VILÁGSIKEREK

Lee Child

Csak egy lövés

Magányos mesterlövész irányozza fegyverét az amerikai kisváros sétálóutcájának forgatagára, és játszi könnyedséggel megöl öt ártatlan embert. Az értelmetlen mészárlást villámgyors rendőrségi akció követi - a profi rendőri munkával rögzített nyomok James Barr ex-katonához vezetnek. Jack Reacher, Lee Child regényeinek (Hiba nélkül, Eltűnt ellenség, Kétélű fegyver) kemény öklű, állandó hőse, mióta elbocsátották a seregből, állandóan úton van, s ha valaki meg akarná találni, a lehetetlenre vállalkozna. Amikor azonban a letartóztatott orvlövész, Barr, a nyilvánvaló bizonyítékok ellenére nem tesz vallomást, s csak annyit hajlandó mondani, „kerítsék elő Jack Reachert", a volt katonai rendőr már útban is van az indianai kisváros felé. Mi köti össze a pszichopata gyilkost a vándorló ex-katonával? Sötét, egészen magas körökbe vezető titkok tárulnak fel a múltból s nem kevésbé a jelenből: politikai színjáték, korrupció, piti bűnözők és hétpróbás maffiózók, árulás, csalás, gyilkosságok. Reacher, a magányos hős ezúttal nem egyedül küzd: egy ugyancsak ex-katona mesterlövész mellett három fiatal nő – az ügyvéd, a tévésztár és a hajdani szerető, a Pentagon tisztje – segíti, hogy bevégezze küldetését, elkapja a rejtélyes „bábjátékost", s megint nekivághasson az országútnak, újabb kalandok felé... Lee Child, a hazánkban is népszerű bestseller író pergő mondataival és bravúros cselekményszövésével ezúttal is rabul ejti olvasóit.

GENERAL PRESS KIADÓ

alapítva 1988-ban

A mű eredeti címe One Shot

Copyright © Lee Child 2005

Hungarian translation © ERDÉLYI ANDRÁS

© GENERAL PRESS KIADÓ

Fordította ERDÉLYI ANDRÁS.

Szerkesztette KOCSIS ANIKÓ

A borítótervet GREGOR LÁSZLÓ készítette

ISSN 1416-7026 ISBN 963 9648 13 2

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Irodalmi vezető BESZE BARBARA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő BENDA LUCA

Nyomdai előkészítés TORDAS és TÁRSA Kft.

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt. Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

1. fejezet

Péntek. Délután öt óra. Ilyenkor a legnehezebb észrevétlenül keresztülhajtani a városon. Vagy talán a legkönnyebb. Hiszen pénteken délután ötkor senki nem figyel semmire. Csak az úttestre maga előtt.

A fegyveres férfi észak felé tartott. Nem gyorsan, nem is lassan. Világos színű egyterűje hajdan szebb napokat látott. Egyedül ült a kocsiban. Világos ballonkabátot viselt, és olyanfajta formátlan, kerek kalapot, melyet idősebb urak nyomnak a fejükbe a golfpályán, ha kisüt a nap vagy megered az eső. A világos kalapon kéttónusú piros szalag díszelgett. A fejfedőt mélyen a homlokába húzta. A kabát magasan fölgombolva. A férfi napszemüveget viselt, noha a kocsinak sötétített ablakai voltak, ráadásul az eget felhők borították. A kezét kesztyűbe bújtatta, jóllehet három hónapja már, hogy a tél búcsút intett, s az idő egyáltalán nem volt hideg.

Ahol a First Street elkezd a hegyre kapaszkodni, a forgalom már csak lépésben haladt. Aztán teljesen leállt, mert útfelbontás miatt a két sávból csak az egyik volt járható. A város tele volt útakadályokkal. Kocsival közlekedni lassan egy éve lázálom volt errefelé. Kátyúk, sóderes teherautók, betontuskók, aszfaltozógépek mindenütt. A férfi elemelte a kezét a kormányról. Felhúzta a kézelőjét. Az órájára nézett.

Tizenegy perc.

Türelem!

Lábát levette a fékről, és előrearaszolt egy kicsit. Aztán megint megállt, ott, ahol az út összeszűkült, a járda kiszélesedett, vagyis ahol a belvárosi vásárlónegyed kezdődött. Nagy üzletek sorakoztak mindkét oldalon, mindegyik egy kicsivel magasabb, mint az előző, az emelkedő miatt. A széles járda tág teret adott a járókelőknek a korzózáshoz. Kovácsoltvas zászlótartók, öntöttvas lámpaoszlopok sorakoztak kordonként a gyalogosok és az autók között. A kocsik alig mozdultak. A férfi megint az órájára nézett.

Nyolc perc.

Türelem!

Száz méterrel arrébb a torlódás valamelyest lazulni látszott. Az út kiszélesedett, bárok és üzletek sorakoztak kétoldalt. Aztán bal kéz felől egy parkolóház, s közvetlenül mellette újabb építkezés: a garázst bővítették. Elöl az utat egy alacsony fal zárta le. Mögötte egy pláza szeles sétálóutcája medencével és díszes szökőkúttal. A plázától balra a régi városi könyvtár. Jobbra új irodaépület. Mögötte egy fekete üvegtorony. A plázát körülvevő fal mentén az út éles szögben jobbra kanyarodott, és nyugat felé ment tovább, limlomos hátsó kijáratok és raktárhelyiségek mellett haladt el, majd az autópálya hídja alatt vezetett át.

A férfi az egyterűvel még a pláza előtti kanyarnál lelassított, balra kanyarodott, és behajtott a parkolóházba, egyenesen a rámpára. Sorompó nem volt, mivel mindegyik parkolóhelyhez külön parkolóóra tartozott. Ezért nem volt kassza, nem kellett tanúval, jeggyel vagy bármi más hátrahagyott nyommal számolni. A férfi mindezzel pontosan tisztában volt. Fölhajtott a második szintre, és a legtávolabbi sarokban állította le a kocsit. Kiszállt, s míg hagyta a motort járni, a parkolóhelyről eltávolította a narancssárga kúpot, hogy beállhasson. Ez volt a régi épületrész utolsó parkolóhelye, innentől kezdődött a toldaléképület.

Beállt az üres helyre, majd leállította a motort. Mozdulatlanul ült egy pillanatig. A garázs csöndes volt, tele néma autóval. Az utolsó helyet tartotta fenn magának a forgalomterelő sárga kúppal. A garázs mindig tele volt, a férfi tudta ezt. Ezért bővítették nemrégiben a duplájára. Mivel a vásárlók használták, most csend volt. Senki nem indul el délután ötkor, a csúcsforgalom kellős közepén. Vagy négy előtt ülnek kocsiba, vagy megvárják a hat órát.

Az órájára nézett.

Négy perc.

Nyugi!

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiszállt. Elővett egy fémpénzt a zsebéből, becsúsztatta a parkolóórába. Keményen elfordította a kis kart, és hallotta, ahogy az érme lehull. A kijelző egyórás parkolási időt jelzett cserébe. Csend volt. A levegőt a parkoló autók szaga töltötte meg. Benzin, gumi, kipufogógáz szaga.

Még mindig a kocsi mellett állt. A lábán kopott sivatagi csizma. Khakiszínű antilopbőr, szimpla fűzőkarikák, fehér kreppgumitalp – angol gyártmány Clarktól, a Különleges Egység katonái hordtak ilyet előszeretettel, jellegzetes formatervezés, mely legalább hatvan éve változatlan.

Visszanézett a parkolóórára. Ötvenkilenc perc Ennyire nincs szüksége. Kinyitotta a kocsi elhúzható hátsó ajtaját, fölhajtott egy takarót, mely alatt ott hevert a fegyver. Egy Springfield M1A Super Match volt, automata utántöltővel, amerikai diófa tussal, nehéz, osztályon felüli csővel, tíz tárral, mely .308-as kaliberre volt töltve. A kereskedelemben beszerezhető pontos megfelelője volt annak az M14-es automata, utántöltős mesterlövész puskának, amelyet még a hadseregben használt sok-sok évvel ezelőtt. Jó fegyver volt. Lehet, hogy nem a legkorszerűbb, de a célnak megfelel. Végtére is nem valami különlegesen nagy távolságra akar lőni vele. Lake City M852-esekkel volt betárazva. A kedvenc tölténye. Szövetségi töltet, Sierra Matchking 168-as keverék; a töltet alighanem jobb, mint maga a fegyver. Kissé szerencsétlen párosítás.

Fülelt, majd csöndben kiemelte a fegyvert a hátsó ülésről. Elsétált vele a régi és az új garázs közötti határvonalig. Félhüvelyknyi repedés húzódott a régi és az új beton között. Mint egy demarkációs vonal. Nyilván illesztési hézag a nyári hőség miatt, úgy vélte, jó lett volna, ha kitöltik lágy szurokkal. Közvetlenül a rés fölött két oszlop közé kifeszítve egy sárga-fekete szalag: Figyelem! Belépni tilos! A férfi fél térdre ereszkedett, és átcsúszott alatta, újra fölegyenesedett, és belépett a lezárt építési területre.

Az új beton helyenként simára volt vakolva, másutt érdes volt még a felülete. Fapalánkokon lehetett közlekedni. Félig telt és üres cementes zsákok mindenfelé. Áthidaló gerendák. Csupasz égők, kikapcsolva. Üres talicskák, összelapított ásványvizes palackok. Kábelkötegek, zúzalékkőhalmok, indokolatlan hosszúságú épületfák, csöndesen álló betonkeverők. Mindent szürke cementréteg borított, finom, mint a síkpor. Nyirkos mészszag.

A férfi a fegyverrel továbbhaladt a sötétben, míg az új, északkeleti szeglethez nem ért. Ott megállt, hátát egy érdes felületű oszlopnak támasztotta, és csöndben várt. Két és fél méterre lehetett az új garázs peremfalától. Észak felé nyílt innen kilátás. A fal csípőmagasságban húzódott. Még nem készült el. Már ki voltak fúrva a csapszegek a fémkorláthoz, amely megakadályozza majd, hogy a kocsik a betonnak ütközzenek. A padlóban ott volt a helyük az új parkolóórák tartóoszlopainak.

A fegyveres férfi tovább araszolt, egészen addig, amíg a két lapockája között érezte az oszlop sarkát. Most észak-északkelet felé nézett. Közvetlenül a plázára. A díszmedence hosszú, keskeny négyszöge húzódott alatta. Hatszor húszas lehetett. Mint egy nagy vízgyűjtő. Csípőmagasságban négy fal vette körül. A vízfelület loccsanva nyaldosta a belső oldalfalát. A férfi látószöge mértani pontosságú átlós vonalat képezett a medence innenső és az átelleni sarka között. A víz talán harminc centi mély lehetett. A szökőkút hajszálpontosan a medence közepén csobogott. Fölhallatszott a csobogás az utcazajjal együtt. A medence elülső fala alig egy méterre volt a pláza falától, mely a First Streetet a bevásárlóközponttól elválasztotta. A két alacsony fal egymáshoz közel, és egymással párhuzamosan futott kelet-nyugati irányban, egy szűk gyalogfolyosót képezve.

A férfi a garázs második szintjén tartózkodott, de mivel a First Street a hegyoldalra kapaszkodott, ez azt jelentette, hogy a pláza alig egy emelettel volt lejjebb, mint ő. Volt egy határozott dőlésszög, noha csekély. A plázától jobbra egy új irodaépület ajtaját láthatta. Lepusztult hely volt. Megépítették, de bérlők számára kiadni nem tudták, s ezzel a férfi tisztában volt. De hogy az új belvárosnak mégiscsak megőrizzék a renoméját, a városvezetés úgy döntött, hogy az épületet mindenféle hivatalokkal tölti meg. Itt volt a Gépjárművek Ügyosztály, aztán a szárazföldi haderő, a légierő és a haditengerészet közös toborzóirodája. Meg talán valami szociális hivatal is itt székel, és mintha adóhivatal is lenne itt, de a férfit ez igazából nem is érdekelte.

Térdre ereszkedett, majd hasra feküdt. Egy orvlövész számára a csúszás-mászás alapvető mozgásforma. Szolgálati évei során irdatlan sok kilométert csúszott-mászott térden, hason, könyökön. Tréning gyanánt olykor órákon át gyakorolta ezt az alacsony testhelyzetet, amely arra jó, hogy elkerüljön egy figyelő távcsövet. Ezúttal azonban távcsővel nem kellett számolnia.

Lehasalt szorosan a fal mellé, majd fölült. Aztán feltérdelt, jobb lábát szorosan maga alá hajlította. Bal lábát szilárdan megtámasztotta, sípcsontja függőlegesen állt Bal könyökét bal térdére támasztotta. Felemelte a fegyvert. A puskacső végét az alacsony betonfal tetejére helyezte. Finoman előre-hátra hajladozott, hogy megtalálja a szilárd és optimális testhelyzetet. Kitámasztott térdelő helyzet, ahogy a szakkönyv nevezi, jó pozíció. A kétlábú állvánnyal végrehajtott hason fekvés után rögtön ez következik – tapasztalatai szerint. Levegőt vett, kiengedte. Egy lövés, egy halál. Ez a mesterlövész krédója. A sikerhez önfegyelem kell, nyugalom és csend. Belégzés, kilégzés. Kezdett lazulni. Kezdte otthonosan érezni magát.

Kész.

Behatolás sikeres.

Most már csak a kellő időt kell kivárni az akcióhoz.

Hét percet várt, lazított, lassan lélegzett, elméje tisztult. Balra nézett, a könyvtár felé. Mögötte kanyarodott a sztráda, mintha oltalmazva körül akarná ölelni a nagy mészkőépületet. Aztán az út valamelyest kiegyenesedve a fekete üvegtorony felé vette az irányt. Ebben az épületben működött az NBC helyi stúdiója, de az orvlövész biztos volt benne, hogy nem ők foglalják el az egész épületet, legfeljebb egy emeletet. A többi helyiségben kis ügyvédi irodák, ingatlanügynökségek, biztosítási brókerek vagy befektetési menedzserek kaptak helyet. De az is lehet, hogy sok közülük üresen áll.

Jobb kéz felől, az új épületből áramlottak kifelé az emberek. Most zártak a kormányzati hivatalok, öt óra, péntek. Az orgyilkos orra előtt, szinte karnyújtásnyira haladtak el az emberek a két fal közötti szűk folyosón, a díszmedence irányába. Libasorban. Egyik a másik után. Mint egy céllövészeten a drótra fűzött bábuk. Célgazdag környezet. A hatótávolság harminc méter. Hozzávetőleg. Nagyon közeli.

A férfi várt.

Voltak, akik menet közben ujjukat belemártották a díszmedence vizébe. Az orvlövész rézpénzeket látott csillámlani a medence fekete csempével borított fenekén. A szökőkút sugara időnként felkavarta, s arrébb lökte a pénzérméket.

A férfi figyelt. És várt.

Egyre sűrűbb lett a tömeg. Most már úgy összetorlódtak az emberek, hogy megakadt a sor, és várniuk kellett, amíg egyesével áthaladhattak a két alacsony fal között. Ugyanúgy, mint a kocsik a First Street aljánál, a forgalmi dugóban. Csak ön után! Nem, csakis ön után! Az emberek lassan csoszogtak. Lassú, totyogó kacsák egy céllövészetben.

A férfi a fegyverrel nagy levegőt vett, lassan kiengedte, és várt.

Aztán vége lett a várakozásnak.

Meghúzta a ravaszt, és rajta tartotta az ujját.

Az első lövés egy férfit talált fejen, és azonnal meg is ölte. A lövés hangos volt, és egy szuperszonikus dörrenés robbant ki a lövedékből, rózsaszín permet lövellt ki a fickó fejéből. A pasas elterült, mint egy bábu, melyet levágnak a zsinórról.

Első lövésre telitalálat.

Kiváló.

Az orvlövész gyorsan dolgozott, balról jobbra. A második lövés a következő férfit is a fején találta el. Pontosan ugyanaz az eredmény, mint az elsőnél. A harmadik golyó egy nő fejébe fúródott. Az eredmény ugyanaz: három lövés alig két másodpercen belül. Három célpont: kész. Totális döbbenet, egy töredékmásodpercig semmi reakció. Aztán kitört a káosz. Pokoli ricsaj. Pánik. Tizenkét ember szorult a pláza fala és a medence melletti fal közötti szűk folyosóba. Háromnak már annyi. A maradék kilenc futásnak ered. Négy előre, öt a holttestek mögött hátraarcot csinált, és úgy rohant volna, de beleütközött a továbbra is előrenyomuló emberfalba. Éles sikítások. Pánikba esett embertömeg az orgyilkostól karnyújtásnyira. Alig harminclépésnyire tőle. Milyen közel!

A negyedik fejlövés egy öltönyös férfit ért. Az ötödik teljesen célt tévesztett. A Sierra Matchking töltény közvetlenül egy nő válla mellett süvített el, majd a medence felé repesztett tovább, s eltűnt. A férfi ügyet se vetett rá, megcélozta a hatodikat, s az orrnyergét találta el egy fickónak, akinek a feje nyomban ketté is vált.

Nem lőtt többet.

Lebukott a garázsfal mögé, és visszafelé kúszott vagy három métert. Érezte az égett puskapor szagát, a füle csengett, de így is hallotta a nők éles sikolyait, a szaladó lábak dobbanásait odalentről. Ne aggódjatok, kicsi emberkék, gondolta. Egyelőre ennyi. A többit most futni hagyom. Az üres töltényhüvelyeket kis halomba gyűjtötte. A fényes sárgarézdarabkák ott csillogtak az orra előtt, ötöt tartott kesztyűs kezében, ám a hatodik elgurult, és beleesett a két betonelem közötti hézagba. Hallotta a fém koppanását, ahogyan alul földet ért.

Döntés?

Itt hagyod, ez nem kérdés.

Nincs idő.

Az öt töltényhüvelyt bepréselte az esőkabátja zsebébe, majd újra lehasalt. Egy pillanatig csendben feküdt, és hallgatta a kinti kiáltásokat. Aztán föltérdelt, majd fölállt. Megfordult, és az érdes betonon, a palánkok mentén, a sötét, poros új épületrészen át gyors, határozott léptekkel visszament a kocsijához.

A hátsó ajtó továbbra is nyitva volt. A még meleg csövű fegyvert visszacsomagolta a takaróba, majd behúzta az ajtót. Beült a volán mögé, s ráadta a gyújtást. A szélvédőn át a parkolóórára pillantott. Még negyvennégy perce maradt. Kitolatott, és a kijárati rámpa felé hajtott. Áthaladt az őrizetlen kijáraton, jobbra kanyarodott, majd újra jobbra, a bevásárlóközpont mögötti szűk utcák kuszaságába. Az autópálya hídja alatt hajtott át, amikor az első szirénákat meghallotta. Fellélegzett. A szirénák kelet felé tartottak, ő pedig az ellenkező irányba haladt.

Szép munka, gondolta. Álcázott behatolás, hat leadott lövés, öt találat, sikeres távozás – ment minden, mint a karikacsapás.

Aztán hirtelen elmosolyodott. Hosszú időszakot felölelő katonai statisztikák szerint az ellenség halálozási aránya egy modern hadseregnél a gyalogság bevetésekor támadásonként tizenötezer az egyhez. Speciális mesterlövész bevetésekor azonban ez az arány sokkalta jobb. Egészen pontosan tizenkét és félezerszer jobb. Mesterlövész alkalmazásakor egy az egy egész két tizedhez az arány támadásonként. ő pedig ennyi év után most hatból ötöt teljesített, ami ugyanaz. Egykori kiképzői elégedettek lennének.

Egykori kiképzői azonban harci terepre készítették fel a mesterlövészeket, s nem belvárosi lövöldözésre. A reakcióidő más az utóbbi esetben, s ez a sikeres távozás fogalomkörét bizonyos fokig módosíthatja. Ebben az adott esetben a média reagált a leghamarabb. Ami nem meglepő, hiszen a lövések az NBC helyi stúdiója előtt dördültek el. Két dolog történt, még mielőtt a pánikba esett embereknek eszükbe jutott volna, hogy mobiltelefonjukon riasszák a rendőrséget. Először is az NBC-stúdió összes mozgatható kameráját az ablakokból a helyszínre irányozták. Másodszor: egy helyi műsorvezető, Ann Yanni azonnal hírt adott a történtekről, pontosan tudva, hogy az ő riportja lesz az első az országos hírhálózatban. A nő rosszul volt a látványtól, pánikba esett, és szinte sokkos állapotban volt, de azonnal felismerte a páratlan lehetőséget. Azonnal megfogalmazta magában, hogy mit mondjon. Tudta, hogy a címszavak a legfontosabbak. Az „orvlövész” szó jutott először az eszébe, aztán az „értelmetlen” és a „gyilkolászás” szó. Igen, a gyilkolászás remek kifejezés. Benne van, hogy vaktában, féktelenül, kegyetlenül, vadul… Benne van az oktalanság és a személytelenség. Nagyszerű szó. Pontosan ez illik a sztorihoz. De a riporternő azt is tudta nyomban, hogy képek alatt futó szalagcímnek mégsem ez az igazi. Tömeggyilkosság. Igen, ez talán jobb. Péntek esti tömeggyilkosság? Vérengzés csúcsforgalom idején? Rohant az ajtóhoz, és remélte, hogy a feliratozó srácnak beugrik az igazi cím.

A harci terepen természetesen városi rendőrség sincs. A tucatnyi párhuzamos mobil-telefonhívás nyomán olyan volt a riadótérkép, mint egy karácsonyfa, és a helyi rendőrség, valamint a tűzoltóság negyven másodpercen belül úton volt a helyszínre. Minden járművet mozgósítottak, az összes hadra fogható nyomozót, helyszínelőt, bűnügyi technikust, baleseti sebészt, mentőst – mindenkit odarendeltek a plázához. Kezdetben teljes volt a káosz. A segélykérők pánikba esve, összefüggéstelenül beszéltek a telefonba. De az rögtön nyilvánvaló volt, hogy súlyos az eset. Az átmeneti parancsnokságot egy Emerson nevű veterán rendőrre bízták, aki annak idején járőrözéssel kezdte a szakmát, s húsz év alatt végigjárta a szamárlétra minden fokát. Kétségbeesetten próbált keresztülvágni a forgalmi dugón, s közben fogalma sem volt róla, mi történhetett. Rablás, drogügylet, bandaháború, terrorista akció? Semmi információ. De nyugodt volt. A körülményekhez képest. Pulzusát igyekezett százötven alatt tartani.

Közvetlenül rá volt kapcsolva a diszpécser vonalára. Vezetés közben elképedve hallgatta a jelentéseket.

– Újabb fickó, mobilról! – ordította a diszpécser.

– Kicsoda?! – üvöltött vissza Emerson.

– Tengerészgyalogos a toborzóirodából.

– Látta, mi történt?

– Nem, odabent volt. De most kint van.

Emerson a fogát csikorgatta. Nem ő az első, aki a helyszínre ér. Megközelítőleg sem. Hátulról megvezethetik. Nem árt résen lenni! Egy tengerészgyalogos? Jó, hát lássuk!

– Rendben – mondta. – Kapcsolja!

Hangos kattanások, elektronikus zörejek, majd külső zajok: ajtócsapkodás, távoli kiáltások, vízcsobogás. A szökőkút, gondolta.

– Ki van a vonalban? – kérdezte.

Összeszedett, de kissé hadaró hang szólt bele, hangosan, határozottan, a mobil mikrofonját közvetlenül a szája elé tartva.

– A nevem Kelly – mondta. – Technikai tiszthelyettes, tengerészgyalogság. Kivel beszélek?

– Emerson felügyelő. Úton vagyok, úgy tíz percre onnan. Mi történt?

– Öt áldozat – mondta a tengerészgyalogos.

– Öt halott?

– Pontosan.

Cseszd meg… – Sérültek?

– Egyet se látok.

– Öt halott, és nincs sebesült?

– Pontosan – ismételte a katona.

Emerson nem szólt semmit. Látott már lövöldözést közterületen. Látott már halottakat. De soha nem látott még olyat, hogy csak halottak lennének. A közterületen folyó lövöldözéseknél mindig vannak sebesültek a halottak mellett. Általában fele-fele arányban. Minimum.

– Biztos benne, hogy nincs sebesült? – kérdezte.

– Biztos vagyok benne, uram – mondta a tengerész.

– Kik a halottak?

– Civilek. Négy férfi és egy nő.

– A francba…

– Ahogy mondja, uram.

– Maga hol volt?

– A toborzóirodában.

– Mit látott?

– Semmit.

– Mit hallott?

– Lövéseket. Pontosan hatot.

– Pisztolyok?

– Puska lehetett. És azt hiszem, csak egy.

– Egy puska?

– Automata, azt hiszem. Gyorstüzelésű, de valószínűleg csak félautomata. Fejlövés. Mindegyiknél.

Orvlövész, gondolta Emerson. A kurva anyját! Egy őrült, rohamfegyverrel!

– Eltűnt?

– Azóta nem volt több lövés, uram.

– Lehet, hogy még ott van?

– Lehetséges, uram. Az emberek fedezékbe húzódtak. Többségük a könyvtárba.

– Maga hol van?

– A pláza főfala mögött, uram. Pár embert magammal hoztam.

– Ő hol volt?

– Nem tudom biztosan. Talán a parkolóházban. Az új részben. Az emberek arrafelé mutogattak, onnan látszott valami torkolattűz-féle. Villanások. És ez az egyetlen épület, amely közvetlenül a helyszínre néz.

Nyúlketrec, gondolta Emerson. Átkozott patkánylyuk.

– Itt vannak a tévések – mondta a tengerészgyalogos.

Francba!

– Egyenruhában van?

– Teljes öltözetben, uram. A toborzóiroda miatt.

– Oké, próbálja tartani a rendet, amíg az embereim odaérnek.

– Értettem, uram.

A vonal megszakadt, és Emerson újra csak a diszpécser lélegzését hallotta. Tévések és egy fegyveres őrült, gondolta. Mekkora nagy szar! Sokszoros nyomás, tüzetes vizsgálat, és mindent kétszer meggondolni! Mindig ez van, ahol a tévések felbukkannak, mert egy fegyveres őrült… Lenyomta a gombot, mely az összes kocsi rádió adó-vevőjével kapcsolta össze.

– Az összes egységnek, figyelem! Egy magányos őrült, egy szál puskával. Valószínűleg automata fegyverrel. Összevissza lövöldözés nyilvános helyen. Valószínűleg a parkolóház új épületrészéből. Lehet, hogy még ott van, de az is lehet, hogy elmenekült, utóbbi esetben vagy gyalog, vagy járművön. Az összes egység, amely tíz tömbön belül tartózkodik, azonnal álljon le, és zárja le a kerületet. Senkit ne engedjenek át! Se ki, se be! Világos? Se gyalogost, se járművet! A tíz blokkon belül levő összes egységnek! Különleges óvatosság! Nehogy kiengedjék! Nem szökhet meg! Még ma el kell kapnunk a fickót, mielőtt a CNN ránk szabadul, és mindent a nyakunkba varr!

