türkmének és az afgánok etnikailag rokonok?

– Valószínűleg. Ezek a határok teljesen önkényesen lettek meghúzva, a történelmi véletlenek alakították ki őket. Igazából a törzsi összetartozás a fontos. A vonalak a térképen nem számítanak semmit.

– Maga szakértő ebben?

– A New York-i rendőrség többet tud erről a vidékről, mint a CIA. Kénytelenek vagyunk, embereink vannak ott. Jobb a hírszerzésünk, mint bárki másnak.

– Egy afganisztáni szerezhet türkmén útlevelet?

– Ha áttelepül?

– Ha segítséget kér valakitől.

– Egy etnikai szimpatizánstól? Bólintottam. – Pult alatt.

– Miért kérdezi?

– Vannak afgánok, akiknek kék a szemük. Főleg nők. Egy fura kis genetikai vonulat a népességben.

– Gondolja, hogy Hothék Afganisztánból jöttek?

– Pokolian sokat tudnak a szovjetekkel való konfliktusról. Egy kicsit kiszínezték, de a legtöbb részlet nagyon pontos volt,

– Talán olvasták valahol.

– Nem hinném. Nagyon jól visszaadták a hangulatot és az egész atmoszférát. Mint például a régi katonakabát. Ilyen részleteket nem lehet csak úgy innen-onnan hallani. Ez belső információ. A Vörös Hadsereg a nyilvánosság előtt úgy állította be, mintha szuper lenne a felszerelése, nyilvánvaló okokból. A mi propagandánk ugyanezt mondta róluk, szintén nyilvánvaló okokból. De ez nem volt igaz. A Vörös Hadsereg széthullóban volt. Sok minden, amit Hothék mondtak, nagyon is első kézből származó információnak tűnt.

– Tehát?

– Talán Szvetlána tényleg ott harcolt, csak épp a másik oldalon. Lee egy pillanatig hallgatott. – Gondolja, hogy egy afgán törzs tagjai?

– Ha Szvetlána ott harcolt, de nem a szovjetek oldalán, akkor csak azok lehetnek.

Lee megint hallgatott egy kicsit. – Ez esetben az egész történetet a másik oldalról ismerte. Minden megfordítva igaz, az atrocitások is.

– Úgy van. Ha nem ő szenvedte el őket, akkor ő követte el.

Ismét hallgattunk mindhárman, újabb húsz másodpercig. A szemem közben állandóan körbejárt a parkban. Láss, ne csak nézz. Minél éberebb vagy, annál tovább maradsz életben. De semmi feltűnőt nem tapasztaltam. Nem történt semmi gyanús. Az emberek jöttek-mentek, kutyákat futtattak, sor állt a hamburgeresnél. Korán volt még, de a nap bármely órája lehet ebédidő valakinek. Attól függ, mikor kezdte a napját Lee a jegyzeteit nézegette. Jacob Mark a földet bámulta, szinte belefúródott a tekintete. Végül előbbre hajolt, elfordította a fejét, és rám nézett. Akkor jön a nagy kérdés, gondoltam. A zökkenő az úton.

– Amikor Lila Hoth felhívta, említette Petert? – kérdezte Jake. Bólintottam. – Ő szedte fel a bárban.

– De miért töltött el ezzel négy órát?

– Élvezte a dolgot. Megtehette.

– Hol van most Peter?

– Azt mondta, itt a városban.

– És jól van?

– Azt nem árulta el.

– Gondolja, hogy jól van? Nem válaszoltam.

– Mondjon valamit, Reacher.

– Nem.

– Nem mond semmit?

– Nem hiszem, hogy jól van.

– De azért lehet.

– Lehetséges, hogy tévedek.

– Mit mondott Lila?

– Azt mondtam neki, hogy nem félek tőle, mire ő azt felelte, Peter Molina is ezt mondta. Megkérdeztem, hogy jól van-e, ő meg azt mondta, menjek oda, és nézzem meg.

– Szóval lehet, hogy jól van.

– Lehetséges. De szerintem legyünk realisták.

– Mivel kapcsolatban? Miért akarna két afgán nő ártani Peternek?

– Természetesen azért, mert valamire kényszeríteni akarták Susant.

– De mire? A Pentagon nem segít Afganisztánnak.

– Ha Szvetlána valóban az afgánok oldalán harcolt, akkor a mudzsáhidokhoz tartozott. És miután az oroszok hazamentek, a mudzsáhidok nem tértek vissza a kecskelegeltetéshez, hanem tovább folytatták a harcot. Egy részükből lettek a tálibok, a többiekből pedig megalakult az al-Kaida.

58. fejezet

Jacob Mark megszólalt – El kell mennem a rendőrségre Peter miatt.

Félig már fel is emelkedett a padról, de én odahajoltam, és Theresa előtt átnyúlva megfogtam a karját.

– Gondolkozzon egy kicsit – mondtam.

– Min kell itt gondolkozni? Az unokaöcsémet elrabolták. Túszul ejtették. Az a nő bevallotta.

– Gondoljon bele, hogy mit fog csinálni a rendőrség. Azonnal hívni fogják a szövetségieket, akik megint bezárják magát, Peter ügyét pedig másodlagosnak fogják tekinteni, mert annál sokkal fontosabb dolguk is van.

– Akkor is meg kell próbálnom.

– Peter halott, Jake. Sajnálom, de ezzel szembe kell néznünk.

– Még van egy kis esély.

– Akkor az a leggyorsabb módja annak, hogy megtaláljuk, ha megkeressük Lilát. És ez nekünk jobban fog menni, mint azoknak a szövetségieknek.

– Gondolja?

– Nézze meg az eddigi teljesítményüket. Egyszer már elszalasztották Lilát, aztán meg hagyták, hogy megszökjünk. Én azt sem bíznám rájuk, hogy vegyenek ki nekem egy könyvet a könyvtárból.

– De hogy a csudába találnánk meg őket mi magunk? Theresa Lee-re néztem. – Beszélt Sansommal?

Tétován vállat vont, mintha jó és rossz hírei is lennének, és nem tudná, melyikkel kezdje. – Csak röviden beszéltem vele. Azt mondta, lehet, hogy idejön személyesen. Felajánlotta, hogy majd visszahív, hogy megbeszéljük, mikor és hol találkozzunk. Mondtam, hogy az nem jó, mert kikapcsolva tartom a telefont. Erre azt mondta, majd Dochertyt hívja fel a mobilján, én meg hívjam fel őt, és ő majd átadja az üzenetet. Fel is hívtam, de Docherty nem vette fel. Úgyhogy megpróbálkoztam a kapitányság telefonközpontjával. A diszpécser azt mondta, Docherty nem elérhető.

– Ez mit jelent?

– Szerintem azt, hogy őt is letartóztatták.

Ez mindent megváltoztatott. Azonnal megértettem, még mielőtt Lee részletesen kifejtette volna. Átadta nekem az összehajtogatott papírlapokat a jegyzeteivel. Átvettem, mintha a stafétabotot nyomnák a kezembe egy váltófutásnál. Futnom kell tovább, amilyen gyorsan csak bírok, ő pedig elhagyja a pályát, számára véget ért a verseny.

– Ugye, megérti? – kérdezte. – Fel kell adnom magam. Docherty a partnerem. Nem hagyhatom, hogy egyedül kelljen szembenéznie ezzel az őrülettel.

– Azt mondta, egy szempillantás alatt ejtené magát.

– De nem tette. Különben is, megvannak a saját szabályaim.

– Ebből semmi jó nem fog származni.

– Talán nem. De nem fogok hátat fordítani a partneremnek.

– így csak kiszáll a csapatból. Egy cellából nem tud segíteni senkin. Idekint mindig jobb, mint bent.

– A maga helyzete más, mint az enyém. Ma még itt van, holnap meg már hűlt helye. Én ezt nem tehetem meg, én itt élek.

– Na és mi legyen Sansommal? Meg kell beszélnem vele a helyet és az időpontot.

– Nem tudom. Egyébként vigyáznia kellene Sansommal. Nagyon furán beszélt a telefonban. Nem tudtam rájönni, hogy dühös, vagy aggódik. Nehéz lenne megmondani, kinek az oldalára áll, ha idejön.

Theresa ezután átadta nekem Leonyid első mobilját meg a töltőt. Egy pillanatra megszorította a karomat, ami egyszerre helyettesítette az ölelést és a szerencsekívánatot. Ezután az átmeneti hármas szövetség felbomlott. Jacob Mark már talpon volt, mielőtt Theresa felállt volna. – Ennyivel tartozom Peternek – mondta. – Jó, lehet, hogy megint lecsuknak, de legalább elkezdik keresni Petert.

– Mi is megkereshetnénk – mondtam.

– Nincsenek meg a kellő eszközeink.

Rájuk néztem, és megkérdeztem: – Biztosak benne, hogy ezt akarják?

Biztosak voltak benne. Átsétáltak a parkon, ki az Ötödik sugárútra, ahol megálltak a járdaszélen, és a nyakukat nyújtogatva nézelődni kezdtek, nem jár-e arra egy járőrkocsi, ahogy az emberek taxira szoktak vadászni. Egy percig még elüldögéltem egyedül, aztán felálltam, és az ellenkező irányba indultam.

A következő megállóm valahol az Ötödik sugárúttól keletre és az 59. utcától délre lesz.

59. fejezet

A Madison Square Park a Madison sugárút déli végében fekszik, közvetlenül ott, ahol az a 23. utcánál elkezdődik. A sugárút nyílegyenesen húzódik száztizenöt háztömbön keresztül, aztán jön a Madison sugárút hídja, amely átvezet Bronxba. Erre lehet menni a Yankee stadionba, bár vannak jobb útvonalak is. Az volt a tervem, hogy úgy a sugárút egyharmadán végigsétálok, egészen az 59. utcáig. Ez egy kissé északnyugatra van attól a ponttól, amelyről Lila Hoth azt állította, hogy nincs ott, vagyis a Harmadik sugárút és az 56. utca sarkától.

Ez is van olyan jó hely a keresés megkezdéséhez, mint bármi más.

Felszálltam egy jó lassan döcögő buszra, ami a lehető legrosszabb döntés egy beijedt szökevény részéről, vagyis tökéletes álcázás. Nagy volt a forgalom, és elég sok rendőr mellett is elhaladtunk. Voltak, akik gyalogosan járőröztek, mások kocsival. Kinéztem rájuk a busz ablakából, de egyikük sem méltatott egy futó pillantásra sem. Egy buszon utazó ember szinte láthatatlannak számít.

A láthatatlanságom megszűnt, mihelyt leszálltam az 59. utcánál. Rengeteg az üzlet errefelé, tehát rengeteg a turista, így aztán minden egyes sarkon két rendőr ácsorgott a megnyugtatásukra. Egy keresztutcán átvágtam az Ötödik sugárútra. A Central Park kerítésénél volt egy sor utcai árus, vettem náluk egy New York City feliratú fekete pólót, egy hamisított márkás napszemüveget, és egy fekete baseballsapkát, amelyen piros alma volt. Egy szálloda mosdójában átöltöztem, aztán kissé megváltozott külsővel visszasétáltam a Madison sugárútra. Négy óra telt el azóta, hogy a rendőrök eligazítást kaptak a központból, és az emberek sokat felejtenek négy óra alatt. Úgy gondoltam, nagyjából annyira emlékeznek velem kapcsolatban, hogy magas és khakiinget visel. A magasságommal nem tehettem semmit, de a fekete pólóban talán megúszhatom, hogy megakadjon rajta a szemük. A feliratos pólónak, a napszemüvegnek és a sapkának köszönhetően úgy festettem, mint egy idióta turista.

Alapjában véve az is voltam. Halvány fogalmam sem volt, hogy mit csinálok. Bármilyen rejtekhelyet nehéz megtalálni, egy sűrűn lakott nagyvárosban pedig gyakorlatilag lehetetlen. Csak úgy találomra jártam a háztömböket, a földrajzi megérzéseimet követve, amelyek lehet, hogy eleve teljesen tévesek voltak, és próbáltam minél jobban leszűkíteni a szóba jöhető területet. A Four Seasons. Nem a közvetlen szomszédságában, de kényelmes közelségben. Ez mit jelenthet? Kétperces autóút? Ötperces séta? És melyik irányba? Úgy gondoltam, semmiképp sem dél felé, mert ahhoz át kellene kelni az 57. utcán, amely a várost átszelő főútvonal. Kétirányú, hatsávos, mindig nagy rajta a forgalom. Manhattan mikrogeográfiájában az 57. utca olyan, mint a Mississippi. Egy nagy akadály. Határvonal. Sokkal csábítóbb elillanni az észak felé eső, csendesebb és sötétebb háztömbök felé.

Figyeltem az autófolyamot, és arra gondoltam: Nem kétperces autóút. Az autózás nem elég rugalmas, nem eléggé irányítható, késedelmet okozhatnak az egyirányú utcák, a parkolási nehézségek, esetleg megjegyezhetik az autót, ha egy rakodóhelyen áll meg, és a rendszámtáblát le lehet ellenőrizni. Gyalogosan sokkal jobb a városban közlekedni, mint autóval, bárkiről legyen is szó.

Elindultam az 58. utcán, és elsétáltam a Four Seasons hátsó bejáratához. Ugyanolyan elegáns volt, mint a főbejárat. Csupa sárgaréz és kő, zászlók, egyenruhás portások és cilinderes ajtónállók. Hosszú sorban várakoztak a járda mellett a Lincoln, Mercedes, Maybach és Rolls-Royce márkájú limuzinok. Több mint egymillió dollár értékű jármű, egy huszonöt méteres szakaszon összezsúfolva. Volt egy gazdasági rakodóbejárat is, szürke, felgördülő fémajtóval.

Megálltam egy londiner mellett, a hotel bejáratának háttal. Én hová mennék a helyükben…?

Az utca túloldalán egy sor magas épület emelkedett. Leginkább lakóházak, a földszinti helyiségeket pedig jobbfajta üzleteknek adták ki. Közvetlenül szemben egy galéria volt. Két limuzin krómozott ütközői között átfurakodva átmentem a túloldalra, és megszemléltem a kirakatban lévő festményeket. Aztán megfordultam, és visszanéztem a túloldalra.

A szállodától balra, a Park sugárút felé eső oldalon nem volt semmi érdekes.

A szálloda maga nem olyan régen épült, őrületes költségvetéssel. A szomszédos épületek mind csendesek, komolyak voltak, és jómódot sugároztak, némelyik régi, némelyik új. A háztömb nyugati végében azonban sorban egymás mellett három lerobbant, roskatag, régi ház állt. Keskeny homlokzatú, ötemeletes téglaépületek, kopott, málladozó vakolattal. Piszkos ablakok, megrozzant szemöldökfák, lapos tetők, az ablakok fölötti díszpárkányzat repedéseiből gyom nőtt ki. A régi fém tűzlétra cikcakkban vezetett fel a négy felső emeletre. Olyan volt az a három ház, mint három odvas, korhadt fog egy ragyogó fogsorban. Az egyiknek a földszintjén egy már nem működő étterem volt, A másikban vasárubolt A harmadikban olyan rég bezárt a földszinti üzlethelyiség, hogy már azt sem lehetett megállapítani, mi lehetett egykor. Minden házba keskeny, alig észrevehető ajtó szolgált bejáratként. Két ajtó mellett több csengőgomb is sorakozott, ami azt jelezte, hogy több lakás van a házban. A régi étterem mellett csak egy csengő volt, vagyis a felső négy emeletnek egy tulajdonosa van.

Lila Hoth nem egy ukrán milliárdos özvegye Londonból, ahogy állította magáról. Ez hazugság volt Tehát bárki legyen is, korlátozott a költségvetése. Nyilván bőséges források állnak rendelkezésére, ha megengedhette magának, hogy lakosztályt vegyen ki a Four Seasons-ben, de feltehetően nem végtelenek. Márpedig egy manhattani ház minimum húszmillió dollárba, vagy még többe is kerül. Egyhavi bérleti díj több tízezer dollárra is rúghat.

A nyugodt rejtőzködés sokkal olcsóbban megoldható egy lerobbant, többfunkciós épületben, olyanban, mint ezek itt, amelyeket épp szemléltem. És talán más előnyei is vannak egy ilyen háznak. Nincs portás, kevesebb a kíváncsi szem. Egy étterembe vagy vasáruboltba éjjel-nappal bármikor jöhetnek szállítók, nem különösebben feltűnő, ha nagy a jövés-menés.

Továbbsétáltam az utcán, megálltam szemben a három rozzant házzal, és felbámultam rájuk. Az embertömeg folyamatosan hömpölygött mellettem a járdán. Leléptem az úttest szélére, hogy ne akadályozzam a járókelőket. A Madison és az 57. utca sarkán két rendőr ácsorgott. Ferde vonalban úgy ötven méterre voltak tőlem. Visszanéztem a házakra, és újból végiggondoltam a feltételezéseimet. A hatos metróvonal 59. utcai és Lexington sugárúti megállói közel vannak ide. A Four Seasons közel van. A Harmadik sugárút és az 56. utca nincs közel. Még csak a közelében sem vagyok. A névtelenség garantált. A költségek mérsékeltek. Az öt pontból ötöt kipipálhatunk. Tökéletes. Tehát valószínűleg pontosan ilyen helyet kell keresnem, mint ez a három ház itt az orrom előtt, valahol egy legyező alakú részen, amely ötfokos szögben terül el a hotel hátsó kijáratától keletre vagy nyugatra. Nem északra, mert akkor Susan Mark a belvárosban parkolt volna le, és a 68. utcánál szállt volna le a metróról. Nem délre, mert az 57. utca amolyan pszichológiai határ. És nem is valahol egészen másutt, mert akkor egy másik szállodát használtak volna. Akad New Yorkban épp elég előkelő hotel.

A logika kifogástalan volt. Talán túlságosan is az. Nagyon behatárolta és korlátok közé szorította a keresett helyet Mert ha ragaszkodunk ahhoz a feltételezéshez, hogy Susan Mark az 59. utcánál akart leszállni, és északról közelítette volna meg a célpontját, továbbá az 57. utcát tekintjük a déli határnak, akkor marad az 58. utca, ahol éppen vagyok. Tehát a hotel bejáratától jobbra vagy balra ötfokos szögben elterülő rész pontosan az a háztömb, ahol éppen lézengtem, vagy esetleg a következő, amelyik kelet felé, a Park és a Lexington közé esik. Márpedig a lerobbant, több funkciót ellátó épületek meglehetősen ritkák errefelé. Az ingatlanfejlesztők rég eltüntették őket. Teljes mértékben elképzelhető, hogy az egész postai körzetben csak ez a három ilyen régi ház van.

Tehát az is nagyon könnyen elképzelhető, hogy Lila Hoth rejtekhelye előtt állok.

Könnyen elképzelhető, de módfelett valószínűtlen. Hiszek a szerencsében, ahogy bárki más, de azért hülye nem vagyok.

Viszont hiszek a logikában is, egy kicsit talán jobban is, mint mások, és a logika pontosan erre a helyre vezetett Újból átgondoltam mindent, és arra jutottam, hogy kénytelen vagyok hinni saját magamnak.

Volt ugyanis még egy megerősítő tényező. Az, hogy ugyanez a logika valaki mást is ide vezetett. Teljesen váratlanul Springfield lépett oda mellém, és csak annyit mondott – Gondolja…?

60. fejezet

Ugyanaz az öltöny volt rajta, mint amiben korábban is láttam. Vékony, szürke nyári gyapjúszövet, selymes, kissé fényes felületű anyag. Jó gyűrött volt, mintha ebben aludt volna. Lehet, hogy úgy is volt

– Gondolja, hogy ez az a hely? – kérdezte.

Nem válaszoltam. Túlságosan el voltam foglalva azzal, hogy alaposan körbenézzek. Szemügyre vettem több száz embert és több tucat autót de nem láttam semmit, ami miatt aggódnom kellett volna. Springfield egyedül volt

Visszafordultam hozzá.

Springfield újból megkérdezte: – Gondolja, hogy ez az?

– Sansom hol van? – kérdeztem.

– Otthon maradt.

– Miért?

– Mert az ilyesmi nehéz feladat, és én jobb vagyok nála.

Bólintottam. A tiszthelyettesek mindig meg vannak győződve arról, hogy jobbak a tiszteknél. És többnyire igazuk is van. Én legalábbis elégedett voltam a helyetteseimmel. Sok mindent megcsináltak helyettem, és mindig jó munkát végeztek.

– Akkor, mi legyen az egyezség?

– Milyen egyezség?

– Kettőnk között.

– Nincs semmiféle egyezség – mondta Springfield. – Egyelőre.

– És megkötjük?

– Esetleg beszélgethetnénk.

– Hol?

– Maga döntse el – felelte Springfield, amit jó jelnek vettem. Azt jelentette, hogy ha készül is valamiféle csapda vagy rajtaütés, csak később fogják rögtönözni, tehát nem optimális hatékonysággal. Talán még túl is élhetem.

– Mennyire ismeri a várost? – kérdeztem.

– Eligazodom.

– Kétszer forduljon balra, és menjen a Keleti 57. utca 57. – be. Tíz perc múlva maga után megyek. Odabent találkozunk.

– Miféle hely ez?

– Ahol kaphatunk kávét.

– Rendben – bólintott Springfield. Vetett még egy pillantást arra az épületre, amelyikben a régi étterem volt, aztán ferdén átvágott az úttesten a kocsik között, és balra fordult, a Madison sugárútra. Én a másik irányba indultam, a Four Seasons hátsó bejáratához, amely az 58. utcára nyílt. Az épület egy teljes háztömböt elfoglalt, vagyis a főbejárata az 57. utcáról nyílt Egészen pontosan az 57. utca 57. szám alatt Négy perccel Springfield előtt ott leszek, és ellenőrizhetem, hogy hozott-e magával embereket Bementem a hátsó bejáraton, és átvágtam a hallon. Levettem a baseballsapkát meg a napszemüveget, meghúzódtam egy csendes sarokban, és vártam.

Springfield egyedül érkezett, és pontosan, vagyis négy perccel utánam. Nem volt ideje arra, hogy az utcán sietős taktikai eligazítást tartson az embereinek. Nem volt idő beszélgetésre. Talán még egy mobiltelefonos hívásra sem. A legtöbben kissé lelassítják a lépteiket, miközben telefonálnak.

Az ajtó közelében egy férfi álldogált elegáns öltözékben. Fekete frakkot viselt ezüstszürke nyakkendővel. Nem portás volt, és nem a londinerek főnöke, hanem csak valamiféle köszönőember, bár ennél valószínűleg sokkal hangzatosabb címet viselt. Elindult Springfield felé, aki csak vetett rá egy szúrós pillantást, mire a férfi úgy hátrált el, mintha pofon vágták volna. Springfieldnek ilyen arca volt.

Egy pillanatra megállt, kicsit tájékozódott, aztán elindult a teázó felé, ahol a múltkor Hothékkal találkoztam. Én a sarokban maradtam, és figyeltem a bejáratot. Nem volt vele erősítés. Nem álltak odakint egyszerű, négyajtós kocsik. Vártam még tíz percet, aztán a biztonság kedvéért megtoldottam még kettővel. Nem történt semmi, csak hullámzott körülöttem az elegáns nagyvárosi hotel megszokott, mindennapi élete. Gazdag emberek jöttek, gazdag emberek mentek. A szegények sürögtek-forogtak körülöttük, és mindent megcsináltak helyettük.

Besétáltam a teázóba, és Springfieldet azon a széken találtam, amelyiken a múltkor Lila Hoth ült Ugyanaz a méltóságteljes öreg pincér szolgált ki. Springfield ásványvizet kért, én kávét. A pincér alig észrevehetően biccentett, és elment.

– Itt találkozott Hothékkal, kétszer is – kezdte Springfield.

– Egyszer éppen ennél az asztalnál.

– Ez jelenthet egy kis technikai problémát. Akár bűncselekménynek is tekinthető, ha bármilyen formában érintkezett velük.

– Amennyiben?

– A terrorizmusellenes törvények értelmében.

– Ki ez a két nő tulajdonképpen?

– Továbbá az, hogy átvágott a metrósíneken, szintén bűncselekmény. Akár öt évet is kaphat érte. Nekem legalábbis ezt mondták.

– Ezenfelül lelőttem négy szövetségi ügynököt nyugtatólövedékkel.

– Ők senkit sem érdekelnek.

– Kik ezek a Hothék?

– Ezt az információt nem áll módomban közölni.

– Akkor miért vagyunk itt?

– Ha segít nekünk, mi is segítünk magának.

– Miben tudnának segíteni nekem?

– Eltüntetni ezeknek a bűncselekményeknek a nyomát

– És én miben tudnék segíteni maguknak?

– Segíthetne megtalálni, amit elveszítettünk.

– A pendrive-ot?

Springfield bólintott. A pincér visszajött egy tálcával, rajta az ásványvíz és a kávé. Gondosan elrendezett mindent az asztalon, aztán távozott

– Nem tudom, hol van a pendrive – mondtam.

– Ebben biztos vagyok. De maga közelebb volt Susan Markhoz, mint bárki más. És amikor a nő eljött a Pentagonból, még nála volt. A házában nincs, a kocsijában nincs, és sehol másutt, ahol járt. Azt reméljük, talán maga látott valamit, ami nyomra vezethet. Lehet,

hogy magának akkor nem jelentett semmit, de nekünk esetleg mondhat valamit.

– Azt láttam, hogy agyonlőtte magát Nagyjából ennyi.

– Kell, hogy legyen még valami.

– Sansom stábfőnöke ott volt a metrón. Ő mit látott?

– Semmit.

– Mi volt azon a pendrive-on?

– Ezt az információt nem áll módomban közölni.

– Akkor én sem tudok segíteni.

– Miért akarja tudni?

– Szeretem legalább úgy nagyjából tudni, hogy mi miatt keverem bajba magam.

– Akkor tegyen fel egy kérdést saját magának.

– Milyen kérdést?

– Azt, amit még nem tett fel, pedig kellett volna, rögtön az elején. A kulcskérdést, maga tökfej.

– Mi ez, valami vetélkedő? Tiszthelyettesek a tisztek ellen?

– Ez a versengés már réges-rég eldőlt.

Magamban visszatekertem mindent a legelejére, és kerestem, mi az a kérdés, amit soha nem tettem fel. A hatos metrón kezdődött minden, a négyes számú utassal. A kocsi jobb oldalán ült, egyedül a nyolcszemélyes ülésen. Fehér bőrű, negyvenes, csúnyácska, fekete haj, fekete öltözék, fekete táska. Susan Mark, amerikai állampolgár, exfeleség, anya, nővér, örökbe fogadott gyerek, annandale-i lakos. A Pentagon civil alkalmazottja.

– Pontosan mi volt Susan Mark munkája? – kérdeztem végül.

61. fejezet

Springfield hosszút kortyolt az ásványvizéből, aztán futólag elmosolyodott, és azt mondta: – Elég lassú volt, de végül csak rájött.

– Szóval, mi volt a munkája?

– Rendszerkezelő volt, bizonyos információs technológiákért felelős.

– Nem tudom, ez mit jelent.

– Azt jelenti, hogy ismert egy csomó számítógépes jelszót.

– Melyik számítógépekét?

– Nem a legfontosabbakét. Nem tudott volna rakétákat elindítani, vagy ilyesmi. De arra nyilván volt felhatalmazása, hogy hozzáférjen a személyzeti parancsnokság feljegyzéseihez, és részben az archívumokhoz is.

– De nem a Delta archívumaihoz. Azokat Észak-Karolinában őrzik, Fort Braggben, nem a Pentagonban.

– A számítógépek hálózatba vannak kötve. Ma már minden adat ott van mindenhol.

– És ő hozzáférhetett?

– Emberi mulasztás.

– Micsoda?

– Történtek kisebb emberi mulasztások.

– Kisebb mulasztások?

– Sok rendszerkezelő dolgozik a Pentagonban, és közösek a problémáik. Kisegítik egymást, ha kell. Van saját chatszobájuk és hirdetőtáblájuk. Állítólag meghibásodott valami kód, ami miatt a kelleténél könnyebb volt kideríteni az egyéni jelszavakat, amik így kiszivárogtak. Úgy gondoljuk, tulajdonképpen az összes rendszerkezelő tudott erről, de nekik megfelelt ez a helyzet. Így minimális erőfeszítéssel tudtak segítséget kérni egymástól problémás ügyekben. Lehet, hogy nem is akarták kijavítani a dolgot, nekik így volt kényelmes.

Eszembe jutott, ahogy Jacob Mark azt mondta: Jól értett a számítógépekhez.

– Szóval hozzáfért a Delta archívumaihoz? Springfield csak bólintott.

– De maga és Sansom öt évvel előttem otthagyták a sereget. Akkoriban még semmi sem került számítógépre. Az archívumok anyaga biztosan nem.

– Változnak az idők – felelte Springfield. – Az amerikai hadsereg a jelenlegi formájában kilencvenéves. Kilencvenévnyi limlom gyűlt össze. Rozsdás régi fegyverek, amiket még a nagyapáink nemzedéke hozott haza a háborúkból szuvenírként, az ellenségtől megszerzett zászlók és egyenruhák, ott penészedik mindenféle vacak. És szó szerint ezernyi tonna papír, vagy talán milliónyi. Ez súlyos gyakorlati problémákat okoz. Sok helyet foglal, tűzveszélyes, megrágják az egerek.

– És?

– Az utóbbi tíz évben folyamatosan takarítottak. A tárgyakat múzeumoknak adják vagy kidobják, az iratokat pedig számítógépbe szkennelik.

Bólintottam. – És Susan Mark bejutott ezekbe a számítógépekbe, és lemásolt valamit.

– Nemcsak lemásolta, hanem miután átvitte egy külső adathordozóra, le is törölte az eredetit.

– A külső adathordozó az a bizonyos pendrive? Springfield bólintott – Amiről nem tudjuk, hol van.

– De honnan tudják, hogy ő volt?

– Mert minden stimmel. Az archívum szóban forgó részéhez a kitüntetésekről szóló feljegyzéseken keresztül jutottak el. Ezeket a feljegyzéseket a személyzeti osztálynál vezetik, ahogy maga is mondta. Ő volt ott a rendszerkezelő. És ki volt téve a zsarolásnak a fia miatt.

– De miért törölte le az eredetit?

– Nem tudom.

– Ezzel csak növelte a kockázatot

– Jelentősen.

– Mi volt az a dokumentum?

– Ezt az információt nem áll módomban közölni.

– És mikor szedték elő egy doboz mélyéről, hogy beszkenneljék?

– Valamivel több mint három hónappal ezelőtt Elég lassú a folyamat Tíz éve zajlik ez a program, de még csak a nyolcvanas évek elejének anyagainál tartanak.

– Ki végzi a munkát?

– Egy szakértőcsapat.

– Akik kiszivárogtattak dolgokat. Hothék szinte azonnal felbukkantak, és lecsaptak rá.

– Úgy tűnik.

– Tudják, hogy ki volt az, aki kiszivárogtatta?

– Már megtettük a kellő lépéseket

– Mi volt az a dokumentum?

– Ezt az információt nem áll módomban közölni.

– De egy nagy akta volt.

– Elég nagy.

– És Hothéknak nagyon fáj rá a foguk.

– Azt hiszem, ez elég nyilvánvaló.

– De miért kell nekik?

– Ezt az információt nem áll módomban közölni.

– Ezt elég sűrűn mondogatja.

– És elég komolyan is gondolom.

– Kicsodák Hothék?

Springfield csak elmosolyodott, és megvonta a vállát. Ezt az információt nem áll módomban közölni. Remek tiszthelyettesi válasz. Hét szó, de a nem áll módomban sokat sugall. Azt, hogy nem árulom el, de ha akarnám, megtehetném.

– Tegyen fel nekem kérdéseket, én majd találgatok, maga pedig fűzhet hozzá kommentárokat – javasoltam.

– Mit gondol, kicsodák Hothék? – kérdezte Springfield.

– Szerintem afgán születésűek.

– Folytassa – bólintott Springfield.

– Ez nem túl tartalmas kommentár.

– Folytassa.

– Valószínűleg a tálibok vagy az al-Kaida szimpatizánsai, ügynökei vagy lakájai.

Semmi reakció.

– Az al-Kaida emberei – folytattam. – A tálibok inkább otthon maradnak.

– Folytassa.

– Ügynökök – mondtam. Semmi reakció.

– Vezetők?

– Folytassa.

– Az al-Kaida női vezetőket alkalmazna?

– Minden módszert alkalmaznak, ami beválik.

– Ez nem tűnik túl hihetőnek.

– Azt akarják, hogy mi ezt gondoljuk. Azt akarják, hogy férfiak után kutassunk, akik nem is léteznek.

Nem feleltem semmit. –

– Folytassa – mondta Springfield.