A férfi az egyterűben megnyomta a távirányító gombját, és a garázsajtó dübörögve felnyílt. Behajtott, megint megnyomta a gombot, s az ajtó becsukódott mögötte. Leállította a motort, és egy pillanatig csendben ült. Aztán kiszállt a kocsiból, és átment a koszos garázson, be a konyhába. Megpaskolta a kutyát, és bekapcsolta a tévét.

Páncélmellényt viselő halottkémek mentek be a könyvtár hátsó bejáratán. Ketten hátramaradtak, hogy megbizonyosodjanak, nincsenek-e a tömegben sérültek. Négyen kijöttek a könyvtár főkapuján, és görnyedt testtartásban átlopakodtak a plázán, majd lebuktak a fal mögé. Odakúsztak a holttestekhez, és ellenőrizték a halál beálltát. És ott is maradtak. Hason fekve a mozdulatlan tetemek mellett. Semmi fölösleges mozgás, amíg a garázs nincs átkutatva, mondta Emerson.

Emerson két háztömbnyire a plázától állította le kocsiját egy parkoló autó mellett, és utasított egy egyenruhás őrmestert, hogy lássanak hozzá a parkolóház átvizsgálásához. A délnyugati saroknál kezdjék, fölülről lefelé haladva. Az egyenruhások átkutatták a negyedik emeletet, majd a harmadikat. Aztán a másodikat. Aztán az elsőt. A régi épületrész sok gondot okozott. Gyenge világítás, parkoló autók, s mindegyik kocsi potenciális rejtekhely. Belül, alatta és mögötte is elbújhatott a fickó. De senkit sem találtak. Az új épülettel már nem volt ennyi gond. itt világítás egyáltalán nem volt, viszont parkoló autó sem. A járőrök egyszerűen lejöttek a lépcsőn, és minden szintet végigpásztáztak a zseblámpáikkal.

Senki.

Az őrmester fellélegzett, és jelentést tett.

– Szép munka! – mondta Emerson.

Igen, ez szép munka volt. A délnyugati szeglettől a délkeleti sarokig mindent átvizsgáltak, és semmit nem találtak. Kis szerencsével tehát az első fázist hibátlan teljesítménnyel zárják, s ha így folytatják, az egész nyomozást kifogástalanul vihetik végig.

Este hétre besötétedett, és addig Ann Yanni tizenegyszer került adásba. Háromszor országosan, nyolcszor a helyi tévében. Személy szerint kissé csalódott volt az arány miatt. A bőrén érzékelte a tévéhálózat központjában dolgozó szerkesztők általános cinizmusát. Hajts rá a vérre, így kerülsz az élre, ez a hírszerkesztők krédója, de ez a vérengzés kívül esett az érdeklődési területükön, túl messze volt New Yorktól vagy Los Angelestől. És nem is Washington D. C. valamelyik jól manikűrözött kertvárosában történt. Nem volt sok esély arra, hogy egy igazán fontos személy érintettje legyen a tragédiának. Egyszóval a riport nem igazán vezető anyag a hírcsatornán. És igazság szerint Ann nem is tett túl sokat hozzá. Az áldozatokat még nem is azonosították. Egyetlen meggyilkoltat sem. A rendőrség gondosan őrzi a személyes adatokat, amíg a családok nem adják hozzájárulásukat a nyilvánosságra hozatalhoz. Így aztán Ann egyelőre nem tudott szívszaggató sztorikat kreálni. Nem tudhatta, hogy az áldozat történetesen derék családapa volt-e, vagy jámbor hívő, netán gyermeket nevelő anya, gondos feleség. És látványban sem tudott túl sokat kínálni. Csupán egy kíváncsiskodó tömeg öt sarokkal a helyszíntől, rendőrkordonnal visszatartva, forgalmi dugó a First Streeten, és időnként egy közeli bevágás a parkolóházról, ahonnan feltehetően a lövések eldördültek.

Este nyolcig Emerson elég sokra jutott. Emberei százával gyűjtötték össze a tanúvallomásokat. Kelly tengerészgyalogsági technikai tiszthelyettes bizton állította, hogy hat lövést hallott. Emerson hajlott rá, hogy higgyen neki. Hivatásos katona, valamelyest értenie kell az efféle dolgokhoz. Aztán egy másik fickónak eszébe jutott, hogy a mobiltelefonja alighanem végig rá volt kapcsolva egy másik ürge üzenetrögzítőjére. A mobiltársaság visszakereste a felvételt, és ha távolról is, de valóban hat lövést lehetett megszámlálni visszajátszáskor. Az orvos-szakértők azonban csak öt lövedéknyomot találtak az öt áldozaton. Egy lövedék tehát hiányzik. Három tanú elég homályosan nyilatkozott, de mindegyikük azt állította, hogy láttak valami fodrozódást a díszkút vízfelületén.

Emerson elrendelte a medence vizének leengedését.

A tűzoltóság végezte a feladatot. Reflektorokat állítottak fel, leállították a szökőkút motorját, és kiszivattyúzták a vizet a városi szennyvízcsatornába, úgy számoltak, hogy legalább négyszáz köbméter vizet kell eltávolítani, s a munka egy órát vesz igénybe.

Mindeközben bűnügyi helyszínelők szívószálak és lézerpontozók segítségével próbálták megállapítani a halálos lövedékek röppályáját. Úgy vélték, hogy a legmegbízhatóbb bizonyítékot az első áldozatnál találják meg. Az illető feltehetően gyanútlanul haladt jobbról balra a plázán keresztül, amikor az első lövés eldördült. Ezt követően a többiek mozgása a pánik következtében kiszámíthatatlanná vált. Ezért tehát a következtetéseiket az első áldozathoz kapcsolták. A feje teljesen szétroncsolódott, de az világosan látszott, hogy a lövedék kissé magasabbról hatolt lefelé, és balról jobbra haladt. Az egyik technikus egyenes testtartásban megállt a helyszínen, míg a másik egy szalmaszálat tartott megfelelő szögben a fejéhez. Aztán az első fickó arrébb mozdult, míg egy harmadik a lézerpontozóval keresztüllőtt a szalmaszálon. Kicsiny, piros pont jelent meg a parkolóház új épületszárnyának északkeleti sarkában, a második szinten. Tanúk állították korábban, hogy onnan látták a torkolattüzek villanását. Most a tudomány is igazolta a vallomásukat.

Emerson a helyszínelőit beküldte a garázsba azzal, hogy korlátlan idő áll rendelkezésükre, ám üres kézzel vissza ne merjenek jönni.

Ann Yanni nyolc harminckor egy stábbal kivonult a fekete üvegtoronyból, és az öt sarokkal arrébb levő kordonhoz ment forgatni.

Arra számított, hogy sikerül majd azonosítania egy-két áldozatot a holttestek elszállításakor. Azok, akiknek hozzátartozója nem tért haza aznap vacsorára, mind ott gyülekeztek, kétségbeesetten, információra éhesen. Ann húszpercnyi anyagot forgatott, de semmi külön értesülést nem szerzett. Ehelyett húszpercnyi sírást, jajveszékelést és döbbenetet rögzített videoszalagra. Az egész város egy merő fájdalom és kétségbeesés. Ann az elején titokban büszke volt magára, hogy az események fő sodrába került, de most már könnyek gyűltek a szemébe és kavargott a gyomra.

A parkolóház volt az események központja. Kincsesbánya annak, aki információkra vadászott. Egy rendőrjárőr három sarokkal arrébb kifaggatott egy tanút, aki rendszeresen használta a garázst, és azt állította, hogy a második szinten az utolsó parkolóhely le volt foglalva egy narancssárga forgalomterelő kúppal. A tanúnak éppen emiatt kellett másutt parkolóhelyet keresnie. Egy fickó a városi önkormányzattól azt mondta, hogy a narancssárga kúp nem hivatalosan volt kitéve oda. Semmiképpen sem hivatalosan. Miért tették volna oda? A kúpot így hát berakták a bizonyítékos zsákba, és elvitték. A fickó a városi hatóságtól azt is mondta, hogy a garázsház be- és kijáratánál diszkréten elhelyezett kamerák működnek. Csakhogy a karbantartó szekrényben tárolt videoszalagot valaki kivette és elvitte. A hivatalnok még azt is mondta, hogy az új épületrész az elmúlt két hétben le volt zárva, s így bármi, ami ezen idő alatt történt, nem hozzá tartozik.

A bűnügyi technikusok a sárga-fekete zárószalagnál kezdték a munkát. Először is egy fekete pamutszövet darabkát találtak az érdes betonon. Tulajdonképpen csak egy bolyhot, amely szabad szemmel alig volt látható. Mintha valaki fél térdre ereszkedett volna, és a nadrágjáról észrevétlenül a betonhoz tapadt volna egy pihe. Lefényképezték a bizonyítékot, és belerakták egy átlátszó műanyag tasakba. Aztán bekapcsolták a jupiterlámpákat, és alacsony szögben megvilágították a padlózatot. A kéthetes cementporban tökéletes lábnyomok rajzolódtak ki. Tényleg tökéletesek. A vezető technikus a mobilján fölhívta Emersont.

– Furcsa cipőt hordott – mondta.

– Hogyhogy furcsát?

– Hallott már a kreppről? Ez egyfajta nyersgumi. Szinte teljesen megmunkálatlan. Nagyon tapadós. Minden ráragad. Ha a fickót megtaláljuk, lesz egy cipője ilyenfajta gumiból, aminek a talpa tele lesz cementporral. És kutyát is fogunk találni a házában.

– Kutyát?

– Kutyaszőrt találtunk. Korábban ragadt rá a cipőtalpakra. A durva beton helyenként ledörzsölte. És szőnyegrostok… Valószínűleg a lakásából meg a kocsijából.

– Csak így tovább! – mondta Emerson.

Tíz perccel kilenc előtt Emerson felkészítette a rendőrfőnököt a sajtótájékoztatóra. Semmit nem hallgatott el. A főnök dönti el, hogy miről beszél, és miről hallgat.

– Hat lövés, öt halott – mondta Emerson. – Fejlövés mindegyik. Fogadok, hogy képzett mesterlövész. Valószínűleg ex-katona.

– Vagy vadász? – vetette közbe a rendőrfőnök.

– Nagy különbség szarvasra lőni vagy emberre. Technikailag lehet, hogy ugyanaz, de emocionálisan már nem.

– Helyes volt az FBI-t távol tartani az ügytől?

– Nem terrorizmus. Magányos őrült.

– Szeretném, ha meggyőzően beszélhetnék arról, hogy elkapjuk.

– Tudom – mondta Emerson.

– Szóval mennyire lehetek optimista?

– Jó anyagot gyűjtöttünk, de nem túl sokat.

A rendőrfőnök bólintott.

Pontban kilenckor Emersont fölhívta a patológus. A munkatársaival megröntgenezték az öt fejet. Masszív szövetkárosodások, a golyók ütötte ki- és bemeneti lyukak, nincs elakadt lövedék.

– Csak üreges sebek – mondta a patológus. – Az összes lövedék átment.

Emerson megfordult, és a díszkút felé nézett. Hat lövedéknek kell ott lennie, gondolta. Öt találat, egy tévesztés. A medence kilenc-tizenötre végre kiürült. Emerson a reflektorokat újra fölállíttatta, és tizenkét rendőrakadémiai növendéket rendelt oda, hatot az egyik, hatot a másik oldalra.

A bűnügyi technikusok az új garázsrészlegben negyvennyolc lábnyomot találtak az egyik irányban, és negyvennégyet visszafelé. A fickó magabiztos volt, de óvatos odafelé, és hosszabbakat lépett visszafelé. Sietett. Tizenegyes lábméret. Az utolsó oszlopon az északkeleti sarok előtt rostszálakat találtak. Műszál, valószínűleg egy világos színű ballonkabátról, lapockamagasságban, ahogy a fickó nekinyomta a hátát az érdes betonnak, majd körbecsúszott, hogy kitekintsen a plázára. Némi folytonossági hiányt a porban is találtak az oszlop és a peremfal között. És még több rostot a farmer szövetéből, illetve a kabát anyagából, valamint egy darabka kreppgumit, mely világos színű és elég régi volt.

– Kúszott – mondta a vezető technikus. – Térden és könyökkel, visszafelé pedig lábujjhegyen és könyökkel. Ha megtaláljuk a cipőjét, föl lesz horzsolva az orránál.

Megtalálták azt a helyet, ahol a fickó feltehetően fölült, majd feltérdelt. Felületi karcolásokat fedeztek fel a falon.

– Ide fektette a fegyverét – mondta a vezető technikus. – Előre-hátra hajolgatott, hogy megtalálja a súlypontot.

A technikus fölegyenesedett, és tekintetével a felületi horzsolás mellett nézett a távolba, mintha maga is egy puskával célozna. Emersont látta maga előtt, amint az üres medence előtt lépked, alig harminc méter távolságban.

A rendőrakadémiai növendékek harminc percet töltöttek az üres medencében, és mindenféle limlommal jöttek ki onnan, majdnem nyolcdollárnyi apróval és hat lövedékkel. Öt közülük teljesen eldeformálódott, egy azonban vadonatújnak látszott. Csodaszép öntet, majdnem biztos, hogy .308-as. Emerson a vezető technikust hívta.

– Jó lenne, ha lejönne! – mondta.

– Nem, inkább maga jöjjön fel ide! – felelte a technikus.

Emerson fölcaplatott a második emeletre, és az összes technikust a földön kuporogva találta, amint zseblámpáik fénysugaraival egy keskeny betonrepedés belsejébe világítottak.

– Dilatációs rés – magyarázta a vezető technikus. – És nézze, mi pottyant bele!

Emerson odanyomakodott, és lenézve egy megcsillanó sárgaréz darabot látott.

– Töltényhüvely – mondta.

– A pasas a többit magával vitte. De ezt elvesztette.

– Ujjlenyomatok? – kérdezte Emerson.

– Reméljük, lesznek – válaszolta a technikus. – Nem túl sokan viselnek kesztyűt a betárazáskor.

– Hogyan szedjük ki onnan?

A technikus fölállt, és a zseblámpájával egy elektromos kábelszekrényre világított a plafonon. Új, bekötetlen vezetékek lógtak ki belőle, mint az indák. Kiválasztott egy tizennyolc hüvelyk hosszúságú kábeldarabot. Valószínűleg túlméretezett kábelek voltak ezek a garázs beépítendő fénycsöveihez. Lehet, hogy az építkezés éppen az ilyen fölösleges túlköltekezések miatt rekedt meg. A város alighanem megint rosszul sáfárkodott a közpénzekkel.

Leeresztette a kábelt a szűk nyílásba, és addig ügyeskedett, amíg a kampósra görbített vége beleakadt az üres töltényhüvelybe. Majd nagyon óvatosan kiemelte a hüvelyt, vigyázva, nehogy megkarcolódjon, aztán egyenesen a bizonyítékoknak szolgáló műanyag zacskóba ejtette.

– Odabent találkozunk – mondta Emerson. – Egy óra múlva, Addig fölhajtok egy kerületi ügyészt.

Pontosan a lábnyomokkal párhuzamos vonalban távozott. Aztán megállt az üres parkolóhelynél.

– Ürítsék ki a parkolóórát! – parancsolta. – Minden érméről ujjlenyomatot!

– Minek? – kérdezte a technikus. – Azt hiszi, a fickó fizetett?

– Minden szálat el akarok varrni.

– Csak egy totál őrült fizet parkolási díjat, mielőtt megöl öt embert

– Az ember nem öl meg öt embert, hacsak nem teljesen őrült.

A technikus vállat vont. Kiüríteni a parkolóórát? Alighanem nyomozói túlbuzgóság. Mindenesetre fogta a mobilját, és fölhívta a városi összekötőt, hogy jöjjön vissza megint.

Ennél a pontnál a kerületi ügyészségtől valakinek be kellett kapcsolódnia az ügybe, mert a nyomozásért egyértelműen a kerületi ügyészé volt a felelősség. A bíróságon nem a rendőrség nyert vagy vesztett, hanem az ügyész. Ezért a kerületi ügyész hivatala elkészítette a maga külön értékelését a bizonyítékokról. Vádat emeljenek? Kellően nagy horderejű az ügy? Elég erősek a bizonyítékok? Olyan volt ez, mint egy próbaper. Tárgyalás előtti tárgyalás. Ezúttal az ügy horderejére való tekintettel Emersonnak személyesen a kerületi ügyész előtt kellett számot adnia, ő a nagy hal, az aktuális főseggfej, aki indul a választáson. És az újraválasztáson.

Emerson hatszemközti konferenciát tartott az irodájában a vezető bűnügyi technikus és a kerületi ügyész részvételével. Utóbbit Rodinnak hívták. Orosz eredetű név volt, mely még a dédapjától eredt, aki annak idején Amerikába jött. Az ügyész karcsú és kisportolt ötvenes volt, és óvatosságának köszönhetően irodája igen jó sikerrátával dolgozott. Mindig biztosra ment: kizárólag olyan ügyben indított eljárást, amelyben száz százalékos volt a nyerési esély. A legcsekélyebb bizonytalanság esetén azonnal kilépett a buliból, és mindent a zsarukra kent. Emerson legalábbis így látta.

– Remélem, jó hírei vannak – kezdte Rodin. – Az egész város ki van borulva.

– Pontosan tudjuk, hogyan történt – mondta Emerson. – Minden mozzanatot vissza tudunk pörgetni.

– Tudja, hogy ki a tettes? – kérdezte Rodin.

– Még nem. E pillanatban fiktív személy, de konkrét.

– Nos, akkor avasson be!

– Van egy fekete-fehér biztonsági videoszalagunk arról, hogy egy világos színű, egyterű jármű behajt az épületbe tizenegy perccel az esemény előtt. A rendszámtáblája nem látszik, mert sáros és mocskos, és a kamera nem a legjobb szögből vette fel. De valószínűleg Dodge Caravan típus, régebbi, és nem gyárilag sötétített ablakokkal. És korábbi videókat is vizsgálunk, mert egyértelmű, hogy korábban is járt a garázsban, és illegálisan lefoglalt egy bizonyos parkolóhelyet, méghozzá a városi útépítésekről elcsent forgalomterelő kúppal.

– Tudjuk bizonyítani a lopást?

– Ha kell, minden bizonnyal – felelte Emerson.

– Lehet, hogy a város építésügyi osztályán dolgozik.

– Lehet.

– Gondolja, hogy a kúp a First Street-i útfelújításról való?

– Mindenütt fel van túrva a város.

– A First Street van a legközelebb.

– Nem érdekel, honnan hozta.

Rodin bólintott. – Szóval lefoglalt egy parkolóhelyet magának?

Emerson is bólintott. – Pont ott, ahol az új épületrész kezdődik. Ezért a helyfoglalás eléggé hihetőnek látszott. Van egy tanúnk, aki legalább egy órával előtte látta a kúpot kitéve. És ujjlenyomat is van rajta. Méghozzá jó sok. A jobb hüvelykujj és a mutatóujj lenyomata azonos a parkolóórából kivett egyik negyeddollároson talált ujjlenyomattal.

– Fizetett a parkolásért?

– Nyilvánvalóan.

Rodin elgondolkodott.

– Nem áll meg a lábán – mondta. – A védelem azzal fog előjönni, hogy a kúpot jóhiszeműen rakhatta ki, úgy értem, önző szándékkal, de ártatlanul. És a negyeddolláros napok óta bent lehetett a parkolóórában.

Emerson mosolygott. A zsaru zsaruésszel gondolkodik, a jogász jogászival.

– Van még valami – folytatta. – Leparkolt, majd átment az új épületrészbe. Különböző helyeken nyomokat hagyott maga után a cipőtalpával és a ruhájával. És ő is felszedett nyomokat, főleg cementport. Valószínűleg jó sokat.

Rodin rázta a fejét. – Bármikor ott járhatott az elmúlt két hétben. Ez minden? Nem elég specifikus.

– Háromszoros bizonyítással tudjuk behatárolni a fegyverét – mondta Emerson.

Rodin erre felkapta a fejét.

– Egy lövést elvétett – folytatta Emerson. – A lövedék a medencébe csapódott. Tudja, hogy a ballisztikai laboratórium pontosan így teszteli a fegyvereket? Belelőnek egy hosszú víztartályba. A víz lelassítja és megállítja a lövedéket, anélkül, hogy akárcsak hajszálnyira is megkarcolná a golyót. Van tehát egy makulátlanul eredeti lövedékünkhöz összes csőhuzagolási rovátkákkal. Ezekkel tökéletesen azonosítani tudjuk a fegyvert.

– Meg tudják találni a fegyvert?

– Találtunk faltörmeléket ott, ahol nekitámaszkodott a falnak.

– Ez jó.

– Erre mérget vehet. Megtaláljuk a fegyvert, és azonosítjuk a törmeléket. Ugyanannyit ér, mint a DNS.

– És meglesz a fegyver?

Találtunk egy töltényhüvelyt. Rajta vannak a kilövőszerkezet nyomai. Van tehát egy lövedékünk és egy töltényhüvelyünk. Ez a kettő a bűncselekményhez köti a fegyvert. A faltörmelék a garázs-helyszínhez köti a flintát. A garázshelyszín pedig a fickóhoz mint tárgyi bizonyítékot hagyó elkövetőhöz köti a bűntényt.

Rodin nem szólt semmit. Emerson tudta, hogy a tárgyaláson jár az esze. A tárgyi bizonyítékot olykor nehéz eladni. Hiányzik az emberi dimenzió.

– A töltényhüvelyen vannak ujjlenyomatok – folytatta Emerson. – Onnan, hogy betárazott. Ugyanaz a hüvelykujj- és mutatóujjnyom, ami a parkolóórában talált negyeddollároson és az útterelő kúpon rajta van. Szóval a bűncselekményt a fegyverhez tudjuk kötni, a fegyvert a lőszerhez, és a lőszert a fickóhoz, aki használta. Érti? Így teljesen kerek egész. A fickó, a fegyver és a bűntett. Támadhatatlan.

– A videoszalagon rajta van, ahogy a kocsi kihajt?

– Kilencven másodperccel az első segélyhívás után.

– Ki lehet a pasas?

– Azonnal tudni fogjuk, ahogy az ujjlenyomat-adatbanktól megkapjuk a jelentést.

– Ha benne van az adatbankban.

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy kiképzett katona – mondta Emerson. – Minden katona benne van az adatbázisban, úgyhogy csak idő kérdése.

Negyvenkilenc perc elteltével egy irodista fiú kopogtatott. Az általa hozott papíron egy név, egy cím és egy életrajz volt, és persze kiegészítő információk, többek között egy jogosítványfotó. Emerson átvette a lapot, és végignézte. Aztán újra átfutotta, és elmosolyodott. Pontosan hat órával az első lövés eldördülése után a helyzet tökéletesen rögzítve. Tuti győzelem.

– A neve: James Barr – mondta Emerson.

Az irodában csend.

– Negyvenegy éves. Húsz percre lakik innen. Az Egyesült Államok Hadseregében szolgált. Érdemei elismerése mellett leszerelve tizennégy évvel ezelőtt. Gyalogsági specialista, ami gondolom, azt jelenti, hogy mesterlövész. A gépkocsi-nyilvántartás szerint egy hatéves Dodge Caravanja van. Bézs színű.

Emerson a papírlapot odacsúsztatta az asztalon Rodinnak. Rodin fölemelte, és többször alaposan átolvasta. Emerson figyelte a szemét. Mint egy magozógép, amint elintéz három szem cseresznyét. Kopp, kopp, kopp! Teljes bizonyosság!

– James Barr – ismételte Rodin, mintha ízlelgetné a nevet. Külön vette a jogosítványképet, és nézegette. – James Barr! Légy üdvözölve a saját szemétdombod tetején, haver!

– Ámen! – mondta Emerson, és várt valami dicséretfélét.

– Megszerzem a végrehajtási parancsokat – mondta Rodin. – Letartóztatás, házkutatás, kocsi lefoglalás. A bírók sorba fognak állni, hogy aláírhassák.

Rodin távozott, és Emerson fölhívta a rendőrfőnököt a jó hírrel. A főnök azt mondta, hogy másnap reggel nyolckor sajtótájékoztatót tart. Szeretné, ha Emerson ott lenne. Előtérbe helyezve, főszereplőként. Emerson elismerésnek vette ezt, noha a sajtót nem kedvelte túlságosan.

A végrehajtási papírok egy órán belül elkészültek, de maga a letartóztatás előkészítése három órát vett igénybe. Először is titkosszolgálati eszközökkel megbizonyosodtak róla, hogy Barr valóban otthon tartózkodik. Egy jellegtelen, egyemeletes farmépületben lakott. Nem éppen kifogástalan állapotú épületben, de nem is túlságosan roskatagban. A ház oldalfaláról pattogzott a régi festék, de az odavezető út frissen volt aszfaltozva. Odabent égett a villany, és egy tévékészülék fénye is kiszűrődött az alighanem nappalinak használt szobából. Barrt hamar felfedezték az ablakon keresztül. Úgy tűnt, egyedül van. És éppen lefekvéshez készülődik. Lekapcsolta a villanyt, és a ház elcsendesedett. Vártak. Minden esetben óvatos műveleti előkészítésre van szükség, ha a célszemély fegyvert tart.

A rendőrség kommandósegysége vette át a végrehajtást. Zónatérképeket használtak, és a szokásos módszerekkel dolgoztak. Álcázott bekerítés, jócskán túlméretezett tartalékerő, rajtaütésszerű támadás a bejárati és a hátsó ajtón egyszerre. Emerson feladata volt a tényleges letartóztatás. Páncélmellényt viselt, és egy kölcsönsisakot. Egy másik rendőr is volt mellette kifejezetten azzal a céllal, hogy az eljárás törvényességét ellenőrizze. Nem kívántak esélyt adni a védelemnek, hogy a tárgyaláson valami eljárási baklövést csócsálhassanak. Speciális orvoscsoport is velük tartott. Két kutyakiképző tiszt is jelen volt, hiszen a bűnügyi helyszínelő jelezte, hogy valószínűleg kutya van a háznál, összesen harmincnyolc ember vett részt az akcióban. Egytől egyig holtfáradtak voltak, többségük tizenkilenc órája nem pihent már. A rendes műszak, plusz a túlóra. Nagy volt a feszültség, Joggal, mert arra gondoltak, hogy akinek van egy automata fegyvere, annál lesz más is: automata géppuska, gránát vagy bomba.

A letartóztatás végül is sétagalopp lett. James Barr szinte fel sem ébredt. Hajnali háromkor törték rá az ajtókat, egyedül találták az ágyában. Nem tért magához, miközben tizenöt fegyveres ember állta körül az ágyát, tizenöt géppisztoly és tizenöt zseblámpa éles fénycsóvája célzott rá. Mozgolódott kicsit, amikor a kommandós parancsnok fegyver után kutatva lekapta róla a takarót, és ledobta a párnákat a padlóra. Nem volt nála fegyver elrejtve. Kinyitotta a szemét. Morgott valami káromkodásfélét, aztán visszadőlt, és fázósan összekuporodott, hogy a hirtelen rátámadt hideg ellen védekezzen. Nagydarab férfi volt, fehér bőrű, és egész testét őszülő fekete szőr borította. Szűkre szabott, rövid ujjú, rövid szárú pizsamát viselt. Ernyedtnek látszott, és negyvenegynél némileg idősebbnek.

A kutyája, egy öreg, korcs kuvasz, kelletlenül ébredt, és elvánszorgott a konyhából. A két kutyakiképző azonnal elkapta az állatot, és kivitték a furgonjukhoz. Emerson levette a sisakját, és átnyomulva a tömegen, egyenesen az apró hálószobába ment. Egy háromnegyedig telt Jack Daniel'st látott az éjjeliszekrényen, mellette egy ugyancsak háromnegyedig telt gyógyszeres fiolát. Közelebb hajolt, hogy megnézze. Sima altatótabletták, semmi extra. Nemrég írták fel egy Rosemary Barr nevű személynek, mert a címkén ez a név állt. Napi egy tabletta álmatlanság ellen.

– Ki az a Rosemary Barr? – kérdezte Emerson kollégája, aki az eljárás törvényességét ellenőrizte. – Van felesége?

Emerson körbepillantott a szobában. – Nem úgy néz ki.

– Öngyilkossági kísérlet? – kérdezte a kommandós parancsnok.

Emerson rázta a fejét. – Akkor az összesei lenyelte volna. Meg a Jack Daniel'st is. Én inkább úgy vélem, hogy Barr úrnak alvászavarai voltak ma éjjel. Ennyi az egész. Nagyon nehéz, „sikeres” napja volt.

A szoba áporodott levegőjében rég használt ágynemű és mosdatlan testszag keveredett.

– Óvatosnak kell lennünk! – mondta Emerson asszisztense.

– Nincs teljesen magánál. A védője utóbb előjöhet azzal, hogy nem volt képes megérteni a jogaira való emlékeztetést. Jobb, ha nem hagyjuk beszélni. És ha mégis mond valamit, azt meg se halljuk!

Emerson hívta az orvosszakértőket. Felszólította őket, hogy ellenőrizzék, nem színlel-e a pasas, illetve, hogy nincs-e életveszélyes állapotban. Pár percig sürgölődtek körülötte, meghallgatták a szívét, megmérték a pulzusát, elolvasták a receptjét. Majd megállapították, hogy a körülményekhez képest egészséges, csak félig alszik.

– Pszichopata – mondta a kommandós parancsnok. – Egyáltalán nincs magánál.

– Biztos, hogy ő a mi emberünk? – kérdezte Emerson asszisztense.

– Emerson talált egy nadrágot a fotel karfáján, és kiforgatta a zsebeit. Egy kis tárcát talált a jogosítványával. A név stimmelt, a cím is. És a fénykép is.

– Ne hagyjuk, hogy megszólaljon – erősködött az asszisztens.

– Így kóser a dolog, ahogy van.

– Azért én figyelmeztetem a jogaira – mondta Emerson. – Mindenki jól figyeljen!

Megrázta Barr vállát, aki erre félig kinyitotta a szemét. Aztán elmondta a kötelező szöveget. Joga van hallgatni, joga van ügyvédet hívni. Barr próbált koncentrálni, de szemlátomást nem sikerült neki. Aztán visszafordult aludni.

– Oké, vigyék be! – mondta Emerson.

Begöngyölték egy takaróba, két zsaru kivonszolta a házból, és betuszkolták a kocsiba. Egy orvosszakértő és az asszisztens vele ment. Emerson a házban maradt, és hozzálátott a kutatáshoz. Megtalálta a farmernadrágot a hálószobaszekrényben. A kreppgumi talpú cipő szépen oda volt helyezve alá. Jó porosan. A ballonkabát az előszobaszekrényben. A bézs Dodge Caravan a garázsban. A fegyver a pincében. Egy falba épített állványon pihent. Alatta egy polcon öt darab kilenc milliméteres pisztoly. És lőszeres dobozok, köztük egy félig üres Lake City M852-es 168-as puskaporral, .308-as kaliberrel. A dobozok mellett üvegkorsó, üres tölténytárakkal, újratöltésre készen, gondolta magában Emerson. A korsó fedele még fel volt csapva, mintha az öt legutóbbi tölténytárat csak most dobták volna bele, nagy sietséggel. Emerson lehajolt, és szimatolt. A korsóból lőporszag áradt. Kihűlt, de nem túlságosan.

Emerson hajnali négykor távozott James Barr házából, átadva a helyet a törvényszéki specialistáknak, akik aprólékosan átfésülték az egész terepet. A kapitányságon benézett Barr cellájába: a pasas békésen aludt az ügyeletes orvos állandó felügyelete mellett. Aztán Emerson hazament, aludt két órát, majd lezuhanyozott, felöltözött, és elment a sajtókonferenciára.

A sajtótájékoztató az egész sztorit médiaszempontból totálisan hazavágta. A sztorihoz ugyanis mindenekelőtt az kell, hogy a fickó még odakint legyen. A sztorihoz kóborló, baljós, rejtőzködő, sötét, veszedelmes fickó kell. És félelem. És kell hozzá mindennapi rutintevékenység is: a fickó a benzinkútnál tankol, bevásárlóközpontban bukkan fel, vagy templomban fohászkodik. De az, hogy az ürgét letartóztatják, még mielőtt a második hírblokk elindulna, Ann Yanni számára maga volt a katasztrófa. Ann rögtön tudta, mit fognak gondolni a hírszerkesztők a központban. Nem áll meg a lábán, elavult, lefutott történet az egész. Tegnapi hír, de szó szerint. Egy kis helyi pancser, aki olyan hülye, hogy egyetlen éjszakát sem tudott szabadlábon tölteni. Valószínűleg az unokahúgával alszik, és szipuzik. Semmi komoly. Ann kap még egy bejelentkezést, elmondhatja a letartóztatást, aztán annyi. Mehet vissza az ismeretlenség homályába.

Ann tehát csalódott volt, de azért még nem adta fel. Kérdéseket tett fel, nagy ámuldozva. Félúton elkezdett valami más sztorit fabrikálni. Új hangszerelésben. Az embereknek látniuk kell, hogy a rendőrség most mennyire a helyzet magaslatán volt. És persze a fickó sem akárki. Szó sincs róla. Szóval, egy nagyon profi bűnözőt elkap egy még profibb rendőrség. És éppen itt, az isten háta mögött. Odafönt, a keleti parton, sokkal tovább tartott volna. Eladható ez így? Elkezdett magában címeket fogalmazni. Amerika leggyorsabb nyomozása. Vagy a legbravúrosabb…?

A rendőrfőnök nagyjából tíz perccel később csatlakozott Emersonhoz az emelvényen. Emerson részletezte a fickó adatait és életrajzát. Szárazon. „Csakis a tényekre szorítkozunk, hölgyem!” Beszélt a nyomozásról. Kérdésekre válaszolt, és csöppet sem kérkedett. Ann-nek az volt az érzése, hogy a zsaru úgy véli, szerencséjük volt. És sokkal több hullott az ölükbe, mint ami általában nekik, rendőröknek szokott.

Aztán jött Rodin. ő már úgy adta elő, mintha a rendőrség pusztán egy kis csetepatéba bonyolódott volna, de az igazi munka csak most kezdődne. Az ügyészség mindent meg fog tenni az ügy teljes felgöngyölítése érdekében. És igen, Ms. Yanni, a körülmények ismeretében a maga részéről minden bizonnyal halálbüntetést fog kérni James Barr-ra.

James Barr másnaposan ébredt a cellájában. Kilenc óra volt, szombat reggel. Azonnal ujjlenyomatot vettek tőle, majd újra kioktatták őt a jogairól. Majd még egyszer. Joga van hallgatni, joga van ügyvédet kérni. Barr a hallgatást választotta. Nem sokan teszik ezt, a túlnyomó többségnek általában inkább beszédkényszere van ilyenkor. James Barr azonban hallgatott. Száját összezárta, és úgy is maradt. Sokan próbálták őt szóra bírni, mindhiába. Egyetlen mondatot sem csikartak ki belőle. Egyetlen szót sem.

Emerson nem aggódott emiatt. Sőt igazság szerint örült is Barr némaságának. Így szépen föl tudja sorakoztatni a bizonyítékokat, részletezheti, tesztelheti, csiszolgathatja azokat, és eljuthat ahhoz a ponthoz, ahol meggyőzően valószínűsítheti a bűnösséget, méghozzá vallomástétel nélkül. A vallomások roppant sebezhetőek, és a védelem rendszerint nagyon ért hozzá, hogyan kell kiforgatni a szavakat.

Emerson ezt megtanulta hosszú rendőri pályafutása során. Szóval maradjunk abban, hogy Barr hallgatása nagyon is kapóra jön az ügymenet szempontjából. Nem úgy a tévések szakadatlan fontoskodása, ami viszont nagyon nem volt ínyére. Így aztán szépen háttérbe húzódott, és inkább a törvényszéki emberek munkájára terelte a figyelmet, akik szépen, komótosan végezték a feladatukat.

James Barr húga hajadon volt, és egy belvárosi bérelt lakásban élt Rosemarynak hívták. A város többi lakójához hasonlóan őt is sokkolták az események. Péntek este látta a tévében a híreket. Aztán szombat reggel az újabb fejleményeket. Elképedve hallotta, amint egy rendőrnyomozó a bátyja nevét említi. Először arra gondolt, hogy valami tévedés történt. Aztán, hogy biztosan rosszul hallotta. De a fickó megismételte a nevet. James Barr, James Barr, James Barr. Sírva fakadt. Először a zavarodottságtól, aztán a rémülettől, majd a tehetetlen dühtől.

Aztán minden erejét összeszedve próbálta lenyugtatni az idegeit, és valamivel lekötni saját figyelmét.

Egy nyolcfős ügyvédi irodában dolgozott titkárnőként. Mint a legtöbb kisvárosi cég alkalmazottai, ő is kicsit afféle mindenes volt. Munkaadói elég jól bántak vele. Fizetése nem volt túl magas, de sok minden adódott, ami kompenzálta őt. Kisebb ajándékok, tiszteletteljes megszólítás, és egy ígéret, hogy a cég az alkalmazottainak és családtagjainak ingyen jogsegélyszolgálatot nyújt, ha arra kerül a sor. Végrendelet, hagyatéki eljárás, válás, biztosítási ügyek, effélék. Persze arról nem volt szó, hogy olyan esetben is, amikor a kedves bátyuskáról kiderül, hogy orvlövész és notórius tömeggyilkos. Rosemary természetesen tisztában volt ezzel. Mégis úgy érezte, hogy meg kell próbálnia. Hiszen meg volt győződve róla, hogy a bátyja ártatlan.

Otthon hívta fel azt a kollégát, akinek közvetlenül dolgozott. A jogász főleg adóügyekkel foglalkozott, ezért felhívta a büntetős kollégát. Az pedig fölhívta a cégvezetőt, aki úgy döntött, hogy összehív egy megbeszélést a többi partnerrel. A találkozóra a Country klubban került sor egy ebéd mellett. Első pillanattól kezdve azon tanakodtak, hogyan lehetne elhárítani Rosemary Barr kérését a lehető legtapintatosabb módon. Egy ilyenfajta bűnügyben felvállalni a védelmet – nos, nem éppen ez volt az iroda profilja A dolognak elég komoly visszhangja lenne, s nem biztos, hogy jót tenne a hírnevüknek. Ebben hamar egyetértésre jutottak. Ugyanakkor azt is tudták, hogy Rosemary Barr jó munkaerő, aki sok éve hűséges a céghez. Pénze nincs, ezzel is tisztában voltak, hiszen ők kezelték az adóit Feltételezték, hogy pénze a bátyjának sincs. Az alkotmány garantálja ugyan a kirendelt védőt, de hogy ez mit jelent, azt egyiküknek sem kellett elmagyarázni. Szóval komoly erkölcsi dilemmával néztek szembe.

A büntetés kolléga, David Chapman oldotta meg a dolgot. Öreg róka volt a szakmában, aki régről ismerte Rodin ügyészt. Nehéz lett volna nem ismernie. Sok hasonlóság volt közöttük, egymás szomszédságában nőttek föl, ugyanazon a szakterületen dolgoztak, jóllehet ellentétes oldalon. Chapman tehát kiment a dohányzóhelyiségbe, és mobilján fölhívta az ügyészt otthon. A két jogász nyíltan és őszintén beszélt egymással. Aztán Chapman visszatért az asztalhoz.

– Jó nagy szar – mondta. – Barr kisasszony bátyja nyakig benne van. Rodin olyan ügyet kapott, ami akár tankönyvi eset is lehetne. A francba, egy napon valószínűleg az is lesz. Minden bizonyíték a kezében van. Egy hajszálnyi hézag sincs benne.

– Amúgy rendes volt veled?

– Persze. Régi haverok vagyunk – mondta Chapman.

– És?

– Az egyetlen, amit tehetünk, hogy enyhítésért folyamodunk. Ha a halálos injekciót elkerüljük, és „csak” életfogytiglani kap, az már nagy siker. Ez a legtöbb, amit Barr kisasszony remélhet. Meg az átkozott bátyja, már elnézést…

– Mennyire másszunk bele? – kérdezte a menedzser kolléga.

– Csakis az ítéleti szakba. Annál is inkább, mert bűnösnek fogja vallani magát.

– Viszed a dolgot?

– Ezekkel a feltételekkel.

– Hány óránkba kerül?

– Nem túl sokba. Gyakorlatilag semmit se tudunk tenni.

– Mi az alapja az enyhítésnek?

– Öbölháborús veterán, azt hiszem. Gondolom, valami vegyi méregről lehet szó. Vagy poszttraumás dologról. Talán Rodinnal előre megállapodhatunk. Egy ebéden megbeszélhetnénk.

A menedzser bólintott. Az adóügyes kollégához fordult. – Mondd meg a titkárnődnek, hogy tőlünk telhetően mindent megteszünk, és a legnehezebb órákban ott leszünk a bátyja mellett.

Barrt a rendőrségi fogdából átszállították a megyei börtönbe, még mielőtt a húga vagy Chapman találkozhatott volna vele. Takaróját és pizsamáját elvették, papír alsóneműt kapott, egy narancssárga kezeslábast és gumipapucsot. A megyei börtön nem éppen kellemes hely. Büdös, zajos, agyonzsúfolt, és a szociális, etnikai feszültségek, melyeket odakint, az utcán úgy, ahogy féken tartottak, idebent szabadjára engedve tomboltak. A rabokat hármasával tömték be a cellákba, őrből pedig kevés volt. Az új foglyokat halaknak nevezték, és senki nem védte meg őket, csakis saját magukra számíthattak.

Barr azonban a hadseregben szolgáit, úgyhogy a beltenyészeti sokkhatás kevésbé viselte meg. „Halként” túlélte az első két órát, majd egy interjúszobába kísérték őt. Azt mondták, egy jogász vár rá. Az ablaktalan helyiségben egy asztal volt és két szék a padlóhoz csavarozva. Az egyik széken egy pasas ült, aki homályosan emlékeztette őt valakire. Az asztalon egy zsebmagnó. Olyan walkmanszerűség.

– David Chapman vagyok – mutatkozott be a pasas. – Védőügyvéd. Büntetőügyekkel foglalkozom. A húga a cégünknél dolgozik. Azt kérte, hogy segítsünk magának.

Barr hallgatott.

– Ezért vagyok most itt – mondta Chapman.

Barr hallgatott.

– A beszélgetésünket rögzítem – mondta Chapman. – Hangszalagra. Ha nincs ellene kifogása.

Barr hallgatott.

– Szerintem találkoztunk már – mondta Chapman. – Talán tavaly, a karácsonyi bulinkon?

Barr hallgatott.

Chapman várt.

– Elmagyarázták önnek a vádat? – kérdezte.

Barr hallgatott.

– A vád nagyon súlyos – mondta Chapman.

Barr nem szólt semmit

– Úgy nem segíthetek, ha saját magán nem akar segíteni – mondta Chapman.

Barr csak bámult rá. Ült némán, hosszú perceken át. Aztán előrehajolt a magnó felé, és – az előző délután óta először – megszólalt.

– Nem az igazi fickót kapták el – mondta.

Szünet.

– Nem az igazi tettest kapták el – ismételte Barr.

– Nos, akkor mondjon nekem valamit az igazi tettesről – csapott le most Chapman. Tapasztalt tárgyalótermi róka volt. Tudta, hogyan kell felvenni a tempót. Kérdés, válasz, kérdés, válasz. Így kell szóra bírni valakit. Úrrá lesz rajtuk a ritmus, és mindent kiadnak magukból.

Barr azonban újra hallgatásba burkolózott.

– Tisztázzuk a dolgot! – mondta Chapman.

Barr nem felelt.

– Tagadja a vádat? – kérdezte Chapman.

Barr nem szólt semmit.

– Tagadja?

Barr hallgatott.

– Minden bizonyíték ott van – mondta Chapman. – Nagyon súlyosak, tartok tőle. Már nem játszhatja el a némát. Beszélnünk kellene róla, hogy miért tette! Csak ez segíthet.

Barr néma maradt.

– Lehet, hogy a régi háborús élményei – folytatta Chapman. – Vagy poszttraumás stressz. Vagy valami mentális betegség. Az okra kell összpontosítanunk!

Semmi válasz.

– A tagadás nem segít – mondta Chapman. – A bizonyítékok ott vannak.

Barr még mindig nem szólalt meg.

– Tagadással semmire se megyünk- mondta Chapman.

– Hozzák ide Jack Reachert! – törte meg a hallgatását Barr.

– Kit?

– Jack Reachert.

– Az kicsoda? A barátja?

Barr nem válaszolt.

– Egy ismerőse? – kérdezte Chapman.

Barr hallgatott.

– Valaki, akit korábbról ismer?

– Hozzák csak ide!

– Hol találjuk? Kicsoda ő?

Barr nem felelt.

– Jack Reacher orvos? – kérdezte Chapman.

– Orvos…? – ismételte Barr.

– Egy orvosról van szó? – kérdezte Chapman.

Barr azonban megint elnémult. Fölállt az asztal mellől, odament az ajtóhoz, és addig dörömbölt, amíg az őr kinyitotta, és visszavezette őt a túlzsúfolt cellájába.

Chapman összehozott egy találkozót az ügyvédi irodában Rosemary Barral és a cég nyomozójával. A nyomozó egy nyugdíjas zsaru volt, aki a város csaknem mindegyik jogi irodájának dolgozott, megbíztak benne. Engedéllyel rendelkező magánnyomozó volt. Franklinnak hívták. Semmiben nem hasonlított a tévé show-k privát detektívjeihez. Munkáját íróasztalnál végezte, telefonkönyvvel és számítógépes adatbázissal. Ki se tette a lábát, nem hordott fegyvert, nem viselt kalapot. Viszont páratlan tényfeltáró képességgel rendelkezett, és temérdek barátja volt a rendőrségnél.

– A bizonyíték kőkemény – mondta. – Ennyit hallottam. Emerson vitte a nyomozást, aki eléggé megbízható. Rodin is az, de más szempontból. Emerson merev, Rodin gyáva. Egyikük se mondaná, amit mondanak, ha a bizonyíték nem lenne a kezükben.

– Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy ő tette – mondta Rosemary Barr.

– Nos kétségtelen, hogy tagadni látszik – mondta Chapman. – Már amennyire értettem őt. És valami Jack Reachert emleget. Valami ismerősét vagy volt ismerősét. Hallotta ezt a nevet? Tudja, hogy ki ez?

Rosemary Barr rázta a fejét. Chapman leírta a nevet egy papírlapra, és odacsúsztatta Franklinnak. – Lehet, hogy egy pszichiáter. Barr úr akkor bökte ki a nevet, amikor közöltem vele, hogy a bizonyíték nagyon erős. Lehet, hogy ez a Reacher nevű fickó tudna nekünk segíteni az enyhítésnél. Lehet, hogy valamikor kezelte Barr urat.

– A bátyám soha nem járt pszichiáterhez – mondta Rosemary Barr.

– Biztos ebben?

– Mondom, hogy soha.

– Mióta lakik a városban?

– Tizennégy éve. A sereg óta.

– Közeli kapcsolatban voltak?

– Egy házban laktunk.

– Az ő házában? Rosemary Barr bólintott.

– De ön már nem ott lakik. Rosemary Barr pillantása elkalandozott.

– Nem – mondta. – Elköltöztem.

– A bátyja rossz néven vette, hogy maga elköltözött?

– Mondta volna…

– Oké. És mi volt előtte, a seregben?

Rosemary Barr nem válaszolt. Chapman ismét Franklinhoz fordult.

– Szóval Reacher lehetett akár a katonaorvosa is – mondta. – Lehet, hogy tud valamit egy régi traumáról. Nagyon sokat segíthetne.

Franklin elvette a papírlapot.

– Feltéve, hogy megtalálom – mondta.

– Mindenesetre nekünk nem enyhítésről kell beszélnünk – vetette közbe Rosemary Barr. – Megalapozott kételyekről kell beszélnünk. Ártatlanságról!

– A bizonyíték nagyon erős – jegyezte meg Chapman. – Saját fegyverét használta.

Franklin három órát töltött azzal, hogy Jack Reacher nyomára bukkanjon. Eredménytelenül. Először a pszichiátriai társaságokat nézte végig. Semmi. Aztán az öbölháború támogatóinak internetes honlapján kutakodott. Mindhiába. Végigböngészte az összes hírügynökségi anyagot. Semmi nyom. Aztán elölről kezdte az egészet az országos személyi nyilvántartó adatbankjánál. Ez tartalmazta az összes egykori és jelenlegi katonai állományt, itt elég hamar rátalált a Jack Reacher névre. Reacher 1984-ben lépett szolgálatba, és 1997-ben szerelték le érdemei elismerése mellett. James Barr ehhez képest 1985-től 1991-ig szolgált a seregben. Hat év átfedés tehát. Reacher azonban nem volt semmiféle doktor. Pszichiáter sem. Katonai rendőr volt. Tiszt, őrnagy.

Lehet, hogy magas rangú nyomozó. Barr viszont elég alacsony szinten, E-4-es specialistaként fejezte be. A gyalogságnál, és nem a tábori rendészetnél. Mi köze lehetett a tábori rendészet őrnagyának egy gyalogsági E-4-eshez? Valami bizonyosan, hiszen másként Barr nem említette volna Reacher nevét. De mi ez a valami?

Háromórás kutakodás után Franklin arra a következtetésre jutott, hogy soha nem fogja megkapni a választ. Reacher ugyanis 1997-ben lelépett a színről. Felszívódott szőröstül-bőröstül. Egyetlen nyom se maradt utána. A pasas élt, legalábbis a Társadalombiztosítási Igazgatóság adatbázisa szerint. A börtönnyilvántartásban nem szerepelt, de mintha eltűnt volna. Hiteltartozása nincs, ingatlan-nyilvántartás, gépkocsi, jacht – semmi. Adóssága nincs. Jelzálogbejegyzés – semmi. Se címe, se telefonszáma. Nincs körözési parancs, nincs jogerős ítélet. Reacher nem férj. Nem apa. Egy szellem.

James Barr ugyanezen három óra alatt nagy bajba keverte magát. A dolog akkor kezdődött, amikor kilépett a cellájából. Jobbra fordult, és egyenesen a fizetős telefonok felé indult. A folyosó szűk volt. Nekiütközött egy másik fickónak, a válluk súrlódott. És ekkor Barr nagy hibát követett el. Fölnézett a padlóról, rápillantott a másik fickóra, és bocsánatot kért.

Nagy hiba, egy hal ugyanis nem kerülhet szemkontaktusba egy másik rabbal. Íratlan börtönszabály, de Barr ezt nem tudta.

A fickó egy mexikói volt. Bandatetoválásai voltak, de Barr ezt nem vette észre. Ez is nagy hiba. Le kellett volna sütnie a szemét, és továbbmennie, remélve a legjobbakat. De nem ezt tette.

Ehelyett megszólalt. – Elnézést.

Majd fölhúzta a szemöldökét, és félig elmosolyodott, mintha valami ilyesmit mondana: ez aztán a hely, mi?

Nagy hiba. Bizalmaskodás, a bennfentesség sejtetése.

– Mit bámulsz? – kérdezte a mexikói.

E pillanatban James Barrnak leesett a tantusz. Mit bámulsz? A szokásos nyitás. Barakkban, bárban, utcasarkon, sötét sikátorban nem szívesen hallja az ember ezt a kérdést.

– Semmit – felelte, s nem vette észre, hogy ezzel tovább rontott a helyzeten.

– Semminek neveztél?

Barr lesütötte a szemét, és továbbment, de már késő volt. Érezte a mexikói pillantását a hátában, és úgy döntött, hogy mégsem telefonál. A telefonok egy zárt folyosón voltak, és nem akart csapdába kerülni. Ezért inkább tett egy nagy kört az óramutató járásával szemben, és visszatért a cellájába. Úgy tűnt, megúszta. Nem nézett senkire, nem szólalt meg. Lefeküdt a priccsére. Két órán át nem történt semmi. Azt gondolta, tudja kezelni a macsó hőbörgést. Azonkívül nagyobb is, mint a mexikói. Két mexikóinál is nagyobb.

A nővérét akarta felhívni. Tudni szerette volna, hogy jól van-e.

Újra elindult a fizetős telefonok felé.

Baj nélkül odaért. Szűk hely volt. Négy telefonkészülék a falon. Négy pasas beszélt, másik négy a sorára várakozott. Lárma, csoszogó lábak, vad röhögés, türelmetlenség, frusztráció, savanyú levegő, izzadtság, mocskos haj- és húgyszag. Amilyen egy börtön, gondolta James Barr.

De rosszul gondolta. Valami nem stimmelt.

Az előtte álló fickók hirtelen eltűntek. Egyszerűen felszívódtak. Akik telefonáltak, mondat közben letették a kagylót, és ugyancsak lefalcoltak. Fél másodpercen belül az egész zsivajgó csarnok kiürült, és elnémult.

James Barr megfordult.

A tetovált mexikói állt előtte. Kés volt a kezében, s mögötte tizenkét másik fickó. A kés egy műanyag fogkefe nyelére volt ragasztószalaggal ráerősítve, a pengéje éles volt, mint egy szike. Csupa mokány kis fazon, mindegyiken ugyanolyan a tetoválás. Rövidre nyírt haj, borotvált minták a koponyán.

– Várjanak! – kiáltotta Barr.

A mexikóiak azonban nem vártak, és nyolc perccel később Barr kómában feküdt. Péppé verték, tele volt szúrt sebekkel, koponyája betörve, súlyos belső vérzései voltak. Később a rabok azt beszélték, hogy ő kereste a bajt. Nem tisztelte a latinokat. De azt is beszélték, hogy nem adta meg magát könnyen. Ebben volt némi csodálat. A mexikóiak megszenvedtek kissé. De nem úgy, mint James Barr. A városi kórházba szállították, s agyműtétet hajtottak végre rajta. Utána egy szigorúan őrzött intenzív osztályra vitték, kómás állapotban. Az orvosok nem voltak biztosak benne, hogy még egyszer magához tér. Talán egy nap múlva. Talán egy hét. Talán egy hónap. De lehet, hogy soha. Az orvosok nem tudták, de nem is nagyon törődtek vele. Mindannyian helyi lakosok voltak.