– Tehát az a nő, aki Szvetlánának nevezi magát, a mudzsáhidokkal harcolt, és tudta, hogy maguk megszerezték a VAL puskát Grigorij Hothtól. Felhasználták Hoth nevét, meg ezt a történetet, hogy szimpátiát ébresszenek maguk iránt.

– Mert…?

– Mert az al-Kaida bizonyítékot akar szerezni valamiről, amit maguk azon az éjszakán tettek.

– Folytassa.

– Amiért Sansom a nagy kitüntetést kapta. Tehát olyasmi lehetett, ami akkoriban nagy dolognak számított, de ma már aggódnak amiatt, hogy napvilágra kerülhet. Tehát feltételezem, hogy mai szemmel nézve már nem festene olyan jól a dolog.

– Folytassa.

– Sansom elég kellemetlenül érzi magát emiatt, de a kormány is be van tojva. Tehát egyszerre személyes és nagypolitikai ügy.

– Folytassa.

– Maga is kapott kitüntetést azért az éjszakáért?

– Kiváló Szolgálatért Érdemérmet.

– Amit közvetlenül a védelmi miniszter adományoz. Springfield bólintott. – Szép kis csecsebecse egy szerény őrmester számára.

– Tehát a küldetés inkább politikai, mint katonai jellegű volt.

– Nyilván. Hivatalosan nem álltunk háborúban senkivel akkoriban.

– Ugye, tudják, hogy Hothék megöltek négy embert, és valószínűleg Susan Mark fiát is?

– Nem tudtuk, de gyanítottuk.

– Akkor miért nem tartóztatták le őket?

– Én egy kongresszusi képviselő biztonsági főnöke vagyok. Nem tartóztathatok le senkit.

– Azok a szövetségiek megtehették volna.

– A szövetségiek útjai kifürkészhetetlenek. Állítólag a legveszélyesebb ellenségnek és nagyon jelentős célpontnak tartják Hothékat, de úgy gondolják, pillanatnyilag nem aktívak.

– Ami mit jelent?

– Azt jelenti, hogy egyelőre többet nyerhetnek azzal, ha szabadlábon hagyják őket.

– Vagyis azt jelenti, hogy nem találják őket.

– Hát persze.

– És maga ennek örül?

– Hothéknál nincs a pendrive, különben nem keresnék még mindig. Tehát nem igazán érdekelnek.

– Pedig szerintem kellene – mondtam.

– Gondolja, hogy abban a házban bujkálnak, ahol az előbb voltunk?

– Vagy abban a háztömbben, vagy eggyel odébb.

– Szerintem abban – mondta Springfield. – A szövetségiek átkutatták a lakosztályukat a szállodában, amikor nem voltak ott.

– Lila mesélte.

– Tele volt butikszatyrokkal, hogy úgy fessen, mintha tényleg ott laknának.

– Igen, láttam.

– Kettő a Bergdorf Goodmantől, és kettő Tiffanytől. Ezek a boltok közel vannak egymáshoz, és egysaroknyira azoktól a régi házaktól. Ha a bázisuk a Park sugárúttól keletre lévő háztömbben lenne, akkor inkább a Bloomingdale Áruházba mentek volna. Nem igazán azért mentek, hogy vásároljanak, csak kellékeket akartak a szobájukba, a látszat kedvéért, hogy mindenkit átverjenek.

– Jó megfigyelés.

– Ne keresse tovább Hothékat – mondta Springfield.

– Aggódik értem?

– Két tűz közé szorulhat, és csak veszíthet. Ők is úgy fognak gondolkodni, mint mi, hogy ha nincs is magánál a pendrive, valahonnan tudhatja, hová lett. És esetleg kissé erőszakosabban próbálják majd kiszedni magából, mint mi.

– És?

– Lehet, hogy elmondják magának, mi folyik itt, és ebben az esetben a mi szemszögünkből maga csak egy elvarrandó szál lesz.

– Mennyire komoly ez az ügy?

– Én nem szégyenkezem miatta, de Sansom őrnagynak nagyon kínos lenne, ha kiderülne.

– És az Egyesült Államoknak is.

– Úgy van.

A pincér visszajött, és érdeklődött, kérünk-e még valamit. Springfield azt felelte, igen, és mindkettőnknek rendelt. Vagyis volt még mondanivalója. – Gondolja végig pontosan, hogy mi történt a metrón.

– Miért nem maga volt ott a stábfőnök helyett? Ez inkább a maga feladatkörébe tartozna.

– Nagyon gyorsan történt minden. Én épp Texasban voltam Sansommal pénzgyűjtő körúton. Nem volt időnk rendesen megszervezni a dolgot.

– A szövetségieknek miért nem volt emberük a metrón?

– Volt, kettő is. Két női titkos ügynök, az FBI-tól kérték kölcsön őket. Rodriguez különleges ügynök és Mbele különleges ügynök. Maga véletlenül besétált abba a metrókocsiba, és végig velük utazott.

– Jól csinálták – bólintottam. Tényleg jók voltak. Az alacsony, izzadt, fáradt hispán nő, a szupermarketből való nejlonszatyorral. A nyugat-afrikai nő a batikolt ruhában. – Nagyon jók voltak. De honnan tudták, hogy Susan Mark azzal a metróval fog menni?

– Nem tudtuk – felelte Springfield. – Óriási akció volt. Azt tudtuk, hogy kocsival jön, tehát emberek várták a New Yorkba bevezető alagutaknál. Úgy volt, hogy onnan majd követik, bárhová megy is.

– Miért nem tartóztatták le ott helyben a Pentagon lépcsőin, amikor hazaindult?

– Erről volt egy kis vita, és a szövetségiek nyertek. Ők inkább fel akarták göngyölíteni az egész ügyet. És talán sikerülhetett is volna nekik.

– Ha én nem szúrok el mindent.

– Maga mondta.

– Nem volt nála a pendrive, tehát nem tudtak volna semmit felgöngyölíteni.

– Úgy ment el a Pentagonból, hogy nála volt. A házában nincs, és a kocsijában sincs.

– Biztos ebben?

– A házát tégláról téglára szétszedték, a kocsiját pedig akkora alkatrészekre, hogy a legnagyobbat is lenyelhetném.

– És milyen alaposan kutatták át a metrókocsit?

– A 7622-es számú kocsi még mindig a 207. utcai szerelőműhelyben van. Azt mondják, egy hónapnál is tovább tarthat, amíg újból összerakják.

– De mi a fene volt azon a pendrive-on? Springfield nem válaszolt.

Az egyik telefon rezegni kezdett a zsebemben.

62. fejezet

Elővettem mindhárom telefont, és lefektettem őket az asztalra. Az egyik hevesen rázkódva ide-oda ugrált. A kisablakon Titkosított hívás felirat állt. Szétnyitottam a telefont, a fülemhez emeltem, és beleszóltam: – Halló?

– Még New Yorkban van? – kérdezte Lila Hoth hangja.

– Igen – feleltem.

– Közel a Four Seasons Hotelhez?

– Nem különösebben.

– Akkor menjen oda. Hagytam magának egy csomagot a recepción.

– Mikor? – kérdeztem. De a vonal már elnémult.

Springfieldre pillantottam, és azt mondtam: – Várjon meg itt. – Aztán kisiettem a hallba. Nem láttam senkit, aki épp feltűnően kifelé igyekezett volna. Az egész hely nyugodt volt. A szmokingos köszönő-ember tétlenül álldogált. Odasétáltam a recepciós pulthoz, megmondtam a nevemet, és megkérdeztem, van-e számomra valami küldemény. Egy perc múlva egy borítékot tartottam a kezemben, rajta nagy fekete betűkkel a nevem. A bal felső sarokban, ahová a feladót szokás írni, Lila Hoth neve állt. Megkérdeztem a recepcióst, mikor hozták. Azt mondta, több mint egy órával ezelőtt.

– Látta, hogy ki adta le?

– Egy külföldi úr.

– Ismerte az illetőt?

– Nem.

A boríték párnázott volt és könnyű, tizenötször huszonkét centis. Valami merev tárgy volt benne, kerek, úgy tizenkét centi átmérőjű. Visszamentem vele a teázóba, és leültem Springfieldhez, aki megkérdezte: – Hothéktól jött?

Bólintottam.

– Lehet, hogy tele van lépfenespórákkal.

– Inkább olyan, mintha egy CD lenne – mondtam.

– Milyen CD?

– Esetleg afgán népzene.

– Remélem, hogy nem az – felelte Springfield. – Hallottam már afgán népzenét, közelről és hosszasan.

– Akarja, hogy várjak a felnyitásával?

– Mire várna?

– Amíg maga elég messzire ért.

– Vállalom a kockázatot

Úgyhogy feltéptem a borítékot, és kiráztam a tartalmát Egy CD hullott ki belőle, és halkan koppant az asztal falapján.

– Egy CD – állapítottam meg.

– Inkább DVD – mondta Springfield.

Házi készítésű felvétel volt rajta. Memorex gyártmányú írható lemez volt, Nézze meg felirat állt rajta, fekete filctollal. Ugyanaz a kézírás, mint a borítékon. Ugyanaz a toll. Feltehetően Lila Hoth kézírása, és Lila Hoth tolla.

– Nincs DVD-lejátszóm – mondtam.

– Akkor ne nézze meg.

– Azt hiszem, meg kéne.

– Mi történt a metrón?

– Nem tudom.

– Számítógépen is megnézheti a DVD-t Az emberek például szoktak filmeket nézni a laptopjukon repülés közben.

– Számítógépem sincs.

– A szállodában vannak számítógépek.

– Nem akarok itt maradni.

– Vannak más szállodák is a városban.

– Maga hol szállt meg?

– A Sheratonban, ahol a múltkor is voltunk.

Springfield kifizette a számlát platina hitelkártyájával, aztán átsétáltunk a Four Seasonsból a Sheratonba. Másodszor tettem meg ezt az utat, és most is ugyanannyi ideig tartott. Az utcán tömeg volt, az emberek lassan vánszorogtak a hőségben. Délután egy óra volt, és fülledt meleg. Egész idő alatt figyeltem a rendőröket, ami szintén nem segítette a gyors haladást, de végül csak odaértünk. A hallban lévő plazmaképernyőn egész sor rendezvényt soroltak fel. A báltermet egy kábeltévés cég szakszervezete foglalta le. A National Geographic csatorna és az ezüsthátú gorilla jutott róla eszembe.

Springfield a szobája mágneskártyájával kinyitotta a konferenciaközpont ajtaját, de nem jött be velem. Azt mondta, megvár a hallban, azzal elsétált. A négy munkaállomásból három foglalt volt. Két nő és egy férfi ült ott, sötét kosztümben, illetve öltönyben, mindegyikük mellett nyitott, iratokkal degeszre tömött bőr aktatáska. Leültem az üres helyre, és nekiláttam kiokoskodni, hogy kell DVD-t lejátszani a számítógépen. Találtam egy nyílást, amely megfelelőnek tűnt erre a célra, és bedugtam a lemezt. Kis ellenállásba ütközött, aztán halk berregés hallatszott, és a lemez becsusszant.

Úgy öt másodpercig nem történt semmi, csak tovább berregett a gép, aztán egy nagy ablak nyílt a monitoron. Üres volt. Az alsó sarokban kis stilizált ábrák, mintha egy DVD-lejátszó gombjai lennének. Lejátszás, szünet, előretekerés, visszatekerés. Megmozdítottam az egeret, és ahogy végighúztam az ábrákon, a kis nyíl helyén egy kinyújtott mutatóujjú kéz jelent meg.

Ekkor újból rezegni kezdett a zsebemben a telefon.

63. fejezet

Elővettem a mobilt, és szétnyitottam. Körbenéztem a helyiségben. Három ideiglenes kollégám szorgalmasan dolgozott, az egyik nő monitorján oszlopgrafikon volt látható, az élénk színű oszlopok némelyike magas, mások alacsonyak. A férfi e-mailt olvasott. A másik nő szélsebesen gépelt valamit.

A fülemhez emeltem a telefont, és beleszóltam: – Halló.

– Megkapta? – szólalt meg Lila Hoth hangja.

– Igen.

– És megnézte már?

– Nem.

– Szerintem meg kellene néznie.

– Miért?

– Tanulságosnak fogja találni.

Megint a többiekre pillantottam, aztán megkérdeztem: – Hang van hozzá?

– Nem, némafilm. Sajnos. Hanggal sokkal jobb lenne.

Nem válaszoltam.

– Hol van most? – kérdezte Lila Hoth.

– Egy szálloda konferenciaközpontjában.

– A Four Seasonsben?

– Nem.

– Vannak ott számítógépek?

– Igen.

– Számítógépen is le tudja játszani a DVD-t.

– Igen, már mondták.

– Más is látja a monitort? Nem válaszoltam.

– Játssza le – mondta Lila. – Én addig a vonalban maradok. Majd kommentálom közben a filmet. Speciális különkiadás.

Nem válaszoltam.

– Mint egy rendezői változat – tette hozzá, és kicsit felnevetett. Megmozdítottam az egeret, és a kis kezet a lejátszás gombra vittem, ahol csak várt türelmesen.

Rákattintottam a jelre az egérrel.

A gép ismét halk, berregő hangot adott, aztán a monitoron lévő üres ablakon két eltorzult vízszintes vonal rajzolódott ki. Kétszer felvillantak, aztán megjelent egy széles látószögű kamerával felvett táj. Éjszaka volt. A kamera biztosan állt, úgy gondoltam, háromlábú állványra helyezték. A helyszínt élesen megvilágították a képen kívül álló halogénlámpák. A letaposott, döngölt földnek sötét khakiszíne volt. Idegennek látszott a táj. Kisebb kövek, és egy nagy szikla. A szikla lapos volt, nagyobb, mint egy franciaágy. Négy vasgyűrűt csavaroztak a négy sarkába.

Egy meztelen férfi volt a vasgyűrűkhöz kötözve. Alacsony volt, vékony, izmos. Olajbarna bőre volt, és fekete szakálla. Talán harmincéves lehetett. A hátán feküdt, X alakban kifeszítve. A kamera talán egy méterre lehetett a lábától. Ide-oda rángatta a fejét. A szeme lehunyva, a szája tátva. A nyakán megfeszülő inak úgy kidagadtak, mintha kötelek lennének.

Üvöltött, de nem hallottam a hangját.

Némafilm volt.

Lila Hoth megszólalt a telefonban: – Mit lát?

– Egy pasast egy kövön.

– Nézze csak tovább.

– Ki ez?

– Egy taxisofőr volt, aki amerikai újságíróknak dolgozott.

Úgy láttam, a kamera szöge úgy negyvenöt fokos lehetett. A taxis lába aránytalanul nagynak látszott, a feje kicsinek. Egy percig hánykolódott. Felemelte fejét, és odaverte a sziklához, próbálta kiütni magát. Vagy talán megölni magát. Nem volt ilyen szerencséje. Karcsú alak jelent meg a kép tetejénél, összehajtogatott rongyot csúsztatott a feje alá. Lila Hoth volt az, minden kétséget kizáróan. A videofelvétel nem volt túl éles, de azért a nő félreismerhetetlen volt rajta, a haja, a szeme, a mozgása. A rongydarab valószínűleg egy törülköző lehetett.

– Épp most látom magát – mondtam.

– A ronggyal? Szükség volt rá, hogy ne tehessen kárt magában. És hogy feltámasszuk a fejét, és jobban lásson.

– Mit?

– Nézze csak tovább.

Körbepillantottam a helyiségben. Három ideiglenes kollégám még mindig dolgozott, a saját dolgukra koncentráltak.

A monitoron úgy húsz másodpercig nem történt semmi. A taxis némán üvöltött. Aztán oldalról belépett a képbe Szvetlána Hoth. Ő is egyértelműen felismerhető volt, a tömzsi alak, a szürkülő haj.

Kés volt a kezében.

Odalépett a szikla mellé, és leguggolt a férfi mellé. Egy hosszú másodpercre felnézett a kamerára. Nem hiúságból, hanem hogy ellenőrizze, milyen szögben áll, és nehogy eltakarja. Egy kicsit odébb húzódott, a férfi bal karja és mellkasa közötti részre.

A taxis a késre meredt Szvetlána előbbre hajolt, és a kés hegyét odahelyezte egy pontra, úgy félúton a férfi ágyéka és a köldöke közé. Aztán lenyomta. A férfi hánykolódott. Vastag vércsík csordult ki a vágás mentén. Feketének látszott a reflektorok fényében. A taxis üvöltött. Láttam, hogy a szája szavakat formál. Ne és kérem, egyértelmű bármilyen nyelven.

– Hol történt ez? – kérdeztem a telefonba.

– Kabultól nem messze – felelte Lila Hoth.

Szvetlána feljebb csúsztatta a pengét a férfi köldöke felé. Vér serkent a nyomában. Tovább húzta, mint egy sebész vagy egy hentes, könnyed, begyakorlott és szakavatott mozdulatokkal. Sokszor csinálhatta már. A penge továbbsiklott, és megállt a szegycsont fölött.

Szvetlána letette a kést A mutatóujját végighúzta a vágásban.

Vér folyt a nyomában. Belenyomta az ujját az első ujjpercig, és fel-le mozgatta. Helyenként megakadt.

– Ellenőrzi, hogy átvágta-e a hasfalat.

– Honnan tudja? Nem láthatja a képet.

– Hallom a lélegzetéből.

Szvetlána megint fogta a kést, és visszatért azokra a helyekre, ahol megakadt az ujja. A kés hegyével finoman átvágta a kisebb akadályokat. Aztán hátradőlt.

A taxis hasa szétnyílt a hosszú vágás mentén, mintha egy cipzárat húztak volna le. A hasfal átszakadt, nem tudott ellenállni a belső nyomásnak.

Szvetlána megint előbbre dőlt, mindkét kezével benyúlt a nyílásba, és óvatosan széthúzta. Csuklóig belenyúlt. A válla megfeszült. Kiemelte a férfi összetekeredett beleit. Csillogó, fényes rózsaszín massza volt, akkora, mint egy futball-labda, melegen, gőzölögve remegett.

A mellkasára tette, és kilépett a kamera látószögéből.

A kamera merev lencséje mereven tovább bámult.

A taxis iszonyodva rámeredt.

– Most már csak idő kérdése – szólalt meg Lila Hoth. – A vágásba nem halnak bele, a fontosabb erek épen maradnak. A vérzés elég hamar eláll. A fájdalom, a sokk, a fertőzés végez velük. Az erősebbek mindháromnak ellenállnak. Úgy gondoljuk, a hipotermiába halnak bele. A test belső hőmérséklete túlságosan lehűl. Az időjárástól is függ. Tizennyolc óra a rekord. Van, aki azt mondja, látott már olyat is, aki két napig életben maradt, de ezt nem hiszem el.

– Maga őrült, tud róla?

– Peter Molina is ezt mondta.

– Ő is látta ezt?

– Rajta van a felvételen. Nézze tovább. Tekerje előre, ha gondolja. Hang nélkül úgysem olyan szórakoztató.

Megint körbenéztem a helyiségben. A három ember szorgosan dolgozott. A kis kéz mutatóujját az előretekerő gombra vittem, és rákattintottam. A kép gyorsan előre pergett. A taxis feje kapkodva ide-oda rángatózott.

Lila Hoth azt mondta: – Többnyire nem egyesével csináljuk. Jobb, ha többen jönnek sorban egymás után. A másodiknak meg kell várnia, amíg az első meghal. Ez fokozza a félelmet. Látnia kellene, mennyire akarják, hogy az előző még egy percig húzza. De végül meghal, és a következő kerül a reflektorfénybe. Néha előfordul, hogy szívrohamot kapnak, már akik hajlamosak rá. De nem mindig tudjuk úgy intézni, hogy egymás után következzenek, ezért használjuk a videofelvételt.

Megint azt akartam mondani, hogy őrült, de nem tettem, mert akkor megint szóba hozta volna Peter Molinát.

– Nézze tovább – mondta.

A kép tovább pergett előre. A taxis karja és lába rángatózott, furcsa, szaggatott mozdulatokkal, kétszeres sebességre gyorsítva. A feje jobbra-balra gördült.

– Peter Molina is végignézte – mondta Lila. – Azt akarta, hogy minél tovább kitartson a taxis. Ami elég fura volt, mert persze már hónapokkal ezelőtt meghalt. De így hat rájuk a dolog. A videó elég jól helyettesíti a valódi látványt.

– Maga elmebeteg – mondtam. – És akár már halottnak is tekintheti magát, ugye, tudja? Mintha épp most lépett volna le az úttestre, és még nem ütötte el ugyan a teherautó, de el fogja.

– Maga lenne a teherautó?

– Arra mérget vehet.

– Nagyon örülök. Nézze tovább.

Újra meg újra rákattintottam az előretekerő gombra, a kép a négyszeresére gyorsult, aztán nyolcszorosára, tizenhatszorosára, harminckétszeresére. Az idő rohant. Egy óra, másfél. Aztán a kép mozdulatlanná dermedt. A taxis már nem mozgott. Hosszú ideig teljesen mozdulatlanul feküdt, aztán Lila jelent meg a képen. Rákattintottam a lejátszás gombra, hogy visszaállítsam a normál sebességet. Lila megállt a férfi feje mellett, és a nyakánál kitapintotta a pulzusát. Aztán felemelte a fejét, és boldogan elmosolyodott, egyenesen bele a kamerába. Egyenesen rám.

A telefonban megkérdezte: – Vége van?

– Igen – feleltem.

– Csalódást okozott. Nem húzta sokáig. Beteg volt, parazitái voltak. Láttuk a férgeket a beleiben. Undorító volt. Gondolom, azok is elpusztultak. A paraziták elpusztulnak, ha a gazdájuk meghal.

– Ahogy maga is meg fog halni.

– Mindnyájan meghalunk, Reacher. A kérdés csak az, hogy mikor és hogyan.

A hátam mögött a férfi felállt, és az ajtó felé indult. Kicsit elfordultam, és próbáltam úgy helyezkedni, hogy eltakarjam a monitort. Azt hiszem, nem nagyon sikerült. A férfi furcsán nézett rám, aztán kiment. Az is lehet, hogy hallotta, miket mondtam a telefonba.

– Nézze tovább – szólalt meg Lila.

Megint lenyomtam az előretekerő gombot. A taxis holtan feküdt egy darabig valahol Kabul közelében, aztán a felvétel véget ért, és a monitor üresen sistergett. Aztán megjelent egy újabb kép. Lenyomtam a lejátszás gombot, normál sebességre. Egy szoba volt a helyszín. Ugyanolyan éles reflektorfényben fürdött. Nem lehetett megállapítani, hogy nappal van vagy éjszaka, és azt sem, hol vagyunk. Talán egy alagsor lehetett. A padló és a falak fehérek voltak. Volt egy széles kőlap, olyan, mint egy asztal lapja. Kisebb volt, mint az afganisztáni szikla, téglalap alakú. Talán egy régi konyhaasztal lehetett.

Egy jól megtermett fiatalember volt rákötözve.

Százötven kiló tiszta izom – mondta Jacob Mark. – Profi futballista lesz belőle.

– Látja? – kérdezte Lila Hoth.

– Látom.

Meztelen volt. a bőre nagyon fehéren világított a reflektorfényben. Mindenben különbözött a kabuli taxistól. Sápadt bőr, kócos szőke haj. Szakálla nem volt. De ugyanúgy hánykolódott. A feje ide-oda rángatózott, és üvöltött A kérem és a ne bármely nyelven felismerhető, de ez ráadásul angolul volt. Elég könnyen le tudtam olvasni a szájáról. Még a hangvételét is érzékeltem. Leginkább hitetlenség csengett benne. Az a hang, amit akkor használ az ember, amikor egy üres fenyegetésről vagy kegyetlen viccről kiderül, hogy halálosan komoly.

– Én ezt nem fogom végignézni – mondtam.

– Pedig kellene – mondta Lila Hoth. – Különben soha nem lehet biztos benne, hogy mi történt. Lehet, hogy elengedtük.

– Ez mikor volt?

– Megszabtunk egy határidőt, és tartottuk is hozzá magunkat. Nem feleltem semmit.

– Nézze meg.

– Nem.

– De azt akarom, hogy megnézze. Hogy fenntartsuk a folyamatosságot. Mert szerintem maga lesz a következő.

– Ebben ne legyen olyan biztos.

– Nézze meg.

Megnéztem. Soha nem lehet biztos benne, hogy mi történt. Talán elengedtük.

Nem engedték el.

64. fejezet

Utána kikapcsoltam a telefont, a zsebembe tettem a DVD-t, kimentem a hallban lévő mosdóba, és hánytam. Nem igazán a felvételek miatt. Láttam már rosszabbat is. Hanem a düh, a harag és a frusztráció miatt. Dúltak bennem ezek a pusztító érzések, és valami kiutat kellett találniuk. Kiöblítettem a számat, megmostam az arcomat, és ittam egy kis vizet a csapból, majd egy pillanatig álltam a tükör előtt.

Aztán kiürítettem a zsebeimet. Megtartottam a pénzemet, az útlevelemet, a bankkártyámat, a metróbérletet és Theresa Lee névjegyét. Megtartottam a fogkefémet. Megtartottam azt a telefont, amelyik az előbb csöngött. A másik kettőt a szemetesbe dobtam, a töltővel, a négy fickó hamis névjegyével és Theresa Lee jegyzeteivel együtt.

A DVD-t is kidobtam.

A Radio Shackben vásárolt pendrive-ot is a rózsaszín tokkal. Már nem volt szükség a félrevezetésre. Aztán így megtisztulva kimentem, hogy megnézzem, Springfield ott van-e még.

Ott volt. A hallban lévő bárban várt egy széken, a jobb saroknak háttal ülve. Egy pohár víz állt előtte az asztalon. Nyugodtnak látszott, de azért mindenre éberen figyelt. Aki egyszer a különleges alakulatok katonája volt, mindig az marad. Meglátta, hogy közeledem. Leültem mellé. – Na, népzene volt rajta? – kérdezte.

– Az – feleltem. – Népzene.

– Egy DVD-n?

– Meg egy kis néptánc is.

– Nem hiszek magának. Egészen elsápadt. Az afgán néptánc elég rémes, tudom, de azért nem ennyire.

– Két fickó. Felvágták a hasukat, és kibelezték őket.

– Ott, élőben, a kamera előtt?

– Aztán meg holtan a kamera előtt.

– Hang is volt hozzá?

– Nem, néma volt a felvétel.

– Kik voltak?

– Az egyik egy kabuli taxis, a másik Susan Mark fia.

– Én soha nem járok taxival Kabulban, jobban szeretek magam gondoskodni a közlekedésről. Az egyetemi focicsapat rosszul járt Eggyel kevesebb védőjátékos. Nehéz ilyet találni. Utánanéztem, azt mondták, jó volt a lábmunkája.

– Hát már nem az.

– Hothék is rajta vannak a felvételen?

– Mintha mindent beismertek volna. Videóra vett vallomás.

– Az már mindegy. Tudják, hogy úgyis megöljük őket. Nem igazán számít, hogy miért.

– Nekem számít.

– Legyen esze, Reacher. Éppen ezért küldték a felvételt. Szándékosan fel akarják dühíteni, hogy belekeverjék a dologba. Nem találják magát, ezért azt akarják, hogy maga keresse meg őket.

– Meg is fogom keresni őket.

– Hogy mit tervez a jövőben, az a maga dolga. De legyen nagyon óvatos. Meg kell értenie, hogy ez a taktikájuk kétszáz éve. Ezért kínozzák mindig a frontvonal közelében a foglyokat, hogy odavonzzák a mentőcsapatot, vagy kiprovokálják a bosszút. Azt akarják, hogy folyamatosan a rendelkezésükre álljanak a hadifoglyok. Kérdezze meg a briteket vagy az oroszokat,

– Nagyon óvatos leszek.

– Biztos vagyok benne, hogy mindent meg fog tenni. De nem megy sehová, amíg mi ki nem kérdeztük a metrón történtekkel kapcsolatban.

– A maguk embere ugyanazt látta, amit én.

– A maga érdeke is, hogy segítsen nekünk.

– Ez idáig nem úgy tűnik. Nem kaptam mást, csak ígéreteket.

– Minden vádat ejtenek maga ellen, amint nálunk van a pendrive.

– Ez így nem elég jó.

– írásban akarja?

– Nem. Azt akarom, hogy most azonnal ejtsék a vádakat. Szükségem van némi mozgásszabadságra. Nem figyelhetek állandóan a zsarukra.

– Mihez kell a mozgásszabadság?

– Tudja, hogy mihez.

– Rendben, megteszem, amit tudok.

– Ez így nem elég jó.

– Nem garantálhatok semmit. Csak megpróbálhatom.

– Mekkora az esélye, hogy sikerrel jár?

– Semekkora. De Sansom el tudja intézni.

– Van felhatalmazása, hogy az ő nevében beszéljen?

– Előbb fel kell hívnom.

– Mondja meg neki, hogy elég volt a mellébeszélésből, rendben? Ezen már túl vagyunk.

– Rendben.

– És szóljon neki Theresa Lee és Jacob Mark érdekében is. És Dochertyről. Mindegyiküknek tiszta lapot akarok.

– Rendben.

– Jacob Marknak szüksége lesz pszichológus segítségére. Főleg, ha meglátja, mi van a DVD-n.

– Nem fogja.

– Azt akarom, hogy gondoskodjanak róla. És Molináról is, Susan Mark volt férjéről.

– Rendben.

– Lenne még két dolog.

– Elég keményen alkudozik ahhoz képest, hogy nem tud semmit felajánlani cserébe.

– A Belbiztonsági Hivatal kiderítette, hogy Hothék Tádzsikisztánból jöttek az embereikkel három hónappal ezelőtt. Tudni akarom, hányan voltak.

– Hogy felbecsülje, mekkora az ellenfél ereje?

– Pontosan.

– És még?

– Újból találkozni akarok Sansommal.

– Minek?

– Azt akarom, hogy árulja el, mi van azon a pendrive-on.

– Ez nem fog megtörténni.

– Akkor nem is fogja visszakapni. Megtartom magamnak, és megnézem, mi van rajta.

– Micsoda?

– Hallotta.

– Tényleg magánál van a pendrive?

– Nincs, de tudom, hogy hol van.

65. fejezet

Hol van? – kérdezte Springfield.

– Ezt az információt nem áll módomban közölni.

– Csak blöfföl.

Megráztam a fejemet. – Most nem

– Biztos benne? Oda tudna vezetni minket?

– Az ötméteres körzetébe. A többi már a maguk dolga.

– Miért, elásták valahol? Egy bank páncéltermében van? Egy házban?

– Egyik sem.

– Akkor hol van?

– Hívja fel Sansomot, és beszéljen meg vele egy találkozót.

Springfield felhajtotta a maradék vizét, a pincér pedig odahozta a számlát. Springfield platina hitelkártyájával fizetett mindkettőnk fogyasztásáért, ahogy a Four Seasonsben is. Ezt jó jelnek vettem. Úgy tűnt, nekem kedveznek az erőviszonyok. Ezért aztán úgy döntöttem, próbálkozom még egy kicsit, meddig mehetek el.

– Nem venne ki nekem egy szobát? – kérdeztem.

– Minek?

– Mert időbe telik, amíg Sansom elintézi, hogy levegyenek a legkeresettebb bűnözők listájáról. Fáradt vagyok, egész éjszaka fent voltam. Aludni akarok egyet

Tíz perccel később már az egyik felső emeleten voltunk, egy szobában, ahol óriási ágy volt. Szép hely, de taktikai szempontból nem épp kielégítő. Mint minden felső emeleti szállodai szobának, ennek is volt ablaka, aminek nem vettem semmi hasznát, viszont így csak egy kijárat volt. Láttam, hogy Springfield is ugyanerre gondol. Azt gondolta, elment az eszem, hogy itt akarok maradni.

– Megbízhatok magában? – kérdeztem tőle.

– Igen – felelte.

– Akkor bizonyítsa be.

– Hogyan?

– Adja kölcsön a pisztolyát.

– Nincs nálam fegyver.

– Az ilyen válaszok nem segítenek a bizalom kiépítésében.

– Minek kell?

– Tudja, hogy minek. Ha esetleg nem megfelelő emberekkel állít ide az ajtóm elé, akkor meg tudjam védeni magam.

– Nem fogok.

– Nyugtasson meg.

Egy hosszú pillanatig mozdulatlanul állt. Tudtam, hogy inkább kiszúrná a saját szemét, mint hogy önként megváljon a fegyverétől. De aztán gyorsan meghányta-vetette magában a dolgokat, végül benyúlt a zakója alá, és előhúzott egy kilenc milliméteres Steyr GB pisztolyt. A Steyr GB volt a nyolcvanas években a különleges alakulatok kedvenc fegyvere. Megfordította, és a markolatával felém tartva odanyújtotta. Szép régi darab volt, ütött-kopott, de gondosan karbantartott. Tizennyolc golyó volt a tárban, és egy a csőben.

– Köszönöm – mondtam.