A börtönigazgató késő éjjel telefonált, és beszámolt Emersonnak a történtekről. Emerson felhívta Rodint, és továbbadta a hírt. Rodin fölhívta Chapmant, Chapman pedig Franklint.

– És most mi lesz? – kérdezte Franklin.

– Semmi – felelte Chapman. – Jegelik az ügyet. Egy kómában levő fickót nem lehet eljárás alá vonni.

– Mi van, ha magához tér?

– Ha rendbe jön, akkor folytatódik, szerintem.

– És ha nem?

– Akkor nem. Egy véglényt nem állíthatsz bíróság elé.

– És most mi a teendő?

– Semmi – mondta Chapman. – Eddig se vettük túl komolyan az ügyet. Barr kőkeményen bűnös, most úgy fest, hogy beadja a kulcsot, túl sokat nem tehetünk érte.

Franklin felhívta Rosemary Barrt, és elmondta neki a dolgot, mert gyanította, hogy senki más nem veszi a fáradságot. Jól sejtette. Rosemary Barr tőle értesült a történtekről. A nő látszólag alig reagált. Csak nagyon elcsendesedett. Valószínűleg érzelmileg már amúgy is túlterhelt állapotban volt.

– Azt hiszem, be kellene mennem a kórházba – mondta.

– Ha úgy gondolja – mondta Franklin.

– A bátyám ártatlan. Ez nagyon nem fair.

– Találkozott vele tegnap?

– Úgy érti, hogy van-e alibim a számára?

– És van?

– Nincs – felelte Rosemary Barr. – Nem tudom, hol volt tegnap, vagy mit csinált.

– Vannak olyan helyek, ahová rendszeresen el szokott menni? Mozi, bár vagy ilyesmi?

– Nem igazán.

– Barátok, akikkel gyakran találkozik?

– Nem tudok róla.

– Barátnő?

– Nincs. Hosszú ideje.

– Más családtag, akit meg szokott látogatni?

– Csak ketten vagyunk, ő meg én.

Franklin elhallgatott. Hosszú, zavart csend állt be.

– Most mi lesz? – kérdezte Rosemary Barr.

– Nem tudom pontosan.

– Megtalálta azt a személyt, akit a bátyám említett?

– Jack Reachert? Nem, sajnos nem. Semmi nyom.

– Keresi még?

– Azt hiszem, nincs sok értelme.

– Rendben – mondta Rosemary Barr. – Akkor nélküle kell megoldanunk.

De miközben ez a telefonbeszélgetés zajlott szombaton, késő éjszaka, Jack Reacher már úton volt feléjük.

2. fejezet

Reacher tulajdonképpen egy nőügynek köszönhetően indult útnak. A péntek éjszakát Miami egy éjszakai mulatójában, a South Beach-en töltötte egy táncosnővel, aki egy üdülőhajón dolgozott. A hajó norvég volt, és a lány is. Reacher úgy vélte, a kartánchoz kissé magas a nő, de minden máshoz megfelelő méretekkel rendelkezik. Délután találkoztak a parti fövenyen. Reacher a hasát süttette, szeretett alaposan lebarnulni. Lehunyt szeme mögül egyszer csak elsuhanó árnyékot érzékelt. Kinyitotta a szemét, és látta, hogy egy lány bámulja. Talán a sebhelyei miatt. Minél barnább lett ugyanis a bőre, annál feltűnőbben rajzolódtak ki arcán a fehér sebhelyek. A lány sápadt-fehér volt, és fekete bikinit viselt. Kicsi, fekete bikinit. Reacher rögtön tudta, hogy a lány táncosnő, látta a testtartásán.

Együtt vacsoráztak, majd késő este elmentek egy zenés helyre.  A South Beach klub nem volt Reacher kedvenc helye, de a partner miatt ezúttal nem bánta. A lány remekül táncolt, és tele volt energiával. Alaposan kifárasztotta a férfit. Hajnali négykor visszamentek a lány szállodai szobájába, egy kis további testgyakorlásra. Kis art deco hotel volt, a tengerpart közelében. A hajóstársaság kétségkívül jól tartotta alkalmazottait. A hely összehasonlíthatatlanul romantikusabb volt, mint Reacher motelje. És sokkal közelebb is volt mindenhez.

Ráadásul a szobába bevezették a kábeltévét, ellentétben Reacher szálláshelyével. Szombaton reggel nyolckor ébredt, a táncosnő a fürdőszobában zubogtatta a vizet Reacher bekapcsolta a tévét, a sportcsatornát kereste, hogy megtudja az előző esti baseball-eredménye-ket, de nem találta. Végignyomkodta a távkapcsolót, aztán megakadt a CNN-nél. Ismerős név ütötte meg a fülét: James Barr. Egy indianai rendőrségi sajtótájékoztatón hangzott el. Sajtókonferencia, zsúfolt terem, éles fények. A kép sarkában ez állt: Az NBC felvétele. Alul szalagcímben: Péntek éjjeli tömegmészárlás. A rendőrfőnök megint kimondja James Barr nevét, majd bemutatja a gyilkossági csoport nyomozóját, egy Emerson nevű pasast. Emerson is megismétli: James Barr. Aztán mintha csak Reacher kérdésére válaszolna, jönnek a szikár életrajzi adatok: negyvenéves, indianai lakos, 1985-től 1991-ig az Amerikai Hadsereg gyalogsági specialistája, öbölháborús veterán, nőtlen, jelenleg munkanélküli.

Reacher a képernyőre meredt Emerson szűkszavú fickónak látszott. Tömören beszélt. Semmi hókuszpókusz. Befejezte a tájékoztatóját, majd elhárított egy riporteri kérdést arról, hogy mit mondott James Barr a kihallgatáskor. Aztán bemutatta a kerületi ügyészt, egy Rodin nevű fickót, aki már egyáltalán nem volt szűkszavú. Még csak tömör sem: rengeteget fecsegett. Tíz percen át fényezte magát, hogy lenyúlja a dicsőséget Emersontól. Reacher pontosan tudta, hogyan működik ez. Tizenhárom éven át ő is zsaru volt, ha katonai is. A zsaruk kikaparják a gesztenyét, az ügyészek meg learatják a dicsőséget. Rodin még párszor kimondta James Barr nevét, és célzott rá, hogy hűvösre fogja tenni Barrt.

De miért?

Reacher várt.

Egy helyi riporter, Ann Yanni következett. Összefoglalta az előző esti eseményeket. Orvlövész, öldöklés, értelmetlen tömegmészárlás… Automata fegyver. Parkolóház. Bevásárlóközpont. Ingázók, akik egy hosszú, munkás hét után hazafelé tartanak, öt halott. A gyanúsított őrizetben, de a város még mindig gyászol.

Reacher látta, hogy a tudósító különösképpen gyászol. Emerson gyors sikere hazavágta a sztoriját. A nő eltűnt, és a CNN áttért a politikai hírekre. Reacher kikapcsolta a tévét. A táncosnő kijött a fürdőszobából. Rózsaszínű volt, illatos – és meztelen. A törülközőjét odabent hagyta.

– Mit csinálunk ma? – kérdezte a nő, széles norvég mosollyal.

– Én Indianába megyek – felelte Reacher.

Észak felé gyalogolt a hőségben, a miami buszpályaudvarhoz. Aztán átlapozott egy koszos menetrendet, és megtervezte az útvonalat Nem lesz könnyű utazás. Először Miamiból Jacksonville-be. Aztán Jacksonville-ből New Orleansba. Majd New Orleansból St. Louisba. S végül St. Louisból Indianapolisba. Onnan pedig feltehetően valami helyi járattal az isten háta mögé. Öt átszállás. Az érkezési és indulási időpontok nem voltak jól összehangolva. Az egész út több lesz, mint negyvennyolc óra. Hajlott volna rá, hogy repülővel menjen vagy kocsit béreljen, de kevés volt a pénze. Amúgy szeretett buszozni, és nem kergeti a tatár, hiszen a hétvégén nemigen történik semmi.

A hétvégén csupán annyi történt, hogy Rosemary Barr visszavonta a cég nyomozójának adott megbízást. Rájött, hogy Franklin amolyan félig független álláspontot foglal el. Otthon kereste fel őt, vasárnap reggel tízkor.

– Azt hiszem, más ügyvédet kellene fogadnom – mondta.

Franklin nem szólt semmit.

– David Chapman bűnösnek tartja őt – folytatta Rosemary. – igazam van? Tulajdonképpen föladta a harcot.

– Ezt nem kommentálhatom – mondta Franklin. – Az alkalmazottam.

Most Rosemary Barron volt a hallgatás sora.

– Mi volt a kórházban? – kérdezte Franklin.

– Rettenet. Intenzíven fekszik, egy csomó halálos sérüléssel. Az ágyhoz bilincselték, pedig kómában van, az isten szerelmére! Hogyan gondolhatják, hogy megszökik?

– Mi a jogi helyzet maga szerint?

– Őrizetben van, de nincs vád alatt. Felemás helyzet. Feltételezik, hogy a bíróság elutasítja az óvadékot.

– Valószínűleg igazuk van.

– Ezt már kész tényként kezelik. Szóval a markukban van. Teljesen kiszolgáltatva.

– Mit szeretne elérni?

– Hogy legalább vegyék le róla a bilincset! És vigyék át végre egy rendes kórházba! De addig esély sincs rá, amíg nem találok egy ügyvédet, aki segíteni akarna neki.

Franklin egy darabig hallgatott. – Maga hogyan értelmezi a bizonyítékokat?

– Ismerem a bátyámat.

– Elköltözött tőle, igaz?

– Másért. Nem azért, mert mániákus gyilkos.

– Lefoglalt egy parkolóhelyet – mondta Franklin. – Előre kitervelte a dolgot.

– Maga is azt hiszi, hogy bűnös.

– Azt hiszem, amit látok. A valós helyzetből kell kiindulnom. És az elég aggasztó…

Rosemary Barr hallgatott.

– Sajnálom – mondta Franklin.

– Tudna ajánlani egy másik ügyvédet?

– Hozhat ilyen döntést? Van meghatalmazása?

– Úgy gondolom, ez magától értetődő. A bátyám kómában van. Én vagyok a legközelebbi hozzátartozója.

– Mennyi pénzt tud ráfordítani?

– Nem sokat.

– Neki mennyi pénze van?

– A házán van valami jelzálog.

– Hát ez nem túl jó. És a céggel szemben is elég barátságtalan lépés lenne.

– Nem érdekel.

– Más se hiányzik, mint hogy az állását is elveszítse.

– Mindenképpen elveszítem, ha Jamesen nem tudok segíteni. Ha őt elítélik, engem elbocsátanak. Hírhedt leszek. Megbélyegzett. Porszem a gépezetben.

– A maga altatóit találták nála – mondta Franklin.

– Én adtam neki. Nincs biztosítása.

– Miért kellett neki?

– Alvászavarai voltak.

Franklin elhallgatott.

– Maga is bűnösnek hiszi – mondta Rosemary.

– A bizonyítékok nagyon súlyosak – felelte Franklin.

– David Chapman meg se próbálja, igaz?

– Vegye számításba azt a lehetőséget, hogy David Chapmannek esetleg igaza van.

– Kihez forduljak?

Franklin elhallgatott.

– Próbálja meg Helen Rodint – mondta.

– Rodint?

– A kerületi ügyész lányát.

– Nem ismerem őt.

– A belvárosban van az irodája. Nemrég akasztotta ki a cégtábláját. Új seprő, lelkes.

– És etikailag…?

– Törvény szerint nincs összeférhetetlenség.

– De hát apa a lánya ellen…

– Eddig Chapmanről volt szó, márpedig Chapman alighanem jobban ismeri Rodint, mint a saját lánya. Helen sokáig távol volt az apjától.

– Hol?

– Kollégiumban, egyetemen, szakmai gyakorlaton a fővárosban.

– Jó ügyvéd?

– Szerintem az lesz belőle.

Rosemary Barr az irodai számán hívta Helen Rodint. Ez is egyfajta teszt volt. Egy kezdő és valóban lelkes ügyvédnek vasárnap is az irodájában kell lennie.

Helen Rodin valóban bent volt vasárnap az irodájában. Az íróasztalánál ülve vette fel a kagylót. Büszkén ült használt íróasztala mögött a szinte teljesen üres, két helyiségből álló bérelt irodában, mely ugyanabban a fekete üvegtoronyban volt, amelynek második emeletét az NBC bérelte. A bérleti díj, a város által propagált üzleti támogatásnak köszönhetően, egyelőre elég kedvezően alakult. A városvezetésnek az volt az elképzelése, hogy a megfiatalodó belvárost hamar benépesíti bérlőkkel, majd később bezsebeli a megemelt bevételeket.

Rosemary Barrnak nem kellett ecsetelnie a történteket, hiszen az egész tragédia Helen Rodin új irodájának ablaka alatt zajlott. Helen tehát részint saját szemével látta az eseményeket, részint pedig a hírekből tájékozódott. Ann Yanni összes tudósítását látta. Felismerte a riporternőt, hiszen az épület halljában és a liftben gyakran összefutottak.

– Segít a bátyámnak? – kérdezte Rosemary Barr.

Helen Rodin nem szólt semmit. Az ésszerű válasz az lett volna: semmiképpen. Vagy ez: felejtse el, csak nem képzeli, elment a józan esze? Helen két okból is tudta, hogy nem kéne mást mondania. Először is igaz, hogy az apjával egy nagyobb ütközet előbb-utóbb elkerülhetetlen, de éppen most van itt az ideje? Másodszor: egy kezdő ügyvéd számára az első néhány ügy meghatározó lehet, hosszú távra meghatározhatja a pályafutását. A karrier legvégén egy „minden kötél szakadjon” típusú büntetőügy még csak-csak belefér. De a legelején? Egy olyan ügyben, amelyben szinte az egész város a sértett? Üzletileg kész katasztrófa! Ez nem egy közönséges bűncselekmény, hanem egyenesen rémtettnek tekintik az emberiesség, az egész közösség ellen; a belváros megújulására tett erőfeszítések, az indianai lokálpatriotizmus eszméje ellen. Egy ilyen ügyben vállalt védelem az egész életét súlyos teherként kísérheti végig.

– Perelhetjük a börtönt? – kérdezte Rosemary Barr. – Hogy hagyták őt félig agyonverni?

Helen Rodin megint hallgatott Újabb jó ok a nemleges válaszra. Egy valóságtól elrugaszkodott kliens.

– Talán később – mondta. – Vádlóként pillanatnyilag nem túl sok szimpátiára számíthatnánk. A bizonyítási nehézségekről nem is beszélve.

– Akkor viszont nekem kell állni az összes költséget, én pedig nem tudok túl sokat fizetni magának – mondta Rosemary Barr. – Nincs pénzem.

Helen Rodin harmadszor is tétovázva hallgatott. Újabb ok, hogy nemet mondjon. Kissé korai lenne még grátisz ügyeket vállalnia…

De és ugyanakkor…

A vádlottnak képviseletre van szüksége. Az alkotmány kimondja. Azonkívül itt van az ártatlanság vélelme. Továbbá, ha a bizonyítékok valóban annyira egyértelműek, ahogyan azt az apja állítja, akkor az egész nem több, mint egy ellenőrzési eljárás. Gyakorlatilag az apja munkáját hitelesíti, független ügyvédként. A vádlottat pedig rábeszéli, hogy vallja magát bűnösnek, utána pedig csak az a dolga, hogy végignézze, amint az apja betáplálja a gépezetbe… Ennyi az egész. Alkotmányos rutinfeladat. Legalábbis remélhetőleg.

– Rendben – mondta.

– A bátyám ártatlan – mondta Rosemary Barr. – Biztos vagyok benne.

Mindig biztosak a szeretteikben, gondolta Helen Rodin.

– Rendben van! – mondta megint, és új kliensét másnap reggel hétre berendelte az irodájába. Ez is egy teszt. A testvér, aki valóban hisz bátyja ártatlanságában, nem térhet ki egy kora reggeli találkozó elől.

Rosemary Barr hétfőn reggel hétkor pontosan megjelent. Franklin is ott volt. Megbízott Helen Rodinban, de azért látni akarta, milyen irányt vesznek a dolgok. Helen már egy órával korábban ott ült az íróasztalánál. Vasárnap délután értesítette David Chapmant a képviselet változásáról, és megszerezte tőle a Barral készült első interjú magnószalagját. Chapman örült, hogy megszabadul az ügytől, és moshatja kezeit. Helen vasárnap este tucatszor lejátszotta a szalagot, majd másnap reggel újra vagy tucatszor végighallgatta. Ennyit eddig senki sem foglalkozott James Barr-ral. Alighanem egész életében nem foglalkoztak vele ennyit. Helen figyelmesen hallgatta a felvételt, s levont belőle néhány feltételezhetően igaz következtetést.

– Figyeljen! – mondta most Rosemarynek.

Visszatekerte a szalagot cipődoboz nagyságú, régi típusú magnóján. Lenyomta a lejátszó gombot; először csak szuszogás hallatszott, meg némi zörej, majd David Chapman hangja: „úgy nem segíthetek, ha saját magán nem akar segíteni.” Hosszú szünet következett, szuszogás, sistergés, majd James Barr hangja: „Nem az igazi fickót kapták el”, majd megismételte: „Nem az igazi tettest kapták el”. Helen figyelte a számlálót a magnón, és előretekerte a szalagot odáig, amikor Chapman ezt mondja: „Tagadással semmire se megyünk”. Majd Barr hangja hallatszott: „Hozzák ide Jack Reachert!”. Helen továbbfuttatta a szalagot Chapman kérdéséig, hogy az illető orvos-e. Aztán más már nem volt a felvételen, csak Barr dörömbölése a cellaajtón.

– Oké – kezdte Helen. – El tudom képzelni, tényleg azt hiszi, hogy nem ő tette. Ezt többször kijelentette, majd amikor látta, hogy Chapman nem veszi őt komolyan, megdühödött, és véget vetett az interjúnak, idáig világos, nem igaz?

– Nem ő tette – mondta ismét Rosemary Barr.

– Tegnap beszéltem apámmal – folytatta Helen Rodin. – Minden bizonyíték a kezében van. Attól tartok, a bátyja tette. Azt hiszem, el kell fogadnia, hogy egy húg nem ismerheti a bátyját úgy, ahogy szeretné. Vagy ahogyan valaha ismerte. Mert esetleg sokat változott.

Hosszú csönd következett.

– Az apja igazat mondott önnek a bizonyítékokról? – kérdezte Rosemary.

– Azt kellett mondania – mondta Helen. – Mindent meg fogunk nézni. Van egy iratbetekintési szakasz. Tanúvallomások is lesznek. Semmi értelme nem lenne, hogy blöfföljön.

Hallgattak mindketten.

– De még mindig segíthetünk a bátyjának – törte meg a csendet Helen. – Ő azt hiszi, hogy nem ő tette. Ebben biztos vagyok azok után, hogy a szalagot meghallgattam. Következésképpen érzékcsalódásban szenved. Vagy szombaton legalábbis abban volt. Ebből következően viszont lehet, hogy pénteken is hallucinációi voltak.

– Hogyan segíthet ez rajta? – kérdezte Rosemary Barr. – Hiszen ez is azt igazolja, hogy ő tette.

– A következmények mások rá nézve. Legalábbis ha felépül. Egy intézetben másként telik az idő, és más a kezelés, mint egy szigorúan őrzött börtönben, ahol gyógykezelésről nem beszélhetünk.

– Elmebetegnek akarja nyilváníttatni?

Helen bólintott. – Ez az egyetlen esélyünk. És ha ezt most megalapozzuk, akkor másként fogják kezelni őt már a tárgyalás előtt is.

– Lehet, hogy meghal. Az orvos ezt mondta. Nem akarom, hogy bűnözőként haljon meg. Szeretném tisztára mosni a nevét.

– Még nem volt tárgyalás. Még nincs elítélve. Jogi szempontból még mindig ártatlan.

– Az nem ugyanaz.

– Nem – mondta Helen. – Valóban nem ugyanaz.

Újabb hosszú csönd.

– Találkozzunk ugyanitt tíz harminckor – mondta Helen. – Fölvázolunk egy stratégiát. Ha másik kórházat célzunk meg, akkor annál jobb, ha minél előbb elkezdjük.

– Meg kell találnunk ezt a Jack Reacher nevű embert – mondta Rosemary Barr.

Helen bólintott. – Átadtam a nevet Emersonnak és az apámnak.

– Miért?

– Azért, mert Emerson emberei átkutatták a bátyja lakását. Lehet, hogy találtak egy címet vagy egy telefonszámot. Azonkívül az apámnak tudnia kell róla, mivel a fickót a tanúlistánkon akarjuk szerepeltetni, és nem a vádlottak között. Ugyanis lehet, hogy segíteni tud nekünk.

– Alibit nyújthat.

– Talán egy régi katonatárs, ha szerencsénk van.

– Hogyan lehetne? – kérdezte Franklin. – Más rangban voltak, más alakulatnál. . ,

– Meg kell találnunk őt – ismételte Rosemary. – James kérte ezt, nem igaz? Ez biztos, hogy jelent valamit.

Helen újra bólintott. – Mindent megteszek, hogy megtaláljuk. Majdnem biztos, hogy tud segíteni. Talán valami mentő körülményre derül. fény. Vagy legalább szolgál valami információval, amin tovább mehetünk.

– Kivonták a forgalomból – mondta Franklin.

Reacher két órája ült egy busz hátuljában, amióta Indianapolist elhagyták. Az utazás lassú volt, de elég kellemes. A szombat éjszakát New Orleansban töltötte, egy motelban a buszpályaudvar közelében.

Vasárnap Indianapolisban éjszakázott. Aludt tehát, és le is zuhanyozott, de az idő nagy részét a buszban zötykölődve, hánykolódva, bóbiskolva töltötte, nézte a nagy amerikai road movie elsuhanó jeleneteit, s merengett a norvég táncosnőhöz kötődő emlékein. Az egész élete ilyen volt. Töredékek mozaikja. A részletek és összefüggések elhalványulnak, nehéz őket pontosan visszaidézni, de az érzelmek és tapasztalatok faliszőnyegén egybeszövődnek a rossz és a jó idők emlékei. E pillanatban nem tudta, hogy a norvég lány melyik kategóriába sorolható. Alighanem az elmulasztott lehetőségek közé. A CNN-riport lerövidítette a dolgot. De lehet, hogy ez is csak egy töredék lett volna.

A busz a 37-es úton haladt dél felé. Bloomingtonban megállt. Hat utas kiszállt Egyikük otthagyott az ülésen egy indianapolisi napilapot. Reacher lecsapott rá, és először a sportoldalt nézte meg. Továbbra is a Yankees vezette a tabellát. Aztán előrelapozott, a fő hírekhez. A szalagcímben ez állt: „Megtámadták a börtönben az orgyilkos gyanúsítottat”. Elolvasta az első bekezdést. Agysérülés. Kóma. Bizonytalan kilátások. Az újságíró szemlátomást nem tudta eldönteni, hogy elítélje-e az indianai fegyintézetben uralkodó törvénytelen állapotokat, vagy megdicsérje Barr támadóit „civil kurázsijukért”.

Ez bonyolíthatja a dolgokat, gondolta Reacher.

A következő bekezdés összefoglalta a bűncselekményt, háttér-információkat adott, és új tényeket közölt. Reacher figyelmesen végigolvasta. Barr húga pár hónappal korábban elköltözött a bátyjától. Az újságíró ezt a tényt is Barr nyilvánvaló instabilitása okaként vagy következményeként értékelte. A kettő egyszerre is szóba jöhetett.

A busz elhagyta Bloomingtont. Reacher összehajtogatta az újságot, fejét az ablaknak támasztotta, és az esőtől fekete utat nézte. A szaggatott elválasztó vonal mintha morzejeleket közvetített volna. Reacher kíváncsi lett volna az üzenetre. De nem tudta megfejteni.

Az autóbusz egy fedett pályaudvarra hajtott be, s amikor Reacher kilépett a reggeli fénybe a megemelt autósztrádától öt háztömbnyire, egy öreg kőépület háta mögött találta magát. Indianai mészkő, gondolta. Bank lehet, vagy bírósági épület talán könyvtár. Arrébb egy fekete üvegtorony magasodott. A levegő kellemes volt. Hűvösebb volt, mint Miamiban, de a város még mindig eléggé délen feküdt ahhoz, hogy a telet biztonságos távolságban lehessen tudni. Az időjárás miatt tehát nem kellett felújítania a ruhatárát. Könnyű, fehér nadrágot és rikító, sárga vászoninget viselt – immáron harmadik napja. Úgy számolt, hogy még egy napot kibír ebben az öltözetben. Aztán vesz valami olcsó cuccot. Barna cipőt hordott, zokni nélkül. Inkább parti sétányhoz illett a ruházata, s úgy vélte, kissé elüt a városi viselettől.

Az órájára nézett. Kilenc húsz. A járdán állt a kipufogófüstben, nyújtózott egyet, majd körülnézett. Átlagos vidéki város, se nem nagy, se nem kicsi, se nem új, se nem régi. Nem túl virágzó, de nem is nagyon lepusztult. Lehet valami történelme is. Kukorica- vagy szójakereskedés… Talán dohány vagy lábasjószág. Valószínűleg van folyója. Lehet, hogy vasúti csomópont. Némi kézműipar… Van egy kis belvárosa. Reacher ott állt a szélénél. Magasabb épületek, egyik kőből, másik téglából vagy betonból épült. A fekete üvegtorony nyilván a város szimbóluma. Hol másutt is lehetne, mint a belváros szívében?

Reacher arrafelé indult, útjavítások tömkelegén kellett átkelnie. Törmelékek, kátyúk, salakkupacok, friss beton, lassan mozgó dömperek. Átverekedte magát az északi oldalra, ahol egy parkolóház félkész toldalékéhoz ért. Eszébe jutott Ann Yanni izgatott tudósítása, fölpillantott az épületre, s onnan a köztérre. Üres medence, melynek közepén egy díszkút árválkodott. Keskeny járda vezetett a medence és az alacsony fal között. A járda tele volt koszorúkkal, virágcsokrokkal, fényképekkel, kis kitömött állatkákkal és gyertyákkal. A betonra homokot szórtak. Hogy a vért felitassák, gondolta Reacher. A tűzoltóautókban mindig vannak homokosládák a balesetek és bűntények helyszíneihez. És rozsdamentes acéllapátok a levált testrészek eltávolítására. Visszanézett a parkolóházra. Alig harminc méter, gondolta. Nagyon közeli…!

Reacher megállt. A pláza csöndes volt. Az egész város csöndes volt. Aléltnak hatott, mint egy test, melyet nagy erejű ütés ért. A pláza volt a támadáspont, ott érte az ütés. Olyan volt ez a hely, mint egy fekete lyuk, ahol az összes érzelem eltűnt, elnyelődött, és már sosem fog kitörni.

Reacher továbbment. Az öreg mészkőépület a könyvtár volt. Ez kell nekem, gondolta. A könyvtárosok kedves emberek. Szívesen válaszolnak, ha az ember kérdezi őket. Az ügyészi hivatal felől tudakozódott. Egy szomorú, magába roskadt asszony válaszolt a pult mögül, s megmutatta az irányt. Nem volt messze. Ez nem egy nagyváros. Kelet felé indult, és elhaladt egy új épület mellett, melyen többek közt a katonai toborzóiroda táblája volt kitéve. Mögötte vadonatúj üzletek, majd egy új bírósági épület. Lapos tetejű építmény mahagóni ajtókkal és gravírozott üveggel. Akár templom is lehetett volna, valami gazdag és nagyvonalú gyülekezet imaháza.

Elment a főbejárat előtt, megkerülte az épületet, így jutott az irodaszárnyhoz. Talált egy ajtót, melyen ez állt: kerületi ügyész. Alatta egy külön sárgaréz táblán Rodin neve. Választott hivatalnok, gondolta. Az ilyennek külön névtáblát csináltatnak, hogy olcsóbb legyen, ha évente cserélődik. Rodin neve előtt két „A” betű és a doktori fokozat.

Reacher benyitott az ajtón, és recepcióshoz lépett. Mondta, hogy Rodint keresi. – Milyen ügyben? – kérdezte a recepciós kimérten, de udvariasan. Középkorú nő volt, jól ápolt, jól öltözött; tiszta, fehér blúzt viselt. Úgy festett, mint aki egész eddigi életét efféle pult mögött töltötte. Rutinos hivatalnok, aki jelenleg úgy fest, mintha az egész város terhe az ő vállát nyomná.

– James Barr-ral kapcsolatban – mondta Reacher.

– Ön riporter? – kérdezte a recepciós.

– Nem – felelte Reacher.

– Mondana valami közelebbit az ügyhöz fűződő viszonyáról, kérem?

– Ismertem James Barrt, még a hadseregből.

– Az elég régen lehetett.

– Régen volt – mondta Reacher.

– Megtudhatnám a nevét, kérem?

– Jack Reacher.

A recepciós felemelte a telefonkagylót. Alighanem egy titkárnővel beszélhetett, mert mindketten egyes szám harmadik személyben utaltak Rodinra: tudna-e fogadni egy bizonyos Mr. Reachert az ügyben? Nem a Barr-ügyben. Csak az ügyben. A beszélgetés tovább folyt. Aztán a recepciós a mellkasához szorította a kagylót, a gallérja alá, a bal melle fölé.

– Információt hozott? – kérdezte.

A titkárnő odafent most hallhatja a szívverését, gondolta Reacher.

– Igen – mondta. – Információt.

– A hadseregből? – kérdezte.

Reacher bólintott. A nő megint szájához vette a kagylót, és folytatta a beszélgetést. Jó hosszúra sikeredett. A. A. Rodin úr elég hatékony házőrzőkkel rendelkezik, nem lehet csak úgy bejutni hozzá, hacsak nem sürgős és szigorúan törvényes ügyben érkezik az ember. Reacher az órájára nézett. Kilenc negyven. De hát nem kell kapkodni az adott körülmények között! Barr kómában fekszik. Holnap is felkeresheti az ügyészt. Vagy holnapután. Vagy a rendőrön keresztül juthat el Rodinig. Hogy is hívják azt a zsarut? Emerson?

A recepciós letette a kagylót.

– Kérem, menjen föl a harmadik emeletre, ott van Mr. Rodin irodája – mondta, és egy látogatókártyára fölírta Reacher nevét, majd a kártyát becsúsztatta egy műanyag lap alá. Reacher az ingére csippentette a kitűzőt, és lifttel fölment a harmadik emeletre. Alacsony mennyezetű, neoncsövekkel megvilágított folyosóra ért. Három olcsóbb fajta ajtó mellett haladt el, melyek zárva voltak, a lakkozott fából lévő negyedik viszont dupla ajtó volt, és nyitva állt. Az íróasztalnál egy titkárnő ült. A második házőrző. Fiatalabb, mint a lenti hölgy, de feltehetően rangosabb.

– Mr. Reacher? – kérdezte.

Reacher bólintott. A titkárnő előjött íróasztala mögül, és az üveges ajtók felé vezette a vendéget. A harmadik ajtón ez állt. – A. A. Rodin.

– Mit jelent az A. A.? – kíváncsiskodott Reacher.

– Biztos vagyok benne, hogy Rodin úr elmondja önnek, ha szükségesnek tartja – mondta a titkárnő.

Kopogott az ajtón, s bentről egy bariton hang válaszolt. Aztán a titkárnő kinyitotta az ajtót, s félreállva beengedte Reachert.

– Köszönöm.

– Nagyon szívesen – mondta.

Reacher belépett. Rodin már fölállt az íróasztala mögött, hogy látogatóját formális nyájassággal üdvözölje. Reacher felismerte őt a tévéből. Ötven körüli fickó, elég karcsú, elég fitt; rövidre nyírt, őszes haj. A tévében magasabbnak látszott. Könnyű, sötétkék nyári öltönyt viselt, kék inget és kék nyakkendőt. A szeme is kék volt. Kékben utazik, semmi kétség. Kifogástalanul simára borotvált férfiú, aki parfümöt is tesz magára. Tipp-topp fickó, nem vitás. Pont az ellentétem, gondolta Reacher. Rodin mellett Reacher úgy festett, mint egy fésületlen óriás. Jó tíz centivel magasabb, és vagy húsz kilóval nehezebb nála. Haja tíz centivel hosszabb; ruházata ezer dollárral olcsóbb.

– Mr. Reacher? – szólalt meg Rodin.

Reacher bólintott. Az irodán látszott, hogy állami intézmény része, de ahhoz képest elég elegáns volt. Hűvös és csöndes. Az ablakból az üzletsor lapos tetőire nyílt kilátás, s távolabb a fekete üvegtoronyra. A nap halványan sütött odakint. Az ablaktól jobbra, az íróasztal mögött egy dicsőségfal: egyetemi diploma, kitüntetések és fotók, melyeken Rodin politikusok társaságában látható. Bekeretezett újságcímek port kavart ítéletekről, hét különböző esetben. A másik falon egy szőke lányról készült fénykép egy diplomaosztó ünnepségről. Csinos teremtés. Reacher szeme egy pillanattal hosszabban időzött rajta, mint kellett volna.

– A lányom – mondta Rodin. – ő is jogász.

– Igazán? – kérdezte Reacher.

– Most nyitotta meg az irodáját itt, a belvárosban.

Rodin ezt olyan közönyösen mondta, hogy Reacher nem tudta eldönteni, a büszkeség vagy a helytelenítés szólt-e belőle,

– Ha nem tévedek, hamarosan találkozni fog vele – mondta Rodin.

– Igazán? – kérdezte Reacher. – Hogyhogy?

– James Barrt védi.

– A lánya? Etikus ez?

– A törvény nem tiltja. Lehet, hogy nem túl okos döntés, de nem etikátlan.

Az okos szót úgy hangsúlyozta, hogy abban többféle jelentéstartam is rejtőzött. Nem bölcs dolog egy hírhedt ügyben elvállalni a védelmet. Nem helyénvaló, ha egy lány a saját apjával húz ujjat a tárgyalóteremben, egyáltalán, nem okos dolog, ha bárki is A. A. Rodin-nal húz ujjat. Rodin nagyon határozott fickó benyomását keltette.

– Feltette a maga nevét az ideiglenes tanúlistára – mondta Rodin.

– Miért?

– Mert azt gondolja, hogy magának vannak információi.

– Honnan vette a nevemet?

– Nem tudom.

– A Pentagontól?

Rodin vállat vont. – Nem tudom biztosan. De valahonnan megszerezte. Ezért aztán itt sokan várják magát.

– Ezért jutottam be önhöz?

Rodin bólintott.

– Pontosan – mondta. – Általában nem lehet hozzám csak úgy besétálni az utcáról.

– A titkársága elég jól képviseli ezt az álláspontot.

– Remélem is – mondta Rodin. – Foglaljon helyet, kérem!

Reacher leült az íróasztal elé állított karosszékbe, Rodin maradt az íróasztala mögött. Az ablak Reachertől balra, Rodintól jobbra esett. Nem világított szembe a fény. Az egyenlőség elvén alapuló bútorelhelyezés. Nem minden ügyésznek ilyen az irodája, gondolta Reacher.

– Kávét?

– Igen – felelte Reacher. Rodin kiszólt a telefonon.

– Természetesen érdekelne, miért éppen hozzám jött először – mondta. – A vád és nem a védelem képviselőjéhez.

– Kíváncsi vagyok a személyes véleményére – mondta Reacher.

– Miről?

– Arról, hogy milyen erősnek tartja a vádat James Barr ellen.

Rodin nem válaszolt azonnal. Rövid csend telepedett kettejük közé, aztán kopogás az ajtón. A titkárnő hozta a kávét, ezüsttálcán. Kancsó, két csésze, két alátét, cukortartó, piciny tejszínes edényke, két ezüstkanál. Finom porcelánkészlet. Nem kincstári felszerelés, gondolta Reacher. Rodin megadja a módját a kávézás kellékeit illetően is. A titkárnő az asztal szélére helyezte a tálcát, olyan módon, hogy az egyenlő távolságra kerüljön a vendéglátótól és a látogatótól.

– Köszönöm – mondta Reacher.

– Nagyon szívesen – mondta a titkárnő, és kiment a szobából.

– Töltsön magának – bíztatta Rodin.

Reacher kitöltött magának egy csésze kávét, tejszín és cukor nélkül. Erős, illatos főzet volt. A kávé hibátlan, gondolta.

– A vád James Barr ellen rendkívül erős – mondta Rodin.

– Szemtanúk…?

– Nincsenek – felelte Rodin. – A szemtanúk vallomásainak amúgy is eléggé esetleges az értékük. Ami engem illet, már-már örülök, hogy ez esetben nincsenek szemtanúk. A tárgyi bizonyítékok most ugyanis rendkívüliek. És a tudomány nem hazudik, és nem is zavarodik össze.

– Rendkívül meggyőzőek? – kérdezte Reacher.

– Komplett, kőkemény bizonyítékok, melyek a gyanúsítottat a bűncselekményhez kötik.

– Mennyire kemények?

– Amennyire csak lehetséges. Ennél meggyőzőbbeket soha nem láttam, ezt teljes biztonsággal állíthatom.

– Ilyet már hallottam ügyész szájából.

– De nem az enyémből, Mr. Reacher. Én nagyon óvatos ember vagyok. Főbenjáró bűnök esetében csak akkor vállalom a vádat, ha biztos vagyok a végeredményben.

– Húzza a strigulákat?

Rodin a háta mögötti dicsőségfalra mutatott.

– Hétből hét – mondta. – Száz százalék.

– Mennyi idő alatt?

– Három év alatt, James Barr-ral lesz nyolcból nyolc. Ha egyáltalán magához tér.

– Ha magához tér is, súlyosan sérült marad.

– Ha az agyműködése bármilyen szinten beindul, bíróság elé kerül. Amit tett, megbocsáthatatlan.

– Oké – mondta Reacher.

– Mi oké?

– Elmondta, amit tudni akartam.

– Azt mondta, van információja. A hadseregből.

– Egyelőre megtartom magamnak.

– Maga katonai rendőr volt, jól tudom?

– Tizenhárom évig.

– És ismerte James Barrt?

– Futólag.

– Meséljen róla.

– Most még nem.

– Mr. Reacher, ha bármiféle felmentő körülményről tudomása van, vagy bármit az ügyhöz hozzá tud tenni, azt el kell mondania nekem.

– Igazán?

– Úgyis megtudom. A lányom be fogja mutatni. Vádalkut akar kötni.

– Mit jelent az A. A.?

– Hogyan?

– A kezdőbetűi?

– Alekszej Alekszejevics. A családom Oroszországból jött, de nagyon régen. Még az októberi forradalom előtt.

– Őrzi a hagyományokat.

– Amint látja.

– Önt hogy szólítják?

– Alexnek.

Reacher fölállt. – Nos, köszönöm, hogy időt szakított rám, Alex. És köszönöm a kávét.

– Most a lányomhoz megy?

– Van értelme? Úgy tűnik, maga elég biztos a dolgában.

Rodin elnézően mosolygott.

– Ez a dolgok menete – mondta. – Én ügyész vagyok, maga pedig rajta van a tanúlistán. Erkölcsi kötelességem felhívni a figyelmét, hogy meg kell keresnie őt.

– Hol találom?

– Az üvegtoronyban – mutatott ki Rodin az ablakon.

– Oké – mondta Reacher. – Akkor beugrom hozzá.

– Bármit is tud, el kell mondania nekem – mondta Rodin.

Reacher megrázta a fejét.

– Nem – mondta. – Magának nem.

Visszaadta a látogatói kártyát a recepciósnak, kilépett az épületből, s elindult a pláza felé. A hűvös napfényben tett egy jó nagy kört. Minden város egyforma, és mégis más. Mindegyiknek megvannak a maga sajátos színei. Némelyek szürkék. Ez viszont inkább barna. Reacher úgy vélte, a téglát helyi agyagból égették, és a régi farmépületek színeit vitték a homlokzatokra. Még a kövek is tele voltak rozsdaszín foltokkal. Sötétvörös és rozsdabarna színek uralkodtak itt, melegséget árasztva. Persze érezni lehetett a tragédia nyomasztó hangulatát, mégis volt valami optimizmus és dinamizmus a városban. Talán az építkezések miatt. Mindenütt munkaterületek, betonszegélyek. Sok terv, sok újjáépítés. Sok remény.

A parkolóház új szárnya a belváros északi szegletében terjeszkedett Nagyon közel volt a tragédia színhelyéhez. Egyik oldalánál húzódott az autópálya hídja, amely mintegy harminc méterrel arrébb bekanyarodott a könyvtárépület mögé, aztán egyenesen futott tovább a fekete üvegtorony túloldalán. Reacher meglátta az NBC cégtábláját egy fekete gránitlapon. Ann Yanni munkahelye, gondolta, és Rodin lányáé is. A plázától keletre irodaépület áll, a többi között a hadsereg toborzóirodájával. Innen jöttek az áldozatok, özönlöttek kifelé. Hogy is mondta Ann Yanni? Egy hosszú, munkás hét után. Nyugat felé tartottak, a pláza irányába, az ott parkoló autójukhoz vagy a buszpályaudvarhoz. És belefutottak egy lázálomba. Egy keskeny átjáró lelassította őket, s itt kénytelenek voltak libasorban haladni. Mint egy céllövölde drótra fűzött bábui.

Reacher végigment a díszmedence mellett, és a forgóajtón belépett a toronyépület halljába. Végigböngészte az információs táblát Az NBC a második emeleten, egy csomó iroda pedig üresen áll. Helen Rodin ügyvéd a negyediken.

A liftnél egy csinos, szőke nő várakozott, a pillantásuk találkozott. Reacher felismerte a hírműsorból: Ann Yanni volt. A nő a másodikig ment. Reachernek eszébe jutott, hogy legjobb lett volna, ha egyenesen Emersonhoz, a zsaruhoz megy, aki az egész históriát videóról lepergetné előtte.

Megtalálta Helen Rodin irodáját, mely a torony pláza felőli oldalán helyezkedett el. Kopogott. Tompa választ hallott odabentről. Üres fogadószoba, titkárnői asztallal, titkárnő nélkül. A pályakezdés első lépései, gondolta Reacher.

Kopogtatott a belső ajtón. Ugyanaz a hang, csak most erősebben. Helen Rodin egy használt íróasztal mögött ült. Reacher felismerte őt az apjánál látott fotóról. Életben azonban még csinosabb volt. Nem lehetett több harmincnál a viszonylag magas, de légies teremtés. Karcsú, atletikus alkat. Vékony, de nem betegesen sovány. Nyilván sportol: fut vagy kosarazik, de az is lehet, hogy egyszerűen jó az anyagcseréje. Hosszú szőke haj, kék szem, melyet apjától örökölt. Értelmes tekintet Helen fekete kosztümöt viselt, testhez simuló trikóval a kosztümkabát alatt. Lycra, gondolta Reacher. Felülmúlhatatlan anyag…

– Jack Reacher vagyok – mutatkozott be.

A nő rámeredt. – Maga viccel. Tényleg maga az?

Reacher bólintott. – Az voltam, és az is maradok.

– Ez hihetetlen…

– Nem hinném. Mindenkit hívnak valahogy.

– Úgy értem, hogy kerül ide? Sehol sem találtuk még a nyomát sem.

– Néztem a tévét. Ann Yannit, szombat reggel.

– Hála istennek meg a tévének – sóhajtott fel Helen. – És hála istennek, hogy itt van.

– Miamiban voltam éppen egy táncosnővel.

– Egy táncosnővel?!

– Norvéggal – mondta Reacher, majd az ablakhoz lépett, és kinézett. Négy emelettel lejjebb a bevásárlóutca lejtősen haladt lefelé. A medence a domb tetején helyezkedett el, hosszanti tengelye párhuzamosan futott az utcával. Sokkal hosszabbnak és keskenyebbnek tűnt, mint alulról. Szomorúan üres volt a díszkút, fekete csempéit vékony iszapréteg borította. A medencén túl, attól kissé jobbra, az új parkolóház. Valamivel lejjebb, mint a pláza. Talán félemeletnyi a különbség.

– Itt volt, amikor történt? – kérdezte Reacher.

– Igen – felelte Helen Rodin halkan.

– Látta is?

– Nem az első pillanattól. Az első három lövést csak hallottam. Nagyon gyorsan követték egymást. Az első után kis szünet, aztán a következő kettő gyors egymásutánban. Aztán megint egy kis szünet, de csak töredék másodpercek. Az első három után álltam föl. Borzalmas volt…

Reacher bólintott. Bátor kislány, gondolta. Lövéseket hall, és föláll. Nem bukik az asztal alá. Aztán arra gondolt: az első után kis szünet. Profi orvlövész, aki ellenőrzi, hová csapódott be az első lövése. Egy csomó apró tényezőt figyelembe kell venni: lőtávolság, szélerősség, hideg puskacső, látószög satöbbi.

– Látta, ahogy meghalnak? – kérdezte.

– Kettőt közülük – felelte Helen Reacher háta mögül. – Iszonyú látvány volt.

– Három lövésből két találat?

– Egyszer hibázott. Vagy a negyedik, vagy az ötödik lövésnél. A szakértők nem biztosak benne. A lövedéket a medencében találták meg. Keresték, azért eresztették le a vizet.

Reacher nem szólt semmit.

– Láttam a fegyver villanásait – folytatta Helen. – Ott szemben, a sötétből. Kicsi lángnyelvek.

– Torkolattűz – mondta Reacher.

Visszafordult az ablaktól. A nő kinyújtotta a kezét.

– Helen Rodin vagyok. Sajnálom, már az előbb be kellett volna mutatkoznom.

Reacher megfogta Helen kezét. Meleg volt és erős.

– Csak Helen? – kérdezte. – Nem Helena Alekszejevna, vagy ilyesmi?

Helen ismét rámeredt. – Ezt meg honnan a pokolból tudja?

– Találkoztam az apjával – felelte, és elengedte a nő kezét.

– Igazán? Hol?

– Az irodájában. Épp most.

– Elment az irodájába? Ma?

– Onnan jövök.

– Miért az ő irodájába ment? Maga az én tanúm! Neki nem szabadott volna magával találkoznia!

– Nagyon szívesen elbeszélgetett velem.

– Mit mondott neki?

– Semmit, inkább kérdéseket tettem fel.

– Miféle kérdéseket?

– Tudni akartam, mennyire erős a vád James Barr ellen.

– James Barrt én képviselem! Maga pedig a védelem tanúja. Magának velem kellett volna beszélnie, nem vele!

Reacher hallgatott.

– Sajnos a vád James Barr ellen nagyon erős – folytatta Helen.

– Honnan tudta meg a nevemet? – kérdezte Reacher.

– James Barrtól, természetesen – mondta Helen. – Honnan máshonnan?

– Barrtól? Ezt nem hiszem.

– Nos, akkor figyeljen!

Helen az íróasztala felé fordult, és megnyomott egy gombot egy régi típusú magnetofonon. Reacher egy ismeretlen hangot hallott: „A tagadás nem segít.” Helen lenyomta a szünet gombot, és rajta tartotta az ujját.

– Ő az előző ügyvédje – mondta. – Tegnap váltottam őt.

– Ez hogy lehet? Tegnap már kómában volt.

– Gyakorlatilag a húga az ügyfelem. A legközelebbi rokon – mondta Helen, és elengedte a szünet gombot Reacher háttérzajokat hallott, majd egy hangot, amelyet tizennégy éve hallott utoljára. Pontosan emlékezett rá. Mély, fojtott, rekedtes hang. Olyan emberé, aki ritkán beszél. Ez mondta: „Hozzák ide Jack Reachert!”

Fölállt, döbbenten.

Helen Rodin megnyomta a stop gombot

– Most már érti? – kérdezte. Aztán az órájára nézett.

– Tíz harminc – mondta. – Most kezdődik a megbeszélésem az ügyfelemmel. Kérem, vegyen részt rajta!

Helen úgy vonultatta fel Reachert, ahogy a bűvész varázsolja elő a nyulat a kalapból. Először egy Franklin nevű pasas érkezett Reacher rögtön tudta, hogy ex-rendőr. Szabadúszó nyomozóként mutatkozott be. Kezet ráztak.

– Magát aztán nem könnyű megtalálni – mondta Franklin.

– Téved! – felelte Reacher. – Engem lehetetlen megtalálni!

– Elárulná, miért? – Igazi hekuskérdés. Ilyesmi volt benne: mit ér ez a Fickó tanúként? Ki a franc ez? Bűnöző? Szökevény? Lehet ennek bármi hitele az esküdtszék előtt?

– Ez a hobbim – mondta Reacher.

– Szóval maga egy hidegvérű ember.

– Korcsolyázhat rajtam.

Aztán egy nő jött be. Jó harmincas lehetett, irodai öltözékben volt, megviseltnek látszott, és kialvatlannak. De a feldúltsága mögött volt benne valami vonzó. Kedves, rendes kis nőnek tűnt. Sőt, talán csinosnak is. Csakhogy ő James Barr húga. Reacher tudta, hogy valamikor találkoztak már. Ugyanazok a színek, ugyanazok a lágy, női vonások, csak éppen tizennégy év eltelt azóta.

– Rosemary Barr vagyok – mutatkozott be. – Annyira örülök, hogy megtalált minket. Mintha a Gondviselés vigyázna ránk. Most úgy érzem, hogy mégiscsak van remény.

Reacher nem felelt.

Helen Rodin ügyvédi bérleményéhez nem tartozott külön tárgyalóterem. Majd egyszer, később, az is lesz neki, gondolta Reacher. Ha föllendül az üzlet. Így aztán mind a négyen a kis belső irodában zsúfolódtak össze. Helen az íróasztalánál ült. Franklin az egyik sarokból kémlelt. Reacher az ablakpárkánynak dőlt. Rosemary Barr idegesen föl-alá járkált. Ha lett volna szőnyeg, lyukakat hasított volna bele.

– Oké – szólalt meg Helen. – Kezdjük a védelmi stratégiával. A minimum, amit el akarunk érni, egy orvosszakértői vélemény. De ennél sokkal többet célzunk meg. Hogy pontosan mit, számos tényezőtől függ. Mindenekelőtt attól, hogy Mr. Reacher mit óhajt mondani nekünk. Biztos vagyok benne, hogy mindannyian őt akarjuk most hallani.

– Nem hinném – mondta Reacher.

– Mit nem hinne?

– Hogy engem akarnak hallani.

– Miért nem?

– Mert rossz következtetésre jutott.

– Amennyiben?

– Mit gondol, miért az apjához mentem először?

– Nem tudom.

– Mert én nem azért jöttem ide, hogy James Barrnak segítsek.

Néma csend.

– Azért jöttem, hogy végleg elintézzem őt – mondta Reacher.

Mindannyian döbbenten bámultak rá.

– De miért? – kérdezte Rosemary Barr.

– Mert nem először csinálta… És egyszer épp elég volt!

3. fejezet

Reacher elmozdult az ablakpárkánytól, és a többieknek hátat fordítva kinézett az ablakon.

– Ez egy bizalmas megbeszélés? – kérdezte.

– Igen – mondta Helen Rodin. – Ügyfélértekezlet. Magától értetődően zártkörű. Ami itt elhangzik, nem szivároghat ki.

– Etikus dolog rossz hírt közölni önökkel, törvényesen?

Hosszú csend következett.

– A vád számára fog bizonyítékkal szolgálni? – kérdezte Helen Rodin.

– Nem hiszem, hogy szükségem lesz rá, az adott körülmények között. De ha úgy látom, hogy szükséges, akkor meg fogom tenni.

– Nos, akkor halljuk a rossz hírt! A tárgyalás előtt fogjuk felvenni a tanúvallomását. Nehogy újabb meglepetések érjenek minket.

Újabb csend.

– James Barr mesterlövész volt – kezdte Reacher. – Nem a legjobb, de nem is a legrosszabb. Átlagos, csaknem minden szempontból.

Reacher szünetet tartott, és balra nézett, a toborzóiroda olcsó, új épületére. Hadsereg, haditengerészet, légierő, tengerészgyalogság.

– Négyféle ember megy el katonának – folytatta. – Az első a magamfajta, aki családi hagyományt követ. A második a patrióta, aki a hazáját akarja szolgálni. A harmadik, amelyik egyszerűen munkát keres. És a negyedik, amelyik ölni akar. A hadsereg az egyetlen hely, ahol ezt legálisan megteheti. James Barr a negyedik típus. Lelke mélyén úgy érezte, hogy az ölés jó mulatság.

Rosemary Barr elfordította az arcát. Senki sem szólalt meg.

– Csakhogy soha nem kapott rá esélyt – folytatta Reacher. – Én nagyon alapos nyomozó voltam, amikor a tábori csendőrségnél szolgáltam. Tanulmányoztam őt. Öt évig volt kiképzés alatt. Végignéztem a szolgálati naplóit. Voltak hetek, amikor kétezer kört lőtt. Az összeset papír céltáblákra vagy bábukra, összesen közel negyedmillió kört számoltam össze, és ebben egyetlen ellenség sem volt. Nem jutott el Panamába 1989-ben. Nagyon nagy hadseregünk volt, és ott csak egy kis haderőre volt szükségünk, így a legtöbben itthon maradtak. Ez csalódást okozott neki. Aztán jött a Sivatagi Pajzs 1990-ben. Kivezényelték Szaúd-Arábiába. De a Sivatagi Viharból kimaradt 1991-ben. Főleg páncélosok vettek részt benne. James Barr Szaúd-Arábiában ült, és tisztogatta a fegyverekből a homokot, s közben lövöldözött, hetente kétezer kört. Aztán vége lett a Sivatagi Viharnak, őt átküldték Kuvait Citybe, takarítani.