Nem válaszolt, csak kisétált a szobából. Kettőre zártam utána az ajtót, felraktam a biztonsági láncot, aztán odatoltam egy széket a kilincs alá. Kiürítettem a zsebeimet, mindent kipakoltam az éjjeliszekrényre. A ruháimat betettem a matrac alá, hogy kisimuljanak. Aztán jó sokáig álltam a forró zuhany alatt

Utána lefeküdtem és elaludtam, Springfield pisztolyával a párnám alatt.

Négy órával később arra ébredtem, hogy kopognak az ajtón. Nem szeretek kinézni a szállodai szobák ajtaján lévő kukucskálónyíláson. Túlságosan sebezhetővé tesz. Ha egy támadó áll odakint a folyosón, nincs más dolga, mint megvárni, amíg a lencse elsötétedik, aztán egyenesen belelőni. Még egy hangtompítós 22-es is halált okozhatna. A szaruhártya és az agy között nincs semmi. Az ajtó mellett azonban volt egy nagyméretű tükör, gondolom, azért, hogy mielőtt elmegy valaki, még egy utolsó pillantást vethessen magára. Hoztam egy törülközőt a fürdőszobából, a derekam köré tekertem, és elővettem a párnám alól a pisztolyt. Elhúztam a széket és kinyitottam az ajtót, de a láncot nem vettem le. Hátraléptem az ajtó mellé, és a tükörben megnéztem, ki áll odakint. Springfield és Sansom.

Keskeny volt a rés, és a tükörben minden fordítva látszott, ráadásul a folyosón gyenge volt a világítás, de azért elég könnyen felismertem őket. Amennyire meg tudtam állapítani, egyedül voltak. És ez így is marad, hacsak nem hoztak magukkal tizenkilencnél több embert. A Steyrt nem lehet kibiztosítani, a töltényűrben lévő első golyót azonnal követné még tizennyolc. Elengedtem a pisztoly ravaszát, és levettem a láncot.

Csak ők ketten voltak.

Először Sansom jött be, utána Springfield. Sansom ugyanúgy festett, mint azon a reggelen, amikor először láttam. Napbarnított, gazdag, hatalmat sugárzó, karizmatikus, csupa energia. Sötétkék öltönyt viselt fehér inggel és piros nyakkendővel, frissnek és üdének látszott Fogta a széket, amivel az ajtót támasztottam ki, az ablak melletti asztalhoz vitte, és leült rá. Springfield becsukta az ajtót, és visszaakasztotta a biztonsági láncot. Én a kezemben tartottam a pisztolyt A térdemmel félretoltam a matracot, és fél kézzel kiszedtem alóla a ruháimat.

– Két perc – mondtam. – Beszélgessenek addig. Bementem a fürdőszobába, felöltöztem, aztán ahogy visszamentem, Sansom megkérdezte:

– Tényleg tudja, hol van a pendrive?

– Igen – feleltem. – Tényleg tudom.

– És miért akarja tudni, hogy mi van rajta?

– Mert szeretném tudni, mennyire kínos a dolog.

– Nem akarja, hogy bekerüljek a Szenátusba?

– Engem nem érdekel, mivel tölti az idejét. Csak kíváncsi vagyok, ez minden.

– Miért nem mondja meg most rögtön, hol van?

– Mert előbb el kell intéznem valamit, és szükségem van rá, hogy maga gondoskodjon róla, hogy közben ne lihegjenek a nyakamba a zsaruk. Úgyhogy kell valami, ami miatt továbbra is érdekelt az ügyben.

– Át is verhet.

– Megtehetném, de nem teszem. Sansom nem válaszolt.

– Egyébként miért akar bekerülni a Szenátusba? – kérdeztem.

– Miért ne akarnék?

– Jó katona volt, most pedig olyan gazdag, mint Krőzus. Miért nem vesz egy szép házat a tengerparton?

– Számomra ez olyan dolog, amivel a teljesítményemet mérhetem. Biztos vagyok benne, hogy magának is van ilyen.

Bólintottam. – Összevetem a feltett kérdéseim számát a kapott válaszok számával.

– És hogy áll az arány?

– Az eddigi átlagom közel jár a száz százalékhoz.

– De miért akar kérdéseket feltenni? Ha tudja, hol van a pendrive, hozza ide.

– Nem tehetem.

– Miért nem?

– Több erőforrás kell hozzá, mint amennyit én mozgósítani tudok.

– Hol van?

Nem válaszoltam.

– Itt, New Yorkban? Nem válaszoltam.

– Biztonságos helyen van?

– Elég biztonságos.

– Megbízhatok magában?

– Sok ember megbízott már bennem.

– És…?

– Azt hiszem, a legtöbben hajlandók lennének jó referenciát adni rólam.

– És a többiek?

– Vannak emberek, akiknek sehogy sem lehet a kedvükben járni.

– Láttam a személyi anyagát.

– Már mondta.

– Vegyes volt.

– Én minden tőlem telhetőt elkövettem, de szerettem a saját fejem után menni.

– Miért hagyta ott a sereget?

– Meguntam. És maga?

– Kiöregedtem.

– Mi van azon a pendrive-on?

Sansom nem válaszolt. Springfield némán állt, a tévéállvány mellé húzódva, közelebb az ajtóhoz, mint az ablakhoz. Nyilván puszta megszokásból. Tiszta reflex. Így láthatatlan egy esetleges mesterlövész számára, aki az ablakon lőne be, és elég közel van a folyosóhoz, hogy ha egy támadó rontana be az ajtón, azonnal rávethesse magát. A kiképzést nem lehet elfelejteni, főleg amit a Deltánál kapott az ember. Odaléptem hozzá, és visszaadtam neki a pisztolyát. Szó nélkül átvette, és a derékszíjába dugta.

Sansom megszólalt: – Mondja el, mit tud eddig.

– Légi úton vitték magát Fort Braggből Törökországba, aztán Ománba. Onnan valószínűleg Indiába, aztán Pakisztánba, az északnyugati határhoz.

Sansom bólintott, de nem mondott semmit A tekintete merengő és távoli lett, mintha újraélné az utazást. Katonai szállítógépek, helikopterek, teherautók, aztán a hosszú gyaloglás.

Mindez már nagyon régen történt.

– Aztán átment Afganisztánba – tettem hozzá.

– Folytassa – mondta.

– Valószínűleg az Abas Ghar hegység lábától indult, aztán továbbment délnyugat felé, a Korengal-völgy vonalát követve, talán háromszáz méterre felhúzódva a hegyoldalba.

– Folytassa.

– Belebotlott Grigorij Hothba, elvette a puskáját, aztán futni hagyta.

– Folytassa.

– Aztán továbbment, oda, ahová a parancsa szólt. Sansom bólintott.

– Ez minden, amit eddig tudok – mondtam.

– Maga hol volt 1983 márciusában? – kérdezte.

– A West Point katonai akadémián.

– És mi volt a nagy hír akkoriban?

– Hogy a Vörös Hadsereg próbálja bekötözni a sebeit. Sansom ismét bólintott – Az egész afganisztáni invázió őrültség

volt. A történelem folyamán még soha senki sem mért vereséget az északnyugati határon élő törzsekre. És okulhattak volna a mi vietnami kudarcunkból is. Vannak dolgok, amiket egyszerűen nem lehet

megtenni. Olyan volt az egész, mintha egy húsdarálón szép lassan ledarálták volna a szovjet hadsereget. Vagy mint amikor a madarak halálra csipkednek valakit. Mi persze nagyon örültünk az egésznek.

– És be is segítettünk – tettem hozzá.

– Hát persze. Mindent megadtunk a mudzsáhidoknak, amit csak akartak. Ingyen.

– Mint a Lend-Lease program a második világháborúban.

– Ez rosszabb volt – mondta Sansom. – A Lend-Lease arról szólt, hogy kisegítjük a barátainkat, akik épp csődben vannak. A mudzsáhidok azonban nem voltak csődben, épp ellenkezőleg. Mindenféle fura törzsi szövetség fűzte össze őket, amiknek a szálai egészen Szaúd-Arábiáig nyúltak. A mudzsáhidoknak tulajdonképpen több pénzük volt, mint nekünk.

– És?

– Ha egyszer elkezdünk mindent megadni valakinek, utána már nagyon nehéz abbahagyni.

– Mit akartak még?

– Elismerést – mondta Sansom. – Tiszteletet. Udvariasságot. Személyes érintkezést. Nehéz lenne pontosan megfogalmazni.

– Szóval, mi volt a küldetése?

– Megbízhatunk magában?

– Vissza akarja kapni a pendrive-ot?

– Igen.

– Szóval, mi volt a küldetése?

– A mudzsáhidok vezetőjét kerestük fel, hogy ajándékokat vigyünk neki. Mindenféle vacakot, magától Ronald Reagantól. A személyes követei voltunk. Egyenesen a Fehér Háztól kaptuk az utasításokat. Azt mondták, minden lehetséges módon nyaljuk ki a fenekét.

– És megtették?

– De még mennyire.

– Ennek már huszonöt éve.

– És?

– Kit érdekel ez ma már? Apró történelmi részlet. Egyébként is, az akció sikeres volt. A kommunizmusnak befellegzett.

– De a mudzsáhidoknak nem. Ők nagyon is aktívak maradtak.

– Tudom, belőlük lettek a tálibok és az al-Kaida. De ez is részletkérdés. Az észak-karolinai szavazók nem fognak emlékezni ilyen, ma

már történelemnek számító dolgokra. A legtöbb szavazó arra sem emlékszik, mit evett reggelire.

– Az attól függ – mondta Sansom.

– Mitől?

– Nevekre azért emlékeznek.

– Milyen nevekre?

– A Korengal csak egy eldugott völgy volt, de itt lett vége a Vörös Hadseregnek. A mudzsáhidok tényleg jól végezték a dolgukat. Tehát a helyi mudzsáhid vezér igazi nagykutyának számított. Emelkedőben volt a csillaga. Hozzá küldtek, és találkoztunk is vele.

– És megcsókolták a seggét?

– Ahogy csak tudtuk.

– Ki volt az?

– Először meglehetősen jó benyomást tett ránk. Fiatal volt, magas, jóképű, nagyon intelligens, nagyon elhivatott. És mellesleg dúsgazdag. Rengeteg összeköttetése volt. Egy milliárdos szaúd-arábiai családból származott. Az apja Reagan alelnökének a barátja volt. De ő forradalmár lett, és az ügy érdekében otthagyta a kényelmes életet.

– Ki volt az?

– Oszama bin Laden.

66. fejezet

Egy hosszú pillanatig csend telepedett a szobára, csak a tompa utcazajok szűrődtek be az ablakon, és a levegő sziszegett a fürdőszobai szellőzőből. Springfield ellépett a tévéállvány mellől, és leült az ágy szélére.

– Na igen, bizonyos nevekre emlékeznek az emberek – mondtam. Sansom bólintott. – Pokoli helyzet.

– Hát az biztos.

– Nekem mondja?

– De a pendrive-on egy nagy fájl van.

– És?

– Tehát egy jó hosszú jelentés lehet. Mindnyájan olvastunk már a hadsereg akcióiról szóló jelentéseket.

– És?

– Nagyon száraz a nyelvezetük. – Ez valóban így is volt. Vegyük például Springfield Steyr GB pisztolyát. A seregben letesztelték. Ez a fegyver a modern mérnöki tudomány csodája. Nemcsak hogy pontosan úgy működik, ahogy kell, de úgy is, ahogy elméletileg nem kellene. Komplex gázrobbanás-késleltető rendszere van, ami azt jelenti, hogy ha nem standard, elöregedett, vagy rosszul összerakott lőszert töltenek bele, akkor is működik. A legtöbb fegyvernek problémát okoz a változó gáznyomás. Vagy túl nagyot robbannak, vagy ha túl kicsi a nyomás, akkor csütörtököt mondanak. A Steyr azonban mindent kibír. Ezért is rajongtak érte a különleges alakulatoknál. Sokszor távoli helyeken vannak bevetéseken, utánpótlás nélkül, és arra kell támaszkodniuk, amit helyben be tudnak szerezni. A steyr GB egy fémből alkotott csoda.

A hadsereg jelentésében úgy minősítették, hogy technikai szempontból elfogadható.

– Lehet, hogy nem is említették benne a maga nevét – mondtam. – Talán őt sem említették név szerint, csak kezdőbetűkkel rövidítették. Annyit írtak, hogy a Delta képviselője találkozott a helyi parancsnokkal, és mindez el van suvasztva háromszáz oldalnyi szöveg és térképvázlat közé.

Sansom nem válaszolt. Springfield elfordult.

– És milyen volt? – kérdeztem.

– Látja, épp erről beszélek – mondta Sansom. – Az egész életem semmit sem ér, mindenkit csak az fog érdekelni, hogy én voltam az a fickó, aki megcsókolta Oszama bin Laden seggét. Csak erre fognak emlékezni.

– De milyen volt?

– Hátborzongató. Az nyilvánvaló volt, hogy szívügyének tekinti, hogy kinyírja az oroszokat, aminek eleinte nagyon örültünk, de aztán elég hamar rájöttünk, hogy mindenki mást is ki akar nyírni, aki nem pontosan úgy gondolkozik, mint ő. Nagyon fura alak, egy pszichopata. Rossz szaga volt. Roppant kínos hétvége volt. Egész idő alatt futkározott a hátamon a hideg.

– Egy egész hétvégét ott töltöttek?

– Mint nagyra becsült vendégek. Persze valójában nem azok voltunk. Egész idő alatt basáskodott fölöttünk. Taktikai és stratégiai kiselőadásokat tartott arról, ő hogyan győzött volna Vietnamban, nekünk meg úgy kellett tennünk, mintha el lennénk tőle ájulva.

– És milyen ajándékokat vittek?

– Nem tudom, be voltak csomagolva. Ki se bontotta őket, csak odadobta a sarokba. Nem érdekelte, csak az volt a lényeg, hogy ott vagyunk. Úgy gondolta, most bebizonyít valamit a világnak. A Nagy Sátán térdet hajt előtte. Egytucatszor is majdnem elhánytam magam, és nem csak az ételek miatt.

– Együtt is ettek vele?

– A sátrában voltunk elszállásolva.

– A jelentésben erről nyilván annyit írnak, hogy a főhadiszálláson voltak. Az egésznek nagyon semleges lehet a nyelvezete. Arról szó sem esik, hogy a seggét csókolgatták. Háromszáz fárasztó oldal a megbeszélt és létrejött találkozóról. Az emberek belehalnak az unalomba, még mielőtt odáig jutnának a jelentés olvasásában, hogy maga átrepült az Atlanti-óceán fölött Miért aggasztja ez ennyire?

– Politikai szempontból ez szörnyű dolog. Olyan, mintha mi finanszíroztuk volna. Szinte fizetést adtunk neki.

– Ez nem a maga hibája. A Fehér Ház ügye. Annak idején felrótták bármelyik hajóskapitánynak, hogy a Lend-Lease programban mindenfélét szállítottak a szovjeteknek? Ők sem maradtak később kimondottan a barátaink.

Sansom hallgatott.

– Ezek csak szavak a papíron. Nem lesz semmi hatásuk. Az emberek el sem fogják olvasni.

– Elég nagy fájl – mondta Sansom.

– Minél nagyobb, annál jobb. Minél több a szöveg, annál mélyebbre vannak ásva benne a kellemetlen részek. És egyébként is jó elavult lehet a nyelvezete. Ha jól emlékszem, annak idején még a nevét is másképp írtuk, U-val, Uszamának. Lehet, hogy csak UBL rövidítésként szerepel a szövegben. Az embereknek talán fel sem tűnik. Azt is mondhatná, hogy valaki más volt az.

– Biztos benne, hogy tudja, hol van az a pendrive?

– Igen, biztos vagyok.

– Mert nagyon úgy hangzik, mintha nem lenne biztos benne. Mintha próbálna vigasztalni, mert tudja, hogy úgyis napvilágra fog kerülni.

– Tudom, hol van. Csak próbálom megérteni, miért olyan ideges miatta. Az emberek túléltek ennél már sokkal rosszabbat is.

– Használt már valaha számítógépet?

– Ma is.

– Mit tartalmaznak a legnagyobb fájlok?

– Nem tudom.

– Találgasson.

– Hosszú dokumentumokat?

– Tévedés. A legnagyobb fájlok azok, amelyekben sok pixel van.

– Pixel?

Sansom nem válaszolt.

– Á, már értem. Szóval nem egy jelentés van rajta, hanem egy fénykép.

67. fejezet

A szobára ismét csönd telepedett. Nem hallatszott más, csak a város távoli zajai, és a légkondicionáló sziszegése. Sansom felállt, és kiment a fürdőszobába. Springfield visszatért a korábbi helyére, a tévé mellé. A komódon pár üveg ásványvíz állt, kis papírgallér volt a nyakukon felirattal, amely azt közölte, hogy nyolc dollárt terhelnek a számlára egy üvegért.

Sansom kijött a fürdőszobából.

– Reagan ragaszkodott hozzá, hogy készüljön fénykép – folytatta. – Részben mert szentimentális vénember volt. részben mert gyanakvó. Ellenőrizni akarta, hogy tényleg követtük-e az utasításait. Ha jól emlékszem, a képen ott állok Bin Laden oldalán, és vigyorgok, mint a fakutya.

– Én meg a másik oldalán – tette hozzá Springfield.

– Bin Laden ledöntötte az ikertornyokat – mondta Sansom. – Megtámadta a Pentagont. A világ legelvetemültebb terroristája. Nagyon ismert figura. Összetéveszthetetlen, mindenki felismeri. Az a fénykép egy életre tönkretenné a politikai karrieremet. Halott lennék, örökre.

– Hothék ezért akarják megszerezni?

Sansom bólintott. – Hogy az al-Kaida megalázhasson, és velem együtt az Egyesült Államokat, vagy fordítva.

Odaléptem a komódhoz, és elvettem egy üveg ásványvizet. Lecsavartam a kupakját, és jó hosszút kortyoltam belőle. A szobáért Springfield fizet a hitelkártyájával, vagyis Sansom, márpedig ő igazán megengedhet magának nyolc dollárt.

Egy pillanatra elmosolyodtam.

– Szóval ezért van az a fénykép a könyvében – mondtam. – Meg az irodája falán. Donald Rumsfeld Szaddam Huszeinnel, Bagdadban.

– Igen – bólintott Sansom.

– A biztonság kedvéért, hogy megmutassa, valaki más is megtette pontosan ugyanezt. Mint egy ott heverő ütőkártya. Senki sem tudja, hogy ütőkártya, vagy hogy egyáltalán kártyalap.

– Nem igazán ütőkártya – mondta Sansom. – Megközelítőleg sem. Inkább csak egy vacak treff négyes. Mert Bin Laden sokkal rosszabb, mint Szaddam volt. És Rumsfeld nem akarta utána megválasztatni magát semmilyen posztra. Ezután már csak olyan pozíciókat töltött be, amelyekre a barátai jelölték ki. Egyetlen épeszű ember sem szavazott volna rá.

– Magának vannak barátai?

– Nem sok.

– Soha senki nem emlegette túl sokat azt a Rumsfeld-fotót.

– Mert nem jelöltette magát semmilyen hivatalra. Ha beszállt volna bármilyen választási kampányba, akkor ez lett volna a világ leghíresebb fotója.

– Maga jobb ember, mint Rumsfeld.

– Nem is ismer.

– Csak találgatok.

– Jó, lehet. Csakhogy Bin Laden rosszabb, mint Szaddam. És ez a fotó gyilkos méreg. Még felirat sem kell alá. Ott állok, és úgy vigyorgok a világ leggonoszabb emberére, mint egy kölyökkutya. Ilyen fotókat szoktak hamisítani a negatív politikai kampányokban. Csak épp ez valódi.

– Vissza fogja kapni.

– Mikor?

– Hogy állunk az ellenem szóló vádakkal?

– Lassan halad a dolog.

– De biztosan meglesz?

– Nem teljesen biztos. Vannak jó híreim, meg rossz híreim.

– Halljuk előbb a rosszat.

– Nem túl valószínű, hogy az FBI hajlandó lesz belemenni az alkuba. Az pedig biztos, hogy a Védelmi Minisztérium nem fog.

– A három fickó miatt?

– Ők már nem dolgoznak az ügyön. Állítólag megsérültek. Az egyiknek eltört az orra, a másiknak fejsérülése van. Másokra cserélték le őket. A Védelmi Minisztérium még mindig buzgón érdeklődik az ügy iránt.

– Inkább hálásak lehetnének nekem. Minden segítségre szükségük van, amit csak kaphatnak.

– Ez nem így működik. Óvják a felségterületüket.

– És mi a jó hír?

– Úgy gondoljuk, hogy a New York-i rendőrség hajlandó szemet hunyni a metróügy fölött.

– Pompás – mondtam. – Ez olyan, mintha egy sorozatgyilkosnak elengednének egy parkolási büntetést.

Sansom nem felelt.

– És mi van Theresa Lee-vel és Jacob Markkal? – kérdeztem. – Meg Dochertyvel?

– Visszamentek dolgozni, és szövetségi dicséret került az aktájukba, amely szerint segítettek a Belbiztonsági Hivatalnak egy kényes nyomozásban.

– Szóval ők rendben vannak, de én nem?

– Ők nem ütöttek meg senkit. És nem ártottak senki egójának.

– És mit fog csinálni a pendrive-val, ha visszakapja?

– Megnézem, tényleg az van-e rajta, aztán ízzé-porrá zúzom, elégetem a darabkáit, a hamvakat porrá őrlőm, és nyolc adagban lehúzom nyolc különböző vécén.

– És ha arra kérném, hogy ne tegye?

– Miért kérné?

– Majd később elmondom.

Késő délután volt, vagy kora este, attól függ, honnan nézzük. Mivel én épp akkor ébredtem fel, úgy gondoltam, ideje reggelizni. Letelefonáltam, és rendeltem egy bőséges reggelit a szobámba. Úgy ötven dollárba kerülhetett a New York-i Sheraton árai szerint, áfával, borravalóval és egyéb költségekkel együtt. Sansomnak a szeme se rebbent. Előredőlt a széken, és csak úgy forrt a dühtől meg a türelmetlenségtől. Springfield sokkal nyugodtabb volt. Együtt tette meg vele a hegyi utat huszonöt évvel ezelőtt, és osztozott a gyalázatban. A barátainkból olykor ellenségek lesznek, máskor pedig az ellenségekből barátok. Springfield számára azonban semmi sem forgott kockán. Nem voltak céljai, tervei, ambíciói. És ez látszott is rajta. Pontosan ugyanaz volt. aki akkoriban lehetett – csak egy ember, aki teszi a dolgát.

– Nem tudták volna megölni? – kérdeztem.

– Testőrei voltak – mondta Sansom. – Egy belső kör. Fanatikusan lojálisak hozzá. Gondoljon arra, hogy van ez mondjuk a tengerészgyalogságnál vagy a Teamsters szakszervezetben, és szorozza meg ezerrel. Már a tábortól száz méterre lefegyvereztek bennünket. Soha nem maradtunk vele egyedül, mindig ott nyüzsgött körülöttünk egy csomó ember, gyerekek, háziállatok. Úgy éltek, mint a kőkorszakban.

– Cingár, magas, kákabélű alak volt – mondta Springfield. – Eltörhettem volna a vézna nyakát, ha akarom.

– És akarta?

– Naná, hogy akartam. A legelejétől fogva tudtam, hogy még sok bajt fog okozni. Lehet, hogy akkor kellett volna megtennem, amikor villant a vaku. Az jobb fotó lett volna.

– Öngyilkos küldetés lett volna – mondtam.

– De sok életet megmentett volna később.

Bólintottam. – Ahogy Rumsfeld is leszúrhatta volna Szaddamot.

Megérkezett a szobapincér a reggelimmel. Sansomot felállítottam a székről, és leültem az asztal mellé. Lebonyolított egy hívást a mobilján, és megerősítette, hogy a rendőrség ejtette a vádat a metróban történt kihágás miatt A New York-i rendőrséget már nem érdeklem. Aztán még egyet telefonált, és azt mondta, az FBI-nál még nem döntöttek, de a jelek nem túl ígéretesek. Aztán harmadszor is telefonált, és megerősítette, hogy a Védelmi Minisztériumban határozottan nem engednek. Olyanok, mint a kutya, amelyik nem akarja kiengedni a szájából a csontot Szövetségi szinten elég nagy bajban voltam. Igazságszolgáltatás akadályoztatása, súlyos testi sértés, halálos fegyverrel.

– A történetnek vége – mondta Sansom. – Közvetlenül a miniszterhez kellene fordulnom.

– Vagy az elnökhöz – mondtam.

– Egyiket sem tehetem. Ránézésre úgy áll a helyzet, hogy a Védelmi Minisztérium forró nyomon van egy aktív al-Kaida terroristasejt után. A mai közhangulatban ezzel nem szállhatunk szembe.

A politika olyan, mint egy aknamező. Akkor is kárhoztatnak, ha megteszel valamit, akkor is, ha nem. – Oké – mondtam. – Akkor legalább azt tudom, hol vannak a csatamező határai.

– Ez igazából nem a maga csatája.

– Jacob Mark jobban fogja érezni magát, ha valahogy lezárjuk ezt az ügyet.

– Jacob Markért csinálja ezt? A szövetségiek is lezárhatják.

– Gondolja? A szövetségiek nem tartanak sehol. Mennyi ideig akarja húzni ezt az egészet?

– Akkor Jacob Mark kedvéért csinálja, vagy az én kedvemért?

– Saját magamért csinálom.

– Maga nem érdekelt ebben az ügyben.

– Szeretem a kihívásokat.

– Sok más kihívás létezik még a világban.

– Személyessé tették a számomra azzal, hogy elküldték azt a DVD-t.

– Ez egy taktikai húzás volt. Ha reagál, ők győznek.

– Nem, ha reagálok, ők veszítenek.

– Ez nem a vadnyugat.

– Ebben igaza van, ez már a szelíd nyugat. Egy kicsit vissza kell forgatnunk az idő kerekét.

– Tudja egyáltalán, hogy hol vannak? Springfield rám pillantott.

– Van néhány ötletem, még dolgozom rajta.

– Kapcsolatban áll még velük?

– Mióta elküldte a DVD-t, Lila nem hívott fel.

– Úgy érti, mióta kivetette a csalit.

– De szerintem újból hívni fog.

– Miért?

– Mert fel akar hívni.

– Lehet, hogy ő fog győzni. Elég egy rossz lépés, és maga a foglya. Az lesz a vége, hogy mindent elmond neki, amit tudni akar.

– Mondja, hányszor repült szeptember 11-e óta? – kérdeztem.

– Több százszor – felelte Sansom.

– Fogadni mernék, hogy valahol a lelke legmélyén minden egyes alkalommal reménykedett benne, hogy lesznek terroristák a fedélzeten. Hogy amikor végigmasíroznak az ülések között, felugorjon, rájuk vesse magát, és péppé verje őket. Ha az életébe kerül, akkor is.

– Igaza van – mondta Sansom. – Minden egyes alkalommal eszembe jutott.

– Miért?

– Meg akarnám védeni a repülőt.

– És ki akarná élni a frusztrációját Elégetni a magában izzó gyűlöletet. Tudom, hogy én ezt érezném. Szerettem az ikertornyokat. Szerettem azt, amilyen régen volt a világ. Tudja, azelőtt. Én nem értek a politikához, nem vagyok diplomata vagy stratéga. Tudom, mik a gyenge pontjaim, és mik az erősségeim. Tehát mindent egybevéve egy ilyen magamfajta fickónak az, ha szemtől szembe találkozhat egy aktív al-Kaida-csoporttal, olyan, mint élete összes születésnapi és karácsonyi ajándéka egybegyúrva.

– Maga őrült Ilyesmit nem lehet egyedül csinálni.

– Mi más lehetőségem van?

– A Belbiztonsági Hivatal előbb-utóbb úgyis megtalálja őket, és akkor majd egyesíti erőit a rendőrség és az FBI, lesznek kommandósok, kellő felszerelés, több száz ember.

– Vagyis egy rengeteg különféle összetevőből álló, óriási akció.

– De nagyon gondosan megtervezve.

– Vett már részt ilyen akciókban?

– Néhányszor.

– És hogy váltak be? Sansom nem válaszolt.

– Egyedül mindig jobb – mondtam.

– Az nem olyan biztos – felelte Sansom. – Utánanéztünk a Belbiztonsági Hivatal számítógépein. Hothék nagy csapatot hoztak magukkal.

– Hányan vannak?

– Tizenkilencen.

68. fejezet

Végeztem a reggelivel. A kávéskanna kiürült. Kiittam a nyolcdolláros ásványvizet is, és a szemétkosárba hajítottam a palackot. Megakadt a szélében, tompa kis puffanással megugrott, és a szőnyegre pattant. Ha babonás lennék, rossz előjelnek tekinteném, de nem vagyok az.

– Összesen tizenkilenc ember – mondtam. – Négyen már távoztak az országból, ketten pedig törött állkapoccsal és könyökkel mászkálnak. Marad tizenhárom aktív harcos.

– Törött állkapocs és könyök? Ez meg hogy történt?

– Engem kerestek. Lehet, hogy a hegyek között gránátvetőkkel nagymenők, de úgy tűnik, az utcai harc nem az erősségük.

– Írt valamit a homlokukra?

– Az egyiknek. Miért?

– Az FBI kapott egy telefonhívást a Bellevue Kórház sürgősségi osztályáról. Két azonosítatlan külföldit vittek be egy verekedés után. Az egyiknek írtak valamit a homlokára.

– Büntetés – mondtam. – Hothék nyilván nem voltak megelégedve a teljesítményükkel, úgyhogy feladták őket, hogy példát statuáljanak, és ezzel is ösztönözzék a többieket.

– Könyörtelen emberek.

– Hol vannak most?

– Egy biztonságos kórteremben a kórházban. Egyikük megfordult már ott korábban is. A Penn pályaudvaron érte valami baleset. Nem beszél. Az FBI próbál rájönni, hogy ki a fene lehet.

– És mi tart nekik ennyi ideig? Ott volt a homlokán Lila neve. Azt írtam rá, hogy Lila, hívjon fel. Mégis hány Lila nevű személy után nyomoz pillanatnyilag az FBI?

Sansom megcsóválta a fejét. – Azért ne nézze őket teljesen hülyének. Lenyúzták a bőrt a pasas homlokáról ott, ahol a szöveg volt.

A komódhoz mentem, és kinyitottam egy második nyolcdolláros ásványvizet is. Belekortyoltam. Jó íze volt, de nem jobb, mint a két-dolláros ásványvíznek. Vagy, teszem azt, az ingyen csapvíznek.

– Tizenhárom ember – mondtam.

– És Hothék – tette hozzá Springfield.

– Jó, akkor tizenöt.

– Ez öngyilkos küldetés.

– Mindnyájan meghalunk – mondtam. – A kérdés csak az, hogy mikor és hogyan.

– Nem tudunk aktív segítséget nyújtani magának – mondta Sansom. – Ugye, ezt megérti? Ennek az egésznek csak az lehet a végkimenetele, hogy minimum egy, maximum tizenöt gyilkosság történik New York utcáin. Mi ebben nem vehetünk részt, még csak az egymillió mérföldes közelébe sem kerülhetünk.

– A politika miatt?

– Sokféle ok miatt.

– Nem kérek segítséget

– Maga megszállott őrült.

– Ők biztosan ezt fogják gondolni.

– Van valami terve az időzítést illetően?

– Minél hamarabb. Nincs értelme várni.

– A minimum egy gyilkosságot természetesen úgy értem, hogy maga lesz az áldozat. Ebben az esetben nem fogom tudni, hol keressem a pendrive-ot

– Akkor drukkoljon nekem.

– Az lenne az igazán felelősségteljes lépés, ha most elmondaná, hol van.

– Nem, az igazán felelősségteljes lépés az lenne, ha elmennék iskolabuszsofőrnek.

– Megbízhatok magában?

– Abban, hogy életben maradok?

– Hogy megtartja a szavát.

– Mit tanult a tisztiiskolán?

– Hogy a tiszttársainkban mindig meg kell bízni. Főleg az azonos rangúakban.

– Tessék.

– De mi nem vagyunk igazán tiszttársak. Más-más területen szolgáltunk.

– Ebben igaza van. Én kőkeményen dolgoztam, amíg maga ide-oda repkedett a nagyvilágban, hogy terroristák fenekét csókolgassa. Még Bíborszív kitüntetése sincs.

Sansom nem válaszolt.

– Csak vicceltem – mondtam. – De nagyon reménykedjen, hogy nem én leszek az első áldozat, mert akkor mindenkitől ezt fogja majd hallani, amit az előbb mondtam.

– Akkor árulja el most, hogy hol van.

– Szükségem van magára, hogy fedezzen.

– Olvastam a személyi anyagát.

– Ezt már mondta.

– Azért kapta a Bíborszívet, mert Bejrútban felrobbant maga mellett egy teherautóba rejtett bomba, a tengerészgyalogság barakkjainál.