– És ott mi történt? – kérdezte Rosemary Barr.

– Az történt, hogy Barr bekattant – mondta Reacher. – A szovjetek összeomlottak. Irakot bezártuk a saját odújába. Barr azt látta, hogy a háborúnak annyi. Közel hat éven át gyakorlatozott, és egyszer se tüzelhetett élesben, egyszer se tombolhatta ki magát, és úgy nézett ki, most már nem is fogja. Mindent csak képzeletben. Látja magát, amint a célkeresztet a nyúltagyra irányozza, oda, ahol a gerincagy kiszélesedik. Lassú lélegzetvétel, aztán meg kell húzni a ravaszt. Töredék másodpercnyi szünet, amíg a lövedék száll. Aztán jön a rózsaszín permet az agyalapnál. És mindezt „csak” képzeletben. Ezerszer levetítette magában. De a valóságban soha nem látta. Egyszer sem. Soha nem látta a rózsaszín permetet. És nagyon akarta látni.

A szobában csönd.

– Így aztán kiment egy napon. Egyedül – folytatta Reacher. – Kuvait Citybe. Keresett egy helyet, és várt. Aztán lőtt, és megölt négy embert. Egy lakóépületből jöttek ki.

Helen Rodin elképedve meredt Reacherre.

– Egy parkolóházból tüzelt – mondta Reacher. – Második emelet. Pont szemben a lakóház bejáratával. Az áldozatok amerikai katonák voltak. Hétvégi eltávot kaptak, civilben voltak.

Rosemary Barr a fejét rázta.

– Ez nem lehet igaz – szólalt meg. – Egyszerűen nem lehet igazi. Nem tehetett ilyet. És ha mégis, akkor börtönbe került volna. Ehelyett kitüntetéssel szerelt le. Közvetlenül az öbölháború után. Tehát egyszerűen nem lehet igaz, amit mond.

– Pontosan emiatt vagyok itt – mondta Reacher. – Volt ugyanis egy komoly probléma. Emlékezzenek, hogyan jöttek egymás után az események. Volt négy halott fickónk. Mi innentől kezdtük a munkát. A végén minden nyom az ön bátyjához vezetett Nagyon egyértelmű bizonyítékaink voltak, pedig minden tévedési lehetőséget igyekeztünk kizárni. Sajnos a négy halott fickónál találtunk bizonyos dolgokat. Olyasmiket, amikről valójában nem akartunk tudni, mert nem szabadott volna megtenniük.

– Miről beszél? – kérdezte Helen Rodin.

– Kuvait City pokoli hely volt. Tele gazdag arabbal. De még a szegényebbeknek is Rolex karórájuk volt és Rolls-Royce kocsijuk meg márvány fürdőszobáik, színarany díszítésekkel. Sokan közülük elmenekültek, legalábbis átmenetileg. De mindent otthagytak. Voltak, akik a családjukat is. A feleségeiket és a lányaikat.

– És?.

– A négy katonánk, aki eltávozáson volt, olyasmiket művelt, amit a hódító hadseregek szoktak. Mint az irakiak előttünk. Nemi erőszak, rablás. Sok egyértelmű nyomot hagytak maguk után. Annyi rablott holmit találtunk náluk, amivel egy Tiffany üzletet lehetett volna nyitni. Órák, aranyak, gyémántok, és minden, ami mozdítható. És alsóneműk. Utóbb rájöttünk, hogy a bugyikat azért gyűjtötték, hogy összeszámolják a feleségeket és a lányokat, akiket ugyebár…

– És mi történt?

– A dologból persze politikai ügy lett. Végigment a parancsnoki láncolaton. Az öbölháború fényes győzelemként volt előkészítve. Nagy hőstett, tökéletesen tisztának kellett lennie. És a kuvaitiak szövetségeseink voltak. Egyszóval a négy fickó történetét valahogy lepleznünk kellett. Azt mondták nekünk, hogy borítsunk fátylat a történtekre. És mi ezt tettük. Ami persze azt is jelentette, hogy James Barrt futni hagytuk sajnos. Egy s más ugyanis kiszivárgott, és tudtuk, hogy a tárgyaláson az ügyvédei ezeket fölhasználnák. Féltünk a zsarolástól. Ha Barrt bíróság elé állítjuk, az ügyvédei előjönnek a menthető emberölés-kifogással. Nyilván azzal érveltek volna, hogy Barr a hadsereg becsületéért lépett fel ellenük ilyen brutális, de épp ezért erkölcsileg nem teljesen védhetetlen módon. És ezzel kiteregetnék a szennyest. Fölülről azt mondták, ne kockáztassunk ekkorát. Szóval a kezünk meg volt kötve. Patthelyzet volt.

– Lehet, hogy tényleg menthető emberölés volt – mondta Rosemary Barr. – Lehet, hogy James valóban tudott mindenről.

– Nagyon sajnálom, asszonyom, de nem így történt. Soha a közelében sem volt a négy fickónak korábban. Egyetlen szót se szólt róluk, amikor elkaptam, és kihallgattam őt. Nem is sokkal azelőtt került Kuvait Citybe. Alig tudott valamit az ott zajló dolgokról. Egyszerűen csak ölni akart. Élvezetből. Ezt be is vallotta nekem, még mielőtt a többi bizonyíték előkerült volna.

A szobában mély csönd.

– Szóval eltussoltuk a dolgot, és őt meg kihúztuk a szarból – mondta Reacher. – Azt mondtuk, hogy a négy fickót a palesztinok ölték meg, ami egyébként hihető volt Kuvait Cityben 1991-ben. Ami engem illet, én közepesen szarul éreztem ettől magamat. Nem ez volt a legrosszabb eset, amit valaha láttam, de a legfényesebb sem természetesen. James Barr megúszta a négyes gyilkosságot, pusztán mert mázlija volt. Mielőtt elengedtük, beszéltem vele, és megmondtam neki, hogy a mérhetetlen szerencséjét csak azzal hálálhatja meg a sorsnak, ha soha többé nem vetemedik semmi hasonlóra. Soha többé a hátralevő életében! Azt is megmondtam neki, ha még egyszer ilyet tesz, bárhol legyen is, megtalálom, és azt nagyon megbánja.

A szoba megint elcsendesedett. Percekig nem szólt senki.

– Hát most itt vagyok – szólalt meg Reacher végül.

– Ez bizalmas közlés – mondta Helen Rodin. – úgy értem, mindezt soha nem lehet felhasználni. Óriási botrány lenne belőle.

Reacher bólintott. – Szigorúan bizalmas. A Pentagonon belül is. Ezért kérdeztem, hogy ez itt valóban zárt megbeszélés-e.

– Nagy bajba kerülhet, ha minderről beszél.

– Voltam én már nagy bajban azelőtt is. Ide azért jöttem, hogy megtudjam, újra nagy bajba kell-e kerülnöm. A dolgok pillanatnyi állása szerint úgy néz ki, hogy erre nem lesz szükség. Úgy fest, hogy az ön apja a segítségem nélkül is el tudja intézni James Barrt, de a segítségemre mindig számíthat, ha szüksége lenne rá…

Helen megértette.

– Szóval azért van itt, hogy nyomást gyakoroljon rám – mondta. – Azt akarja mondani, ha túl keményen lépnék fel, számítsak rá, hogy elkaszál.

– Én azért vagyok itt, hogy az ígéretemet beváltsam – mondta Reacher. – Amit James Barrnak tettem.

Becsukta maga mögött az ajtót, és magára hagyta a három elnémult és csalódott embert az ügyvédi irodában. Lement a lifttel. A másodikon megint beszállt Ann Yanni. Reachernek egy pillanatra az jutott az eszébe, hogy ez a nő az egész napját azzal tölti, hogy föl-le liftezik, hátha valaki felismeri, és autogramot kér tőle. Tüntetően nem vett róla tudomást. Kiszállt a liftből, és átment az előcsarnokon a kijárathoz.

Megállt a plázánál. Eltűnődött. James Barr egészségi állapota bonyolítja az ügyet. Semmiképpen sem szeretne mindaddig itt dekkolni, amíg a pasas magához nem tér. Ha volna erre bármi esély, akkor is hetekig eltarthat. És Reacher nem az a típus, aki szeret leragadni bárhol is. A mozgás volt a lételeme. Két nap egy helyen – ez a maximum. Most viszont mi mást tehet? Az nem megoldás, hogy Alex Rodinnak célzásokat tesz. Vagy, hogy ad neki egy telefonszámot azzal, hogy ha bármire szüksége van, hívja csak fel. Már csak azért sem, mert nincs telefonja. Azonkívül az ilyen aggodalmaskodó fickó, mint Alex Rodin, addig bogozgatná a szálakat, míg végül találna valamit. A Pentagonhoz biztosan eljutna. Annál is inkább, mert Reacher a bemutatkozás után feltette neki a kérdést, hogy a Pentagontól kapta-e meg a nevét. Nagy hiba volt. Szóval Alex Rodin elkezdené járatni az agyát, és előbb-utóbb arra a következtetésre jutna, hogy van itt valami a háttérben, és a szálak a Pentagonhoz vezetnek. A Pentagon persze befalazná Rodint természetesen. Rodin azonban nem az a típus, aki ebbe beletörődne. A médiához fordulna. Ann Yannihoz, valószínűleg. A nő pedig kapva kapna egy újabb sztorin, amivel bekerülhetne a média országos véráramába.

Márpedig Reacher nem akarta, hogy a dolog kitudódjék. Csak a legvégső esetben. Az öbölháborús veteránoknak egyéb se hiányozna. Éppen eleget kaptak vegyi anyagokból és urániumból. Semmi szükség rá, hogy még a reputációjukat is elveszítsék az ilyen Barr-félék és nyomorult áldozataik miatt. Az emberek nyomban ezt hajtogatnák: persze, ezek mind ilyesmiket műveltek. Márpedig ez nem igaz, Reacher a saját tapasztalatából tudta. Az övék jó hadsereg volt. Szóval az ügy nem pattanhat ki, csak ha valóban nincs más kiút. S hogy van-e, ezt Reacher saját maga fogja majd megítélni. ; Tehát semmi célozgatás Alex Rodinnak. És semmi „hívjon fel, ha szükség van rám” szöveg.

Nos, akkor viszont mi legyen? Úgy döntött, hogy itt marad újabb huszonnégy órára. Talán addig születik valami világosabb prognózis Barr egészségi állapotát illetően. Lehet, hogy Emersonnal sok mindent tisztázhatna a bizonyítékokkal kapcsolatosan. És mindennek alapján talán nyugodtan ráhagyhatná az ügyet Alex Rodinra, mint egyfajta törvényszéki robotpilótára. És ha mégis felmerülne valami gond menet közben, arról úgyis értesülne a sajtóból valahol egy tengerparti plázson vagy egy bárban, és akkor még mindig ráérne visszautazni.

Szóval huszonnégy óra ebben az isten háta mögötti kisvárosban. Úgy elöntött, lemegy a folyópartra – már amennyiben van itt folyó egyáltalán…

Megtalálta a folyót. A széles, lassan hömpölygő vízfolyam nyugatról kelet felé tartott a belváros déli határvonalánál. Alighanem egy mellékág, mely a hatalmas Ohiót táplálja. Északi partja masszív kőtömbökkel megerősítve, jó háromszáz méteres hosszúságban. A tömbök egyenként legalább ötven tonnát nyomhattak. Kifogástalan csiszolás, tökéletes illesztés a rakparton. Hatalmas vasmacskák voltak a kőbe építve, a hajók kikötéséhez. A rakparton végig fából épült raktárak, melyek rámpái a folyóra néztek. Az utca macskakővel borítva. Száz évvel ezelőtt hatalmas uszályok horgonyozhattak itt, emberek százai nyüzsöghettek a ki- és berakodásoknál, és lovas szekerek tucatjai zöröghettek végig a macskaköveken. Most azonban semmi. Csak a csend és a folyó lassú hömpölygése. Rozsdafoltok a vasmacskákon, gazcsomók a kövek repedéseiben.

A raktárépületek némelyikén megfakult feliratok. McGinty Dry Goods. Allemtown Seed Company. Parker Supply. Reacher végigsétált a rakparton, és szemügyre vette a raktárházakat. Még mindig masszívan álltak, noha megértek a felújításra. Egy olyan város, amely díszkutat emel a plázája elé, előbb-utóbb a vízpartja felé fog fordulni. Annál is inkább, amilyen ütemben folytak a felújítások, építkezések a városban. A déli negyed is sorra kerül majd. Valaki adókedvezményt fog kapni, hogy nyisson itt egy vízparti kávézót vagy zenés mulatót csütörtök estétől szombatig. Talán egy kis múzeumot is összeraknak a folyami kereskedés történelméről.

Reacher megfordult, és szemtől szembe találta magát Helen Rodinnal.

– Magát mégsem olyan nehéz megtalálni – mondta Helen.

– Nyilvánvalóan…

– A turisták mindig a kikötőbe jönnek.

Ügyvédtáska volt nála.

– Meghívhatom egy ebédre? – kérdezte Helen.

Észak felé mentek, s egy felállványozott háztömb mögött a város képe hirtelen megváltozott. A poros, lepusztult házak helyett frissen festett, elegáns épületek között haladtak, az olcsó üzleteket csillogó kirakatok váltották fel, százdolláros ruhákkal, cipőkkel, titániumból készült csecsebecsékkel. Betértek egy étterembe. Reacher járt már ilyen helyen, de ha rajta múlik, biztos nem ezt választja. Fehér falak, itt-ott kiálló téglákkal, alumíniumasztalok, krómozott székek, földöntúli salátakombinációk. Utóbbiak az ötletesség jelszavával esetlegesen összedobált silányságok.

Helen a terem távoli sarkába vezette őt. Egy energikus kölyök sietett hozzájuk az étlappal. Helen Rodin rendelt valamit naranccsal, dióval és gorgonzola sajttal meg egy csésze gyógyteával. Reacher föladta az étlap böngészését, és inkább ugyanazt kérte, de kávéval, méghozzá hagyományos feketével.

– Ez a kedvenc helyem a városban – mondta Helen.

Reacher bólintott. Semmi kétsége nem volt efelől. illett hozzá a hely. A hosszú, egyenes szálú hajhoz, a fekete ruhájához. A fiatalos izzáshoz. Reacher öregebb volt nála; más korosztály, más idők, más helyek…

– Szeretném, ha megmagyarázna nekem valamit! – kérte Helen. Lehajolt, és kinyitotta a táskáját. Előhúzta az öreg magnetofont. Óvatosan az asztalra helyezte. Lenyomta a lejátszó gombot. James Barr első ügyvédjének a hangja hallatszott: „Tagadással semmire se megyünk”. Aztán Barr hangja: „Hozzák ide Jack Reachert”!

– Egyszer már lejátszotta ezt nekem – mondta Reacher.

– De miért mondhatta ezt? – kérdezte Helen.

– Ezt akarja megmagyaráztatni velem?

Helen bólintott.

– Nem tudom.

– Logikus, hogy magának kéne az utolsónak lennie, akinek a segítségét kéri.

– Egyetértek.

– Lehetett valamiféle kétsége afelől, hogy ön mit gondolt róla? Tizennégy évvel ezelőtt?

– Nem hinném. Elég világosan beszéltem.

– Akkor miért éppen magát hívatta?

Reacher nem felelt. Megérkezett az étel, és hozzáláttak. Narancsszeletek, dió, gorgonzola sajt, mindenféle levelek, zöldségek, és mindez málnaecettel. Nem is volt olyan rossz. A kávé meg kifejezetten ízlett.

– Játssza le nekem az egész szalagot! – mondta Reacher.

Helen letette a villáját, és megnyomta a visszatekerő gombot.

Kezét a klaviatúrán tartotta, mint egy zongorista: mindegyik ujja egy-egy billentyűn. Szép, hosszú ujjak, gyűrű nélkül. Festett körmök, szépen manikűrözve. Megnyomta a lejátszót, majd újra kézbe fogta a villát. Először semmi sem hallatszott, amíg a felvezető szalag végigment a lejátszófejen. Aztán börtönzajok. Visszhangzó terem, távoli, fémes zörejek. Egy férfi szuszogása. Aztán ajtónyitás, tompa zaj, ahogy a másik ember leül a székre. Semmi széktologatás, a széklábak a börtönpadlóhoz vannak csavarozva. Az ügyvéd hangja. Idős, fáradt hang. Nem lelkesedik az ügyért. Legszívesebben máshol lenne. Pontosan tudja, hogy Barr bűnös. Banális, rövid mondatok. Barr hallgatása még türelmetlenebbé teszi. Aztán végső tromfként: „Úgy nem segíthetek, ha saját magán nem akar segíteni.” Hosszú, hosszú szünet, majd Barr hangja, izgatottan, közel a mikrofonhoz: „Nem az igazi fickót kapták el”. Ezt elismételte: „Nem az igazi tettest kapták el”. Aztán az ügyvéd kezdte elölről, nyilvánvalóan nem hitt Barrnak. A bizonyítékok cáfolhatatlanságáról beszélt. Aztán Barr Reachert követelte, kétszer, az ügyvéd pedig azt kérdezte tőle, ugyancsak kétszer, hogy Reacher orvos? Barr ekkor fölállt, és odébb ment. Dörömbölés a bezárt ajtón, aztán semmi több.

Helen Rodin kikapcsolta a magnót.

– Szóval miért? – kérdezte. – Miért mondja azt, hogy nem ő tette, s utána miért hívatja azt az embert, aki biztosan tudja, hogy korábban elkövetett már ilyet?

Reacher csak vállat vont, nem válaszolt semmit. Látta Helen szemében, hogy az ügyvédnőnek van válasza.

– Maga tud valamit – mondta Helen. – Lehet, hogy csak tudat alatt, de akkor is tud valamit. Valami van itt a háttérben. Olyasmi, amiről Barr azt gondolja, hogy segíthet neki.

– Számít ez? Barr kómában van. Lehet, hogy soha nem tér magához.

– Igenis számít. Jobb bánásmódot kaphat.

– Én nem tudok semmit.

– Biztos benne? Végeztek akkor pszichiátriai vizsgálatot?

– Nem jutottak odáig a dolgok.

– Hivatkozott elmebajra?

– Nem, teljesen egészségesnek mondta magát.

– Gondolja, hogy flúgos volt a pasas?

– Micsoda szó ez? Flúgos, aki lelő négy embert? Persze hogy az. És jogi értelemben? Biztos vagyok benne, hogy nem volt az.

– Magának tudnia kell valamit, Reacher! – mondta Helen. – Valami van itt, amit maga kihalászott.

Reacher hallgatott egy pillanatig.

– Tulajdonképpen látta maga a bizonyítékokat? – kérdezte aztán.

– Egy összefoglalót láttam.

– Mennyire súlyos?

– Nagyon! Nem kérdéses, hogy ő tette. Ennek alapján legfeljebb enyhítést lehetne kérni. Az elmeállapota jöhetne még szóba. Elmebeteget nem végezhetnek ki.

– Hát akkor várja meg, amíg magához tér. Csináltasson pár tesztet.

– Semmit se fog érni. Ha magához tér, olyan lesz, mint a gyümölcskocsonya, a vád pedig azt fogja mondani, hogy az elmeállapota a börtönben kapott ütések következménye. Azt fogják állítani, hogy a bűncselekmény elkövetésekor tökéletesen normális volt.

– Az ön apja mennyire sportszerű ember?

– A győzelemnek él.

– Nem esett messze az alma a fájától, igaz?

Helen hallgatott.

– Lehet – mondta aztán.

Reacher megette a maradék salátáját. Megpróbálta a diót a villája hegyére tűzni, de aztán föladta, és inkább kézzel fogta meg.

– Mit forgat a fejében? – kérdezte Helen.

– Csak egy apróság – mondta. – Tizennégy évvel ezelőtt az ügy pengeélen táncolt, s alig volt bizonyíték. Mégis vallomást tett. Most viszont minden bizonyíték száz százalékosan ellene szól. Mégis tagad.

– Mit jelent ez?

– Nem tudom.

– Hát akkor gondolkodjon, mi az, amit tud! – mondta Helen.– Kérem! Magának tudnia kell valamit. Föl kell tennie saját magának a kérdést: miért jött elő Barr a maga nevével? Csak van valami oka…

Reacher nem felelt. A kiszolgálófiú visszajött, és elvitte a tányérokat. Reacher a kávéscsészéjére mutatott, mire a fiú tett egy kört, és újratöltötte a csészét. Reacher a két tenyerébe fogta a forró csészét, és élvezte a kávépárát.

– Föltehetek önnek egy személyes kérdést? – kérdezte Helen Rodin.

– Attól függ, mennyire személyes – mondta Reacher.

– Miért volt ilyen nehéz megtalálni magát? Franklin általában bárkit megtalál.

– Lehet, hogy mégse olyan jó, mint gondolná.

– Valószínűleg jobb, mint gondolom.

– Nem mindenkit lehet csak úgy felhajtani.

– Ebben igaza van, de maga nem úgy néz ki, mint aki ebbe a kategóriába tartozna.

– Benne voltam a gépezetben – mondta Reacher. – Az egész életemet rátettem. Aztán a gépezet köhintett egyet, s engem kiköpött magából. Oké, mondtam, ha egyszer kívül vagyok, akkor kívül is maradok. Bosszúságomban alighanem éretlenül reagáltam, de idővel hozzászoktam ehhez a létformához.

– Olyan, mint egy játszma?

– Inkább egyfajta függőség – mondta Reacher. – Mániámmá lett, hogy nem tartozom sehová.

A pincérfiú hozta a számlát. Helen Rodin fizetett. Majd a magnóját visszatette a táskájába, és Reacherrel együtt távozott. Észak felé mentek, elhaladtak a First Street aljánál folyó építkezés mellett. Helen az irodájába ment, Reacher pedig elindult, hogy keressen magának egy szállodát.

Valaki figyelte őket. Egy Grigor Linsky nevű fickó. A járdaszegélyen parkoló kocsijában kushadt. Tudta, hol kell várakoznia. Tudta, hol szokott Helen ebédelni, ha társasága volt.

4. fejezet

Reacher kivett egy szobát a belvárosi Metropole Palace nevű szállóban, két sarokra a First Streettől, nagyjából a fő bevásárlóutcával egyvonalban. Egy éjszakát fizetett előre, és Jimmy Reese néven jelentkezett be. Az elnökök és alelnökök neveit több körben felhasználta már bejelentkezéseikor, most a Yankees bajnokságot nem nyert 1930-as, illetve a még rosszabb évnek számító 1931-es csapata volt soron. Jimmy Reese a semmiből bukkant fel, és 1932-ben továbbállt St. Louisba. Aztán abbahagyta a sportot, Kaliforniában halt meg 93 évesen. Most azonban visszatért a Metropole Palace-ba, de csupán egyetlen éjszakára, hiszen másnap délelőtt 11-ig el kellett hagynia az egyágyas szobát.

A Metropole szomorú, félig üres, lepusztult hely volt, bár valaha szebb napokat láthatott Reacher érzése szerint. A fényesebb múltban, úgy száz évvel ezelőtt, jöttek a kukoricakereskedők a kikötő felől gyalogszerrel, hogy egy éjszakát itt töltsenek. A hall valaha igazi western saloon lehetett, most azonban tele volt álmodern kacatokkal. Volt egy utólag beszerelt lift. A szobákhoz mágneskártyát adtak kulcs helyett. De maga az épület nem sokat változhatott. A szobák ódivatúak voltak és félhomályosak. A matracok talán még a hőskorszakból valók.

Leheveredett, és két karját a feje mögé tette. Visszagondolt a tizennégy évvel ezelőtti Kuvait Cityre. Minden városnak megvannak a maga színei. Kuvaité a fehér. Fehér díszvakolat, fehérre festett beton, fehér márvány. Az ég is fehéren izzik a nap alatt. A férfiak fehér köntösben járnak. A parkolóház, melyet James Barr használt, ugyancsak fehér volt, akárcsak a szemközti lakóház. A vakító fehér fény miatt a négy fickó, akiket Barr lelőtt, pilóta-ellenfényszűrőt viselt. Mind a négy ember fejlövést kapott, de a fényszűrő mindegyikük fején ép maradt, csak éppen leesett. Mind a négy lövedéket azonosították. 168-as burkolt töltényhüvelyek voltak, üregek nélkül, a genfi egyezmény miatt. Amerikai mesterlövésztől valók, vagy gyalogságitól vagy tengerészetitől. Ha Barr géppisztolyt vagy bármi mást használt volna, Reacher semmire se megy. Az infravörös fegyver kivételével az összes lőfegyver egyes részleteiben NATO-standard volt ellátva, amit nagyon nehezen lehetett volna azonosítani, mivel majdnem az összes NATO-ország jelen volt Kuvaitban. Barr azonban a saját speciális fegyverét akarta használni, legalább egyszer, úgy igazából. És ez lett a veszte: a négy darab tizenhárom centes lövedéke.

De az eset így is nagyon kemény volt. Talán ez volt Reacher legszebb nyomozása. Mindent bevetett: logikát, dedukciót, papírmunkát, utánajárást, intuíciót és végül kizárásos következtetést. És a nyomvonal végén ott állt James Barr. Aki végre megláthatta azt a bizonyos rózsaszínű permetet, és akit különös nyugalom szállt meg a letartóztatásakor.

Barr ugyanis vallott.

Mégpedig önként, azonnal és teljes körűen. Reacher hozzá sem ért. Barr elég szabatosan beszélt az élményéről. Aztán a nyomozás felől érdeklődött, mintha kissé lenyűgözte volna őt az eljárás. Nem számított rá, hogy elkapják. Millió év alatt sem. Egyszerre volt bánatos és elragadtatott. Sőt, még némi együttérzést is mutatott, amikor a politikai zűrzavar Reachert vesztésre ítélte. Mintha sajnálkozott volna, hogy Reacher kiváló erőfeszítései végül is sehová se vezettek.

Tizennégy évvel később viszont nem tett beismerő vallomást.

Volt még egy különbség a két eset között, de Reacher nem tudta megfogalmazni, mi az. Valami, ami a kuvaiti hőséggel állt kapcsolatban.

Grigor Linsky a mobilján felhívta Zecet, azaz „a Zecet”, akinek dolgozott. A névelő a tisztelet jele volt. A Zec a nyolcvanadik évét taposta, de még mindig karokat tört, ha tiszteletlenséget tapasztalt. Olyan volt, mint egy öreg bika – még mindig megvolt az ereje, a tartása, Ezért is érte meg a nyolcvanat. Enélkül meghalt volna húszévesen. Vagy legkésőbb harmincévesen, amikor bekattant, és a valódi neve végérvényesen elillant az emlékezetéből.

– Az ügyvédnő visszament az irodájába – mondta Linsky. – Reacher a First Streettől kelet felé fordult. Nem követtem őt. De a buszpályaudvarnál elfordult. Ezért feltételezhetjük, hogy a városban maradt. Szerintem a Metropole Palace-ban szállt meg. Ebben az irányban nincs más.

A Zec nem válaszolt.

– Kell valamit tennünk? – kérdezte Linsky.

– Mennyi ideig lesz itt?

– Attól függ. Nyilvánvalóan jótékonysági küldetésben van.

A Zec hallgatott.

– Kell valamit tennünk? – kérdezte megint Linsky.

Szünet. Elektrosztatikus zörejek és egy vénember nehéz légzése.

– El kéne terelni őt egy kicsit – mondta a Zec. – Vagy elbátortalanítani. Azt mondták, katona volt. Ezért eléggé kiszámítható magatartásmintákat követ. Ha a Metropole Palace-ban szállt meg, akkor nem ott tölti az egész éjszakát. Az nem túl vidám hely egy katonának. Elmegy valahová. Valószínűleg egyedül. Akkor viszont történhet egy kis incidens. Használja a fantáziáját! Csináljanak valami nagyjelenetet, de ne a saját embereinkkel. És természetesnek látszódjon a dolog.

– Sérülés?

– Csonttörés a minimum. Talán némi fejsérülés is. Az se baj, ha a kóma osztályon köt ki a cimborája, James Barr mellett.

– Mi legyen az ügyvédnővel?

– Hagyjuk őt. Egyelőre. Ezt a csalit csak később dobjuk be. Csak akkor, ha szükség lesz rá.

Helen Rodin egy órát az íróasztala mellett töltött. Három telefonhívást fogadott. Az első Franklintól jött. A pasas kihátrált.

– Sajnálom, de veszteni fog – mondta. – És nekem vinni kell a boltot. Nem pazarolhatok több kifizetetlen órát erre az ügyre.

– Senki se szereti a reménytelen ügyeket – mondta Helen diplomatikusan. Szüksége lesz még Franklinra a jövőben. Nincs értelme most összerúgni vele a port.

– Pláne nem az ingyen reménytelen ügyeket – mondta Franklin.

– Ha majd lesz költségalapom, újra beszáll?

– Egész biztos – mondta Franklin. – Csak hívjon!

Ez így rendben van, a kapcsolat megmarad, gondolta Helen. A következő hívás tíz perccel később jött. Az apja jelentkezett, hangja tele aggodalommal.

– Ugye tudod, hogy nem kellett volna elvállalnod ezt az ügyet? – mondta.

– Nem mintha összetörtem volna magam, hogy megszerezzem – felelte Helen.

– A vereség most egyenlő a győzelemmel – ha érted, mire célzok.

– Szerintem a győzelem egyenlő a győzelemmel – kontrázott Helen.

– Nem, a győzelem egyenlő a vereséggel. Ezt meg kell értened!

– Nekimentél valaha is egy ügynek úgy, hogy veszteni fogsz? – kérdezte Helen.

Apja hallgatott. Aztán elkezdett tapogatózni.

– Megtalált ez a Jack Reacher? – kérdezte, ami annyit jelentett: kezdjek el aggódni?

– Megtalált – mondta Helen könnyedén.

– Érdekes volt? – Jelentése: kezdjek el nagyon aggódni?

– Mondott valamit, amin érdemes elgondolkozni.

– Nem kéne megbeszélnünk a dolgot? – Magyarán: kérlek, mondd el!

– Majd beszélünk. Ha itt lesz az ideje.

Cseverésztek még egy kicsit, aztán megállapodtak, hogy együtt vacsoráznak. Helen apja újra próbálkozott: kérlek, mondd el! Helen azonban tartotta magát. Aztán letette a kagylót Elmosolyodott. Nem hazudott. Még csak nem is blöffölt. Taktikázott. A jog egy nagy játszma. És mint minden játéknak, úgy ennek is megvannak a lélektani összetevői.

A harmadik hívás Rosemary Barrtól jött, a kórházból.

– James ébredezik – mondta. – Beleköhögött a lélegeztető-csőbe. Kezd magához térni a kómából.

– Beszél is?

– Az orvosok azt mondják, talán holnap már fog.

– Fog emlékezni valamire?

– Az orvosok szerint elképzelhető.

Egy órával később Reacher kilépett a Metropole szállóból. A ruhaüzletek felé vette az irányt, amelyeket a bírósági épület közelében látott Valamit kell vásárolnia; nem járhat a végtelenségig ebben a Miami Beach-i szerelésben. Már csak azért sem, mert úgy tervezte, hogy innen Seattle-be megy. Ott jó a kávé. És Seattle-ben mégsem kószálhat narancssárga ingben.

Talált egy üzletet, ahol vett magának egy olívzöld nadrágot, egy flanelinget csaknem azonos árnyalatban, alsóneműt meg egy pár zoknit. Ott helyben átöltözött, és a régi göncöt bevágta az üzlet szemeteskukájába. Negyven dolcsi a négy napra szánt öltözékért. Elég nagy pazarlás, de megérte neki a napi tíz dollár, hogy ne kelljen semmit magával hurcolnia.

Kilépett az üzletből, és nyugat felé indult a délutáni napsütésben. Az ing kissé vastag volt az itteni időjáráshoz, de fölhajtotta az ingujjat, kigombolta a második gombot, s így már kellemesebben érezte magát. Seattle-ben pedig tökéletes viselet lesz.

A pláza előtti szökőkúthoz ért. Lassan töltötték fel a medencét. Nagyon lassan. Az iszap hüvelyknyi vastagon kavargott az alján. Néhányan ácsorogtak a medencénél, és nézték a vizet. Mások elsétáltak mellette. Senki sem használta a keskeny átjárót, ahol Barr áldozatai meghaltak. Lehet, hogy soha többé nem megy ott át senki. Az emberek inkább nagy kerülőt tettek, az NBC cégtáblája felé. ösztönösen, kegyeletből, félelemből? Reacher nem volt biztos benne, melyik az igazi ok.

Átballagott a virágcsokrok között, és leült az alacsony fal tetejére. Mögötte a szökőkút, előtte a parkolóház. Egyik vállát melegítette a nap, másik válla fázott az árnyékban. Balra nézett, a toborzóiroda épülete felé. Aztán jobbra, a felüljáróként futó országút irányába. Odafönt nem volt túl nagy forgalom, noha a First Streeten már kezdett sűrűsödni a délutáni csúcs. Aztán újra balra nézett, és legnagyobb döbbenetére Helen Rodint látta maga mellett.

– Tévedtem – mondta a nő. – Magát mégse olyan könnyű megtalálni.

– De maga nem ismer lehetetlent – mondta Reacher.

– Láttam magát az ablakomból. Rohantam le, és reméltem, hogy nem áll odébb, amíg ide nem érek. Előtte fél órán át kerestem magát, fölhívtam az összes hotelt a városban, de sehol nincs bejelentve.

– Amiről a szállodák nem tudnak, az nem is okozhat bajt nekik.

– James Barr kezd magához térni. Holnap már lehet, hogy meg is szólal.

– Vagy nem.

– Sokat tud a fejsérülésekről?

– Csak azokról, amiket én okozok.

– Szeretném rávenni magát valamire.

– Mire?

– Segíthetne nekem – mondta Helen. – Valami nagyon fontos dologban.

– Igazán?

– És saját magának is jót tenne.

Reacher várt.

– Szeretném, ha maga lenne a bizonyíték-szakértőm.

– Erre ott van magának Franklin.

Helen megrázta a fejét – Franklin túl közel áll a volt rendőrkollégáihoz. Nem elég kritikus. Nem tud elszakadni a régi rutintól.

– És én? Ne felejtse el, azért jöttem, hogy Barrt elintézzem.

– Pontosan. Éppen ez az, amiért meg kell tennie. Maga azt akarja igazolni, hogy tökéletes ügy van a kezükben. Ha ezt megtette, boldogan távozhat a városból.

– Azt várja tőlem, hogy elmondjam magának, ha találtam valami rést?

– Meglátom a szemében. És abból is tudni fogom, mi lesz a következő lépése. Ha elmegy, akkor a vád nagyon erős. Ha marad, akkor gyenge.

– Franklin kilépett, igaz?

Helen hallgatott majd bólintott. – Ez egy eleve vesztésre álló ügy, minden szempontból. Pro bono viszem az egészet. Mert más nem vállalná. Franklinnak azonban ügyelnie kell az üzletmenetére.

– Szóval ő nem vállalja ingyen, én viszont vállaljam.

– Maga is tenni akar valamit, tehát úgy gondolom, ezt már eldöntötte saját magában. Ezért ment először az apámhoz. Látta, hogy ő biztos a dolgában. Ettől maga megnyugodott, de nem teljesen. Maga alapos nyomozó volt. Ahogy mondta magáról korábban. Tökéletességre törekvő. Azzal a tudattal akar elmenni a városból, hogy nincs elvarratlan szál. Hogy minden tökéletesen elő van készítve. A maga mércéje szerint is.

Reacher nem szólt semmit

– Márpedig ha velem tart, valóban jó áttekintése lesz az ügyről – folytatta Helen. – A vádhatóság alkotmányos kötelezettsége, hogy mindent megmutasson nekünk. A védelem teljes képet kap az ügyről.

Reacher hallgatott.

– Nincs más választása – mondta Helen. – Másként nem mutatnak meg magának semmit. Nem nyitogatnak aktákat bárki előtt, aki csak bevetődik az utcáról.

Tényleg jó betekintést kapsz, aztán elhagyod a várost, és élsz tovább gondtalan. Nincs más választásom, gondolta Reacher.

– Oké – mondta.

Helen nyugat felé mutatott. – Menjen arra a negyedik háztömbig, majd egy sarokra délre. Ott találja a rendőrséget. Én most megyek, és felhívom Emersont.

– Most azonnal nekilátunk?

– James Barr ébredezik. Minél előbb szükségem van az anyagra. A holnapi napot azzal fogom tölteni, hogy találjak egy pszichiátert, aki hajlandó ingyen dolgozni. Az orvosi kérelem még mindig az egyetlen esélyünk.

Négy sarokkal nyugatra és egy sarokkal délre az egész háztömb a rendőrségé volt, a hozzá tartozó L alakú parkolóval együtt. A parkoló tele volt járőrkocsikkal, a nyomozók jelöletlen autóival és helyszínelő furgonokkal. Maga az épület klinkertéglából épült. Lapos teteje volt, tele nagy kapacitású antennákkal. Az összes ablakon rács. Szögesdrót itt is, ott is az épület körül.

Emerson az íróasztalánál várta Reachert. Reacher azonnal megismerte őt a szombat reggeli tévébejátszásból. Ugyanaz a sápadt, higgadt, középtermetű, szakszerű fickó. Úgy festett, mint aki rendőrnek született. Sőt, már a fogantatásakor is rendőr volt. A zsigereiben volt a szakma. A sejtjeiben. Szürke flanelnadrágot viselt és rövid ujjú, fehér inget nyitott gallérral, nyakkendő nélkül. Tweedzakó a széke támláján. Arca, alakja kissé formátlan, mintha deformálódott volna a feszültség állandó nyomása alatt.

– Isten hozta Indianában! – köszönt.

Reacher nem reagált.

– Komolyan gondolom – mondta Emerson. – Imádjuk, amikor a vádlott régi barátja felbukkan, hogy darabokra szaggassa a munkánkat.

– Az ügyvédje megbízásából vagyok itt – mondta Reacher.

– Nem a barátjaként.

Emerson bólintott.

– Én magam tájékoztatom a háttér-információkról – mondta. – Utána a nyomrögzítő kolléga mondja el a részleteket. Mindent láthat, amit csak akar, és bármit kérdezhet.

Reacher elmosolyodott. Ugyanaz a zsarutípus, mint ő maga volt tizenhárom hosszú éven át. Egy nyelven beszéltek, félszavakból is érteni fogják egymást. Emerson hangütéséből rögtön tudta, hogy a fickó titokban örül a kontrollnak. Annál is inkább, mert pontosan tudja, hogy olyan munka van a háta mögött, amely állja az ellenőrzést.

– Maga elég jól ismerte James Barrt, igaz? – kérdezte Emerson.

– És maga? – kérdezett vissza Reacher.

Emerson rázta a fejét. – Soha nem találkoztam vele. Semmi előélete nem volt, amiért kellett volna.

– A fegyvere legális volt?

Emerson bólintott. – Regisztrálva volt, teljesen szabályosan. Akárcsak a többi fegyvere.

– Vadászott?

Emerson megint tagadóan rázta a fejét. – Nem volt tagja vadásztársaságnak, és lövészklubhoz sem tartozott. Soha nem láttuk őt kint a hegyen. Soha nem volt semmilyen ügye. Szürke állampolgár volt. Észrevétlen. Semmi előzetes jel…

– Találkozott korábban ilyen esettel?

– Túl sokszor, Indiana vezeti az egy főre jutó emberölési statisztikát. Rosszabb, mint New Yorké, rosszabb, mint Kaliforniáé. Ez a város nem éppen a legrosszabb az államon belül, de nem is a legjobb. Szóval láttunk már eleget. Néha van figyelmeztető jel, máskor nincs. De mindig tudjuk, mi a dolgunk.

– Beszéltem Alex Rodinnal – mondta Reacher. – El van ragadtatva.

– Lehet is. Elég jól dolgoztunk. Hat órán belül tálcán kínáltuk a maga öreg cimboráját. Tankönyvi eset elejétől a végéig.

– Semmi kétely?

– Semmi. Lezárt ügy. Úgy kerek, ahogy van. A legtökéletesebb nyomozati munka, amit valaha is láttam. Pedig sokat láttam.

– Hát akkor van értelme egyáltalán, hogy átfussak rajta?

– Hogyne lenne! Nem lenne szép megfosztani a nyomrögzítőt ettől az örömtől.

Emerson átsétált Reacherrel a laboratóriumba, és nem mint James Barr barátját, hanem mint az ügyvédi iroda nyomozóját mutatta be őt. Ez jót tett a légkörnek. Aztán magukra hagyta Reachert a nyomrögzítővel, aki komoly képű, negyven körüli fickó volt, s Bellantonió-nak hívták. A név több életkedvet fejezett ki, mint amilyen a viselője valójában volt: a magas, sötét, vékony, görnyedt testtartású fazon leginkább temetkezési vállalkozónak nézett ki. Kétsége sem volt afelől, hogy James Barr bevallja bűnösségét. Logikai sorrendben vezette elő a bizonyítékokat a rendőrségi garázs egy lezárt szegletében.

A lezárt részben hosszú asztalok álltak a fal mellett, tárgyak sokaságával. Lezárt műanyag zacskók, gondosan számozva és felcímkézve. Az asztalok által felállított négyszögön belül ott állt James Barr Dodge Caravan-ja. A lezárt rész tiszta padlóját erős neoncsövek világították meg, s középen állt az autó, amely ebben a megvilágításban hatalmasnak és oda nem illőnek tetszett, öreg, koszos jármű volt, gázolajtól bűzlött. Gumiszag terjengett a levegőben. A hátsó tolóajtó nyitva volt, és Bellantonio egy fénysugarat a raktér padlószőnyegére irányzott.

– Minden nagyon meggyőző – állapította meg Reacher.

– A legjobb nyomrögzítés, amit valaha is láttam – mondta Bellantonio.

– Hát akkor szaladjunk át rajta!

Bellantonio a forgalomterelő kúppal kezdte, amely zsírpapíron állt, s így elég furán festett. Reacher látta rajta az ujjlenyomatokhoz használt finom port, s elolvasta a mellé tűzött megjegyzéseket Barr megfogta a kúpot; semmi kétség. A keskeny nyakánál ragadta meg, jobb kézzel. Többször is. Ujjlenyomatok és tenyérlenyomatok voltak rajta. Több összehasonlítási pont volt feltüntetve a tárgyi bizonyítékon, mint amennyit a legszigorúbb bíróság megkövetelhet.

Ugyanígy a parkolóórán s a tölténytáron. Bellantonio megmutatta Reachernek a parkolóház videofelvételéről lézernyomtatóval készített állóképekről, hogyan jött be az egyterű közvetlenül az esemény előtt, és hogyan távozott a történtek után. Megmutatta a Dodge belsejét, az érdes betonról fölszedett szőnyegrostokat, a kutyaszőröket, a farmernadrág szálmaradványait és a ballonkabát szövetdarabkáit. Megmutatta a Barr házából hozott rongydarabon azokat a rostszálakat, amelyek tökéletesen passzoltak a bűncselekmény helyszínén talált anyagokhoz, aztán a sivatagi bakancson a krepptalpakat. Bizonyította, hogy a helyszínről való kicsiny gumitörmelékek illeszkednek a bakancs talpához. Felmutatta a cementport, melyet a parkolóházban gyűjtöttek, s melyet aztán újra felfedeztek Barr házának garázsában, pincéjében, konyhájában, nappalijában és hálószobájában. Kézbe adta az összehasonlító mintákat és a két külön helyszínen talált minták azonosságát igazoló laborjelentést.

Reacher átfutotta a segélykérő telefonhívások, illetve a járőrkocsik közötti rádiótelefonos párbeszédek rögzített szövegét. Majd belepillantott a bűncselekmény helyszínén készült jegyzőkönyvbe. Aztán elolvasta a letartóztatási jegyzőkönyvet. A kommandós egység taktikájáról, az alvó gyanúsítottról, a nadrágzsebben talált személyazonosságiról és jogosítványról szóló jelentéseket. Az igazságügyi orvos tesztjeit. A kutya befogását. A szekrényben talált ruhákról meg a cipőkről szóló feljegyzést. Az alagsori fegyverekről szóló jelentést. A szemtanúk vallomását. Egy tengerészgyalogos hat lövést hallott, és ezzel kapcsolatban egy mobiltelefon-társaság gondoskodott egy üzenetrögzítő visszajátszásáról. Ugyanaz a ritmus, amiről Helen Rodin beszélt. Egy, kettő-három, szünet, négy-öt-hat. A lövések hangja grafikonra kivetítve. A vertikális tengely mutatta az eltelt időt. Hat lövés kevesebb mint négy másodpercen belül. Négy másodperc, mely megváltoztatta egy város életét.

Reacher a fegyverre nézett. Átlátszó műanyag zacskóba helyezték, lepecsételték, és hozzátűzték a jelentést. Springfield M1A Super Match, tízes tölténytár, négy töltény még most is benne van. Barr ujjlenyomatai mindenütt. Az intakt lövedéket megtalálták a medencében. Egy ballisztikai jelentés igazolja, hogy a lövedék passzol a fegyver csövéhez. Egy másik jelentés szerint a töltényhüvely és a töltényhüvely-kivető egymáshoz illik. Sakk-matt. Lezárt ügy.

– Oké, elég! – mondta Reacher.

– Mit szól hozzá? Jó, mi? – kérdezte Bellantonio.

– A legjobb, amit valaha láttam – mondta Reacher.

– Jobb, mint száz tanúvallomás.

Reacher elmosolyodott. A nyomrögzítők szeretnek ilyet mondani.

– Volt valami, amivel nem volt elégedett? – kérdezte.

– Szuper, minden részletében – felelte Bellantonio.

Reacher a Dodge sötétített ablakára pillantott. A füstszínű üveg az új ingét szürkévé varázsolta.

– Miért hagyta ott a forgalomterelő kúpot? – kérdezte. – Berakhatta volna az egyterű hátuljába, minden nehézség nélkül.

Bellantonio nem szólt semmit.

– És miért fizetett a parkolásért? – kérdezte Reacher.

– Én törvényszéki szakértő vagyok – mondta Bellantonio. – Nem pszichológus.

Emerson visszajött, megállt, és várta, hogy Reacher fejet hajtson előttük. Reacher ezt meg is tette, tétovázás nélkül. Kezet rázott mindkettejükkel, és gratulált nekik a kiváló nyomozáshoz.

Visszament egy saroknyit északra és négysaroknyit keletre, átsétált a országút hídja alatt, és a fekete üvegtorony felé tartott. Elmúlt öt óra, de a nap erejét érezte még a hátán. A plázánál látta, hogy a szökőkút még mindig működik, s a medence vízszintje talán egyhüvelyknyit emelkedett. Elhaladt az NBC cégtáblája mellett, és beszállt a liftbe. Ann Yanni most nem bukkant fel. Talán a hatórás hírekhez készülődik.

Helen Rodint ott találta kopottas íróasztalánál.

– Figyelje a szememet! – mondta Reacher.

Helen a szemébe nézett.

– Holtbiztos, százszázalékos, védhetetlen.

Helen nem szólt semmit.

– Lát valami kételyt a szememben?

– Nem – mondta Helen. – Nem látok.

– Hát akkor itt az ideje, hogy hívja a pszichiátert. Ha tényleg azt akarja tenni.

– Neki is jár a védelem, Reacher.

– Túlment minden határon.

– Mégse lincselhetjük meg.

Reacher elhallgatott. Aztán bólintott. – Amin el lehet gondolkodni, az a parkolóóra, úgy értem, ki az, aki tíz percre befizet, miközben emberek lelövésére készül? Ez kissé hátborzongató. Mintha az egészet valamiféle törvényes keretek közé akarta volna helyezni. Lehet, hogy tényleg be volt kattanva. Valami hamis tudat, ha érti, mire gondolok.

Helen Rodin feljegyzett valamit. – Biztos, hogy meg fogom említeni.

– Mit szólna egy vacsorához?

– Ellenkező oldalon állunk.

– Együtt ebédeltünk.

– Csak azért, mert akartam magától valamit.

– Ettől még civilizáltak maradhatunk.

Helen megrázta a fejét. – Apámmal vacsorázom.

– Ellenkező oldalon áll.

– Ő az apám.

Reacher erre nem szólt semmit.

– A zsaruk rendben voltak? – kérdezte Helen.

Reacher bólintott. – Elég udvariasak.

– Nem nagyon örülhettek magának. Nem értették, hogy miért is jött ide tulajdonképpen.

– Nincs okuk aggodalomra. Minden adu a kezükben van.

– Az operának nincs vége, amíg a kövér hölgy nem énekelt, tudja…

– Péntek délután öt óta énekel. Elég hangosan.

– Vacsora után talán megihatunk valamit – mondta Helen. – Ha időben elszabadulok. Van egy sportbár hat sarokkal északra innen. Hétfő este az az egyetlen hely a városban. Benézek majd, hogy ott találom-e. De nem ígérek semmit.

– Én sem – felelte Reacher. – Lehet, hogy a kórházban leszek, hogy James Barrból kihúzogassam az életadó csöveket…

Reacher lement a lifttel, és Rosemary Barral találta szembe magát a hallban. A nő rá várt. Egyenesen a kórházból jött, a recepcióról fölhívta Helen Rodint, aki nyilván mondta neki, hogy ő éppen útban van lefelé. Így aztán odalent várakozott. Idegesen járkált fel s alá a felvonó és a főbejárat között.

– Beszélhetnénk? – kérdezte Rosemary.

– Odakint – mondta Reacher.

A díszkút déli falához mentek. A medencét még mindig töltötték. A szökőkút már zúgott-csobogott. Reacher megint az alacsony falra ült, Rosemary Barr előtte állt, farkasszemet nézett vele, egészen közeiről, és le sem pillantott a virágcsokrokra, a gyertyákra és a fényképekre.

– Önnek elfogulatlannak kell maradnia – mondta.

– Igazán?

– James magát kérette ide, s ebből az következik, hogy nem lehet bűnös.

– Ez furcsa következtetés.

– Így logikus.

– Most láttam a bizonyítékokat – mondta Reacher. – Több mint elég!

– Nem akarok a tizennégy évvel ezelőtti dolgokkal érvelni.

– Nem is tudna.

– De most ártatlan.

Reacher nem szólt semmit.

– Megértem az érzéseit – mondta Rosemary. – úgy érzi, becsapta magát.

– Ezt tette.

– De tegyük fel, hogy mégsem. Tegyük fel, hogy eleget tett a feltételeinek, és ez az egész egy tévedés. Mit érezne akkor? Mit tenne akkor érte? Ha ön készen áll arra, hogy fellépjen ellene, akkor arra is készen kell állnia, hogy tegyen érte valamit.

– Nekem ez túl elvont…

– Ez csöppet sem elvont. Én csak annyit kérdezek, ha kiderül, hogy nem magának van igaza, és hogy mégsem ő tette, hajlandó-e ugyanúgy energiát fordítani arra, hogy segítsen neki?

– Ha kiderül, hogy tévedtem, akkor nem lesz szüksége az én segítségemre.

– De segítene?

– Igen – mondta Reacher, mert ezzel az ígérettel nem vállalt túl sokat.

– Kérem, ne legyen elfogult!

– Miért költözött el tőle?

Rosemary nem válaszolt rögtön. – Mindig dühös volt. Nem volt könnyű mellette élni.

– Mire volt dühös?

– Mindenre.

– Lehet, hogy magának nem szabadna ennyire elfogultnak lennie.

– Kitalálhattam volna mindenféle magyarázatot, de nem tettem. Az igazat mondtam önnek. Semmit nem akarok eltagadni maga előtt. Szükségem van a bizalmára. Szükségem van arra, hogy higgyen nekem, ő egy boldogtalan ember. Lehet, hogy zavart elméjű is. De ezt nem ő tette.

Reacher hallgatott.

– Ugye elfogulatlan marad? – kérdezte Rosemary.

Reacher nem felelt. Vállat vont, és elment.

Nem a kórházba ment, és nem húzta ki James Barr lélegeztető-csöveit. A sportbárba ment helyette, miután a Metropole Palace-ban lezuhanyozott. A fekete üvegtoronytól hat háztömbnyire északra újra átment az országúti híd alatt, s ezzel felfedezte a város északi nyúlványát. A bár egy lapos tetejű, félkész épületben kapott helyet. Az épület többi része még nem volt berendezve, nem lehetett tudni, mit terveznek ide: autószalont, hentesboltot vagy bankfiókot.

A sportbár olyan volt, mint az ilyen helyek általában: a plafonról feketére festett légkondicionálók lógtak, körbe a falakon vagy három tucat tévéképernyő. Üvegszekrényekben autogramos sportmezek, rögbi relikviák, hokiütők, baseballsapkák, régi idők sportprogramjai. A felszolgálónők pom-pom-lány egyenruhában, a bármixerek pedig hoki bírónak voltak öltözve.

Az összes tévén rögbi ment. A hagyományos képernyők között akadt pár plazmatévé is. Ugyanazt az eseményt közvetítették, egy-egy jelenetet tucatszor visszajátszottak más-más kameraállásból. Csak a színek, a fényerő és az élesség különbözött kissé. Sokan voltak, de Reacher talált egy üres asztalt a sarokban. Agyonhajszolt pincérnő hozta ki a sörét és egy sajtburgert, ahogy az ilyen helyen dukál.

Elmajszolta a szendvicsét, itta hozzá a sört, és nézte a rögbit.