– Jól emlékszem rá.

– Csúnya heg maradt utána.

– Akarja látni?

– Nem. De ne feledje, ezt nem Hothék tették.

– Ki maga, a pszichiáterem?

– Nem, de ettől még igaz, amit mondok.

– Nem tudom, ki robbantott Bejrútban. Senki sem tudja biztosan. De bárki is tette, Hothék tiszttársa volt.

– Magát a bosszúvágy motiválja. És még mindig bűntudata van Susan Mark miatt.

– Na és?

– Lehet, hogy emiatt nem a legjobb hatásfokon működik.

– Aggódik miattam?

– Főleg magam miatt aggódom. Vissza akarom kapni a fotót.

– Meg fogja kapni.

– Legalább adjon valami nyomot, amin elindulhatok.

– Maga is tudja mindazt, amit én. Ha én rájöttem, maga is rájöhet

– Maga rendőr volt, másféle dolgokhoz ért.

– Akkor magának lassabban fog menni. De nem olyan bonyolult ez.

– Mennyire bonyolult?

– Kivételesen gondolkodjon úgy, mint egy mezei átlagember, nem pedig úgy, mint egy katona vagy egy politikus.

Megpróbálkozott vele, de nem járt sikerrel. – Legalább azt mondja meg, miért ne semmisítsem meg.

– Maga is tudja azt, amit én tudok.

– Ez mit jelent?

– vagy talán nem tudja, amit én tudok, mert túl közel áll saját magához. Én csak egy kívülálló vagyok.

– És?

– Biztos vagyok benne, hogy maga remek fickó, Sansom. És abban is biztos vagyok, hogy nagyszerű szenátor lenne magából. De egy szenátor akkor is csak egy a száz közül. Nagyjából felcserélhetők egymással. Meg tudná említeni egy híres szenátor nevét? Vagy egy olyanét, aki tényleg véghezvitt valamit?

Sansom nem válaszolt.

– Meg tudná mondani, hogy maga személy szerint mit tudna tenni az al-Kaida ellen?

Sansom beszélni kezdett a hadsereget felügyelő bizottságról, a külügyi kapcsolatokról, hírszerzésről, költségvetésekről, mintha kampányszónoklatot tartana. Megkérdeztem: – És mindebben mi van olyan, amit ne tudna megtenni bárki más, ha magát nem választják meg?

Nem válaszolt.

– Képzelje el, ahogy valahol Pakisztántól északnyugatra egy barlangban ott üldögél az al-Kaida vezetősége. Gondolja, hogy a hajukat tépik, és azt óbégatják, „szent ég, nem engedhetjük, hogy John Sansom bekerüljön a Szenátusba”? Maga lenne a legnagyobb problémájuk?

– Valószínűleg nem.

– Akkor miért akarják azt a fényképet?

– Kis győzelem. Jobb, mint a semmi.

– Ez nagyon nagy erőfeszítés egy kis győzelemért, nem gondolja? Ideküldeni két ügynököt, plusz tizenkilenc embert, akik három hónapon át dolgoznak?

– Az Egyesült Államokat kínosan érintené a dolog.

– De nem túlságosan. Ott van a Rumsfeld-fotó. Senkit sem érdekelt. Az idők változnak, az élet megy tovább. Az emberek ezt megértik, vagy egyáltalán tudomást sem vesznek róla. Az amerikaiak vagy nagyon érettek, vagy nagyon könnyen felejtenek, soha nem tudom eldönteni, melyik. De akárhogy is, az a fotó egyáltalán nem durranna olyan nagyot. Lehet, hogy magát személyesen tönkretenné, de az al-Kaidának nem az a módszere, hogy sorra egyenként kikészítenek minden amerikait.

– Ártana Reagan emlékének.

– És ez kit érdekel? A legtöbb amerikai már nem is emlékszik rá. A legtöbbjük számára Reagan már csak egy washingtoni repülőtér neve.

– Szerintem alulbecsüli ezt a dolgot.

– Szerintem pedig maga túlbecsüli. Túl közelről érinti.

– Szerintem az a fotó igenis ártalmas.

– De kinek ártana? A kormány mit gondol erről?

– Tudja, hogy a Védelmi Minisztérium őrülten próbálja visszaszerezni.

– Valóban? Akkor miért bíztak meg ezzel a feladattal egy másodrendű B csapatot?

– Gondolja, hogy azok a fickók a B csapat voltak?

– Őszintén remélem, mert ha ez volt az A csapat, akkor mindnyájan jobban tennénk, ha kivándorolnánk Kanadába.

Sansom nem felelt semmit.

– Az a fotó talán árthat magának valamicskét Észak-Karolinában, de valószínűleg ez minden. A Védelmi Minisztérium egyáltalán nem fejt ki maximális erőfeszítést az ügyben, mert nincs valóban országos jelentősége.

– Ez helytelen olvasat.

– Oké, egy kicsit rossz lenne nekünk. Bizonyíték arra, hogy elkövettünk egy stratégiai hibát. Kínos, zavarbaejtő, olyan, mintha záptojást hajítanának a képünkbe. De ez minden. Nem a világ vége. Nem fog széthullani tőle az ország.

– Szóval az al-Kaida túl sokat remél tőle? Azt akarja mondani, hogy ők is tévednek? Nem értik annyira az amerikai pszichét, mint maga?

– Nem, azt akarom mondani, hogy ez az egész dolog valahogy féloldalas. Nem szimmetrikus. Az al-Kaida egy A csapatot vetett be a legjobb embereivel, mi viszont egy B csapatot. Tehát ők sokkal jobban meg akarják szerezni a fotót, mint amennyire mi meg akarjuk tartani.

Sansom hallgatott.

– És azt a kérdést is fel kell tennünk, hogy miért nem csak arra utasították Susan Markot, hogy másolja le? Ha az volt a céljuk, hogy kínos helyzetbe hozzanak minket a világ előtt, akkor jobb ötlet lett volna csak lemásolni. Amikor aztán napvilágra kerül, a szkeptikusok azt állították volna, hogy hamisítvány, de az eredeti még mindig ott lenne az irattárban, tehát nem tudnánk nyugodt szívvel tagadni, hogy eredeti.

– Oké.

– De Susan Markot nem arra utasították, hogy másolja le, hanem hogy gyakorlatilag lopja el, hogy vegye el tőlünk, és ne maradjon semmi nyoma. Amivel jelentősen fokozta a kockázatot és a lebukás veszélyét.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy nemcsak meg akarják szerezni, de legalább ennyire akarják azt, hogy nekünk ne legyen meg.

– Nem értem.

– Próbáljon meg visszaemlékezni. Nagyon pontosan fel kellene idéznie, mi volt azon a fényképen. Az al-Kaida nem akarja, hogy az a fotó nyilvánosságra kerüljön. Ellopták, mert el akarják tüntetni.

– De miért?

– Mert bármennyire kínos magának az a fotó, kell hogy legyen rajta valami, ami Oszama bin Ladennek még kínosabb.

69. fejezet

Sansom és Springfield hallgattak, ahogy arra számítottam is. Visszagondoltak a huszonöt évvel ezelőtti eseményekre, a Korengal-völgy fölött a hegyoldalban megbújó, félhomályos sátorra. Látszott a tartásukon, hogy megmerevednek és kihúzzák magukat, mintha önkéntelenül is megismételnék az akkori merev pózt Az egyikük bal oldalon, a másikuk jobb oldalon, köztük a vendéglátójuk. A fényképezőgép lencséjét rájuk szegezik, fókuszálnak, beállítják, rájuk közelítenek. A vaku felvillan, aztán pukkan egyet, és fényárban fürdet mindent. De vajon mit látott pontosan a fényképezőgép?

– Nem emlékszem – mondta Sansom.

– Talán csak annyi a baj, hogy mi voltunk rajta – mondta Springfield. – Ilyen egyszerű. Lehet, hogy ma már rossz karmának számít, hogy egykor amerikaiakkal barátkozott.

– Nem hiszem – ráztam meg a fejemet. – Ez PR-szempontból jó lenne. Nagyhatalmúnak és győzedelmesnek tünteti fel, minket pedig gyengének és baleknak. Valami más kell, hogy legyen.

– Óriási volt a felfordulás odabent, teljes káosz.

– Valami végzetesen helytelen dolog kell hogy legyen rajta. Kisfiúk, kislányok, állatok?

Sansom azt mondta: – Nem tudom, hogy ők mit tekintenének helytelennek. Ezernyi szabályuk van. Lehet, hogy valami olyat evett, amit nem kéne.

– Vagy szívott.

– Vagy ivott.

– Nem volt alkohol – mondta Springfield. – Erre emlékszem.

– Nők? – kérdeztem.

– Nők sem.

– Valaminek kellett lennie. Más látogatók is voltak?

– Csak a törzsbeliek.

– Külföldiek nem?

– Csak mi.

– Valami olyasminek kell lennie, ami kompromittáló a számára, vagy gyengének vagy deviánsnak tünteti fel. Egészséges volt?

– Annak tűnt.

– Akkor mi lehet?

– Az ő törvényeik szerint deviáns, vagy ahogy mi értjük?

– Ami az al-Kaida főhadiszállásán annak számít – mondtam. – Az ő törvényeik szerint.

– Nem emlékszem. Nagyon régen volt. Fáradtak voltunk. Épp akkor gyalogoltunk száz mérföldet a frontvonalon át.

Sansom elhallgatott, ahogy vártam is. Végül azt mondta. – – Pokoli helyzet.

– Tudom – feleltem.

– Nagyon komoly döntést kell hoznom.

– Tudom.

– Ha az a fotó jobban árt neki, mint nekem, akkor nyilvánosságra kell hoznom.

– Nem, ha csak egy egészen kicsikét is árt neki, akkor is nyilvánosságra kell hoznia, magának pedig le kell nyelnie a békát, és vállalni a következményeket.

– Hol van a pendrive? Nem válaszoltam.

– Oké – mondta Sansom –, szüksége van rám, hogy fedezzem. De én is tudom, amit maga tud. És ha maga rájött, hol van, akkor én is rájöhetek, csak lassabban, mert ugye, nem olyan bonyolult. Viszont akkor ez azt jelenti, hogy Hothék is rájöhetnek. És vajon ők lassabbak lesznek-e? Lehet, hogy nem. Az is lehet, hogy épp ebben a pillanatban találják meg.

– Igen – bólintottam. – Lehet.

– És ha ők el akarják tüntetni a fotót, akkor talán jobb lenne, ha hagynám őket.

– Ha el akarják tüntetni, akkor az azt jelenti, hogy értékes fegyver, amit felhasználhatnánk ellenük.

Sansom hallgatott.

– Emlékszik a tisztiiskolára? Hogy mit mondtak kül- és belföldi ellenségeinkről?

– A Kongresszusban is ugyanazt az esküt kell letenni.

– Szóval, hagyhatja, hogy Hothék eltüntessék azt a képet? Sansom nagyon sokáig hallgatott. Végül azt mondta: – Menjen, és kapja el őket, mielőtt megtalálják a fotót.

Még nem indultam el, legalábbis nem rögtön. Át kellett gondolnom a dolgokat, haditervet kovácsolni. És akadtak pótolni való hiányosságok is. Nem volt semmiféle felszerelésem. Műanyag kerti klumpa volt rajtam, és kék nadrág. Nem volt fegyverem. Ez egyik sem jó. Az éjszaka közepén akartam menni, feketébe öltözve, annak rendje és módja szerint, megfelelő cipőben, és fegyverekkel. Minél többel, annál jobb.

Az öltözék beszerzése egyszerű.

A fegyvereké már kevésbé. New York nem a legjobb hely a világon arra. hogy egy szempillantás alatt beszerezzünk egy kisebb fegyverarzenált. Valószínűleg vannak helyek a külvárosokban, ahol jó drágán árulnak mindenféle ócskavasat a pult alól, de a külvárosban például használtautó-kereskedések is vannak, viszont aki ad arra, hogy milyen autóba ül be, az jobban teszi, ha elkerüli őket.

Ez bizony probléma.

Sansomra néztem, és megkérdeztem: – Nem tud aktívan segíteni nekem, igaz?

– Nem – rázta meg a fejét.

Aztán Springfieldre néztem, és azt mondtam: – Most elmegyek ruhákat venni. Arra gondoltam, kell egy fekete nadrág, fekete póló és fekete cipő. És egy fekete dzseki, talán XXL-es, ami elég bő. Mit gondol?

– Minket ez már nem érdekel – felelte Springfield. – Mire visszaér, már nem leszünk itt.

Elmentem ugyanabba az üzletbe a Broadwayn, ahol a khakiinget vettem Sansom ebédje előtt. Kevés vásárló volt, és igen bőséges árukészlet. A zoknin és a cipőn kívül mindent megtaláltam, amire szükségem volt, fekete farmert, sima fekete pólót, és egy nálam is nagyobb termetű ember méretére való fekete, elöl cipzáras dzsekit. Felpróbáltam, és ahogy számítottam rá, a karomon és a vállamon tökéletesen állt, de elöl egy kicsit lógott, bő volt, mint egy kismamaruha.

Tökéletes lesz. Már ha Springfield elértette a célzást.

A próbafülkében átöltöztem, a régi ruháimat egy szemétkosárba dobtam, és ötvenkilenc dollárt fizettem a kasszánál. Aztán megkerestem a három saroknyira lévő cipőboltot, amelyet az eladó javasolt. Vettem egy jó erős fekete bakancsot, meg egy pár fekete zoknit. Majdnem száz dollárt fizettem. Az anyám hangja szólalt meg a fejemben, nagyon régről: Egy vagyonba került, jó lesz, ha vigyázol rá. Össze ne karcold! Kiléptem a boltból, és párszor fel-alá masíroztam benne a járdán, hogy egy kicsit kitapossam. Aztán beugrottam egy drogériába, és vettem egy sima fehér bokszeralsót. Gondoltam, ha már minden más új, legyen teljes az öltözék.

Aztán visszaindultam a szállodába. Három lépést tettem meg, amikor a telefon rezegni kezdett a zsebemben.

70. fejezet

Odahúzódtam egy házfal mellé az 55. utca sarkán, és elővettem a telefont. Titkosított hívás. Szétnyitottam, és a fülemhez emeltem.

Lila Hoth hangja szólalt meg: – Reacher?

– Igen?

– Még mindig itt álldogálok az úttesten, és várom, hogy elüssön a teherautó.

– Már útban van.

– De mikor fog megérkezni?

– Izguljon csak egy kicsit. Pár napon belül találkozunk.

– Már alig várom.

– Tudom, hogy hol van.

– Helyes, ez leegyszerűsíti a dolgokat.

– És azt is tudom, hol van a pendrive.

– Ez is helyes. Életben fogjuk tartani addig, amíg elmondja. Aztán esetleg még pár órára, csak a móka kedvéért.

– Maga nagyon el van tévedve, Lila. Jobban tette volna, ha otthon marad kecskéket legeltetni. Meg fog halni, és azt a fényképet az egész világ meg fogja ismerni.

– Van egy új, üres DVD-nk, és a kamera már fel van állítva. Maga lesz a főszereplő – mondta.

– Túl sokat beszél, Lila. Nem válaszolt.

Összecsuktam a telefont, és az egyre sötétebb utcákon visszaindultam a szállodához. Liften felmentem a szobámba, leültem az ágyra, és vártam. Nagyon hosszú ideig vártam, majdnem négy órát. Azt hittem, Springfieldet várom, de végül Theresa Lee állított be.

Nyolc perccel éjfél előtt kopogott az ajtón. Ugyanúgy nyitottam ajtót, mint Sansoméknak, a biztonsági lánc és a tükör felhasználásával, és beengedtem Theresát. Hasonló öltözékben volt, mint amiben először láttam, nadrágban és rövid ujjú selyemblúzban. A blúz nem volt betűrve. Sötétszürke volt, nem olyan ezüstös árnyalatú, mint a másik. Komolyabb hatást tett.

Egy fekete műanyag sporttáska volt nála. Abból, ahogy lehúzta a kezét, azt gyanítottam, súlyos tárgyak lehetnek benne. Abból pedig, ahogy ezek a súlyos tárgyak összeütődtek és megcsörrentek, úgy sejtettem, fémből lehetnek. Letette a táskát a földre a fürdőszobaajtó elé, és megkérdezte: – Jól van?

– És maga?

Theresa bólintott. – Mintha mi sem történt volna. Mind visszatértünk a munkánkhoz.

– Mi van a táskában?

– Fogalmam sincs. Egy férfi hozta be a kapitányságra, akit még soha nem láttam.

– Springfield?

– Nem, Browning néven mutatkozott be. Átadta a táskát, és felszólított, hogy a bűnmegelőzés érdekében gondoskodjam arról, hogy soha ne kerüljön a maga kezébe.

– De azért elhozta?

– Személyesen őrzöm a táskát. Biztonságosabb, mint otthagyni valahol.

– Á, értem.

– Ha el akarja venni, erőszakot kell alkalmaznia. És egy rendőrtisztet megtámadni törvényellenes.

– Ez igaz.

Theresa leült az ágy szélére, úgy egyméternyire tőlem, vagy annyira sem.

– Razziáztunk abban a három régi épületben az 58. utcában – mondta.

– Springfield szólt róluk?

– Azt mondta. Browningnak hívják. A terrorelhárító csoport emberei mentek ki, két órával ezelőtt. Hothék már nem voltak ott.

– Tudom.

– Honnan tudja?

– Feladták Leonyidot meg a haverját. Tehát tovább kellett állniuk máshova, egy olyan helyre, amiről Leonyidék nem tudnak.

– Miért adták fel őket?

– Hogy ösztönözzék a többi tizenhármat. És hogy valamivel táplálják a propagandagépezetet. Elég, ha kicsit keményebben hallgatjuk ki őket, az arab média rögtön kínzást fog kiáltani, és máris lesz tíz új jelentkező az al-Kaidába. Így nyertek nyolc embert. Leonyid meg a haverja amúgy sem nagy veszteség, Reménytelen esetek voltak.

– És a többi tizenhárom vajon jobb náluk?

– A nagy számok törvénye szerint igen.

– Őrültség tizenhárom emberrel egyedül szembeszállni.

– Tizenöt, ha Hothékat is hozzászámoljuk.

– Nem kellene ezt csinálnia.

– Főleg nem fegyverek nélkül.

Theresa vetett egy pillantást a táskára, aztán rám nézett. – Meg tudja találni őket?

– Vajon hogy jutnak készpénzhez?

– Nem tudtunk a nyomára jutni. Hat napja nem használnak hitelkártyát vagy bankkártyát.

– Ez érthető.

– Viszont így elég nehéz megtalálni őket.

– Jacob Mark biztonságban visszaért Jersey-be?

– Gondolja, hogy őt nem kellene belevonni?

– Nem.

– De engem igen?

– Már benne van. Elhozta nekem a táskát.

– Csak vigyázok rá.

– És mit csinálnak még a terrorelhárítók?

– Keresik őket, az FBI-jal és a Védelmi Minisztériummal karöltve. Pillanatnyilag hatszáz emberük van az utcákon.

– És hol keresik őket?

– Mindenhol, ahol az utóbbi három hónapban vettek vagy kibéreltek egy házat. A városi hatóságok is együttműködnek. Ellenőrzik a szállodák vendégkönyveit, a kiadó lakásokat és raktárakat is, mind az öt városrészben.

– Az jó.

– Azt suttogják, hogy egy, a Pentagonból kikerült fájlt kell keresni, amely egy pendrive-on van.

– Elég közel járnak az igazsághoz.

– Tudja, hogy hol van?

– Elég közel járok hozzá.

– Hol van?

– Annyi biztos, hogy nincs a Kilencedik és a Park sugárút, valamint a 30. és 45. utca által határolt területen.

– Oké, megérdemeltem ezt a választ.

– Majd rájön magától is.

– Tényleg tudja? Docherty szerint nem. Szerinte csak blöfföl, hogy kimásszon a slamasztikából.

– Docherty nyilván nagyon cinikus alak.

– Cinikus, vagy igaza van?

– Tudom, hogy hol van.

– Akkor hozza el, és hagyja Hothékat valaki másra.

Nem válaszoltam, csak annyit kérdeztem: – Szokott edzőterembe járni?

– Nem nagyon – felelte Theresa. – Miért?

– Azon tűnődöm, mennyire lenne nehéz erőszakot alkalmazni magával szemben.

– Nem különösebben. Nem válaszoltam.

– Hogy tervezi, mikor indul el?

– Két óra múlva. Aztán kell még két óra. hogy megtaláljam őket, és hajnali négykor támadok. A kedvenc időpontom. A szovjetektől tanultuk. Az orvosaik rájöttek, hogy az emberek hajnali négykor vannak az éberségük mélypontján. Ez egy egyetemes igazság.

– Ezt most találta ki.

– Nem.

– Nem fogja megtalálni őket két óra alatt.

– Szerintem igen.

– Az eltűnt fájl Sansomról szól, igaz?

– Részben.

– És ő tudja, hogy maga megszerezte?

– Még nem szereztem meg, de tudom, hol van.

– És Sansom ezt tudja? Bólintottam.

– Szóval kötött vele egy alkut. Ha kihúz a bajból engem. Jacob Markot és Dochertyt, akkor maga odavezeti.

– Az alku célja legfőképpen az volt, hogy magamat kihúzzam a pácból.

– Hát ez nem vált be. A szövetségiek még mindig keresik.

– A New York-i rendőrségnél viszont bevált.

– És nekünk, többieknek is bevált. Köszönjük.

– Szívesen.

– Hogy akarnak Hothék kijutni az országból?

– Nem hiszem, hogy ezt tervezik. Szerintem erről pár nappal ezelőtt lemondtak. Azt hiszem, arra számítottak, hogy simábban fognak menni a dolgok, mint ahogy sikerült Most már úgy áll a helyzet, hogy vagy bevégzik a feladatukat, vagy meghalnak.

– Öngyilkos küldetés?

– Ahhoz nagyon értenek.

– És amitől magának még rosszabb az egész.

– Ha élvezik az öngyilkosságot, én szívesen segédkezem benne. Lee odébb csúszott az ágyon. A blúz széle beszorult alá, a vékony selyem megfeszült a csípőjén, és kidomborodott az alatt lévő pisztolytáska. Úgy gondoltam, Glock 17-es lehet nála.

– Ki tudja, hogy idejött? – kérdeztem.

– Docherty.

– És mikorra várja vissza?

– Csak holnap. Nem feleltem.

– Most mit akar csinálni?

– Őszinte választ szeretne?

– Igen.

– Kigombolni a blúzát.

– Ezt sok rendőrnek mondta már?

– Régebben igen. Nemigen ismertem mást, csak rendőröket.

– A veszély felizgatja?

– A nők izgatnak fel.

– Minden nő?

– Nem. nem mindegyik.

Theresa egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán azt mondta: – Ez nem jó ötlet.

– Oké.

– Csak úgy elfogadja a nemet válasznak?

– Nem kellene?

Megint hallgatott egy hosszú pillanatig, aztán azt mondta: – Meggondoltam magam.

– Miről?

– Arról, hogy nem jó ötlet.

– Remek.

– Egy évig az erkölcsrendészeti csoportnál dolgoztam. Csapdába kellett csalnom a gyanúsítottakat. Bizonyítékot szerezni, hogy a pasas valóban arra számít, hogy a dolog meg fog történni. Az volt a lényeg, hogy le kellett vennie az ingét, amivel bizonyította a szándékait

– Ezt megtehetem – mondtam.

– Szerintem meg kellene.

– És le fog tartóztatni?

– Nem.

Lehámoztam az új pólót, és eldobtam, az asztalon landolt. Lee egy pillanatig a forradást bámulta, ahogy Susan Mark a metrón, a szörnyű, kiduzzadó, cakkos heget az öltésekkel, a bejrúti barakknál felrobbant teherautóból szétszóródó srapnelek nyomait. Hagytam, hogy egy percig nézegesse, aztán azt mondtam: – Maga jön. A blúzt.

– Én amolyan régimódi lány vagyok.

– Ez mit jelent?

– Előbb meg kell csókolnia.

– Ezt is megtehetem. – És meg is tettem, lassan, gyengéden, először csak puhatolózva, amolyan felfedező módon, hogy legyen idő megízlelni az idegen szájat, a fogakat, nyelvet. Mind jó volt. Aztán mintha átléptünk volna egy küszöböt, és jobban beindultunk. Egy perc múlva elveszítettük minden önuralmunkat.

Utána Theresa lezuhanyozott, aztán én is. Felöltözött, én is felöltöztem. Még egyszer megcsókolt, és azt mondta, ha szükségem van rá, hívjam fel, aztán sok szerencsét kívánt, és kisétált az ajtón. A fekete sporttáskát otthagyta a fürdőszobaajtó előtt a földön.

71. fejezet

Felemeltem a táskát, és az ágyra tettem. Úgy becsültem, nagyjából négy kiló lehet a súlya. Zene volt füleimnek, ahogy fémesen csörrent a gyűrött lepedőn. Elhúztam a cipzárat, széttártam a táska száját, és belenéztem.

Az első, amit megpillantottam, egy dosszié volt.

Átlagos méretű, drapp, vastag papírból vagy vékony kartonból, attól függ, hogy vesszük. Huszonegy kinyomtatott oldal volt benne a bevándorlási hivataltól, huszonegy ember adataival. Két nő, tizenkilenc férfi, türkmén állampolgárok. Három hónappal ezelőtt érkeztek az Egyesült Államokba Tádzsikisztánból, egybeeső útvonalakon. A JFK reptéren készül színes digitális fotót és digitális ujjlenyomatot is mellékelték mindegyikhez. A fotókat enyhén eltorzította a halszemoptika. Lilát és Szvetlánát könnyű volt felismerni, Leonyidot és a haverját is. A többi tizenhetet nem ismertem. Négyük adatlapjára a kilépés időpontját is bejegyezték. Ezeket a szemétkosárba dobtam, az ismeretlen tizenhárom ember papírjait pedig kiteregettem az ágyon, hogy alaposabban is szemügyre vegyem őket.

Mind a tizenhárom arc unottnak és fáradtnak tűnt. Először helyi járatokkal utaztak, aztán átszállás, hosszú repülőút az Atlanti-óceán fölött, időeltolódás, hosszú várakozás a reptéren az útlevélvizsgálatnál. Komoran, kifejezéstelen arccal néztek a fényképezőgépbe. A tekintetük kissé felfelé irányult, ami arról árulkodott, hogy mind a tizenhárman aránylag alacsony termetűek. Megnéztem Leonyid adatlapját. Az ő szeme is ugyanolyan unottnak és fáradtnak tűnt, mint a többieké, de egy szintben volt a fényképezőgép lencséjével. Ő volt a legmagasabb közülük. Megnéztem Szvetlána Hoth adatlapját is. Ő volt a legalacsonyabb. A többiek magassága valahol a kettő között lehetett Alacsony, szikáran izmos közel-keleti férfiak, akiket csonttá és izommá csupaszított az éghajlat, az étkezésük és a kultúrájuk. Jó alaposan megnéztem őket, mind a tizenhármat, újra meg újra, míg az agyamba nem véstem az arcukat

Aztán megint belenéztem a táskába.

Abban reménykedtem, hogy legrosszabb esetben egy használható maroklőfegyvert kapok. Legjobb esetben egy gépkarabélyt. Azért célozgattam Springfieldnek a jó bő dzsekire, hogy lássa, lesz hely eldugni alatta valamit Jó rövid szíjon átvetem a fegyvert a vállamon, a mellkasom elé lógatom, aztán felhúzom a cipzárat, és így elrejthetem a fegyvert Nagyon reméltem, hogy megértette az üzenetet.

Megértette. És remekül oldotta meg a feladatot.

Amit küldött, az sokkal jobb volt, mint a minimum, amiben reménykedtem.

Még a legszebb reményeimet is túlszárnyalta.

Egy hangtompítós gépkarabélyt küldött, Heckler & Koch MP5SD modellt Ez a klasszikus MP5-ös tömörített változata. Puskatus nincsen rajta, csak egy pisztolymarkolat, a ravasz, a görbült alakú harmincas tár helye, és a tizenöt centi hosszú cső, amelyet alaposan megvastagít a hangtompító dupla külső szigetelése. Kilenc milliméteres, gyors, pontos és halk. Kitűnő fegyver. Fekete nejlon vállpánt volt hozzá, amit Springfield már be is állított a legrövidebbre, mintha azt mondaná: Megértettem, pajtás.

Lefektettem a fegyvert az ágyra.

Springfield munícióval is ellátott, az is ott volt a táskában. Egyetlen tár, harminc tölténnyel. A rövid és vaskos réztöltények megcsillantak a fényben, kifényesített ólomvégük is majdnem ugyanolyan csillogó volt. Kilenc milliméteres Parabellum. Egy latin mondásról kapta a nevét: Sí vis pacem para bellum. Ha békét akarsz, készülj fel a háborúra. Bölcs mondás. A harminc töltény nem túl sok tizenöt ember ellen, de New Yorkban nem könnyű az ilyesmit elintézni se nekem, se Springfieldnek.

A tárat a fegyver mellé fektettem.

Újból belenéztem a táskába, nincs-e esetleg még egy póttár. Nem volt. De volt még némi ráadás. Egy kés.

Benchmade 3300 márkájú, fekete nyéllel, önműködő rugós pengével. Illegális mind az ötven amerikai államban. Kizárólag a hadsereg és a rendőrség aktív állományának tagjai használhatják, mely kategóriákba én nem tartozom bele. A hüvelykujjammal lenyomtam a gombot, mire gyorsan és keményen kiugrott a penge. Kétélű kés, lándzsa alakú heggyel, tíz centi hosszú pengével. Nem vagyok oda a késekért, és nincs kedvenc márkám. Egyiket sem szeretem igazán. De ha egy késre kellene bíznom magam, és megkérdeznék, milyet akarok, akkor valami ilyesmit választanék, mint amit Springfield küldött. Az automata mechanizmus miatt, a hegye miatt, a kétélű penge miatt Jobb és bal kézzel is lehet használni, szúrásra és vágásra egyaránt alkalmas.

Összecsuktam, és leraktam az ágyra a gépkarabély mellé.

Még két dolog volt a táskában. Egy fekete bőrkesztyű, balkezes, nagy férfiméret. És egy tekercs fekete ragasztószalag. Ezeket is az ágyra tettem, a fegyver, a tár és a kés mellé.

Fél órával később már felöltözve és minden szükséges felszereléssel ellátva utaztam dél felé az R metróvonalon.

72. fejezet

Az R vonalon régebbi típusú metrókocsik járnak, vannak a menetirányba néző és háttal elhelyezkedő kettes ülések is, de én egy hosszú ülésen ültem, egyedül. Hajnali két óra volt. Három utas volt

még rajtam kívül. A térdemre könyököltem, és a tükörképemet bámultam a szemben lévő ablak üvegében.

Sorra vettem magamban a lista pontjait.

Nem az időjárásnak megfelelő öltözék, ezt kipipálhatjuk. A dzseki cipzárja az államig fel volt húzva, látszott, hogy túl meleg, és hogy túl nagy rám. Alatta a gépkarabély pántja át volt vetve a nyakamon, maga a fegyver ferdén pihent a mellkasomon, a markolat felfelé áll, a csöve lefelé, de egyáltalán nem látszott, hogy mi lapul a dzseki alatt.

Robotszerü járás. Nem releváns egy tömegközlekedési eszközön ülő személy esetében.

Hármastól a hatos pontig. – ingerlékenység, izzadás, arcrángás és ideges viselkedés. Izzadni izzadtam, az biztos, talán egy kicsit jobban is, mint amennyire a hőmérséklet és a dzseki indokolta volna. Ingerlékenynek is éreztem magam, a szokásosnál talán kicsit jobban. De ahogy mereven bámultam magam az ablaküvegben, izomrángásokat nem láttam. A tekintetem rezzenéstelen volt, az arcom higgadt Ideges viselkedés nyomait sem láttam magamon. Ez azonban csak külsőség. Belül azért egy kicsit ideges voltam, ez is átkozottul biztos.

Hetedik pont légzés. Nem ziháltam, de azt be kellett ismernem, hogy egy kissé mélyebb lélegzeteket veszek, mint általában. Többnyire nem veszek tudomást a légzésemről, automatikusan működik. Az agy legmélyéről eredő, akaratlan reflex. Most azonban tudatában voltam a szüntelen ritmusnak, az orron át be, a szájon át ki. Be, ki, be, ki, mint egy gép. Mint egy búvár a víz alatt Úgy éreztem, nincs valami sok oxigén a levegőben. Úgy áradt ki és be, mintha valami közömbös gáz lenne, argon vagy xenon. Nem esett jól.

Nyolcadik pont mereven előrebámuló tekintet. Ezt is kipipálhatjuk, de ezt nem kell figyelembe venni, mivel csak azért bámulom magam ilyen mereven, hogy felmérjem, a többi pont érvényes-e rám. Vagy egyszerűen csak a koncentráció jele. Normális esetben mindenesetre inkább körbenézelődnék, és nem lenne ilyen merev a tekintetem.