Ahogy telt az idő, a tömeg nőtt, vele: a zaj is, de Reacher asztalához senki nem ült le. Így hatott az emberekre. Egyedül ücsörgött, mintha egy nagy tábla lenne kitéve az asztalára: ne közelíts hozzám!

Aztán valaki mégiscsak megzavarta a köreit, és nem teljesen ok nélkül. Ahogy ugyanis Reacher levette a szemét a képernyőről, egy lányra tévedt a tekintete. Elég feltűnő jelenség volt. Vörös, göndör haj, piros ing fölül kigombolva, alul csomóba kötve a köldökén. Feszes macskanadrágot viselt, és fényes gyíkbőr csizmát. Nagy korsóból sört kortyolgatott. Túl fiatalnak tűnt, épphogy csak kinőhetett a pubertáskorból. A feszes nadrág alatt nem látszott bugyi-szegély. Reachernek több mint egy másodpercre megakadt rajta a szeme, s a lány ezt felhívásnak vette.

– Csatlakozhatom magához? – kérdezte már távolról.

– Foglaljon helyet!

A lány leült. Nem Reacherrel szemben, hanem a mellette levő székre.

– Köszönöm – mondta.

Meghúzta a sörösüvegét, s közben Reacheren tartotta a szemét. Nagy, zöld szemek, tágra nyitva. Félig feléje fordult, kidomborította mellkasát, az ingecskéjén három gomb is nyitva. 34D lehet, saccolta Reacher kivillanó csipkeszegélyű melltartója méretét.

A lány közelebb hajolt a zaj miatt.

– Szereti? – kérdezte.

– Mit?

– A rögbit – mondta a lány.

– Kicsit.

– Játszott is?

A múlt idő használata Reachert az öregség érzésével töltötte el.

– Biztos jól csinálta – mondta lány.

– A hadseregnél próbáltam – mondta Reacher. – Amikor West Pointnál szolgáltam.

– Bekerült a csapatba is?

– Csak egyszer.

– Megsérült?

– Ahhoz túl erőszakos voltam.

A lány félig elmosolyodott, nem tudta, Reacher viccel-e.

– Sandy vagyok – mondta. – Magát hogy hívják?

– Jimmy Reese – mondta Reacher.

Meglepetés villant a lány szemében. Reacher nem értette, miért. Lehet, hogy van egy Jimmy Reese nevű barátja? Vagy ismeri a New York Yankees hátvédsorát a harmincas évekből?

– Örülök, hogy találkoztunk, Jimmy Reese – mondta a lány.

– Hasonlóképpen – mondta Reacher, és a képernyő felé fordult.

– Maga új fiú a városban, igaz?

– Ahogy mindig – mondta Reacher.

– Kíváncsi lennék – folytatta a lány –, ha maga csak kicsit szereti a rögbit, nincs-e kedve elvinni engem valahová.

– Hová?

– Valami csendesebb helyre. Kicsit magányosabbra.

Reacher nem válaszolt.

– Van egy kocsim – mondta a lány.

– Nem túl fiatal ahhoz, hogy vezessen?

– Sok mindenhez nem vagyok túl fiatal. És pár dologban kimondottan jó vagyok.

Reacher hallgatott. A lány fészkelődni kezdett a székén. Kicsit elnyomta magát az asztaltól. Reacher felé fordult, és lepillantott saját magára.

– Tetszik ez a nadrág?

– Úgy gondolom, nagyon jól áll magának.

– Én is úgy gondolom. Egy probléma van csak vele. Túl szűk ahhoz, hogy bugyit lehessen húzni alá.

– Mindenkinek megvan a maga keresztje.

– Nem gondolja, hogy túl sokat megmutat?

– Nem átlátszó, de nekem ennyi elég is.

– Képzelje el, amint lehúzza rólam!

– Nem teszem. Odáig nem jutnék el.

A zöld szemek összeszűkültek. – Buzi vagy?

– Kurva vagy?

– Hova gondolsz? Az autósboltban dolgozom.

A lány elhallgatott, s szemlátomást újragondolta a dolgokat. Jobb válasz jutott eszébe. Fölugrott a székéről, és lekevert Reacher-nek egy pofont. Nagyot kiáltott közben, és a pofon is nagyot csattant, úgyhogy mindenki odafordult.

– Lekurvázott! – ordította. – Azt mondta rám, hogy egy büdös kurva vagyok!

Székreccsenések, és jó pár fickó máris ott termett. Nagydarab fickók, farmerben, csizmában, skót kockás flanelingben. Farmerek kölykei. Öten voltak, egészen pontosan.

A lány diadalmasan vigyorgott.

– A bátyáim – mondta.

Reacher nem szólt semmit.

– Maga lekurvázott a bátyáim előtt.

Az öt fickó csak bámult.

– Kurvának nevezett – siránkozott a lány.

Egyes számú szabály: állj a talpadon, és légy készenlétben!

Kettes számú szabály: mutasd meg nekik, mire számíthatnak.

Reacher fölállt, lassan és könnyedén. Nyugodt szemek, kezek lazán a test mellett.

– Lekurvázott… – nyivákolt megint a lány.

Hármas számú szabály: szúrd ki a bandavezért!

Öten voltak. Bármelyikük lehetett a vezér, két lelkes követővel és két vonakodó alakkal. Kapd el a főkolompost, és a két hű csicskást, s a dolog máris kész. A két vonakodó fazon rögtön elszalad. Éppen ezért olyan soha nincs, hogy öt az egy ellen. Legfeljebb három az egy ellen.

Négyes számú szabály: a bandavezér mozdul elsőként.

Egy nagydarab, kukoricán hizlalt, szőke, vörösképű huszonéves mozdult először. Előrelépett, és a többiek szabályos nyílhegyalakzatba rendeződtek mögötte. Reacher is előrelépett. A sarokasztal olyan szempontból nem a legkedvezőbb hely, hogy hátrafelé nincs út, csakis előre.

De ez így most rendben is volt.

Az ötödik szabály ugyanis: soha ne hátrálj!

Viszont a hatodik szabály-, ne törd össze a berendezést!

Ha egy bárban összetöröd a bútorzatot, a tulajdonos azonnal a biztosítására gondol, márpedig a biztosító megköveteli a rendőrségi jegyzőkönyveket, a rendőrjárőr pedig rutinszerűen azzal kezdi, hogy mindenkit sittre vág, aztán majd utána ki-ki tisztázhatja magát. Ha sikerül neki. Ami rendszerint azt jelenti: varrjunk mindent az idegen nyakába!

– Lekurvázott! – visítozott a lány panaszosan. Mint akinek a szívét törték össze. Ide-oda kapkodta a tekintetét, hol Reacherre, hol az öt fickóra nézett, mintha egy teniszmeccsen lenne.

– Gyere ki! – mondta a dagadt fickó.

– Fizesd ki előbb a számládat! – mondta Reacher.

– Majd később fizetek.

– Arra már nem lesz módod.

– Gondolod?

– Ez a különbség köztünk.

– Micsoda?

– Hogy én gondolkodom.

– Nagy a pofád, haver.

– Emiatt kell a legkevésbé aggódnod.

– Lekurváztad a húgomat.

– Te inkább szüzekkel szeretsz lefeküdni?

– Gyere ki, haver, vagy itt csaplak agyon!

Hetedik szabály: cselekedj, s ne utólag reagálj!

– Oké – mondta Reacher. – Menjünk ki!

A nagyfiú vigyorgott.

– Csak utánad – mondta Reacher.

– Maradj itt, Sandy – mondta a dagadt.

– Nem irtózom a vér látványától – mondta a lány.

– Sőt, szereted – mondta Reacher. – Havonta egyszer megkönnyebbülsz tőle.

– Kifelé – mondta a dagadt. – Most!

Megfordult, és a többieket is az ajtó felé terelte. Libasorban húztak ki az asztalok között. Csizmáik döngtek a fapadlón. A Sandy nevű lány a nyomukban. A többi vendég félrehúzódott. Reacher letett egy húszdollárost az asztalára, és felpillantott a rögbire. Valaki éppen győzött, valaki veszített.

Követte a Sandy nevű lányt. Követte a szorosan feszülő, fekete macskanadrágot.

A járdán félkörbe állva vártak rá. Sárga lámpák világítottak vagy húsz lépésre tőlük, s a fények mindegyik fickó mellé három árnyékot vetettek. A bár kültéri neonjai rózsaszín és kék árnyalatot kevertek a fényekbe. Az utca üres volt és csöndes. Semmi forgalom. Semmi zaj, azon kívül, ami a sportbárból kiszűrődött.

A levegő kellemes volt. Se nem meleg, se nem hideg.

Nyolcas számú szabály: mérd fel a helyzetet, és értékelj!

A nagyfiú kerek volt, sima és súlyos, mint egy hím fóka. Talán tíz éve kerülhetett ki a középiskolából. Töretlen orrnyereg, semmi sérülésnyom a szemöldökén, nincs deformálódott csukló. Tehát nem bokszoló. Valószínűleg csak egy hőzöngő. Ezért várhatóan birkózni próbál majd, levinni ellenfelét a földre.

Következésképpen ő fog támadni. Leszegett fejjel.

Előzetesen ennyire jutott Reacher.

És igaza lett.

A fickó kitört a többi közül, és leszegett fejjel ment egyenesen Reacher mellkasának, arra számítva, hogy ledönti Reachert, majd a másik néggyel együtt rárontanak a földön fekvőre, ütik, vágják, és kirúgják belőle a lelket.

Hiba.

A kilences számú szabály ugyanis így szól: ne rohanj fejjel Jack Reachernek!

Pláne ne akkor, amikor számít is erre. Nagyjából olyan ez, mintha egy tölgyfának rohannál.

A dagadt támadásba lendült, míg Reacher kissé oldalra fordult, megemelte a térdét, és jó időzítéssel a testsúlyát a hátsó lábára helyezve a vállát előrenyomta, egyenesen a nagyfiú pofájába.

A kinetikus energia csodálatos dolog.

Reacher szinte alig mozdult, és a kövér fickó máris lepattant, merev lábakkal botladozott hátrafelé, kétségbeesetten igyekezve visszanyerni az egyensúlyát. Hat lépést kellett hátrálnia, míg végül megvetette a lábát, széles terpeszben, nagy mafla A betűt formálva.

Vér csurdogált az arcán.

Most már törött orra is van.

Kapcsold ki a főkolompost!

Reacher odalépett hozzá, és ágyékon rúgta, de bal lábbal. Ha jobb lábbal teszi, a belsőségei alighanem az orrlyukán keresztül távoznak. Az a te nagy marha szíved, mondogatta egykoron a seregben öreg parancsnoka. Egy napon az visz téged a sírba.

De nem ma, gondolta Reacher. És nem itt. A nagyfiú elterült. Térdre zuhant, majd arcra esett.

A többi már tényleg gyerekjáték volt.

A következő két fickó vállvetve közelített, Reacher az elsőt lefejelte, a másodikat könyökkel állon vágta. Mindkettő elterült, és mozdulatlanul feküdt. Ezzel a dolog véget ért. Az utolsó kettő, ahogy a nagykönyvben meg van írva, lefalcolt. A Sandy nevű lány úgyszintén igyekezett utánuk. Nem túl gyorsan, mert a szűk nadrág és a magas sarkú csizma fékezte a mozgását. Reacher hagyta őket, hadd meneküljenek. Visszafordult, és lábbal oldalra fordította a három fekvő fickót. Ellenőrizte, hogy lélegeznek-e. Aztán átkutatta a zsebeiket. Megtalálta a tárcáikat, megnézte az irataikat. Aztán odahajította melléjük, fölállt, és megfordult, mert egy kocsi zaját hallotta maga mögött.

Egy taxi állt meg. Helen Rodin érkezett vele.

Helen odavetett egy bankjegyet a sofőrnek, majd hamar kiszállt, egyenesen előre nézett, szándékosan nem pillantott se jobbra, se balra. Megállt a járdán, és elképedve bámult. Reacher tíz lépésre állt tőle, három neonárnyékot vetve, három földön fekvő, mozdulatlan alakkal a háta mögött.

– Mi a hétszentség folyik itt? – kérdezte Helen.

– Ezt inkább én kérdem magától – mondta Reacher. – Maga lakik itt. Maga ismeri ezt az átkozott népséget.

– Mit jelentsen ez? Mi a franc történt?

– Menjünk innen – mondta Reacher.

Déli irányba indultak, gyors léptekkel, majd az egyik saroknál kelet felé fordultak. Aztán újra délnek. Majd kissé lassítottak.

– Véres az inge – mondta Helen Rodin.

– De nem a saját véremtől – felelte Reacher.

– Mi történt?

– A bárban voltam, és néztem a rögbit, semmi mást nem csináltam. Aztán egy kiskorú, vörös hajú kis bige odajött hozzám. Nem mentem bele a játékba, ő meg megtalálta az ürügyet, hogy pofon vágjon. Ebben a pillanatban öt fickó ugrott elő. A csaj azt mondta, hogy a bátyjai. Kijöttünk.

– Öt fickó?

– Kettő elrohant.

– Miután kiütötte az első hármat?

– Önvédelem. Ennyi az egész. Minimális erőbevetéssel.

– A lány pofon vágta magát?

– Pontosan.

– Mit mondott neki?

– Mindegy, mit mondtam, ez meg volt rendezve. Ezért kérdem magától, hogy itt ez a szokás? Kiszúrják az idegent a bárokban?

– Innom kell valamit – mondta Helen Rodin. – Amúgy is azért jöttem, hogy igyak magával valamit.

Reacher megállt. – Akkor menjünk vissza!

– Oda nem mehetünk vissza. Lehet, hogy kihívták a zsarukat. Maga három embert kiterített a járdán.

Reacher a válla fölött hátranézett.

– Hát akkor menjünk a szállóba – mondta. – Ott is kell lennie valami bárnak.

Csöndben mentek egymás mellett a sötét, csöndes utcákon, négysaroknyit délnek. Elhaladtak a bíróság előtt. Reacher az épületre pillantott.

– Milyen volt a vacsora? – kérdezte.

– Apám próbált belőlem kihúzni valamit. Még mindig azt hiszi, hogy maga az én tanúm.

– Megmondta neki?

– Nem mondhatom meg. Maga bizalmas információt közölt velünk. Hála istennek.

– Szóval hagyta főni a levében.

– Nem fő a levében. Teljesen magabiztos.

– Lehet is.

– Szóval akkor maga holnap elmegy?

– Mérget vehet rá. Nagyon sötét hely ez.

– Valami kis bige odamegy magához, miért kell rögtön nagy összeesküvést sejteni mögötte?

Reacher nem felelt.

– Mit mondott neki, amiért a pofont kapta?

– Nem mutattam iránta érdeklődést, ő nyomult tovább, én meg megkérdeztem tőle, hogy prosti-e. Valami ilyesmit.

– Prosti? Ezért pofon vágják az embert Indianában. És az ember bátyjai is közbeavatkoznak.

– Meg volt rendezve a dolog, Helen. Legyünk reálisak. Kedves magától, hogy ezt mondja, de én nem vagyok az a fajta fickó, akire ragadnak a nők. És ezzel pontosan tisztában is vagyok, oké? Szóval ki volt tervelve a dolog.

– Soha nem ragadt magára egyetlen nő sem?

Reacher önelégülten vigyorgott.

Helen Rodin nem szólt semmit.

– Ezek a fickók nem a bátyjai voltak – törte meg a csöndet Reacher. – Nagyjából egykorúak, és ellenőriztem az igazolványaikat, mindegyiknek más családi neve van.

– Óh!

– Szóval minden meg volt rendezve. Ami elég sötét dolog. Két okból tesznek ilyet. Szórakozásból vagy pénzért. Egy bárban sörözgető, magamfajta fickónál pár dolcsi lehet, ez nem elég ok. Marad tehát, hogy szórakoztak. De ez megint nem stimmel, két okból sem. Egy: miért pont engem szúrtak ki, kettő-, számíthattak rá, hogy seggbe lesznek rúgva.

– Öten voltak, öt fickó soha nem gondol arra, hogy eggyel szemben ők maradnak alul. Főleg nem Indianában.

– Vagy talán én voltam az egyetlen idegen a bárban?

Helen maga elé nézett, a kövezetre. – A Metropole Palace-ban szállt meg?

Reacher bólintott. – Igen. Sok más emberhez hasonlóan.

– De én kerestem magát telefonon, és azt mondták, hogy nincs bejelentkezve. Az összes hotelt végigtelefonáltam ma délután, hogy utolérjem magát.

– Álneveket használok a szállodákban.

– De mi a csudáért?

– Megszokásból. Régi, rossz reflex…

Fölmentek a főbejárat lépcsőjén, és benyitottak a rézveretes, nehéz kapun. Nem volt késő, de a hely csöndes volt. A lobbi teljesen kihalt. Oldalt volt egy kis bár. Ez is üres. Kivéve egy magányos pincért, aki a bárpultnak támaszkodva ácsorgott.

– Sört kérek – mondta Helen Rodin.

– Kettőt – tette hozzá Reacher.

Egy lefüggönyözött ablak melletti asztalnál telepedtek le, a fickó hozott két sört, szalvétát és egy kis csészében sós mogyorót. Reacher aláírta a csekket, és ráfirkantotta a szobaszámát.

Helen Rodin elmosolyodott. – Szóval a Metropole-ban milyen néven ismerik magát?

– Jimmy Reese – mondta Reacher.

– Az kicsoda?

– Várjon csak…! – mondta Reacher.

Az a meglepett villanás a nőcske szemében. Először nem is értette.

„örülök, hogy találkoztunk, Jimmy Reese.” .

– A lány személy szerint engem keresett – mondta Reacher. – Nem egy idegent keresett. Kifejezetten Jack Reacher volt neki megadva.

– Valóban?

Reacher bólintott. – Kérdezte a nevemet. Mondtam, Jimmy Reese. Ettől egy pillanatra elbizonytalanodott. Mintha ez lett volna benne: maga nem Jimmy Reese, hanem Jack Reacher, most mondták nekem. Csak pár másodperc múlva szedte össze magát.

– A kezdőbetűk megegyeznek. Jimmy Reese, Jack Reacher. Néha szoktak ilyet csinálni.

– A lány gyorsan kapcsolt – mondta Reacher. – Egyáltalán nem volt olyan ostoba, mint amilyennek látszott. Valaki rám mutatott, és ő nem akarta, hogy megvezessék. Jack Reacher volt kiadva aznap estére, és biztosra akart menni.

– Hát akkor kik lehettek?

– Ki ismeri a nevemet?

– A rendőrök. Épp előtte járt a rendőrségen.

Reacher nem reagált.

– Micsoda?! – csattant föl Helen. – A zsaruk lettek volna? Hogy védjék a nyomozati eredményüket?

– Én nem azért vagyok itt, hogy támadjam a nyomozati eredményüket.

– De ők nem tudják ezt. Sőt, azt gondolják, hogy éppen ezért van itt.

– A nyomozásuk nem szorul védelemre. Szilárd, mint az arany. És ezek a fickók nem úgy néztek ki, mintha rendőrök lennének.

– Ki másnak lehetett az érdeke?

– Rosemary Barr-nak. Neki érdekében állhat. Ő tudja a nevemet. És azt is tudja, miért vagyok itt.

– Ez nevetséges – mondta Helen.

Reacher hallgatott.

– Ez nevetséges – ismételte Helen. – Rosemary Barr egy félénk kis irodai alkalmazott. Soha nem próbálkozna ilyesmivel. Azt se tudná, hogyan fogjon hozzá. Millió év alatt sem.

Reacher továbbra sem szólt semmit.

– Rosemary Barr a kórházban volt – folytatta Helen. – A tanúértekezlet után ment oda, és ott töltötte a délután nagy részét. És fogadok, most is ott van. A bátyja ugyanis éledezik. Ott akart lenni mellette.

– Egy a tíz ellen, hogy kapott a mobilján telefonhívást.

– Ha van is nála mobil, az intenzíven nem tudja használni. Interferenciát okoz.

– Akkor vezetékesen.

– Túlságosan el van foglalva.

– Hogy mentse a bátyját.

Helen Rodin erre nem válaszolt.

– A maga kliense – mondta Reacher. – Biztos benne, hogy elfogulatlan vele szemben?

– Nem gondolkodik logikusan – mondta Helen. – James Barr kérte magát ide. ő akarta, hogy maga itt legyen. Ezért a húga is ezt akarja. Azt szeretné, ha addig maradna itt, amíg kitalálják, hogyan tudna segíteni a bátyján. És Rosemary tisztában van vele, hogy maga tudna segíteni. Máskülönben miért éppen a maga nevét említette volna a bátyja?

Reacher hallgatott.

– Lássa be! – mondta Helen. – Nem Rosemary Barr volt. Ha valakinek, neki aztán elemi érdeke, hogy maga itt legyen, épen, egészségesen, s használja a fejét.

Reacher hosszan kortyolt a söréből. Aztán bólintott. – Egész biztos, hogy követtek a hoteltól a bárig. Ez nyilvánvaló. Következésképpen az ebéd után is követtek. Ha Rosemary egyenesen a kórházba ment ma reggel, akkor nem lehetett ideje rá, hogy mindezt megszervezze.

– Akkor hát visszatértünk oda, hogy valakik úgy gondolják, maga beleköphet a levesükbe. Miért nem a zsaruk? Nekik aztán igazán nem nehéz követni valakit. Sokan vannak, mindegyiküknél van adó-vevő.

– A rendőrök szemtől szembe játszanak. Nem bérelnek fel egy csitrit, hogy ilyet tegyen.

– Lehet, hogy a lány is zsaru.

Reacher a fejét rázta. – Túl fiatal hozzá. És túl üresfejű. Meg túl sok a haja.

Helen tollat vett elő a táskájából, és fölírt valamit a szalvétájára. Átcsúsztatta az asztalon.

– A mobilszámom – mondta. – Szüksége lehet rá.

– Nem hiszem, hogy bárki be akarna perelni.

– Én nem attól tartok, hogy beperlik, hanem hogy letartóztatják. Még ha nem is a zsaruk voltak, a bárba azért elmehetnek. A tulaj lehet, hogy kihívta őket. Vagy a kórház. Az a három fickó a kórházban kötött ki, ez egészen biztos. És a lány most már tudja a maga álnevét. Szóval könnyen bajba kerülhet. Ha úgy gondolja, hívjon!

Reacher elvigyorodott.

– Sürgősségi fogadóóra?

– Csak magának.

Reacher elvette a szalvétát. Begyűrte a hátsó zsebébe.

– Oké – mondta. – Köszönöm.

– Még mindig el akar menni holnap?

– Lehet. De az is lehet, hogy nem. Talán maradok még egy kicsit, és elgondolkodom rajta, vajon miért akar valaki erőszakkal védeni egy olyan ügyet, amely százszázalékosan ütésálló?

Grigor Linsky a kocsijából fölhívta a Zecet.

– Elcseszték – mondta. – Nagyon sajnálom.

A Zec nem mondott semmit, ami rosszabb volt, mintha tirádát zúdított volna rá.

– Nem juthatnak a nyomunkra – mondta Linsky.

– Biztos ebben?

– Teljesen.

A Zec megint hallgatott.

– Nem sérült meg, úgyhogy baj se lehet belőle – mondta Linsky.

– Hacsak a puszta provokációból nem lesz baj – mondta Zec. – Ne felejtse el, James Barr barátja. Ebből sok minden következhet.

Most Linskyn volt a hallgatás sora.

– Még egyszer meg kell próbálni a nyomásgyakorlást – folytatta a Zec. – De többször nem.

– És azután?

– Azután figyelni kell a helyzetet – mondta a zec. – Abszolút biztosnak kell lennünk, hogy a rossz nem fordul rosszabbra.

Reacher taxiba ültette Helen Rodint, majd fölment a szobájába. Levette az ingét, és beáztatta a fürdőszobai mosdókagylóba. Bosszantotta, hogy az új inge vérfoltos lett.

Kérdések. Rengeteg kérdés merült fel benne, de ahogy lenni szokott, a válaszok megtalálása egyetlen alapkérdés függvénye volt, Miért akar valaki erőszakkal védeni egy százszázalékosan biztos ügyet? Ebből következően az első kérdés: valóban annyira biztos ügyről van szó? Fölidézte magában a nap eseményeit, és Alex Rodin szavai visszhangoztak a fülében: úgy kerek, ahogy van. Ennél meggyőzőbbet soha nem láttam. Biztonsággal állíthatom. Emerson: Lezárt ügy. A legtökéletesebb nyomozati munka, amivel valaha is találkoztam. A temetkezési vállalkozóra emlékeztető Bellantonio: a legjobb nyomrögzítés a praxisomban, szuper minden részletében.

Ezeknek a fickóknak persze mind megvan a maguk professzionális érdekeltsége. És büszkesége meg elfogultsága. De Reacher saját szemmel látta Bellantonio munkáját. És ő is úgy tartotta: kőkemény, kikezdhetetlen.

De valóban az-e?

Dörzsölgette a vérfoltokat, majd kiterítette az ingét a szobai fűtőtestre. Aztán maximumra állította a radiátor hőszabályozóját, és kinyitotta az ablakot. Kintről semmi zaj. Csak a csend. Nem egy New York City. Mintha este kilenckor fölgöngyölítették volna a járdákat. Elmentem este Indianába, de be volt zárva. Leheveredett az ágyára. Kinyújtózott. Az inge gőzölgött a radiátoron, és a szobát megtöltötte a nedves pamut szaga.

Mi is az alapvető kérdés?

Helen Rodin kazettája az alapvető kérdés. James Barr hangja: halk, rekedt, csalódott hang. És a követelése: Hozzák ide Jack Reachertl

Miért mondhatta ezt?

Vajon ki lehet Jack Reacher James Barr szemében?

Ez az alapvető kérdés.

A legtökéletesebb nyomozati munka, amivel valaha is találkoztam.

A legjobb nyomrögzítés a praxisomban. Miért fizetett a parkolásért? Megőrzi az elfogulatlanságát? Hozzák ide Jack Reachert!

Jack Reacher a hotelszoba mennyezetét bámulta, öt perc. Tíz. Húsz. Aztán oldalra gördült az ágyán, és előszedte a hátsó zsebéből a szalvétát. Másik oldalra gördült, és telefonért nyúlt. Tárcsázott. Helen Rodin a nyolcadik csörgés után szólt bele. Álmos volt a hangja. Már aludt, amikor Reacher felébresztette.

– Itt Reacher – mondta.

– Bajban van?

– Nem, de eszembe jutott pár kérdés. Barr magához tért már?

– Nem, de közel van hozzá. Rosemary visszament a kórházba. Hagyott nekem üzenetet.

– Milyen volt az idő múlt pénteken délután ötkor?

– Az idő? Pénteken? Kissé nyomott. Felhős.

– Mint általában?

– Nem, nem éppen. Többnyire süt a nap. Vagy esik az eső. Ebben az évszakban ez a kettő. De inkább napos.

– Meleg volt, vagy hideg?

– Nem volt hideg. De hőség sem. Kellemes, úgy vélem.

– Milyen ruha volt magán?

– Mi ez, szextelefon?

– Válaszoljon