Kilencedik pont elmormolt fohász. Erről szó sem volt. Néma voltam és mozdulatlan. A szám csukva volt, az ajkam meg se rezzent. Sőt annyira összeszorítottam, hogy fájtak tőle a hátsó fogaim, az izmok pedig megfeszültek az állkapcsom két oldalán, és úgy kidagadtak, mint két golflabda.

Tízedik pont nagy táska. Nem volt nálam ilyen.

Tizenegyedik pont: kezek a táskában. Nem releváns.

Tizenkettedik pont: frissen borotvált arc. Ez sem áll rám. Napok óta nem borotválkoztam.

Tehát hat pont a tizenkettőből stimmel. Lehet, hogy öngyilkos merénylő vagyok, de az is lehet, hogy nem.

Lehet, hogy öngyilkosságra készülök, de az is lehet, hogy nem. Bámultam a tükörképemet, és arra a pillanatra gondoltam, amikor először megláttam Susan Markot. Mint egy olyan nő, aki élete végéhez közeledik, éppolyan biztosan és elkerülhetetlenül, ahogy a szerelvény robog a végállomás felé.

Kiegyenesedtem, és szemügyre vettem az utastársaimat. Két férfi, egy nő. Nem volt rajtuk semmi különös. A metró száguldott dél felé, a szokásos zajok kíséretében. Süvítő huzat, a sínek zakatolása a kerekek alatt, az áramszedő súrlódása, a kocsik nyikorgása, ahogy beveszik a hosszú kanyarokat. Ismét a tükörképemre néztem a sötét ablaküvegben, és elmosolyodtam.

Egymagam az ellenséggel szemben.

Nem először, és nem is utoljára.

A 34. utcánál szálltam le, de nem hagytam el az állomást. Csak üldögéltem a melegben egy fapadon, és még egyszer végiggondoltam az elméleteimet. Felidéztem magamban Lila Hoth történelemleckéjét a brit birodalom idejéről: Egy offenzíva megtervezésénél az első feladat az, hogy megtervezzük a visszavonulás útvonalát. Vajon a főnökei, akik otthon maradtak, megfogadták-e ezt a kitűnő tanácsot? Arra tippeltem, hogy nem, két okból kifolyólag. Először is a fanatizmusuk miatt. Az ideológiai szervezetek nem engedhetik meg maguknak, hogy racionálisan megfontoljanak dolgokat. Ha elkezdenek racionálisan gondolkodni, azonnal széthullik minden. És szeretik belekényszeríteni a katonáikat olyan akciókba, ahonnan nincs visszaút, hogy ezzel is kitartásra ösztönözzék őket. Ezért van például az, hogy a robbanóanyagot tartalmazó övet hátul összevarrják, nem cipzárral vagy tépőzárral rögzítik.

Másodszor pedig a visszavonulásra készített terv önmagában hordja saját kudarcának magvait. Ez elkerülhetetlen. Ha lenne egy harmadik vagy negyedik vagy ötödik búvóhelyük, amelyet három hónappal ezelőtt béreltek ki, annak nyoma lenne hivatalos papírokon.

Ha a biztonság kedvéért további szállodai szobákat vettek ki, annak is. Hatszáz ügynök fésüli át a várost. Úgy gondoltam, nem fognak találni semmit, mivel a hegyekben rejtőzködő vezérek, akik a terveket készítették, számítottak erre a lépésükre. Tudták, hogy amint a hatóságok szagot fognak, minden lehetséges nyomon követni próbálják majd őket. Tudták, hogy az egyetlen biztonságos hely az, amit nem terveznek meg előre.

Tehát Hothék most valahol odakint vannak az utcán, az összes emberükkel. Két nő, tizenhárom férfi. Az 58. utcai házat otthagyták, és most improvizálnak, próbálnak eltűnni a radar képernyőjéről.

Márpedig ez pontosan az a világ, ahol én élek. Az én felségterületemen vannak.

Már csak meg kell találnom őket.

A Herald Square-en jöttem fel a metróból, a Hatodik sugárút és a 34. utca találkozásánál. Napközben óriási itt a nyüzsgés. Itt található a Macy Áruház. Éjszaka sem teljesen kihalt a környék, de csendes. Elsétáltam déli irányba a Hatodik sugárúton, aztán nyugatra a 33. utcában, és annak a lerobbant, régi szállodának az oldalánál lyukadtam ki, ahol sikerült eltöltenem a hét egyetlen nyugodt éjszakáját. Az MP5-ÖS keményen és súlyosan lógott a nyakamban. Hothéknak két választásuk van: vagy az utcán töltik az éjszakát, vagy lefizetnek egy éjszakai portást. Manhattanben több száz hotel van, de elég könnyű két kategóriába sorolni őket. A legtöbb közepes árfekvésű vagy még drágább, ahol nagy személyzet van, és a trükkök nem válnak be. Az olcsó helyek többnyire kicsik. Márpedig Hothéknak tizenöt embert kell elszállásolniuk. Minimum öt szoba kell. Ahhoz, hogy öt üres szobát találjanak, nagyobb szálloda kell, és egy megvesztegethető éjszakai portás, aki egyedül van ügyeletben. Aránylag jól ismerem New Yorkot. Kiigazodom a városban, főleg olyan aspektusokból, amelyek a legtöbb átlagembernek eszébe sem jutnak. A hüvelykujjaimon meg tudom számolni, hány olyan nagy régi manhattani szálloda van, ahol egyedül dolgozik az éjszakai portás. Az egyik innen jóval nyugatabbra volt a 23. utcában. Távol attól, ahol az események zajlanak, ami előny, ugyanakkor hátrány is. Mindent egybevéve inkább hátrány.

Úgy gondoltam, a második lehetőséget választották.

Épp ott álltam mellette.

A fejemben ketyegő óra szerint épp elmúlt éjjel fél három. Megálltam az árnyékok közé húzódva, és vártam. Nem akartam se túl korán, se túl későn bemenni. Fontos a jó időzítés. Ha jobbra és balra néztem, láttam némi forgalmat a Hatodik és a Hetedik sugárúton. Taxik, teherautók, néhány civil jármű, néhány járőrkocsi, néhány sötét színű szedán. A keresztutca csendes volt.

Háromnegyed háromkor ellöktem magam a faltól, amit addig támasztottam, befordultam a sarkon, és odasétáltam a hotel bejáratához.

73. fejezet

Ugyanaz az éjszakai portás volt ügyeletben, aki a múltkor, egyedül. Görnyedten üldögélt egy széken a recepcióspult mögött, és mogorván bámult el a semmibe. Megnéztem magam a hallban lévő homályos, régi tükrökben. A dzsekim jól kidagadt elöl. Az volt az érzésem, a portás talán a fegyver markolatát, a tárat és a cső végét is láthatja kirajzolódni. De én tudtam, mit látok, a portás meg feltehetően nem.

Odasétáltam hozzá, és megkérdeztem: – Emlékszik rám?

Nem felelt se igennel, se nemmel, csak semmitmondóan megvonta a vállát, amit én felhívásnak tekintettem a további tárgyalásra. – Most nem szobát akarok – folytattam.

– Akkor mit akar?

Kivettem a zsebemből öt húszdollárost. Száz dollárt. Nagyjából ez volt minden pénzem, ami még maradt. Szétterítettem a bankjegyeket, hogy jól lássa mind az ötöt, rajtuk a két számjegyet, és lefektettem őket a pultra.

– Tudni szeretném azoknak a szobáknak a számát, ahová azokat az embereket szállásolta el, akik úgy éjféltájban érkeztek.

– Milyen emberek?

– Két nő és tizenhárom férfi.

– Senki sem érkezett éjfél körül.

– Az egyik nő igazi bombázó. Fiatal, ragyogó kék szemmel. Nem könnyű elfelejteni.

– Senki sem jött.

– Biztos benne?

– Senki sem jött.

Feléje toltam az öt bankjegyet. – Teljesen biztos benne? A portás rögtön visszatolta a pénzt

– Szívesen elfogadnám, higgye el. De nem jött senki ma éjjel.

Nem szálltam metróra, inkább gyalog mentem tovább. Jól kiszámított kockázat. Így könnyen belebotolhatok akárhányba a hatszáz ügynökből, akik esetleg a környéket járják, de azt akartam, hogy működjön a telefonom. Arra jutottam, hogy a metrón nem működnek a mobilok. Soha nem láttam még, hogy bárki is telefonált volna odalent Feltehetően nem jólneveltségből, hanem mert nincs térerő. Úgyhogy inkább gyalog mentem. A 32. utcán átmentem a Broadwayre, és ott sétáltam tovább délnek, táska-üzletek, bizsukat és hamis parfümöket kínáló boltok mellett. Mind bezárva, a redőnyök lehúzva. Sötét volt és kosz. Sajátos kis környék. Akár Lagosban vagy Saigonban is járhattam volna.

A 28. utca sarkán megálltam, és megvártam, amíg elhalad egy taxi. A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Visszahátráltam a 28. utcába, leültem egy sötétbe burkolózó üzletfront lépcsőjére, és szétnyitottam a telefont. Lila Hoth hangja szólalt meg: – Nos?

– Nem találom magát.

– Tudom.

– Úgyhogy hajlandó vagyok üzletet kötni.

– Tényleg?

– Mennyi készpénze van?

– Mennyit akar?

– Az összeset.

– Magánál van a pendrive?

– Meg tudom mondani, hogy pontosan hol van.

– De nincs magánál?

– Nincs.

– Akkor mi volt az, amit a hotelben mutatott nekünk?

– Félrevezetés.

– Ötvenezer dollár – mondta Lila.

– Százezer.

– Nincs százezer dollárom.

– Nem szállhat buszra, se vonatra, se repülőre. Nem tud kijutni az országból. Csapdába esett, Lila. Itt fog meghalni. Nem szeretné úgy feláldozni magát, hogy sikeresen elvégezte a küldetését? Nem akarja hazaküldeni azt az anyagot egy titkosított e-mailben?

– Hetvenötezer.

– Százezer.

– Rendben, de ma éjjel csak a felét adom oda.

– Nem bízom magában.

– Kénytelen lesz.

– Hetvenötezer, és az egészet ma kérem.

– Hatvan.

– Megegyeztünk.

– Hol van most?

– Kint a külvárosban, de már indulok tovább. Találkozzunk a Union Square-en, negyven perc múlva.

– Az hol van?

– A Broadwaynél, a 14. és a 17. utca között.

– Biztonságos hely?

– Elég biztonságos.

– Ott leszek.

– Csak maga jöjjön, egyedül – mondtam. Lila kikapcsolta a telefont.

Elsétáltam kétsaroknyit a Madison Square Park északi végéhez, és leültem egy padra, egy méterre egy hajléktalan nőtől, akinek jól megpakolt bevásárlókocsiján volt minden holmija. A zsebembe kotortam, és előhalásztam Theresa Lee névjegyét. Az utcalámpa halvány fényében kibogarásztam a számokat, és felhívtam a mobilját. Az ötödik csöngés után felvette.

– Reacher vagyok. Azt mondtad, hívjalak fel, ha szükségem van rád.

– Mit tehetek érted?

– A New York-i rendőrséget továbbra sem érdeklem?

– Egyáltalán nem.

– Akkor szólj a terrorelhárítóknak, hogy negyven perc múlva a Union Square-en leszek, és oda fog jönni hozzám minimum kettő, maximum talán hat Lila Hoth emberei közül. Mondd meg nekik, hogy elkaphatják őket, de engem hagyjanak békén.

– Személyleírás?

– Belenéztél a táskába, mielőtt elhoztad, igaz?

– Persze.

– Akkor láttad a fényképeiket

– A téren hol?

– A délnyugati sarkában leszek.

– Szóval megtaláltad Lilát?

– Az első helyen, ahol kerestem. Egy hotelben vannak. Lefizette az éjszakai portást, és jól megfélemlítette. Mindent tagadott, aztán felszólt a nőnek telefonon abban a pillanatban, ahogy én távoztam.

– Honnan tudod?

– Mert alig egy perccel később Lila felhívott engem. Szeretem a véletleneket, de azért egy ilyen időzítés túl szép, hogy igaz legyen.

– Minek találkozol az embereivel?

– Üzletet kötöttem vele. Azt mondtam neki, hogy egyedül jöjjön, de nyilván át fog verni, és az embereit küldi. Segítene nekem, ha ti elkapnátok őket. Nem akarom mindet lelőni.

– Megszólalt a lelkiismereted?

– Nem, de csak harminc töltényem van, ami nem igazán elég. Spórolnom kell vele.

Elsétáltam kilenc saroknyit, és kiértem a Union Square-re. Egyszer körbejártam a teret, majd átlósan átvágtam rajta, mindkét irányban. Nem láttam semmit, ami aggasztott volna. Csak alvó alakok feküdtek a padokon. New York egyik ingyenszállodája. Leültem a Gandhi-szobor közelében, és vártam, hogy előbújjanak a patkányok.

74. fejezet

Húsz perc telt el a negyvenből, amikor észrevettem, hogy kezd gyülekezni a rendőrség terrorelháritó osztaga. Ügyesen csinálták. Ütött-kopott, megkülönböztető jelzés nélküli autókkal és a rendőrség által elkobzott, karcolásokkal és horpadásokkal teli minifurgonokkal érkeztek. Láttam, hogy a 16. utcában egy kávézó előtt megáll egy taxi. Ketten szálltak ki a hátsó ülésről, és átmentek az utca túloldalára. Összesen tizenhat embert számoltam meg, de valószínűnek tartottam, hogy van még négy-öt, akiket nem szúrtam ki. Ha nem tudom, mi folyik, azt hittem volna, hogy épp most ért véget valahol a közelben egy késő esti harcművészeti edzés. Mindegyikük fiatal volt, izmos, nagydarab, és úgy mozogtak, mint a profi sportolók. Mindegyiküknél sporttáska volt, és mindegyikük az időjárásnak nem megfelelő öltözéket viselt, Yankees feliratú melegítőfelsőt, vagy olyan sötét dzsekit, mint az enyém, vagy vékony szőrmebélésű kabátot, mintha legalábbis november lenne. Gondoltam, azért, hogy elrejtsék a golyóálló mellényt, és talán a nyakukban láncon lógó jelvényüket.

Egyikük sem nézett rám egyenesen, de tudtam, hogy észrevettek, és azonosítottak. Egyesével, kettesével, hármasával körbevettek, aztán hátrább húzódtak a sötétbe, és felszívódtak. Egyszerűen beleolvadtak a háttérbe. Néhányan leültek a padokra, mások leheveredtek a közeli kapualjakba, néhányan olyan rejtekhelyekre húzódtak, amelyeket nem is láttam.

Ügyesen csinálták.

Harminc perc telt el a negyvenből, és kezdtem aránylag optimistán látni a dolgokat.

Öt perccel később már nem annyira. Mert megjelentek a szövetségiek.

Két újabb autó állt meg a Union Square Westnél, két szépen kifényesített fekete Crown Vic. Nyolcan szálltak ki belőlük. Éreztem, hogy a rendőrség emberei kissé összezavarodnak. Odabámultak a sötétségben, aztán egymásra néztek, mintha azt kérdeznék: Ezek meg mi a fenét keresnek itt?

A New York-i rendőrségnél jól álltam. Az FBI-nál és Védelmi Minisztériumnál már nem annyira.

Vetettem egy pillantást Gandhi szobrára, de nem volt semmi mondanivalója.

Elővettem a telefont, lenyomtam a zöld gombot, hogy előhívjam Theresa Lee számát, az utolsót, amelyet hívtam, aztán újból lenyomtam a zöld gombot. Azonnal felvette a telefont.

– Itt vannak a szövetségiek – mondtam. – Ez meg hogy történhetett?

– A francba. Vagy figyelik a diszpécserünket, vagy valamelyik emberünk szeretne egy jobb állást

– Ki van magasabb pozícióban ma este?

– A szövetségiek, ahogy mindig. El kéne tűnnöd onnan, nagyon gyorsan.

Összecsuktam a telefont, és visszadugtam a zsebembe. Azok nyolcan, akik a Crown Vicből szálltak ki, az árnyékok közé húzódtak. A tér csendes lett. A bal oldalon egy neonreklámon hibás volt az egyik betű, szabálytalan időközökben pislákolva ki-be kapcsolt. Hallottam, hogy a hátam mögött motoszkálnak a patkányok a virágok tövébe kiszórt fenyőkéreg között.

Vártam.

Eltelt két perc. Három.

Miután harminckilenc perc eltelt a negyvenből, tőlem jóval távolabb, jobbra mozgást érzékeltem. Lépések, levegősuhogás, egy folt a sötétben. Figyeltem, és megláttam, hogy alakok surrannak az árnyak között a félhomályban.

Hét ember.

Ami jó hír volt. Minél többen vannak itt most, annál kevesebben lesznek később.

És hízelgő is volt a dolog. Lila az embereinek több mint a felét kockáztatja, mert úgy gondolja, nehéz lesz elkapniuk.

Mind a hét férfi alacsony, de arányos termetű volt, és nagyon óvatos. Úgy voltak öltözve, ahogy én, fekete ruhákban, amelyek elég bő szabásúak voltak ahhoz, hogy elrejtsék a fegyvereiket. De nem fognak lelőni. Lila tudni akarja, amit én tudok, ez úgy védett, mint egy páncél. Megláttak, és harminc méterre tőlem megtorpantak.

Mozdulatlanul ültem.

Elméletben ez lett volna a terv könnyű része. Ők megközelítenek, a rendőrök közbelépnek, én szépen meglógok, és teszem tovább a dolgomat.

De nem így, hogy a szövetségiek is a helyszínen vannak. Legjobb esetben mindnyájunkat el akarnak kapni. Legrosszabb esetben engem jobban akarnak, mint őket. Én tudom, hol van a pendrive, Lila Hoth emberei viszont nem.

Mozdulatlanul ültem.

Harminc méterrel odébb a férfiak több csoportra oszlottak. Ketten mozdulatlanul állva a helyükön maradtak, tőlem jobbra. Ketten széles ívben balra kerültek, és a másik oldalról kezdtek becserkészni. Hárman továbbsétáltak, hogy a hátam mögé kerüljenek.

Felálltam. A tőlem jobbra lévő két férfi felém indult. A két társuk, aki balról próbált bekeríteni, félúton tartott a manőverben. Azt a hármat, akik a hátam mögé osontak, nem láttam.

Úgy gondoltam, a rendőrség emberei már talpon vannak, és a szövetségiek is akcióba lendültek.

A helyzet teljesen képlékeny volt.

Fogtam magam, és futásnak eredtem.

Egyenesen előre, a tőlem hat méterre lévő metrólejárat felé iszkoltam. Lerohantam a lépcsőn. Hallottam, hogy hangosan visszhangzó léptek koppannak a nyomomban. Elég sokan lehettek mögöttem, majdnem negyven ember rohant egymás után, mintha a hamelni patkányfogó meséje elevenedett volna meg.

Lejutottam a csempézett falú folyosóra, aztán az állomás tágas előcsarnokába. Most nem volt ott a hegedűs. Csak áporodott levegő fogadott, szemét, és egy öregember, aki kopottas cirokseprűvel söprögetett. Elrohantam mellette, aztán lefékeztem. Egy kicsit megcsúsztam az új bakancsban, gyorsan irányt változtattam, és az R vonal külváros felé tartó peronja felé rohantam tovább. Átugrottam a forgókorláton, és kirohantam a peronra, egészen a végébe.

Ott megálltam, és megfordultam.

Három csoport üldözte egymást. Elsőnek Lila Hoth hét embere érkezett. Felém rohantak, aztán meglátták, hogy nem tudok hová továbbmenekülni, és megtorpantak. Láttam, hogy jóllakott farkasra emlékeztető, elégedett kifejezés ül az arcukon. Aztán láttam rajtuk, amint arra a következtetésre jutottak, hogy ez így túl szép, hogy igaz legyen. Hirtelen megfordultak, és meglátták, hogy a terrorelhárítók ott vannak a nyomukban.

A rendőrség emberei mögött pedig ott rohant négy a nyolc szövetségi ügynök közül.

Civilek nem voltak a peronon. A szemben lévő oldalon fiatal srác ücsörgött egy padon. Talán csak részeg volt, talán rosszabb. Mereven bámulta a hirtelen támadt kavarodást. Majdnem hajnali háromnegyed négy volt. A srác kábultnak tűnt. mintha nem nagyon tudná felfogni, amit lát.

Úgy festett a dolog, mintha bandaháború tört volna ki. De valójában az történt, hogy a New York-i rendőrség emberei gyorsan és hatékonyan végrehajtottak egy elfogást. Meg se torpantak, amikor kiértek a peronra, továbbrohantak, hangosan kiabálva, előreszegezett fegyverekkel és jól látható jelvényekkel. Jól kihasználták fizikai fölényüket, és azt, hogy háromszoros túlerőben voltak. Egyszerűen lerohanták a hét férfit, akik meg sem próbáltak ellenállni. Mind a hetet arccal lefelé a földre lökték, hátrabilincselték a kezüket, aztán elrángatták őket. Egy pillanatnyi késlekedés sem volt, semmi szünet, nem ismertették a jogaikat, nem húzták az időt. Maximális gyorsaság és brutalitás. Tökéletes taktika. Másodpercek múlva már ott se voltak. A visszhangok még egy darabig tompán kongtak, aztán azok is elhaltak. Az állomáson csönd lett. A szemben lévő peronon a srác még mindig csak bámult, de hirtelen már nem látott mást, csak a néma peront, ahol én álltam egyedül, és tőlem kilenc-tíz méterre a négy szövetségi ügynök. Köztünk semmi, csak az éles fehér fény és az üres tér.

Úgy egy percig nem történt semmi. Aztán megláttam, hogy a túlsó peronon megjelenik a másik négy ügynök. Mozdulatlanul megálltak, pontosan szemben velem. Elégedett kis mosoly ült az arcukon, mintha egy ügyes lépést tettek volna egy sakkjátszmában. Így is volt Nem lett volna értelme újból átugrálni a síneken. Az én peronomon álló négy ügynök elzárta előlem a kijárat felé vezető utat. A hátam mögött az üres fehér fal, és az alagút szája.

Sakk-matt.

Mozdulatlanul álltam. Beszívtam az állott, föld alatti levegőt, hallgattam a szellőztetők halk zúgását, és az alagútrendszerben valahol távolabb zakatoló metrókat.

A hozzám legközelebb álló ügynök előhúzta a pisztolyát a zakója alól, és tett felém egy lépést. – Kezeket fel – mondta.

75. fejezet

A metró éjszakai menetrend szerint közlekedett, vagyis húszpercenként. Talán négy perce lehettünk odalent az állomáson. Tehát a maximális idő, ami eltelhet a következő kocsi érkezéséig, tizenhat perc. A minimális az lenne, ha most azonnal befutna egy. De nem ez történt. Az alagút sötét maradt és néma.

– Kezeket fel! – kiáltotta újból a vezető ügynök. Negyven körüli fehér férfi volt. Biztos, hogy volt katona. A Védelmi Minisztérium embere, nem az FBI-é. Olyasféle típus, mint az a három, akikkel már találkoztam, de talán egy kicsit idősebb, és egy kicsit bölcsebb is. Lehet, hogy egy hajszállal jobban érti a dolgát. Talán ez az A csapat, nem a B.

– Ha nem engedelmeskedik, lövök! – kiáltotta. De én tudtam, hogy nem fog. Üres fenyegetés volt. Kell nekik a pendrive. Én tudom, hol van, ők viszont nem.

Ha közepes hosszúságú idő telik el a következő metró érkezéséig, az nyolc percet jelent. Lehet ennél több is, vagy kevesebb is, mindkettőre ugyanannyi az esély. A férfi a pisztollyal még egy lépést közelebb jött. Három kollégája követte. A srác a szemben lévő padon üres tekintettel bámult.

Az alagút sötét maradt és néma.

Az ügynökök vezetője megszólalt: – Egy perc alatt véget vethetünk ennek az egész cécónak. Csak mondja meg, hol van.

– Mi hol van? – kérdeztem.

– Tudja, hogy mi.

– És milyen cécónak akar véget vetni?

– Fogy a türelmünk. És maga figyelmen kívül hagy egy fontos tényezőt.

– Mi lenne az?

– Akármilyen intellektuális képességekkel rendelkezik is, nem valószínű, hogy egyedülállóak lennének. Sőt valószínűleg elég átlagosak. Ami azt jelenti, hogy ha maga rájött, mi is rá tudunk jönni. Vagyis maga feleslegessé válik.

– Akkor tessék, csinálják csak – feleltem. – Jöjjenek rá. Magasabbra emelte, és még szilárdabban tartotta a pisztolyt.

Glock 17-es volt. Teljesen megtöltve talán háromnegyed kilót nyom. A legkönnyebb szolgálati fegyver, ami csak létezik. Részben műanyag alkatrészekből áll. A pasasnak rövid, vaskos karja volt. Valószínűleg a végtelenségig képes lenne így tartani azt a pisztolyt.

– Adok még egy utolsó esélyt – mondta.

A túlsó peronon a fiatal srác feltápászkodott a padról, és hosszú, ingatag léptekkel, nem egészen egyenes vonalban elballagott Úgy döntött, inkább feláldoz egy kétdolláros metrójegyet, a nyugodt életért cserébe. Elért a kijárathoz, és eltűnt a szemem elől.

Most már nincsenek szemtanúk.

Ha a következő kocsi közepes idő után érkezik, akkor talán még hat perc van hátra.

– Nem tudom, kik maguk – mondtam.

– Szövetségi ügynökök.

– Bizonyítsa be.

A férfi továbbra is a testem közepére célzott, de hátrabiccentett a válla fölött mögötte álló társának, aki közelebb lépett, a kettőnk között húzódó senki földjére. Megállt, benyúlt a zakója belső zsebébe, és elővett egy bőr jelvénytartó tárcát Szemmagasságba tartotta, és szétnyitotta. Két igazolvány is volt benne. A feliratokat egyiken sem tudtam kisilabizálni, mert túl messze volt és mindkettő összekaristolt műanyag ablak mögé volt bedugva.

Közelebb léptem.

Ő is közelebb lépett.

Valamivel több mint egy méterre megálltam, és láttam, hogy a tárca felső zsebében a Védelmi Minisztérium hírszerzésének igazolványa lapul. Eredetinek tűnt, és nem járt le az érvényessége. Az alsó zsebben valamiféle kártya volt, amelyen az állt, hogy a tulajdonosának minden segítséget meg kell adni, mert közvetlenül az Egyesült Államok elnökének megbízásából dolgozik.

– Nagyon szép – mondtam. – Sokkal jobb, mint tisztességesen megdolgozni a pénzükért.

Hátrább léptem.

A férfi is hátrább lépett

A vezetőjük azt mondta: – Ez se más, mint amit maga csinált annak idején.

– Az még az özönvíz előtt volt

– Miért csinálja ezt az egészet, az egója miatt?

Ha közepes ideig késik a következő vonat, akkor még öt perc van hátra.

– Gyakorlati okokból – mondtam. – Ha az ember azt akarja, hogy valami rendesen meg legyen csinálva, akkor jobb, ha maga intézi.

A Férfi lejjebb engedte a karját. Most a térdemre célzott.

– Lövök – mondta. – A lába nem kell ahhoz, hogy gondolkozzon, emlékezzen dolgokra, vagy beszélni tudjon.

Szemtanúk nincsenek.

Ha semmi más nem válik be, kezdj el beszélni.

– Maguk miért akarják?

– Mit miért akarunk?

– Tudja, mit.

– Nemzetbiztonsági ügy.

– Támadás vagy védekezés?

– Természetesen védekezés. Ha napvilágra kerülne, ártana a hitelességünknek. Évekkel visszavetne mindent.

– Gondolja?

– Tudjuk.

– Akkor csiszolgassa még egy kicsit az intellektuális képességeit. A férfi még pontosabban célzott a pisztollyal, a bal sípcsontomra.

– Háromig számolok – mondta.

– Sok szerencsét. Ha megakadna közben, szóljon, segítek.

– Egy.

Ekkor hirtelen zümmögni kezdtek mellettem a sínek. Furcsa, fémes, harmonikus felhangok rezegtek végig rajtuk, amelyek megelőzték az alagútban még messze járó vonatot. A zümmögő, harmonikus hangokat hamarosan elsöpörte a forró légáramlat és a mélyebb dübörgés. Az alagút falára a kanyarban rávetült a közeledő reflektor fénye. Egy hosszú másodpercig nem történt semmi, aztán a kanyar miatt kissé megdőlve beszáguldott az állomásra a szerelvény. Zötyögve kiegyenesedett, majd fékezett, nagy csikorgással lelassított, és sziszegve, csikorogva elsuhant mellettünk, csupa csillogó-villogó rozsdamentes acél és forró fények.

A külváros felé tartó metró.

Talán tizenöt kocsiból állt, mindegyikben néhány utas ült. Szemtanúk.

Vetettem egy pillantást a vezető ügynökre. A pisztolyát visszadugta a zakója alá.

A peron északi végében voltunk. Az R vonalon régebbi típusú

metrókocsik járnak. Mindegyiken négy ajtó van Az első kocsi ott állt meg közvetlenül mellettünk. Én nagyjából egy vonalban álltam az első ajtóval, az ügynökök a harmadik és a negyedik ajtó közelében. Az egész vonaton kinyíltak az ajtók.

Leghátul két ember szállt ki. Elsétáltak, és már el is tűntek az állomásról.

Az ajtók továbbra is nyitva álltak.

Szembefordultam a szerelvénnyel.

Az ügynökök ugyanezt tették.

Előbbre léptem.

Ők is előbbre léptek.

Megálltam.

Ők is megálltak.

Két választásom volt. Vagy beszállok az első ajtón, ez esetben ők beszállnak a harmadik és negyedik ajtón, és ott rekedünk ugyanabban a kocsiban. Egész éjszaka együtt utazgathatunk. Vagy pedig hagyom, hogy elmenjen a metró nélkülem, és eltöltök ismét minimum húsz percet, csapdába esve velük a peronon.

Az ajtók még mindig nyitva voltak.

Előbbre léptem.

Ők is előbbre léptek.

Beszálltam a kocsiba.

Ők is beszálltak a kocsiba.

Egy pillanatig vártam, aztán megint kiszálltam. Visszaléptem a peronra.

Ők is kiszálltak.

Mind mozdulatlanul álltunk.

Az ajtó összecsukódott előttem, mint egy vasfüggöny. A szélén lévő gumiszigetelés halk puffanással ütődött össze.

Éreztem a levegőben vibráló elektromosságot, az óriási áramerősséget és feszültséget. Jó nagy fogyasztása lehet egy ilyen metrókocsinak. A motorok sivítva felpörögtek, és az ötszáz tonna acél gördülni kezdett.

Az R vonalon régi típusú szerelvények járnak. Az ajtók aljánál van kiálló küszöb, a tetejüknél pedig esővízelvezető csatorna. Előbbre dőltem, és az ujjammal megkapaszkodtam a kis csatornában, a jobb lábam ujjhegyeit bedugtam a küszöb alá. Aztán a balt is. Odasimultam a fémhez és az üveghez. Rátapadtam a kocsi falára, mint egy tengeri csillag a kőre. Az MP5-ös a mellkasomhoz nyomódott Kézzel-lábbal kapaszkodtam. A szerelvény megindult A huzat belém kapott. Az alagút széle közeledett. Visszafojtottam a lélegzetemet, még szélesebbre csúsztattam a kezeimet és a lábaimat, jól behúztam a fejem, és az ajtóhoz szorítottam az arcomat. A vonattal együtt beszippantott az alagút, alig tizenöt centi választott el a falától. Egy pillanatra visszanéztem a könyököm mellett, és láttam, hogy a vezető ügynök még mindig ott áll a peronon, egyik kezével a hajába túr, a másikkal felemeli a Glockot, aztán megint leereszti.

76. fejezet

Rémálomba illő utazás volt. Őrületes sebesség, sivító sötétség, fülsiketítő dübörgés, láthatatlan akadályok, amelyeknek majdnem nekiütköztem, vad rohanás. Az egész szerelvény ingadozott, ugrált és rángatózott alattam. Minden egyes sínillesztésnél óriásit zökkent a kocsi, és majdnem leestem, igyekeztem belevájni nyolc ujjamat a csatornába, a hüvelykujjammal felfelé nyomtam magam, a lábujjaimmal lefelé, és kétségbeesetten kapaszkodtam. A huzat beletépett a ruhámba. Az ajtó paneljei is rángatóztak és zötykölődtek. A fejem úgy ütődött neki, mint egy légkalapács.

Kilenc saroknyit utaztam így. Aztán megérkeztünk a 23. utcához, és a vonat élesen lefékezett. Előrelökődtem, a bal kezemmel és a jobb lábammal próbáltam visszatartani magam. Erősen kapaszkodtam, miközben óránként harminc mérföldes sebességgel besiklottunk a vakítóan kivilágított állomásra. A peron elsuhant mellettem. Úgy tapadtam oda az első kocsihoz, mint egy pióca. Megállt a peron északi végében. Egész testemmel homorítottam, és az ajtó szétnyílt alattam. Beestem a kocsiba, és leroskadtam a legközelebbi ülésre.

Kilenc saroknyi távolság. Talán egy percig tartott az út, de elég volt, hogy egy életre elmenjen a kedvem a metrószörfözéstől.

Három utas ült a kocsiban. Egyetlen pillantást se vetettek rám. Az ajtók összecsukódtak, és a metró továbbhaladt.

A Herald Square-nél szálltam le, ahol a 34. utca összetalálkozik a Broadwayjel és a Hatodik sugárúttal. Tíz perc múlva négy. Még mindig tartottam magam a tervhez. Húsz saroknyira és talán négypercnyire voltam onnan, ahol felszálltam a metróra a Union Square-en. Túl messzire jutottam és túl gyorsan ahhoz, hogy a Védelmi Minisztérium emberei megszervezhették volna az üldözést Feljöttem a metróállomásról, és elsétáltam keleti irányba, a Macy Áruház impozáns épületének oldala mellett Aztán dél felé fordultam a Hetedik sugárúton, és elmentem a hotel bejáratáig, ahol Lila Hoth megszállt.

Az éjszakai portás még mindig a pult mögött ült. Nem húztam le a cipzárat a dzsekimen, úgy gondoltam, nem lesz rá szükség. Csak odasétáltam, áthajoltam a pulton, és úgy fültövön vágtam, hogy leesett a székről. Áthajoltam a pulton, elkaptam a gallérját, és felrángattam.

– Mondja meg a szobaszámokat – förmedtem rá.

Meg is mondta. Öt szoba, nem egymás mellettiek, mindegyik a nyolcadik emeleten. Megmondta, melyikben van a két nő. A férfiak megosztoztak a másik négyen. Eredetileg tizenhárman voltak, és nyolc ágy. Öten rövidebb gyufaszálat húztak.

Vagy az is lehet, hogy öten őrködtek.

Kivettem a zsebemből a fekete ragasztószalagot, és úgy nyolc métert elhasználtam belőle arra, hogy összekötözzem a portás kezét és lábát. Másfél dollárért kapható bármely barkácsboltban, de legalább annyira része a különleges alakulatok standard felszerelésének, mint az ezerdolláros fegyverek, a műholdas rádiók és a navigációs rendszerek. A portás száját is leragasztottam egy húszcentis darabbal. Elvettem az összes ajtót nyitó mágneskártyáját, egyszerűen letéptem az övén lógó műanyag zsinórról. Aztán otthagytam a pult mögött a földön heverve, és a lifthez indultam. Beszálltam, megnyomtam a legfelső emelet gombját, a tizenegyeset. Az ajtó becsukódott, és a fülke elindult felfelé.

Most már lehúztam a cipzárat a dzsekimen.

Megigazítottam a fegyvert, hogy kényelmes szögben álljon, elővettem a zsebemből a bőrkesztyűt, és felhúztam a bal kezemre. Az MP5SD-nek nincs elülső markolata, mint a zömökebb K változatnak, amelyiknek van egy vaskos kis fogantyúja a cső alatt Az SD-nél az ember a jobb kezével fogja a pisztolymarkolatot, a bal kezével pedig megtámasztja a csövét. A belső csövön harminc kis lyuk sorakozik. A töltényben lévő lőpor nem ég vagy felrobban, hanem mindkettőt egyszerre, és nagy buboréknyi szuperforró gáz keletkezik. Ennek egy része kiszökik a harminc lyukacskán, ami tompítja a lövés zaját, és szubszonikus sebességre lassítja a golyót. Nem lenne értelme letompítani a hangot, ha közben a golyó szuperszonikus csattanást produkál. A lassú golyó csendes is. A VAL Silent Sniper is így működik. A kiszökő gáz kiszabadul a harminc kis lyukon át, kitágul és kavarog a belső hangtompító üregben. Aztán áthalad a második üregbe, ott tovább tágul és kavarog. A tágulás lehűti a gázt, ez alapvető fizikai törvény. De azért nem sokkal, a szuperforróból rendkívül forróra. Márpedig a cső külső tokja fémből van. Ezért kell a kesztyű. Senki sem használ MP5SD-t kesztyű nélkül. Springfield mindenre gondolt.

A fegyver bal oldalán van egy kallantyú, amivel egyrészt ki lehet biztosítani, másrészt be lehet állítani, hogyan akarunk tüzelni. Az SD régebbi változatain három pozícióból lehetett választani. S, E és F betűk jelölték. Az S a biztosítás, az E egy lövés, az F az automata sorozatlövés. Feltehetően a gyártó német rövidítései, az Eein lehet, és így tovább. Bár a Heckler & Koch hosszú évek óta brit tulajdonú cég, nyilván ragaszkodtak a hagyományokhoz. Springfield azonban egy újabb modellt küldött, SD4-est. Ezen négy tüzelési módból lehetett választani. Nem rövidítések jelölték, hanem kis ábrák, hogy a külföldiek vagy az analfabéták is megértsék. Egy sima fehér pont jelölte a biztosítást, egy töltény alakú ábra az egyes lövést, három töltény a hármas sorozatot, és egy hosszú sor töltény az automata sorozatlövést.

A hármas sorozatot választottam, ez a kedvencem. Az ember egyszer meghúzza a ravaszt, és három, kilenc milliméteres golyó repül ki negyed másodperc alatt. Elkerülhetetlen, hogy a cső közben egy kicsit felfelé húzzon, de ez ellensúlyozható egy kis odafigyeléssel, és a hangtompító súlya is lefelé húzza a fegyver csövét, aminek köszönhetően három halálos sebet üt egy talán három centiméteres függőleges vonalban.

Nekem mindig bevált.

Harminc töltény, az tíz sorozatra elég. Nyolc célpont. Mindegyikükre jut egy hármas sorozat, és marad még kettő vészhelyzetekre.

A lift ajtaja kis csilingeléssel kinyílt a tizenegyedik emeleten. A fejemben megszólalt Lila Hoth hangja, amikor a Korengal-völgyi régi hadjáratokról mesélt: Az utolsó golyót mindig tartogasd magadnak, hogy ne kerülj élve a kezükre, főleg ne az afgán asszonyok kezére. Kiléptem a liftből a néma folyosóra.

Alapvető taktikai szabály: mindig fölülről támadj. A nyolcadik emelet hárommal alattam volt Kétféleképpen juthattam le, lépcsőn vagy lifttel. Inkább a lépcsőt választottam, főleg így, hogy hangtompítós fegyverem volt. Az okos védekező taktika az lenne a részükről, ha egy embert odaállítanak őrködni a lépcsőházba, aki idejében figyelmeztetni tudja őket. Az én szemszögemből viszont könnyű préda. Csendben és kényelmesen elintézhetem.

A lépcsőházból nyílt egy kopottas ajtó a liftakna mellett Óvatosan benyitottam rajta, és elindultam lefelé. A lépcső poros betonból volt. Az emeleteket jó nagy, zölddel festett számok jelezték. Minden csendes volt, egészen a kilencedik emeletig. Ezután még annál is csendesebb lett Megálltam, és lefelé lestem a fémkorlát fölött

Nem állt őrszem a lépcsőházban, ami kis csalódást okozott így huszonöt százalékkal nehezebb lett a feladat, amely az ajtó túloldalán vár. Öt ember lehet a folyosón, nem négy. Ráadásul a szobák elhelyezkedése miatt néhányan tőlem balra lesznek, néhányan jobbra, három és kettő vagy kettő és három eloszlásban. Ha rossz irányba fordulva állok, akkor létfontosságú lesz, hogy elég gyorsan tudjak megpördülni. Nem könnyű.

De hajnali négy óra volt, a legalacsonyabb éberségi fok. Egyetemes igazság, szovjet orvosok állapították meg.

Megálltam az ajtóban a lépcsőházban, és vettem egy mély lélegzetet. Aztán még egyet. Kesztyűs kezemet a kilincsre tettem. Az ujjamat levettem a MP5 ravaszáról.

Kinyitottam az ajtót.

A lábammal kitámasztottam negyvenöt fokos szögben. Kesztyűs kezemmel alulról megtámasztottam az MP5 csövét. Figyeltem, és hegyeztem a fülemet Semmi zaj. Nem láttam semmit. Kiléptem a folyosóra. Egyik irányba pördültem, aztán a másikba.

Sehol egy lélek.

Nem voltak őrszemek. Csak a hosszú, kopottas szőnyeget láttam a halvány sárgás fényben, és a kétoldalt sorakozó, csukott ajtókat.

Nem hallottam semmit, csak a város alig érezhető, távoli zsongását, és a tompa, távoli szirénákat.

Becsuktam magam mögött a lépcsőház ajtaját.

Megnéztem a számokat a szobaajtókon, és gyorsan odasétáltam Lila ajtajához. Odaszorítottam a fülemet az ajtófélfa melletti réshez, és hallgatóztam.

Semmi.

Vártam, öt teljes percig. Aztán tízig. Semmi zaj. Nincs az az ember, aki nálam is tovább néma és mozdulatlan tud maradni.

Becsúsztattam a nyílásba a portás mágneskártyáját. Apró piros fény villant fel, aztán zöldre váltott. Kattanás hallatszott. Lenyomtam a kilincset, és egy szempillantás alatt bent is voltam.

A szoba üres volt.

A fürdőszoba is üres volt.

Látszott, hogy nemrégiben még volt itt valaki. A vécépapírtekercs tépett volt, a mosdó még nedves. Használt törülköző, gyűrött ágynemű. A székek félrehúzva.

Megnéztem a többi négy szobát is. Mind üres volt és elhagyatott. Semmi nem hagytak hátra. Semmi sem utalt arra, hogy rövidesen visszatérnének a lakói.

Lila Hoth egy lépéssel előbbre járt.

Jack Reacher egy lépéssel lemaradt.

Levettem a kesztyűt, felhúztam a dzsekimen a cipzárat, és lementem a lifttel a hallba. Felrángattam ülő helyzetbe az éjszakai portást, nekitámasztottam a pult oldalának, és letéptem a szájáról a ragasztószalagot.

– Ne üssön meg – könyörgött.

– Miért ne tenném?

– Nem az én hibám. Az igazat mondtam. Csak azt kérdezte, hol szállásoltam el őket, így, múlt időben.

– Mikor mentek el?

– Úgy tíz perccel az után, hogy maga először itt járt.

– Szólt nekik telefonon?

– Kénytelen voltam.

– És hová mentek?

– Fogalmam sincs.

– Mennyit fizettek?

– Ezer dollárt.

– Nem rossz.

– Szobánként.

– Ez őrültség – mondtam. Az is volt. Ennyi pénzért akár vissza is mehettek volna a Four Seasonsbe. Persze ezt nem tehették, épp ez volt a lényeg.

Megálltam a Hetedik sugárúton az árnyékok közé húzódva. Hová mehettek? És főleg hogyan? Kocsival semmiképp. Tizenöt embernek legalább három autó kéne. És egy ilyen lerobbant régi szálloda, ahol egy éjszakai portás van ügyeletben, nem valószínű, hogy rendelkezne saját garázzsal.

Taxival? Lehetséges, hogy azzal jöttek késő este a belvárosból. Ha viszont el akarnak menni hajnali háromkor a Hetedik sugárútról, akkor a nyolc embernek legalább két üres taxit kellene elkapni egyszerre.

Nem valószínű.

Metróval? Ez lehetséges, sőt valószínű. Három vonal is elérhető innen egy saroknyi sétával. Az éjszakai menetrend miatt maximum húsz percet kellene várakozniuk a peronon, de aztán elmenekülhetnek akár a belváros, akár külváros felé. De pontosan hová? Nem olyan helyre, ahová még sokat kell gyalogolni a metrótól. Ha nyolc ember egy csapatban igyekszik valahová, az túl feltűnő. Hatszáz ügynök járja az utcákat Az egyetlen szóba jöhető szálloda a Nyolcadik sugárúttól is nyugatabbra van. Negyedórás séta, talán több is. Túl feltűnőek lettek volna.

Szóval akkor metróval mentek. De hova?

New York területe háromszázhúsz négyzetmérföld, kétszázötezer hektár. Nyolcmillió cím. Csak álltam, és sorra végigvettem magamban a lehetőségeket, mint egy gép.

Nem jutottam semmire.

Aztán hirtelen elmosolyodtam.

Túl sokat beszél, Lila.

Ismét megszólalt a fejemben a hangja, amikor a Four Seasons teázójában a régi afgán harcosokról beszélt. Úgy tett, mintha szidná őket, de valójában dicsekedett, amikor arról mesélt, hogy a Vörös Hadsereg hiába kergetőzött az afgán harcosokkal. Azt mondta:

A mudzsáhidok intelligensek voltak, szokásuk volt visszatérni olyan régebbi táboraikba, amikről az ellenség azt hitte, végleg elhagyták.

Visszaindultam a Herald Square-re, az R metróvonalhoz, amely elvisz az Ötödik sugárút és az 59. utca sarkára, ahonnan csak egy rövid séta az 58. utcában álló három lerobbant, régi ház.

77. fejezet

Az 58. utcai régi házak mind sötéten és némán szunnyadtak. Hajnali fél öt, egy olyan környéken, ahol nemigen kezdődik el az élet tíz előtt. Úgy ötven méterről figyeltem őket, a Madison túloldaláról, egy sötét kapualjból. Azt az ajtót, amely mellett csak egy csengőgomb volt, rendőrségi kordon kerítette el. Ez volt a három ház közül a bal szélső, amelyiknek a földszintjén a bezárt étterem volt.

Az ablakokban nem látszott világosság.

Életnek semmi jele.

A rendőrségi szalag ép volt. Nyilván hivatalos rendőrségi pecsét is van a bejáraton, kis papírdarabbal leragasztották az ajtó szélét, a zár magasságában. Valószínűleg még mindig ott van, és nem tépték le.

Ami azt jelenti, hogy a háznak van egy hátsó bejárata is.

Ez egyébként is elég valószínű volt. Egy étteremben mindenféle nemkívánatos hulladék keletkezik a nap folyamán. Büdös, és odavonzza a patkányokat. Nem lehet csak úgy kitenni a járdára. Lezárt konténerben tartják a konyha kijáratánál, aztán kitolják az utcára, hogy éjszaka elvigye a szemetes.

Húsz méterrel délebbre sétáltam, hogy szélesebb legyen a rálátás szöge. Nem láttam kis sikátorokat a házak között, az épületek oldalfalai egymáshoz simultak az egész háztömbben. A rendőrségi kordonnal lezárt ajtó mellett volt a régi étterem ablaka, majd rögtön újabb ajtó következett Építészetileg már a szomszédos házhoz tartozott. Egyszerű volt, fekete, felirat nélküli, kissé összekaristolt. Lépcső nem volt előtte, és sokkal szélesebb volt, mint egy átlagos bejárati ajtó. Kívülről nem volt rajta kilincs, csak kulcslyuk. Kulcs nélkül csak belülről lehetett kinyitni. Fogadni mertem volna, hogy egy fedett kis sikátorba vezet, amely elválasztja egymástól a két épületet. Úgy gondoltam, a szomszédos ház földszintjén csak két helyiség lehet, az emeleteken viszont már három. Az első emeleten összeér a két ház fala, de ez alatt, az utca szintjén egy diszkréten beépített és eltakart kis átjáró van, amely az épületek hátsó kijáratához vezet Manhattanben minden talpalatnyi hely egy vagyonba kerül. A város minden területet elad, felfelé és oldalirányban is terjeszkedik.

Visszahúzódtam a sötét kapualjba. Közben számolgattam magamban az eltelt időt. Negyvennégy perc telt el azóta, amikor Lila embereinek el kellett volna kapniuk. Talán harmincnégy perc telt el azóta, hogy Lila várta a telefonhívásukat a sikeres akcióról. Talán huszonnégy perc azóta, hogy rájött, a dolgok nem alakultak jól. És úgy tizennégy perc telhetett el azóta, hogy először késztetést érzett arra, hogy felhívjon.

Lila, túl sokat beszél.

Visszahúzódtam a sötétbe, és vártam. Az utca teljesen kihalt volt A Madisonon hébe-hóba elhúzott egy autó vagy egy taxi. Az 58. utcában nem volt semmi forgalom. Egy árva lélek se járt az utcán. Senki nem sétáltatott kutyát, nem támolyogtak bulikról hazafelé tartó emberek. A szemetesek már elmentek. A bagetárusokhoz még nem kezdtek árut szállítani.

Hajnalok hajnala.

A város, amely soha nem alszik, most legalábbis kényelmesen pihent. Vártam.

Három perccel később a telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Az étterem épületére szegeztem a tekintetemet, és szétnyitottam a telefont. A fülemhez emeltem, és beleszóltam: – Igen?

– Mi történt? – kérdezte Lila.

– Nem jött el.

– Számított rám?

– Nem gondolkoztam ezen különösebben

– Mi történt az embereimmel?

– A hatóságok kezén vannak.

– Még mindig köthetünk egyezséget.

– Hogyan? Nem engedheti meg magának, hogy még több embert veszítsen.

– Kitalálhatunk valamit

– Rendben, de az ár időközben felment.

– Mennyire?

– Hetvenötezerre.

– Hol van most?

– A maga háza előtt. Kis szünet.

Az egyik ablakban megmozdult valami. A harmadik emeleten, a két ablak közül a bal oldaliban, amely mögött sötét szoba húzódott. Halvány, kísérteties rebbenés, alig észrevehető ötven méterről.

Talán egy függöny libbent meg, talán egy fehér blúz. Vagy talán csak képzelődtem.

– Nem, nincs a házam előtt – mondta Lila. De nem hangzott túl magabiztosnak.

– Hol akar találkozni?

– Mit számit ez? Úgysem jön el.

– Odaküldök valakit.

– Nem engedheti meg magának. Már csak hat embere maradt. Válaszolni akart valamit, de aztán inkább hallgatott.

– A Times Square-en – mondtam.

– Rendben.

– Holnap reggel tízkor.

– Miért?

– Embereket akarok magam körül.

– Az túl késő.

– Mihez?

– Most akarom.

– Holnap tízkor, vagy elfogadja, vagy mondjon le róla.

– Maradjon a vonalban – mondta Lila.

– Minek?

– Meg kell számolnom a pénzemet, hogy van-e hetvenötezer. Lehúztam a cipzárat a dzsekimen.

Felvettem a kesztyűt.

Hallgattam a telefonban Lila Hoth lélegzését.

Ötven méterrel odább kinyílt a fekete ajtó. Egy férfi lépett ki rajta. Alacsony, sötétbarna bőrű, szikár és óvatos. Körülnézett az utcán, jobbra és balra. Átnézett a túloldalra.

A zsebembe tettem a telefont, de nem kapcsoltam ki.

Felemeltem az MP5-öst

A gépkarabélyokat közelharcra fejlesztették ki, de sok közülük közepes hatótávolságra is ugyanolyan pontos, mint egy puska. A H & K mindenképpen megbízható legalább százméteres távolságra. Átállítottam egyes lövésre, és a férfi testének közepére céloztam a célzókészülékkel.

Ötven méterrel odébb a férfi kilépett a járda szélére. Jobbra nézett, aztán balra, aztán előre. Ugyanúgy nem látott semmit, ahogy én sem. Nem volt más az utcán, csak hajnali hűvösség és halvány éjszaki ködpára.

Visszalépett az ajtóhoz.

Egy taxi haladt el előttem.

Ötven méterrel odébb a férfi megtolta az ajtót

Vártam, amíg éreztem, hogy már indulna is befelé, aztán meghúztam a ravaszt, és hátba lőttem. Telitalálat. Jó lassú volt a golyó, de alig volt érezhető a kis késlekedés. Tüzelés, találat. Az SD-t úgy hirdetik, hogy teljesen néma, de ez nem igaz, ad egy kis hangot Hangosabb, mint az az udvarias kis pukkanás, amit a filmeken hallani, de nem rosszabb, mint ha, mondjuk, egy telefonkönyvet ejtenének le egy asztalra, úgy egyméteres magasságból. Mindenhol meghallható, de nagyvárosban nem kelt különösebb figyelmet

Ötven méterrel odébb a férfi előrebukott, és beesett a sikátorba, a lába kilógott a járdára. Egy második golyót is belelőttem a biztonság kedvéért, aztán a nyakamba lógattam a fegyvert, és kivettem a zsebemből a telefont

– Ott van még? – szóltam bele.

– Még mindig számolom – mondta Lila. Eggyel kevesebb, gondoltam.

Felhúztam a dzsekimen a cipzárat, és elindultam. Kisétáltam a Madison sarkára, átmentem az 58. utca túloldalra, aztán szorosan a házfalhoz lapulva visszaosontam. Nem akartam, hogy az ablakból meglássanak. Elsurrantam az első, majd a második régi épület előtt.

Úgy tizenkét méterre lehettem Lila ablaka alatt. Beleszóltam a telefonba: – Most mennem kell. Fáradt vagyok. A Times Square-en, holnap reggel tízkor, rendben?

– Rendben, majd odaküldök valakit – felelte Lila, tizenkét méterrel a fejem fölött.

Kikapcsoltam a telefont, és visszadugtam a zsebembe. Bevonszoltam a halott férfit a sikátorba, aztán lassan, halkan becsuktam utána az ajtót.

78. fejezet

A sikátorban világos volt. Egyetlen gyenge villanykörte égett piszkos búra alatt. Felismertem a halott férfit a dossziéban lévő fotókról. A hetedik volt az eredeti tizenkilenc közül. A nevére nem emlékeztem. Végigvonszoltam a sikátorban. Szinte fényesre koptatott betonból volt a padlózata. Átkutattam a zsebeit. Nem volt nála semmi, se igazolvány, se fegyver. Otthagytam egy kerekeken tolható kuka mellett, amelyet olyan vastagon borított a rászáradt kosz, hogy szinte már szaga sem volt.

Aztán megkerestem az épület oldalsó bejáratát, lehúztam a cipzárat a dzsekimen, és vártam. Eltűnődtem, mennyi időbe fog telni nekik, amíg aggódni kezdenek az eltűnt emberük miatt. Úgy tippeltem, kevesebb, mint öt perc. Azon is eltöprengtem, hányat küldenek utána, hogy megkeressék. Valószínűleg csak egyet, de azért reménykedtem, hogy talán többet.

Hét percig vártak, és két embert küldtek. Nyílt az épület oldalsó ajtaja, és kilépett az első. A tizennegyedik Springfield listáján. Tett egy lépést a sikátor kijárata felé, aztán kilépett utána egy második férfi is. A nyolcas számú a listán.

Ezután három dolog történt.

Először is az első férfi megtorpant. Meglátta, hogy a sikátor kijárata zárva van, és nem értette a dolgot. Kulcs nélkül nem lehetett odakintről kinyitni. Tehát az első emberük nyitva hagyta volna, amíg körülnéz odakint az utcán. Az ajtó azonban csukva volt. Ezek szerint az emberüknek már bent kell lennie.

Az első fickó hátrafordult

Másodszor az történt, hogy a másik is megfordult, hogy halkan, precízen becsukja maga után az ajtót. Megvártam, amíg megteszi.

Aztán felemelte a tekintetét, és észrevett. Az első is észrevett.

Harmadszorra pedig az történt, hogy lelőttem mindkettőt. Két hármas sorozat, rövid, fojtott dörrenések, mindegyik negyed másodpercig tartott. A nyakuk tövébe céloztam, és hagytam, hogy a cső kissé felfelé húzzon, az álluk felé. Alacsonyak voltak, a nyakuk vékony, tele artériákkal, és ott a gerincvelő is. Ideális célpont. A fegyver dörrenései sokkal hangosabbnak hatottak a fedett helyen, mint odakint az utcán. Elég hangos volt, hogy kissé aggódni kezdjek miatta. Az épület ajtaja azonban csukva volt, és jó vaskos, szilárd fából készült. Valamikor régen, még mielőtt beépítették a sikátort, külső bejárati ajtó volt

A két férfi elterült a földön.

A töltényhüvelyek zörögve elgurultak a betonon.

Vártam.

Semmi reakció.

Nyolc töltényt elhasználtam, maradt huszonkettő. Hét embert elfogtak, hárommal végeztem, három még hátravan. És a két nő.

Átkutattam ezt a két férfit is. Nem volt náluk se igazolvány, se fegyver. Kulcsok sem, ami azt jelentette, hogy az épület ajtaja nincs bezárva.

Otthagytam a két újabb holttestet is az első mellett, a kuka árnyékában.

Aztán vártam tovább. Nem számítottam rá, hogy még valaki kijönne az ajtón. Annak idején az északnyugati határvidéken feltehetően a britek is okosabbak lettek előbb-utóbb, és nem küldtek több felderítőcsapatot az eltűnt embereik után. Feltehetően a Vörös Hadsereg is így volt vele. És Hothék valószínűleg ismerik a saját történelmüket. Szvetlána részt vett a megírásában.

Vártam.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Elővettem, és megnéztem a kijelzőt Titkosított hívás. Lila. Nem vettem róla tudomást. Végeztem a csevegéssel. Visszadugtam a zsebembe a telefont Abbahagyta a rezgést

Kesztyűs kezemet az ajtó kilincsére tettem, és könnyedén lenyomtam. Éreztem, ahogy enged a zár nyelve. Aránylag nyugodt voltam. Három emberük kiment, ha meg is hallják az ajtónyikorgást, gondolhatják azt, hogy valamelyikük épp visszamegy, vagy akár mind a három. Ha van is odabent valaki, aki őrködik, lesz egy halálos másodperc-töredéknyi késlekedés, amíg felismer, és eldönti, hogy barát vagyok, vagy ellenség. Mint amikor egy baseballjátékosnak el kell döntenie a közeledő labdáról, hogy csavart vagy sima. A másodperc ötödrésze kell hozzá, talán kicsivel több.

Engem azonban semmi sem fog késleltetni. Akit meglátok, az az ellenségem.

Benyitottam az ajtón.

Nem volt ott senki.

Egy üres helyiségbe jutottam, a rég bezárt étterem sötét konyhájába. Mindent szétszedtek benne. A régi szekrényeknek már csak a vázuk volt meg, a pultokban lyukak tátongtak, ahonnan kiszerelték a konyhagépeket, hogy eladják a Bowery Streeten lévő használtcikkboltokban. A falakból csövek álltak ki, ahol egykor a mosogató csapja lehetett. A mennyezeten kampók, ahonnan serpenyők lóghattak valamikor. Középen nagy asztal, kőlappal. Hideg, sima, lapja kissé behorpadt a sok használattól. Talán tésztát nyújtottak rajta valamikor.

Nem olyan régen pedig Peter Molinát gyilkolták meg rajta.

Semmi kétségem nem volt afelől, hogy ez volt az az asztal, amelyet a videofelvételen láttam. Azt is láttam, hol állhatott a kamera, és hol voltak a reflektorok. Láttam a csomóban heverő kötelet az asztal lábánál, amivel odakötözhették Peter csuklóját és bokáját

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Nem vettem róla tudomást.

Továbbmentem.

Két lengőajtó vezetett az étterembe, egy kifelé, egy befelé. A szokásos elrendezés, nehogy összeütközzenek a pincérek. Az ajtókon kerek kis ablakok voltak, egy átlagos ember szemmagasságában. Lehajoltam, és kilestem. Tágas, négyszögletes, üres termet láttam. Nem volt benne semmi, csak egy magányos szék. A padlón por és patkányürülék. Sárgás fény szűrődött be az utcáról a hatalmas, koszos ablakon keresztül.

A lábammal belöktem az ajtót A sarokvasak nyikorogtak egy kicsit, de az ajtó kinyílt. Beléptem az étterembe. Balra fordultam, aztán ismét balra. Megtaláltam a hátsó folyosót a mosdókkal. Az ajtón lévő kis réztáblákon Hölgyek, illetve Urak felirat állt, nem pedig kis ábrák nadrágos és szoknyás pálcikaemberkékkel.

Volt még két ajtó a folyosó két oldalán. Ezeken is réztábla, Magánterület felirattal. Az egyik visszavezetett a konyhába. A másik mögött lépcső indult az emeletre.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Nem vettem róla tudomást.

Alapvető taktikai szabály: mindig fölülről támadj. Ezt most nem tehettem meg, nem volt rá mód. Akkortájt, amikor az izraeliek megírták a listájukat, a brit SAS különleges alakulatnál kidolgoztak egy taktikát arra, hogyan lehet kötelekkel leereszkedni a tetőről a legfelső emeleti ablakokhoz, vagy a tetőn áttörni, vagy egy padlástérből áthatolni a szomszédos padlástérbe. Gyors, drámai hatású módszer, és többnyire nagyon sikeres. Szép megoldás, ha valakinek módjában áll így intézni a dolgot Nekem nem volt. Kénytelen voltam megmaradni az egyszerű gyalogos megközelítésnél, egyelőre legalábbis.

Kinyitottam a lépcsőházba vezető ajtót Egészen apró, egy-két négyzetméteres, előszobaszerű helyiségbe nyílt. Közvetlenül velem szemben egy másik ajtó nyílt, olyan közel, hogy ha kinyújtom a karom, akár el is érhettem volna. A ház külső bejárata, amelyiknél a csengőgomb is volt, és amelyik el volt rekesztve a rendőrségi szalaggal.

Közvetlenül a kis előszobából indult a keskeny lépcső. Félúton visszakanyarodott, aztán továbbhaladt az emeletre, és eltűnt a szemem elől.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben. Elővettem, és megnéztem. Titkosított hívás. Visszadugtam a zsebembe. Abbahagyta a rezgést. Elindultam felfelé a lépcsőn.

79. fejezet

Ha egy cikcakkban haladó lépcsőn kell feljutni, annak az a legbiztonságosabb módja, hogy az ember hátrálva megy, közben felfelé néz, és széles terpeszben lépked. Hátrafelé és felfelé nézve, hogy ha felülről jön az ellenség, szembetalálkozzunk vele. Széles terpeszben, mert a lépcsőfokoknak általában a közepe nyikorog legjobban, és a széle a legkevésbé.

Felóvakodtam a középső fordulóig, aztán előrefordulva tettem

meg a hátralévő lépcsőket. Egy első emeleti folyosóra értem, amely kétszer akkora volt, mint odalent az előszoba, de még így is aprócska. Egy helyiség nyílt balra, egy jobbra, kettő szemben. Az összes ajtó csukva volt.

Mozdulatlanul megálltam. Ha Lila helyében lennék, a két szemben nyíló szobában helyezném el egy-egy emberem, akik készenlétben tartott fegyverrel, a fülüket hegyezve őrködnek. Azonnal kirúghatnák az ajtót, és egyszerre tüzelni kezdhetnének. Elkaphatnának felfelé jövet, vagy lefelé menet is. De nem voltam Lila helyében, és ő sem volt az én helyemben. Fogalmam sem volt, mire készül, és hová állította az embereit Csak annyit tudtam, hogy mivel a számuk megfogyatkozott, a megmaradt embereit bizonyára aránylag közel akarja tudni magához, vagyis inkább a második emeleten, nem az elsőn. Azt a kis mozgást a harmadik emeleti ablakban láttam.

Egészen pontosan a bal oldali harmadik emeleti ablakban, ha az épülettel szemben állva nézzük. Vagyis a jobb oldali lakásban van. Úgy gondoltam, az emeletek alaprajza nem változik jelentősen. Olcsó, funkcionális építmény volt, nem kellett a különféle igényekhez alakítani a lakásokat. Tehát ha átvágok az első emelet szintjén, az ugyanolyan lesz, mint Lila lakása két szinttel feljebb. Nagyjából kideríthetem a helyiségek elrendezését.

Elengedtem az MP5-ös ravaszát, és kesztyűs kezemet a kilincsre helyeztem. Lenyomtam. Éreztem, ahogy enged a zár nyelve.

Benyitottam az ajtón.

Egy üres helyiség tárult elém.

Egy üres, és részben lerombolt garzonlakás. Olyan hosszú volt, mint a lenti étterem helyiség, de a szélessége annak csak a fele. Hosszúkás, keskeny helyiség, leghátul gardrób, aztán fürdőszoba, egy kis teakonyha, végül a nappali. Egyetlen pillantással fel tudtam mérni a lakás elrendezését, ugyanis a közfalakat szinte teljesen kiverték. A fürdőszobában még megvolt minden berendezés. Furcsán hatott a függőleges gerendák mögött, amelyek úgy meredeztek, mint egy csontváz bordái, vagy egy ketrec rácsai. A konyha berendezése is érintetlen volt A padlót fenyőfa deszkák borították, csak a fürdőszobában volt régimódi mozaikcsempe, a konyhában pedig linóleum. Az egész hely patkányok és rothadó vakolat bűzét árasztotta. Az utcára néző ablak megfeketedett a koromtól. Előtte ferdén ott húzódott a tűzlétra.

Halkan az ablakhoz mentem. A tűzlétra a megszokott formájú

volt. Keskeny vaslétra ereszkedett le a felső emeletről, és az ablak alatt kis fémterasszá szélesedett, ahová ki lehetett lépni.

Az ablak alulról feltolható volt, az alsó ablaktábla felsiklott a felső mellé. Ott, ahol a két tábla találkozott, egyszerű réznyelvecske csúszott be egy nyílásba, ez tartotta a felsőt. Az alsó ablaktáblán két rézfogantyú volt, olyasféle, mint a régi irattartó szekrényeken. Többször is átfestették, ahogy az ablakkeretet is.

Kinyitottam a kis zárat, három ujjal a fogantyú alá nyúltam, és megtoltam az ablakot. Feljebb csúszott két centit, aztán megakadt Erősebben toltam. Lassan már olyan erőt fejtettem ki, mint amekkora ahhoz kellett, hogy megemeljem a ketrecet a tűzoltólaktanya alagsorában. Az ablak centinként, akadozva csúszott felfelé, hol a bal oldalon ragadt be, hol a jobb oldalon. Alaposan meg kellett küzdenem vele. A vállamat benyomtam a széle alá, és a lábamat megfeszítve toltam felfelé. A keret feljebb csúszott még húsz centit, aztán végképp elakadt Hátrább léptem. Megcsapott az odakintről beáradó éjszakai levegő. A teljes nyílás úgy félméteres volt – ez már több mint elég

Egyik lábamat kidugtam rajta, előrehajoltam és kibújtam az ablakon, aztán a másik lábamat is magam után húztam

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Nem vettem róla tudomást.

Lassan, fokról fokra kapaszkodva felmásztam a tűzlétrán. Félúton jártam, amikor a fejem egy vonalba került a második emeleti ablakpárkánnyal, és már láttam mindkét ablakot.

Mindegyiken be voltak húzva a függönyök. Régi, bepiszkolódott, kormos anyag a kormos ablaküveg mögött. Úgy tűnt, sötét van odabent Semmi nesz. Semmi jele, hogy lenne odabent valaki. Elfordultam, és lenéztem az utcára. Gyalogosokat nem láttam, autók sem jártak.

Továbbmásztam felfelé, a harmadik emeletre. Ugyanaz a látvány fogadott, piszkos ablak, behúzott függönyök. Hosszú ideig álltam az ablak alatt, ahol a mozgást láttam. Vagy talán csak képzeltem. Nem hallottam semmit, és nem éreztem emberi jelenlétet

Feljebb másztam a negyedikre. Ez az emelet már egy kicsit más volt. Itt nem voltak függönyök. A szobák üresek voltak, a padló foltos, a mennyezet beszakadt a beázásoktól.

A negyedik emeleti ablakok zárva voltak. Ugyanolyan egyszerű kis réznyelves zár volt ezeken is, mint a lentieken, de nem tudtam volna másképp kinyitni, csak ha betöröm az üveget, amivel zajt csaptam volna. Ezt egyelőre még nem akartam. Jól akartam időzíteni.

A vállpántjánál fogva elfordítottam az MP5-öst, hogy a hátamon lógjon, aztán egyik lábamat az ablakpárkányra tettem. Felléptem rá, és megkapaszkodtam a fejem fölött az omladozó díszpárkányzatban. Felhúzódzkodtam. Nem volt túl elegáns mozdulat, nem vagyok az a kecses tornász. Zihálva terültem el a tetőn, arccal lefelé hasalva a repedésekből kinőtt gyomok között. Egy másodpercig feküdtem, hogy kifújjam magam, aztán feltérdeltem, és körülnéztem, vezet-e csapóajtó a padlásra. Meg is találtam, úgy tizenkét méterrel odébb, pontosan ott, ahol a földszinten az előszoba lehetett. Egyszerű, ólommal bevont fakeret vette körül a csapóajtót, egyik oldalán zsanérokkal. Feltehetően bentről le van zárva, valószínűleg lakattal. A lakat erős lehet, viszont a pántját a csapóajtó fakeretébe csavarozták, amely már nyilván elöregedett és elkorhadt a sok nedvességtől.

Nem lesz nehéz megbirkózni vele.

Alapvető taktikai szabály: mindig fölülről támadj.

80. fejezet

A csapóajtó ólomborítású keretének sarkai nem élesek voltak, hanem lekerekítettre kalapálták őket. Becsúsztattam kesztyűs ujjaimat az ajtó sarokvasakkal szemben lévő széle alá, és jó erősen megrángattam. Semmi eredmény. Úgyhogy beleadtam minden erőmet. Két kéz, nyolc ujj, meghajlított lábak, mély levegő. Lehunytam a szemem. Nem akartam Peter Molinára gondolni. Inkább Lila Hoth őrült mosolyát képzeltem magam elé, ahogy belenézett a kamerába, miután ellenőrizte a taxisofőr pulzusát.

Nagyot rántottam a csapóajtón.

Az események ekkor felgyorsultak.

Azt reméltem, hogy a lakatpántot tartó csavarok vagy az egyik oldalon, a fakeretből szakadnak ki, vagy az ajtóból a másik oldalon. De mindkettőt egyszerre kirántottam. A lakat és a pánt együtt zuhant úgy három métert, és nagy puffanással ért földet a fapadlón. Hangos, nyomatékos, mélyen zengő koppanás volt, amelyet a hat csavar apró koccanásai követtek.

Ez bizony nem jó.

Egyáltalán nem jó.

Visszaengedtem a csapóajtót, leguggoltam a tetőn, és hallgatóztam.

Egy másodpercig nem történt semmi.

Aztán hallottam, hogy odalent a negyedik emeleten nyílik egy ajtó.

Céloztam az MP5-tel.

Egy újabb másodpercig megint nem történt semmi. Aztán egy fej jelent meg a lépcsőn. Egy sötét hajú férfi. Puska volt a kezében. Észrevette a földön heverő lakatot. Láttam, ahogy forognak az agyában a fogaskerekek. Lakat és csavarok a földön, föntről eshettek le. Felnézett, és meglátott. A fejem fölött, az égen úszó felhőkre rávetültek a város fényei, a sziluettem elég tisztán kirajzolódhatott A férfi habozott, én azonban nem. Lőttem, nagyjából függőlegesen, a feje tetején keresztül. Hármas sorozat, rövid, halk pukkanások. Hangos puffanással csuklott össze, aztán a végén még két nagyobb koppanás hallatszott, ahogy földet ért az, ami megmaradt a fejéből, majd legvégül a fegyvere. Még egy hosszú másodpercig figyeltem a lépcsőt, aztán leugrottam a nyitott csapóajtón át. Ott landoltam a halott férfi mellett, újabb hangos puffanással.

Ezzel véget is ért a titkolózás.

Tizenegy töltényt felhasználtam, maradt tizenkilenc. Négy emberüket elintéztem, hátravan kettő. És Hothék.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben. Ne most. Lila.

Fogtam a halott fickó fegyverét, benyitottam a balra nyíló ajtón, és az árnyékok közé húzódtam. A vállammal a falnak támaszkodtam, és lenéztem a lépcsőn.

Senki sem jött felfelé.

Sakk-matt

A fegyver, amelyet a halott férfitól elvettem, egy Sig Sauer P220-as volt, vaskos hangtompítóval a végén. Svájci gyártmány. Kilenc milliméteres Parabellum-tölténnyel működik, ugyanolyannal, mint amilyet én is használtam. A hüvelykujjammal kipiszkáltam a töltényeket, és a zsebembe dugtam. Az üres pisztolyt a földre tettem. Aztán visszaléptem a folyosóra, és behátráltam a jobbra nyíló helyiségbe. Üres volt és kopár. Emlékeim alapján felidéztem magam előtt az alattam lévő garzonlakás alaprajzát. Gardrób, fürdőszoba, konyha, nappali. Arra a helyre mentem, amelyről úgy gondoltam, hogy a nappali közepe lehet, és jó nagyot dobbantottam. Ami nálam a padló, az náluk a mennyezet. Úgy gondoltam, Lila közvetlenül alattam lehet, és hallgatózik. Fel akartam rázni egy kicsit az agya leghátsó, ösztönös zugát, ahol a legősibb, állati ösztönök lakoznak. Valaki van odafönt – a legijesztőbb érzés a világon.

Újból dobbantottam.

És most választ is kaptam.

A válasz egy golyó formájában érkezett, amely tőlem alig egy méterre törte át a padlódeszkákat. Nagy lyukat ütött, aztán a fejem fölött belefúródott a mennyezetbe, por- és füstfelhőt hagyva maga után a levegőben.

A lövés zaja nem hallatszott, minden fegyverük hangtompítós volt.

Visszalőttem egy hármas sorozatot, függőlegesen lefelé, ugyanazon a lyukon keresztül, amit az ő golyójuk ütött. Aztán odébbléptem, oda, ahol a konyhát sejtettem.

Tizennégy töltényt elhasználtam, marad tizenhat, és kilenc a zsebemben.

Újabb lövés jött a padlón keresztül, tőlem két méterre fúródott át a golyó. Visszalőttem. Ők is visszalőttek. Még egyszer lőttem. Úgy gondoltam, most már kezdik megérteni a játékot, úgyhogy kiosontam a folyosóra, a lépcső tetejéhez.

Rájöttem, hogy ők is pontosan ugyanarra gondoltak. Egy férfi lopakodott felfelé a lépcsőn. A kettes számú Springfield listáján. Az ő kezében is egy hangtompítós Sig P220-as volt Meglátott és azonnal lőtt. de nem talált. Én viszont nagyon is eltaláltam. Három lövés, az orrnyergétől a homloka közepéig. Vércseppek és agydarabkák fröccsentek mögötte a falra. Összecsuklott, és legurult a lépcsőn.

A fegyvere vele együtt.

A használt töltényhüvely kis zörgéssel elgurult a fenyőfa deszkákon.

Huszonhárom töltényt elhasználtam, maradt hét, és kilenc a zsebemben.

Még egy emberük van, és Hothék.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Már túl késő alkudozni, Lila.

Nem vettem tudomást róla. Elképzeltem, ahogy ott kuporog egy emelettel lejjebb, az oldalán Szvetlánával. Még egy emberük van, akit bevethetnek velem szemben. Hogyan fogják felhasználni? Nem ostobák. Egy hosszú és kemény tradíció örökösei. Kétszáz éven át cselezték ki az ellenséget a hegyek között. Tudják, hogy mit csinálnak. Nem fogják megint felküldeni az emberüket a lépcsőn. Ezzel eddig sem értek el semmit. Megpróbálnak majd oldalról bekeríteni. A tűzlétrán fogják felküldeni az emberüket. Elvonják a figyelmemet a telefonnal, aztán az emberük egy vonalba kerül velem, és az ablakon keresztül hátba lő.

De mikor…?

Vagy most azonnal fog megtörténni, vagy sokkal később. Nincs középút. Vagy azt akarják, hogy meglepetésként érjen a dolog, vagy pedig azt, hogy kezdjem elunni magam.

Az azonnali időpontot választották.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

Visszaléptem a bal oldali szobába, és kinéztem az ablakon. A tűz-létra ferdén, jobbról balra húzódott Épp meglátom a fickó fejét, ha felbukkan a létrán, ami jó. A szög viszont nem jó. Az utca keskeny volt. A kilenc milliméteres Parabellum-töltényt nagyvárosi környezetben való használatra szánták. Egy puskagolyó esetében sokkal valószínűbb, hogy a lövedék megakad az áldozat testében, és nem repül tovább. A szubszonikus Parabellum esetében ez még valószínűbb. De semmit sem lehet holtbiztosra venni. Az utca túloldalán ártatlan civilek lehetnek. Hálószobaablakok, mögöttük alvó gyerekek. Ha áthatol a fickón a golyó, eltalálhat valakit a túloldalon. Ha lepattan valamiről, akkor is, vagy esetleg a szilánkok is megsebezhetnek valakit. Ha pedig teljesen mellétalálok, akkor végképp megeshet, hogy valaki mást ér a golyó. Bármikor megtörténhet a tragédia.

Átosontam a szobán, az ablak melletti falhoz lapultam, és kilestem. Sehol senki. Kinyújtottam a karom, felkattintottam a zárat az ablakon, és megpróbáltam a fogantyúnál fogva feltolni az ablaktáblát. Be volt ragadva. Újból kilestem. Senki. Az ablak elé léptem, megragadtam mindkét fogantyút, és jól megrántottam. Az ablak megmozdult, aztán megakadt, megint megmozdult, és hirtelen felcsúszott. Olyan erővel ütközött a felső keretnek, hogy az üveg végigrepedt.

Megint a falhoz lapultam.

Hegyeztem a fülem.

Meghallottam egy gumitalpú cipő tompa kongását a vas létrafokokon, kitartó ritmusban. Az illető gyorsan mászott felfelé, de nem kapkodott. Hagytam, hogy közelebb érjen, és egészen az ablakig felmásszon. Megvártam, hogy bedugja a fejét és a vállát a szobába. Sötét haj, sötétbarna bőr. A tizenötös számú Springfield listáján. Úgy fordultam, hogy párhuzamosan álljak az épület homlokzati falával. A férfi balra pillantott, aztán jobbra. Meglátott engem. Meghúztam a ravaszt, és leadtam egy hármas sorozatot, de ő közben elmozdította a fejét.

Mellétaláltam. Talán az első vagy a harmadik golyó súrolta és letépte a fülét, de életben maradt, és azonnal hevesen viszonozta a tüzet, aztán visszahúzódott az ablakból. Hallottam, ahogy ráesik az ablak előtt húzódó keskeny kis fémteraszra.

Most, vagy soha.

Utánamentem. Fejjel előre kecmergett lefelé a létrán. Lejutott a harmadik emeletig, ott hátrafordult, és felemelte a fegyverét, de úgy. mintha ötvenkilós súly lenne. Utánamásztam a létrán, kihajoltam, és belelőttem egy hármas sorozatot az arca közepébe. A fegyver kiesett a kezéből, és nagy koppanásokkal zuhant kétemeletnyit, aztán három méterrel az utca szintje fölött megakadt.

Vettem egy nagy levegőt, aztán kifújtam.

Hat emberrel végeztem. Hetet letartóztattak. Négyen már hazamentek. Kettőt a kórházban őriznek.

Megvan tizenkilenc a tizenkilencből.

A harmadik emeleti ablak nyitva állt. A függönyök elhúzva. A garzonlakás lepusztult volt, de nem volt teljesen lerombolva. Lila és Szvetlána Hoth egymás mellett állt a konyhapult mögött.

Huszonkilenc golyót elhasználtam.

Még egy maradt

Ismét Lila hangja szólalt meg a fejemben: Az utolsó golyót mindig tartogasd magadnak.

Átmásztam az ablakpárkányon, és beléptem a szobába.

81. fejezet

Ennek a lakásnak is ugyanolyan volt az elrendezése, mint az első emeletinek. Elöl a nappali, aztán kis konyha, aztán a fürdőszoba, leghátul a gardrób. A közfalak is álltak, a vakolat a helyén. Két villanykörte égett. A nappaliban a fal mellett összecsukható ágy állt, és volt még két kemény ülőkéjű faszék. Semmi más. A konyhában két párhuzamos pult állt, az egyik falon konyhaszekrény. Szűk volt a hely. Lila és Szvetlána egymáshoz préselődve álltak odabent. Szvetlána balra, Lila jobbra. Szvetlána megint barna ruhát viselt. Lila fekete, nagy oldalzsebekkel ellátott nadrágot és fehér pólót. A póló pamutból volt, a nadrág valami eltéphetetlen műszálas anyagból. Az volt az érzésem, hangosan zizegni fog, ha megmozdul. Ugyanolyan gyönyörű volt, mint mindig-, hosszú, fekete haj, ragyogó kék szempár, hibátlan bőr. Az ajkán talányos félmosoly ült. Bizarr látvány volt, mintha egy radikális divatfotós lepusztult nagyvárosi környezetben fotózná a legjobb modelljét.

Rájuk szegeztem az MP5-öst. Fekete volt, kegyetlen és forró. Bűzlött a puskaportól, az olajtól és a füsttől. Tisztán éreztem a szagát.

– Tegyék a kezüket a pultra – mondtam.

Engedelmeskedtek. Négy kéz jelent meg, kettő barna és göcsörtös, kettő világosabb színű és karcsú. Szétterpesztették az ujjaikat, amitől olyan lett a kézfejük, mint egy-egy tengeri csillag. Kettő tompa és szögletes, kettő hosszú és finom.

– Lépjenek hátrább, és a kezükre támaszkodva dőljenek előre. Engedelmeskedtek. Így kevésbé tudtak hirtelen mozdulatokat tenni. Biztonságosabb volt.

– Maguk tényleg anya és lánya?

– Nem – felelte Lila.

– Akkor kicsodák?

– Mester és tanítvány.

– Nagyszerű. Nem szívesen lőnék le egy lányt az anyja szeme láttára. Vagy egy anyát a lánya előtt.

– De egy tanítványt lelőne a mestere előtt?

– Talán inkább előbb a mestert.

– Akkor csinálja. Mozdulatlanul álltam.

– Ha komolyan gondolja, most kell megtennie – mondta Lila. Figyeltem a kezüket, hogy nem feszülnek-e meg az izmaik, nem

rándulnak-e meg az inak, nem nehezedik-e nagyobb nyomás az ujj-hegyeikre, ami azt jelezné, hogy készülnek valamire.

Nem láttam ilyen jeleket.

A telefon rezegni kezdett a zsebemben.

A néma szobában kis hangot is adott. Halkan zúgott és zümmögött, és ritmikus kis lüktetéssel ugrált a combom mellett.

Lila kezét bámultam. Lapos volt, üres, mozdulatlan. Nem volt nála telefon.

– Talán fel kellene vennie – mondta.

Az MP5-öst átmanővereztem a bal kezembe, és előhalásztam a telefont. Titkosított hívás. Felnyitottam, és a fülemhez emeltem. Theresa Lee hangja szólalt meg. – Reacher?

– Mi az?

– Hol a fenében voltál? Húsz perce próbállak elérni.

– El voltam foglalva.

– Hol vagy most?

– Honnan tudtad ezt a számot?

– Felhívtad a mobilomat, emlékszel? Benne van a szám a fogadott hívások között.

– A te számod miért titkos?

– Ez a kapitányság központi kapcsolótáblájának a száma. Most a vezetékesen hívlak. Hol a fenében vagy?

– Mi történt?

– Nagyon figyelj. Téves információt kaptunk. Most kerestek újból a Belbiztonsági Hivataltól. A tádzsik társaságból az egyik lemaradt az isztambuli csatlakozásnál. Külön érkezett, Londonon és Washingtonon keresztül. Húszan vannak, nem tizenkilencen.

Lila Hoth ebben a pillanatban megmozdult, és a huszadik ember kilépett a fürdőszobából.

82. fejezet

A tudósok pikoszekundum nagyságrendig mérik az időt, amely a másodperc trilliomodrésze. Azt mondják, sok minden történhet ennyi idő alatt is. Univerzumok születhetnek, részecskék gyorsulhatnak fel, atomok hasadhatnak ketté. Velem egészen más dolgok történtek az első néhány pikoszekundum alatt. Először is elejtettem a telefont, szétnyitva, bekapcsolva. Mire a vállamig ért esés közben, a fejemben üvöltve ott visszhangzott néhány mondat a Lilával folytatott beszélgetésből, amely ugyanezen a telefonon zajlott le percekkel korábban, a Madison sugárútról. Én azt mondtam: Már csak hat embere van. Mire ő válaszolni akart valamit, de aztán inkább hallgatott. Nyilván azt akarta felelni, hogy Nem, még hét van. Ahogy korábban is majdnem elszólta magát, amikor azt kezdte el mondani, hogy Nincs is a közelemben. De most vigyázott a nyelvére. Tanult a korábbiakból.

Most az egyszer kivételesen nem beszélt túl sokat.

Én pedig nem figyeltem eléggé.

Mire a telefon a derekam vonaláig ért, már a huszadik emberre összpontosítottam. Ugyanúgy festett, mint az előző négy vagy öt. Akár a fivérük vagy az unokatestvérük is lehetett volna. Ismerősnek tűnt valahonnan. Alacsony, szikáran izmos alak, sötét haj, barázdált arc. A testbeszéde óvatosságról és agresszióról árulkodott. Fekete melegítőnadrágot és hosszú ujjú fekete pólót viselt. Jobbkezes volt. Hangtompítós pisztolyt tartott kezében. Hosszú ívben felfelé rántotta, hogy vízszintesbe hozza. Az ujja megfeszült a ravaszon. Mellkason akart lőni.

A bal kezemben tartottam az MP5-öst. A tár üres volt. Még egy utolsó töltény volt a töltényűrben. Nem pazarolhattam el. Szerettem volna átvenni a fegyvert a másik kezembe, nem akartam a gyengébb kezemmel lőni, és a gyengébb szememmel célozni.

De nem tehettem meg. Ha kezet váltok, az fél másodpercbe is beletelik. Ötszázbillió pikoszekundum. Túl hosszú idő. A fickó már majdnem vízszintesre emelte a karját. Mire a telefon a térdem magasságáig esett, a jobb tenyeremet már felemeltem, hogy megtámasszam vele a cső alját. Elfordultam, kiegyenesedtem, a markolatot hátrafelé húztam, és a mellkasomnak támasztottam. A jobb tenyeremmel elkaptam a csövet alulról, a bal mutatóujjam pedig szinte túlzott nyugalommal meghúzta a ravaszt. Lila a bal oldalamon megmozdult, kilépett a konyhából a nappaliba. Meghúztam a ravaszt, a fegyver elsült, és az utolsó golyóm eltalálta a huszadik ember arcát.

A telefon a földre esett. Ugyanolyan hangot adott, mint a lakat, hangosan koppant a fán.

Az utolsó elhasznált töltényhüvely kiugrott, és zörögve elgurult.

A huszadik ember nagy puffanással a földre rogyott. Mire földet ért, már halott is volt. Az agyalapnál találtam el.

Fejlövés, telitalálat. Nem is rossz bal kézzel, attól eltekintve, hogy valójában a teste közepére céloztam.

Lila közben odébbugrott, lehúzta a fejét, és lehajolt.

Felkapta a földről a halott fickó pisztolyát. Ez is hangtompítós Sig P220-as volt.

Svájci gyártmány, kilences tárral.

Ha Lila ennyire meg akarja szerezni, ez azt jelenti, hogy ez az egyetlen fegyver az egész lakásban, tehát már legalább háromszor lőttek vele, át a mennyezeten.

Legfeljebb hat golyó maradhatott benne.

Hat, szemben azzal, hogy nekem egy se volt

Lila rám szegezte a fegyverét.

Én is rászegeztem az enyémet.

– Én gyorsabb vagyok – mondta.

– Gondolja?

Szvetlána, aki tőlem balra és jó messze állt, megszólalt: – Üres a fegyvere.

Rápillantottam. – Maga beszél angolul?

– Elég jól.

– Odafent újratöltöttem.

– Marhaság. Hármas sorozatra van állítva, innen látom. De most csak egyet lőtt ki. Tehát ez volt a legutolsó golyója.

Így álltunk, úgy tűnt, nagyon hosszú ideig. Lila sziklaszilárd kézzel tartotta a P220-ast. Öt méterre volt tőlem. A halott embere a hátam mögött hevert, folyt belőle a vér. Szvetlána a konyhában volt. A levegőt mindenféle szagok töltötték meg. A nyitott ablakon beáradt a huzat, kavargott a szobában, felfelé a lépcsőn, aztán kisüvített a tetőn lévő lyukon át.

Szvetlána megszólalt: – Tegye le a fegyvert.

– A pendrive-ot akarják – mondtam.

– Nincs magánál.

– De tudom, hol van.

– Mi is. Hallgattam.

– Nincs magánál, de tudja, hol van – mondta Szvetlána. – Tehát logikai úton kikövetkeztette. Gondolja, hogy maga különleges képességekkel rendelkezik? Azt hiszi, mások nem képesek logikusan kikövetkeztetni dolgokat? Mindnyájan ismerjük ugyanazokat a tényeket. Mind eljuthatunk ugyanazokra a következtetésekre.

Hallgattam.

Szvetlána folytatta-. – Amikor azt mondta, hogy tudja, hol van, gondolkozni kezdtünk. Ösztönzőleg hatott ránk. Túl sokat beszél, Reacher. Ezzel feleslegessé tette saját magát.

– Tegye le a fegyvert – mondta Lila. – Legyen magában egy kis méltóság. Ne álljon ott egy üres géppisztollyal, mint egy idióta.

Mozdulatlanul álltam.

Lila talán tíz fokkal lejjebb engedte a karját, és a padlóba lőtt, hajszálpontosan a két bakancsom orra közé. Nem könnyű így célozni, remek lövész volt. A padlódeszkák szálkásra törtek. Kissé összerezzentem. A Sig hangtompítója hangosabb volt, mint a Heckler & Koché. Mintha odavágnánk egy telefonkönyvet, nemcsak leejtenénk. Kis füstfelhő szállt fel, ahol a golyó megpörkölte a fenyődeszkát. A csillogó töltényhüvely széles ívben elrepült és elgurult.

Öt golyója maradt.

– Tegye le a fegyvert – mondta Lila.

Áthúztam a fejemen az MP5-ös vállpántját, és a markolatánál fogva lelógattam magam mellé. Már nem vettem hasznát, hacsak nem három és fél kiló súlyú fém bunkósbotként. De nem hittem, hogy elég közel tudnék kerülni hozzájuk, hogy hatékonyan be is vethessem. És ha sikerülne is, jobban szeretem a puszta kezemet és az öklömet használni. Egy három és fél kilós bunkósbot nem rossz, de egy százhúsz kilós emberi bunkósbot még jobb.

Szvetlána megszólalt: – Dobja ide, de óvatosan. Ha bármelyikünket eltalálja vele, meghal.

Lassan meglóbáltam a fegyvert, és elhajítottam. Lustán megpördült a levegőben, aztán a csöve végére esve pattant egyet, és a távolabbi falnak ütődött.

– Most vegye le a dzsekijét – utasított Szvetlána. Lila a fejemre célzott a pisztollyal.

Engedelmeskedtem. Kibújtam a dzsekiből, és eldobtam. Az MP5-ös mellé esett. Szvetlána kijött a konyhapult mögül, és átkutatta a zsebeit. Megtalálta a kilenc Parabellum-töltényt, és a félig elhasznált ragasztószalag-tekercset. Szép sorban felállította a kilenc töltényt a pulton, és melléjük tette a ragasztószalagot.

– A kesztyűt – mondta.

Engedelmeskedtem. A fogammal lehúztam a kesztyűt, és a dzseki után dobtam.

– A cipőt és a zoknit.

Egyik lábamról a másikra ugrándozva, a falnak támaszkodva kikötöttem a cipőfűzőmet, levettem a bakancsot, és a zoknit is lehúztam. A halomra dobtam, egyiket a másik után.

– Vegye le a pólóját – mondta Lila.

– Leveszem, ha maga is leveszi.

Tíz fokkal lejjebb engedte a karját, és megint a két lábam közé lőtt. A hangtompító pukkant, a padlódeszka szilánkokra tört, kis füst szállt fel. A töltényhüvely zörögve elgurult.

Még négy golyója maradt.

– Legközelebb a lábába fogok lőni – közölte Lila.

– A pólót – mondta Szvetlána.

Úgyhogy öt órán belül másodszor is levettem a pólómat egy nő kedvéért. A hátammal a falnak támaszkodtam, és fél kézzel odadobtam a pólót is a ruhakupacra. Pár pillanatig a sebhelyeimet nézték. Úgy tűnt, tetszik nekik. Főleg a srapnel okozta heg. Lila nyelvének rózsaszín, nedves hegye kivillant az ajkai között.

– Most a nadrágot – mondta Szvetlána.

Lilára néztem, és azt mondtam: – Szerintem üres a pisztolya.

– Nem üres, még négy golyó maradt benne. Elég a két lábába meg a két karjába.

– Vegye le a nadrágját – utasított Szvetlána. Kigomboltam a nadrágomat, és lehúztam a cipzárat. A hátamat továbbra is a falnak vetettem, és a ruhakupac felé rúgtam a nadrágot. Szvetlána felemelte, és átkutatta a zsebeit. A konyhapultra pakolta minden holmimat, a kilenc töltény és a szigetelőszalag mellé. A pénzem, bankjegyek és néhány érme. A régi, lejárt útlevelem. A bankkártyám. A metróbérletem. Theresa Lee névjegye. És az összehajtható nyelű fogkefém.

– Ez nem valami sok – jegyezte meg Szvetlána

– Megvan mindenem, amire szükségem van – feleltem. – És semmi olyan, amire nincs.

– Maga szegény ember.

– Nem, nagyon is gazdag vagyok. Ha valakinek megvan mindene, ami kell, ez a jólét meghatározása.

– Akkor megvalósította az amerikai álmot, gazdagon fog meghalni.

– Ez mindenki számára elérhető.

– Nekünk otthon több van.

– Nem kedvelem a kecskéket.

Csönd lett a szobában. Nyirkosnak és hűvösnek éreztem a levegőt. Álltam az egy szál új fehér bokszeralsómban. A P220-as sziklaszilárdan állt Lila kezében. Az izmok úgy duzzadtak a karján, mintha vékony kötelek lennének. A fürdőszoba mellett heverő holttestből tovább folyt a vér. Hajnali öt óra volt, odakint a város kezdett ébredezni.

Szvetlána sürgölődni kezdett, összeszedte egy csomóba a fegyveremet, a cipőmet és a ruháimat és mindent bedobált a konyhapult mögé, aztán a két széket is. Felemelte a földről a telefonomat, kikapcsolta és eldobta. Helyet csinált A lakás nappalija úgy négyszer hat méteres volt. Az egyik hosszabbik fal mellett álltam. Lila fel-alá járkált előttem, jó távol maradva, és állandóan rám szegezte a pisztolyt Aztán megállt a távolabbi sarokban, az ablak mellett, félig felém fordulva.

Szvetlána bement a konyhába. Hallottam, hogy zörögve kihúz egy fiókot, aztán becsukja. Visszajött a nappaliba.

Két kés volt nála. Hosszú henteskések, belezésre, filézésre vagy csontozásra. Fekete nyelük volt és acélpengéjük, kegyetlenül éles, leheletvékony éllel. Szvetlána odadobta az egyiket Lilának, aki szakértő mozdulattal elkapta a szabad kezével. Szvetlána a vele szemben lévő sarokba húzódott. Háromszögben álltunk: Lila negyvenöt fokos szögben tőlem balra, Szvetlána negyvenöt fokos szögben tőlem jobbra.

Lila a felsőtestével elfordult, és odanyomta a falhoz a P220-as hangtompítós végét. Megkereste a markolat végében a kis kallantyút, a hüvelykujjával lenyomta, és kipottyantotta a tárat. A sarokba esett. Három golyó látszott a nyílásában. Tehát egy még volt a töltényürben. A fegyvert eldobta a másik sarokba, Szvetlána mögé. A fegyver és a tár így hat méterre került egymástól, az egyik az egyik nő háta mögött hevert, a másik a másiké mögött.

– Olyan ez, mint egy kincsvadászat – mondta Lila – A fegyverrel nem lehet lőni, ha a tár nincs a helyén, hogy megakadályozzák, hogy véletlenül elsüljön, ha még egy golyó a töltényürben maradt A svájciak nagyon óvatosak. Tehát előbb meg kell szereznie a pisztolyt, aztán a tárat. Vagy fordítva. De előbb persze túl kell jutni rajtunk.

Nem feleltem semmit.

– Ha sikerülne, azt javaslom, használja saját maga ellen az első golyót.

Aztán elmosolyodott, és előbbre lépett Szvetlána ugyanezt tette. Alacsonyan tartották a kést, az ujjaikkal alulról fogták át a nyelét, a hüvelykujjukkal felülről. Mint az utcai harcosok. Mint az igazi szakértők.

A hosszú pengéken megcsillant a fény.

Mozdulatlanul álltam.

– El sem tudja képzelni, mennyire fogjuk élvezni a dolgot – mondta Lila.

Nem csináltam semmit

– A késlekedés jó, csak fokozza a várakozás izgalmát Mozdulatlanul álltam.

– De ha megunjuk a várakozást, akkor elkapjuk. Nem feleltem. Mozdulatlanul álltam.

Aztán hirtelen hátranyúltam, és előrántottam a ragasztószalaggal a derekamhoz erősített Benchmade 3300-ast.

83. fejezet

A hüvelykujjammal megnyomtam a gombját, a penge kattant egyet, és suhogva kiugrott a helyéről. Jó hangos volt a néma szobában, és nem épp örömteli hang. Nem szeretem a késeket, sohasem szerettem. Nem értek hozzájuk igazán.

De van bennem annyi túlélési ösztön, mint másokban.

Talán egy kicsivel több is.

Ötéves korom óta verekszem, és mindeddig kizárólag jelentéktelenebb vereségeket szenvedtem. És az a fajta fickó vagyok, aki mindenből tanul. Láttam már késsel folytatott verekedéseket a világ minden táján. A Távol-Keleten, Európában, az Államok déli részén, a támaszpontok környékén elterülő, isten háta mögötti vidékeken, utcákon, sikátorokban, bárok és biliárdtermek előtt

Az első szabály: ne hagyd, hogy már az elején megvágjanak. Semmi sem gyengíti le hamarabb az embert, mint a vérveszteség.

Szvetlána jó harminc centivel alacsonyabb volt nálam, vaskos és széles, és ennek megfelelően a karja is elég rövid. Lila magasabb volt, a végtagjai hosszabbak, a mozgása kecsesebb. Mindent egybevéve mégis úgy gondoltam, hogy az enyémnél tizenöt centivel hosszabb pengéjű késekkel szemben is én vagyok előnyben.

Ráadásul épp megváltoztattam a játékszabályokat, és ők még mindig próbáltak megbirkózni a meglepetéssel.

Ezenfelül ők a szórakozás kedvéért harcoltak, én viszont az életemért.

Szerettem volna bejutni a konyhába, úgyhogy Szvetlána felé táncoltam, aki elállta az utat Lábujjhegyre állt. a kést a térde magasságában tartotta, balra húzódott, aztán jobbra. Én is alacsonyan tartottam a kést, őt utánozva. Felém sújtott, én hátrahőköltem. A penge sziszegve húzott el a combom előtt. A fenekemet hátratoltam, a vállamat előre, és bevittem egy óriási balhorgot. Az öklöm súrolta a homlokát, aztán oldalról jól telibe találta az orrát.

Teljesen döbbentnek látszott. Mint a legtöbben, akik késsel küzdenek, azt hitte, hogy az egész csak a pengékről szól. Elfeledkezett róla, hogy az embernek két keze van.

Hátratántorodott, közben Lila balról támadott. A kést alacsonyan tartva szurkált felém. A szája félig nyitva volt, ocsmány grimaszra torzult az arca. Erősen koncentrált. Megértette, hogy ez már nem játék, és nem szórakozás. Közelebb ugrott, aztán hátra, próbált kicselezni. Egy pillanatra látszólag meghátrált, állandóan mozgásban volt. Egy ideig így táncoltunk egymás körül, vadul, kifulladva, hirtelen, kurta mozdulatokkal. Por, izzadság és félelem szaga lebegett a levegőben. Egy pillanatra sem vették le a szemüket a késemről, az én tekintetem pedig állandóan ide-oda cikázott, egyikről a másikra.

Szvetlána közelebb lépett, aztán hátrább ugrott. Lila rám támadt, kiegyensúlyozott mozdulattal, lábujjhegyen lendült felém. A csípőmet mindig hátratoltam, a vállamat előrehorgasztottam. Keményen Lila arca felé sújtottam a késsel, óriási erővel, mintha egy labdát akarnék elhajítani százhúsz méter távolságra. Lila hátraugrott. Tudta, hogy nem fogom eltalálni, mert ki fogja védeni. Szvetlána is tudta, hogy nem fogom eltalálni, mert megbízott Lilában.

Én is tudtam, hogy nem fogom eltalálni, mert úgy terveztem, hogy ne találjam el.

Félúton megtorpant a kezem, hirtelen irányt változtattam, és egy durva, meglepetésszerű mozdulattal visszakézből Szvetlána felé suhintottam. Megvágtam a homlokát. Jó keményen odaütődött a kés, éreztem, hogy a penge csontot ér. Egy levágott hajfürt a mellére hullott. A Benchmade pontosan úgy működött, ahogy kellett. D2-es acél. Ha ráejtünk egy tízdollárost, két ötdollárost csinál belőle. Jó tízcentis, vízszintes vágást ejtettem Szvetlána homlokának közepén, egészen a csontig hatolva.

Hátrahőkölt, és mozdulatlanul megállt.

Nem érzett fájdalmat, egyelőre legalábbis.

A homlokot ért vágás soha nem halálos, de nagyon erősen vérzik. A vér másodpercek múlva már a szemébe folyt, és elvakította. Ha lett volna rajtam cipő, ott és akkor megölhettem volna. Elég lett volna egy ütés a térdére, amitől a földre kerül, aztán egy rúgás a fejére. De nem akartam megkockáztatni, hogy eltörjem a lábfejemben lévő csontokat. Ha mozgásképtelenné teszem magam, akkor nekem is végem.

Visszatáncoltam.

Lila utánam.

A csípőmet továbbra is hátratoltam, és kikerültem a sziszegve felém suhintó pengét. Nekiütköztem a hátam mögött lévő falnak. Jól időzítettem, és megvártam, amíg Lila karja a teste elé kerül, aztán oldalra fordultam, és a vállammal jól ellöktem. Lendületből továbbpördült, oda, ahol Szvetlána tántorogva próbálta kitörölni a szeméből a patakzó vért. Félreütöttem a kést tartó kezét, odaugrottam, és megvágtam a nyakát a kulcscsont fölött, aztán visszahátráltam.

Ekkor Lila megvágott.

Rájött, mennyire fontos, hogy minél messzebbről próbáljon elérni. Épp csak az ujjai hegyével fogta a kést, a nyél legvégénél, és úgy suhintott felém. A haja csak úgy repült utána. A vállát előrelógatta, próbált kihasználni minden centiméternyi előnyt, amit csak lehetett. Az elöl lévő lábát mereven kinyújtva megtorpant, közelebb hajolt, és vadul a hasam felé sújtott a késsel.

És el is talált.

Csúnya vágás volt, heves lendülettel, erős karral, borotvaéles pengével. Jó nagy sebet ejtett, egy hosszú, ferde vágást a köldökömnél, a bokszer derékvonala fölött. Nem éreztem fájdalmat, egyelőre legalábbis, csak egy rövid kis jelzést küldött a bőröm, hogy felszakadt.

Egy pillanatra megtorpantam. Nem akartam elhinni, ami történt. Aztán azt tettem, amit mindig, ha megsebeznek: nem elhúzódtam, hanem közelebb mentem. A lendület továbbvitte Lila kezét, elsiklott a csípőm mellett. Én alacsonyan tartottam a késemet. Visszakézből suhintottam vele, és jól megvágtam a combját, aztán a hátsó lábamról elrugaszkodva lendületet vettem, és a bal öklömmel az arcába ütöttem. Telitalálat. Óriási ütés volt. Megpördült tőle, én pedig rávetettem magam Szvetlánára. Az arcát úgy elborította a vér, mintha maszkot viselne. Jobbra suhintott a késsel, aztán balra. Elölről védtelenül hagyta a testét. Odaléptem, és végighasítottam a jobb karja belső felét, egészen a csontig, átvágva az ereket és az ínszalagokat. Felordított, de nem a fájdalomtól – az majd később jön, vagy akkor sem. A félelemtől ordított fel, mert tudta, hogy vége. A karja hasznavehetetlenné vált. A vállára mért ütéssel megfordítottam, és megszúrtam a veséjénél. A tízcentis penge teljesen beleszaladt, aztán jó erősen oldalra rántottam. Könnyű volt megtenni, ezen a részen már nincsenek bordák, nem akad meg a penge csontban. A vesén jó sok vér áramlik át. Mindenféle artéria van itt. Kérdezzenek meg egy dialíziskezelésre járó beteget. Az ember teljes vérkészlete áthalad a veséken, naponta többször, literszámra. Szvetlána esetében már csak beáramlott, de onnan tovább nem.

Térdre rogyott. Lila közben a fejét rázta, hogy kitisztuljon. Az orra eltört. A tökéletes arcának vége. Rám vetette magát, én úgy tettem, mintha balra húzódnék, de aztán jobbra lendültem. Körbetáncoltuk a térdelő Szvetlánát. Egy teljes kört megtettünk. Visszaértem oda, ahonnan kiindultam, és elhátráltam a konyha felé. Beléptem a két pult közé. Megragadtam az egyik széket, amit Szvetlána rakott oda, és bal kézzel Lilához vágtam. Elhúzódott előle, és összegörnyedt, a hátát találta el.

Kimentem a konyhából, és Szvetlána mögé léptem. Megragadtam a haját, és hátrarántottam a fejét. Előrehajoltam, és elvágtam a torkát, fültől fülig. Elég sokat kellett fűrészelni. Izmok, zsírszövet, kemény hús, ínak. Az acél karcolta a csontot Fura, hörgő hangokat adott az átvágott légcsöve, zihálva szörcsögött. Szökőkútként lövellt ki a vér az artériákból, és mindent beterített előtte a földön. Egészen a falig spriccelt. Eláztatta a kezemet is, síkos lett tőle. Elengedtem a haját, és előreesett. Az arca nagy puffanással a padlónak ütődött.

Zihálva odébb léptem.

Lila zihálva szembefordult velem.

A szoba fojtogatóan melegnek érződött, és fémes vérszag töltötte be.

– Egy megvolt – mondtam.

– De egy még talpon van – felelte.

Bólintottam. – Úgy látszik, a tanítvány jobb a mesterénél.

– Ki mondta, hogy én vagyok a tanítvány?

A combja csúnyán vérzett. Nagy vágás éktelenkedett a fekete anyagon, a vér végigfolyt a lábán. A cipője átázott. Az én bokszerem is. Fehér helyett már piros volt Lenéztem, és láttam, hogy ömlik a vér a sebemből. Csúnya vágás volt. De a régi heg megmentett. A srapnel okozta seb, amit Bejrútban szereztem, valamikor nagyon régen. A megvastagodott fehér forradás. A tábori kórházban ügyetlen öltésekkel varrták össze a sebet, az öltések helye kemény volt és göcsörtös, annyira, hogy a kés pengéje megakadt benne, és félrecsúszott. Ha ez nincs, sokkal hosszabb és mélyebb lett volna a vágás. Éveken át zokon vettem, amiért ilyen elkapkodott munkát végeztek a műtőben, de most már hálás voltam érte.

Lila törött orra vérezni kezdett. A vér lefolyt a szájáig, köhögni és köpködni kezdett tőle. Lenézett a padlóra. Meglátta Szvetlána kését. Egyre terjedő vértócsa vette körül. A vér már kezdett megalvadni. Beszivárgott a régi padlódeszkák repedéseibe. Lila bal karja megmozdult, aztán megtorpant. Ha lehajol, hogy felvegye Szvetlána kését, akkor sebezhető lesz. Ugyanez állt rám is. Másfél méterre voltam a pisztolytól, Lila másfél méterre volt a tártól.

Kezdtem fájdalmat érezni. A fejem kóválygott, zúgott a fülem. Kezdett vészesen leesni a vérnyomásom.

– Ha szépen megkér, hagyom elmenni – mondta Lila.

– Nem kérem.

– Úgyis veszíteni fog.

– Arról ne is álmodjon.

– Kész vagyok az utolsó leheletemig küzdeni.

– Nemigen van más választása. A döntés már megtörtént.

– Képes lenne megölni egy nőt?

– Épp most tettem meg.

– Egy olyan nőt, mint én?

– Főleg egy olyat.

Megint köpött egyet, és zihálva vette a levegőt a száján keresztül. Köhögött, aztán lenézett a lábára. Bólintott, és annyit mondott. – Oké. – Aztán felnézett rám a lélegzetelállító szemével.

Mozdulatlanul álltam.

– Ha komolyan gondolja, most kell megtennie – mondta.

Bólintottam. Komolyan gondoltam. Úgyhogy meg is tettem. Gyenge voltam, de így is könnyű volt. A sérült lába lelassította. Nehezen szedte a levegőt a törött arccsontjai miatt. A vér összegyűlt a torkában. Szédelgett, és kábult volt az ütéstől. Elvettem a konyhából a másik széket, és nekirontottam vele. Nem tudott védekezni. Beszorítottam a sarokba, kétszer megütöttem vele, amíg ki nem ejtette a kést kezéből, és elesett Aztán leguggoltam mellé, és megfojtottam. Lassan, mert nagyon fogyott az erőm. De nem akartam a kést használni. Nem szeretem a késeket.

Utána visszabotorkáltam a konyhába, leöblítettem a késemet a csap alatt, aztán a hegyével kivágtam egy pillangó alakú darabkát a ragasztószalagból. Az ujjaimmal összehúztam a hasamon a sebet, és összeragasztottam. Másfél dollár egy ilyen ragasztószalag, minden barkácsboltban kapható. Alapvető felszerelés. Nagy nehezen magamra rángattam a ruháimat. Mindent visszapakoltam a zsebeimbe. Felvettem a bakancsot.

Aztán leültem a földre, épp csak egy percre. De aztán hosszabb idő lett belőle. Egy orvos azt mondaná, elájultam, én inkább azt hogy csak elaludtam.

84. fejezet

Egy kórházi ágyon tértem magamhoz. Papir hálóing volt rajtam. Az óra a fejemben délután négy órát mutatott Tíz órán át aludtam. A számban érzett ízből úgy sejtettem, főleg a gyógyszereknek köszönhetően. Az ujjamra műszer volt csíptetve, amely valószínűleg a nővérszobában lévő monitorokhoz vezetett. A műszer valami változást jelezhetett a szívverésemben, mert úgy egy perccel az után, hogy felébredtem, csomó ember tódult be a kórterembe. Egy orvos, egy ápoló, aztán Jacob Mark, aztán Theresa Lee, aztán Springfield, végül Sansom. Az orvos nő volt, az ápoló viszont férfi.

A doktornő egy percig tett-vett körülöttem, ellenőrizte a kórlapot, és megnézte a monitorokat. Aztán felemelte a csuklómat és kitapintotta a pulzusomat, ami eléggé feleslegesnek tűnt a rendelkezésre álló technológia mellett. Aztán a fel sem tett kérdésemre válaszul közölte, hogy a Bellevue Kórházban vagyok, és az állapotom rendkívül kielégítő. A sürgősségi osztályon, ahová bevittek, kitisztították és összevarrták a sebet, telepumpáltak antibiotikumokkal, kaptam tetanuszinjekciót, és három egység vért is. Azt mondta, egy hónapig ne emeljek nehéz dolgokat, aztán távozott is. Az ápoló vele ment.

Theresa Lee-re néztem, és megkérdeztem: – Mi történt velem?

– Nem emlékszel?

– Persze, hogy emlékszem, de mi a hivatalos verzió?

– Az utcán találtak rád a Village keleti részén, ismeretlen eredetű szúrt sebbel, ilyesmi gyakran előfordul. A toxikológiai vizsgálat bar-biturát nyomait mutatta ki a szervezetedben. Azt hiszik, drogkereskedő vagy, és egy balul elsült üzlet áldozata lettél.

– A rendőrségnek szóltak?

– Én vagyok a rendőrség.

– És hogy kerültem a Village keleti részére?

– Nem voltál ott, csak mi mondtuk. Rögtön idehoztunk a kórházba.

– Kik?

– Én és Mr. Springfield.

– Hogy találtatok meg?

– Háromszögeléssel, a mobiltelefon alapján. Nagyjából meg tudtuk állapítani a környéket, ahol keresgélni kell. A pontos cím Mr. Springfield ötlete volt.

Springfield megszólalt: – Egy bizonyos mudzsáhid vezér úgy huszonöt évvel ezelőtt beszélt nekünk arról, hogy szeretnek visszatérni a régi, elhagyott búvóhelyeikre.

– Lesz valami következménye a dolognak? – kérdeztem.

– Nem – mondta John Sansom.

Ez ilyen egyszerű.

– Biztos benne? – kérdeztem. – Kilenc hulla van abban a házban.

– A Védelmi Minisztérium emberei már ott vannak. Kiadnak majd egy sajtónyilatkozatot, mely szerint nem kommentálják az eseményeket, mindezt sokat sejtető vigyorral, hogy mindenki azt higgye, az ő érdemük, ami történt.

– És tegyük fel, hogy közben megváltozik a politikai széljárás? Maga is tudja, hogy ilyesmi elő szokott fordulni.

– Mint egy bűncselekmény helyszíne, teljesen hasznavehetetlen az a ház. Minden nyom el lett törölve.

– Ott van a vérem.

– Rengeteg vér van ott. Nagyon régi épület. Ha nekiállnak vizsgálódni, leginkább patkány-DNS-t fognak találni.

– Vér volt a ruháimon.

– A kórház elégette őket – mondta Theresa.

– Miért?

– Veszélyes hulladéknak számít.

– Vadonatújak voltak.

– Teljesen átáztatta őket a vér. Manapság senki se vállal szívesen kockázatot ilyesmivel.

– Ott vannak a jobbkezes ujjlenyomataim – mondtam. – Az ablakok belső fogantyúján és a padlás csapóajtaján.

– Régi épület – mondta Sansom. – Le fogják bontani, és rég más épül a helyére, mire megváltozna a politikai széljárás.

– A töltényhüvelyek – mondtam.

– Standard töltények, a Védelmi Minisztérium hírszerzése is ilyet használ. Biztos vagyok benne, hogy el vannak ragadtatva tőle. Valószínűleg a médiának is kiszivárogtatnak majd egyet.

– És még mindig keresnek engem?

– Nem tehetik, az összezavarná a meséjüket.

– Védik a felségterületüket.

– És most úgy tűnik, épp megnyerték a háborút. Bólintottam.

– Hol van a pendrive? – kérdezte Sansom. Jacob Markra pillantottam. – Maga jól van?

– Nem igazán – felelte.

– Végig kell hallgatnia egy-két kellemetlen dolgot – mondtam.

– Oké – bólintott.

Feltápászkodtam ülő helyzetbe. Egyáltalán nem éreztem fájdalmat. Úgy sejtettem, tele lehetek fájdalomcsillapítóval. Felhúztam a térdemet, kis sátrat formálva a takaróból, és belestem a kórházi hálóing széle alá. Nem láttam a sebet, az egész felsőtestem be volt kötözve.

– Azt mondta, oda tud vezetni az ötméteres körzetébe – szólalt meg Sansom.

Megráztam a fejemet. – Már nem. Közben eltelt némi idő. Most már csak megpróbálhatjuk kiszámítani, hol lehet.

– Remek. Szóval végig csak blöffölt. Nem is tudja, hol van.

– Nagyjából ismerjük az egész történetet – mondtam. – Majdnem három hónapon át tervezgették az akciót, aztán az utolsó egy hétben hajtották végre. Susant a fiával zsarolták, így kényszerítették. Idejött kocsival Annandale-ből, elakadt egy négyórás dugóban, mondjuk, úgy este kilenctől hajnali egyig, aztán valamivel éjjel kettő előtt érkezett meg Manhattanbe. Gondolom, azt pontosan meg tudjuk állapítani, mikor hajtott ki a Holland-alagútból. Tehát csak annyi a dolgunk, hogy visszafelé következtessünk, és kiszámítsuk, hol lehetett elakadva a kocsija éjfélkor.

– És ez mennyiben segít nekünk?

– Mert éjfélkor Susan kidobta a pendrive-ot a kocsija ablakán.

– Ezt meg honnan tudja?

– Mert amikor megérkezett, nem volt nála mobiltelefon. Sansom Lee-re pillantott, ő pedig bólintott. – Kulcsok és tárca, csak ennyi volt nála. A kocsijában sem volt telefon. Az FBI leltárt készített a tartalmáról.

– Nem mindenki használ mobiltelefont – mondta Sansom.

– Ez igaz – feleltem. – Én vagyok az egyetlen. Az egyetlen a világon, akinek nincs mobilja. Egy olyan embernek, mint Susan, bizonyára volt.

– Volt neki – szólt közbe Jacob Mark.

– És? – kérdezte Sansom.

– Hothék kitűztek egy határidőt, szinte biztos, hogy az éjfélt. Susan nem jelent meg. Hothék tettek egy fenyegetést, amit aztán be is váltottak. És be is bizonyították Susannek. Elküldtek egy fényképet a mobiljára, vagy talán videofelvételt. Peter kikötözve az asztalon, talán az első vágást is láthatta. Susan pontban éjfélkor megváltozott, egyik pillanatról a másikra. Ott ült tehetetlenül, beragadva a dugóban.

A telefon hirtelen iszonyatos és visszataszító lett a kezében. Kihajította az ablakon. Aztán utánadobta a pendrive-ot, minden bajának jelképét. Még mindig ott kell hogy heverjen mindkettő az l-95-ös út mentén a szemét között. Nincs más magyarázat. Mindenki hallgatott.

– Talán a középső füves elválasztósávban – folytattam. – Susan nyilván a belső, gyors sávban haladt, mert nagyon sietett. A mobiltelefont megpróbálhattuk volna megkeresni, de gondolom, már túl késő, azóta nyilván lemerült

Egy teljes percre csönd lett a szobában. Csak a műszerek zúgtak és pittyegtek halkan.

– Ez őrültség – szólalt meg Sansom. – Hothéknak tudniuk kellett, hogy így kicsúszik a kezükből a pendrive, abban a pillanatban, hogy elküldik Susannek azt a képet. Feladták az eszközt, amivel zsarolták. Susan akár egyenesen a rendőrségre is mehetett volna.

– Erre két válasz van – mondtam. – Hothék bizonyos értelemben tényleg őrültek voltak. Fundamentalisták. Nekik minden fekete-fehér, nincsenek finom árnyalatok. A fenyegetés az fenyegetés. Az éjfél az éjfél. De a kockázatuk minimális volt. Egy emberük egész úton követte Susant. Megakadályozhatta volna, hogy a rendőrségre menjen.

– Kicsoda?

– A huszadik emberük. Nem hiszem, hogy véletlenül maradt le a többiektől, és azért ment Washingtonon keresztül. Nem véletlenül szalasztotta el a csatlakozást Isztambulban, hanem az utolsó pillanatban változtattak a terveken. Rájöttek, hogy egy ilyen akcióhoz kell egy ember Washingtonban is. Valószínűleg a folyó túloldalán szállt meg, ahol a Pentagonban dolgozók laknak. Tehát a huszadik ember egyenesen odautazott, aztán mindvégig követte Susant. Útközben úgy öt-tíz kocsival lehetett mögötte egész úton. Ami be is vált, egészen addig, amíg el nem akadtak a dugóban. Ha egy dugóban öt-tíz kocsival van lemaradva valaki, az olyan, mint ha egy mérfölddel lenne lemaradva. Teljesen beragadt, lehet, hogy egy jó nagy sportkocsi állt előtte, ami eltakarta a kilátást. Nem láthatta, mi történt. De tovább követte Susant. Ott volt a metrón is, kosárlabdamezben. Amikor újból találkoztunk, rögtön az futott át az agyamon, hogy ismerős valahonnan, de aztán nem tudtam megállapítani, kicsoda, mert egy másodperccel később már szétlőttem az arcát.

Ismét csönd lett. Aztán Sansom megkérdezte: – Szóval, hol lehetett Susan éjfélkor?

– Ki lehet számítani az idő, a távolság és az átlagos sebesség alapján – feleltem. – Kell hozzá egy térkép, vonalzó, papír meg ceruza.

Jacob Mark, aki jersey-i volt, közbeszólt, azt mondta, ismer ottani rendőröket, akik éjjel-nappal az l-95-ösön járőröznek. Úgy ismerik az egész környéket, mint a tenyerüket. Kamerák is vannak felszerelve, a felvételek segíthetnek a számítások elvégzésében. Az autópályarendőrség együtt fog működni. Mindenki bekapcsolódott a beszélgetésbe, rám már nem is figyeltek. Hátradőltem a párnán, aztán mindenki kifelé indult a kórteremből. Springfield maradt utolsónak. Megállt az ajtóban, visszanézett, és megkérdezte: – Hogy érzi magát Lila Hoth miatt?

– Remekül – feleltem.

– Tényleg? Én nem így éreznék. Majdnem elintézte két nő. Hanyag munkát végzett. Ha ilyesmit csinál az ember, vagy csinálja rendesen, vagy sehogy.

– Nem volt túl sok töltényem.

– Harminc tölténye volt. Egyesével kellett volna kilőnie őket Csak a düh vitte rá, hogy hármas sorozatot használjon. Hagyta, hogy az érzelmei befolyásolják. Én figyelmeztettem.

Egy hosszú másodpercig kifejezéstelen arccal nézett rám, aztán kilépett a folyosóra. Soha többé nem láttam.

Theresa Lee két órával később visszajött. Egy szatyor volt nála. Azt mondta, a kórháznak kell az ágy, úgyhogy a rendőrség kivett nekem egy szállodai szobát. Vásárolt nekem ruhákat, megmutatta. Cipőt, zoknit, farmert, bokszeralsót és inget, mindent ugyanolyan méretben, mint amilyet a kórházban elégettek. A cipő, a zokni, a farmer és a bokszer jó volt. Az ing viszont fura. Puha, használtnak kinéző fehér pamutanyagból volt, mikroszkóp alatt nézve biztos jó bolyhos. Hosszú ujjú volt, testhezálló szabású, a nyakánál három gombbal. Olyan volt, mint egy régimódi fehérnemű. Úgy fogok festeni benne, mint a saját nagyapám. Vagy mint egy kaliforniai aranyásó 1849-ből.

– Köszönöm – mondtam.

Elmesélte, hogy a többiek már dolgoznak a számításokon. Épp azon vitatkoznak, hogy milyen útvonalon ment Susan a Tumpike-tól a Holland-alagútig. A helybéliek, akik ismerősek arrafelé, általában levágják az utat olyan kis mellékutcákon, amelyekről a táblák alapján nem is gondolná az ember, hogy arra is lehet menni.

– Susan nem volt helybéli.

Theresa egyetértett. Szerinte Susan a nyilvánvaló, táblákkal is jelzett útvonalon haladt.

Aztán azt mondta: – Nem fogják megtalálni azt a fotót, ugye, tudod?

– Gondolod?

– Persze a pendrive-ot meg fogják találni. De majd azt mondják, hogy nem lehetett leolvasni, áthajtott rajta egy autó, tönkrement, összetört, vagy hogy végül is nem volt rajta semmi fontos.

Nem válaszoltam.

– Mérget vehetünk rá, hogy így lesz – mondta Theresa. – Ismerem a politikusokat, és ismerem a kormányt.

Aztán megkérdezte: – Hogy érzed magad Lila Hoth miatt?

– Mindent egybevéve csak azt bánom, hogy odamentem Susan-hez a metrón. Bárcsak hagytam volna még pár megállót menni.

– Tévedtem abban, amit mondtam. Nem te adtad meg neki az utolsó lökést. Ezen semmiképp nem tehette volna túl magát.

– Épp ellenkezőleg – mondtam. – Volt egy fél pár zokni a kocsijában?

Lee végiggondolta az FBI leltárjegyzékét. Végül bólintott.

– Tiszta? – kérdeztem.

– Igen – felelte.

– Akkor gondoljunk bele, hogy indulhatott neki Susan. Egy rémálomba csöppent, de még nem biztos benne teljesen, mennyire rossz a helyzet. Nem tudja rávenni magát, hogy elhiggye, tényleg olyan szörnyű, mint ahogy gyanítja. Talán csak egy beteges tréfa az egész, vagy üres fenyegetés. Vagy blöff. De azért nem volt biztos benne. Úgy öltözött fel, mintha munkába menne, fekete nadrág, fehér blúz. Egy ismeretlen helyre kellett mennie, a nagy, veszélyes városba. Egy magányos nő, Virginiában él, évek óta a hadsereg közelében dolgozik. Tehát fogja, és magával viszi a pisztolyát. Valószínűleg ki sem csomagolta a zokniból, amiben a fiókban tartotta. A táskájába teszi, elindul. Elakad a dugóban. Odatelefonál, vagy talán Hothék hívják fel. Nem hallgatnak rá. Fanatikusak és külföldiek, nem értik a helyzetet. Azt hiszik, a dugó csak valami üres kifogás.

– Aztán Susan megkapja az éjféli üzenetet.

– És megváltozik. A lényeg az, hogy van ideje átgondolni a dolgokat, és megváltozni. Be van ragadva a dugóba, nem tud továbbmenni. A rendőrségre nem mehet. Nem hajthat neki egy útszéli villanyoszlopnak kilencven mérföldes sebességgel. Csapdában van. Csak ül ott, és gondolkodik. Nincs más választása. És végül döntésre jut Elhatározza, hogy bosszút áll a fiáért. Tervet kovácsol. Előveszi a pisztolyt a zokniból. Észreveszi, hogy a hátsó ülésen ott hever egy fekete dzseki, talán tél óta ott volt. Sötét ruhákat akar. Felveszi. Végül megindul a kocsisor, és ő továbbhajt New Yorkba.

– Na és a lista?

– Susan átlagember volt. Talán ha egy ilyen ember arra készül, hogy megöljön valakit, az ugyanolyan viselkedést vált ki belőle, mintha öngyilkosságra készülne. Próbálta felkészíteni magát, mintha egy hegyre kapaszkodna fel, de még nem ért egészen a csúcsra. Túl korán megzavartam, úgyhogy feladta. A könnyebb kiutat választotta. Lehet, hogy mire odaérünk az 59. utcához, már készen állt volna.

– Jobb így, hogy nem kellett végigcsinálnia.

– Lehet, hogy ő győzött volna. Lila számított volna arra, hogy elővesz valamit a zsebéből vagy a táskájából, de arra nem, hogy egy pisztolyt. Nagy meglepetésként érte volna.

– Egy hatlövetű volt nála, és huszonkét emberrel állt szemben. Bólintottam. – Meghalt volna, persze. De talán elégedetten hal meg.

Egy nappal később Theresa újból meglátogatott a szállodában. Elmesélte, hogy Sansom kiszámította, mi lehet a legvalószínűbb hely, és a jersey-i autópálya-rendőrség emberei narancssárga kordonokkal lezárták a fél mérföld hosszúságú részt. Háromórányi kutatás után meg is találták Susan mobiltelefonját. Egy másodperccel ezután, alig több mint egy méterrel odébb, a pendrive-ot is.

Áthajtott rajta egy autó. Össze volt törve, tönkrement. Nem lehetett leolvasni.

Másnap elutaztam New Yorkból. Dél felé indultam. A következő két hét túlnyomó részét azzal töltöttem, hogy megszállottan azon töprengtem, mi lehetett azon a fotón. Mindenféle ötlet megfordult a fejemben, hogy mivel szeghette meg Bin Laden az iszlám sarla törvényeit. Némelyikben háziállatok is szerepeltek. A Korengal-völgyi sátorban lejátszódott, élénken elképzelt jelenetek váltakoztak a fejemben azzal az emlékképpel, amikor arcon ütöttem Lila Hothot. A hatalmas balegyenes, a csontok és a porcok reccsenése az öklöm alatt. A tönkretett arca. Újra meg újra lejátszódott előttem az egész, nem tudom, miért. Előtte megvágtam egy késsel, később megfojtottam, de ezekre alig emlékeztem. Talán tudat alatt mélységesen ellenkezik az elveimmel, hogy megüssek egy nőL Teljesen logikátlan volt az egész.

Végül aztán az emlékképek elhalványodtak, és kezdtem megunni, hogy elképzeljem, amint Oszama bin Laden kecskéken tölti kedvét. Egy hónap elteltével el is feledkeztem az egészről. A sebem nagyon szépen begyógyult. Fehér, hajszálvékony heg maradt utána, az öltések aprók voltak és szabályosak. Úgy festett az alsótestem, mint az illusztrációk egy orvosi tankönyvből arról, hogyan kell az ilyet jól csinálni, és hogyan rosszul. De sohasem felejtettem el, hogy azok a régi, ügyetlen öltések megmentették az életemet. Minden rosszban van valami jó. Végül mégiscsak szerencsés örökséget hagyott maga után a bejrúti robbantás, amelyet ismeretlen személyek terveltek ki, pénzeltek és hajtottak végre.

Tartalom

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33.fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- 41. fejezet

- 42. fejezet

- 43. fejezet

- 44. fejezet

- 45. fejezet

- 46. fejezet

- 47. fejezet

- 48. fejezet

- 49. fejezet

- 50. fejezet

- 51. fejezet

- 52. fejezet

- 53. fejezet

- 54. fejezet

- 55. fejezet

- 56. fejezet

- 57. fejezet

- 58. fejezet

- 59. fejezet

- 60. fejezet

- 61. fejezet

- 62. fejezet

- 63. fejezet

- 64. fejezet

- 65. fejezet

- 66. fejezet

- 67. fejezet

- 68. fejezet

- 69. fejezet

- 70. fejezet

- 71. fejezet

- 72. fejezet

- 73. fejezet

- 74. fejezet

- 75. fejezet

- 76. fejezet

- 77. fejezet

- 78. fejezet

- 79. fejezet

- 80. fejezet

- 81. fejezet

- 82. fejezet

- 83. fejezet

- 84. fejezet

Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33.fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet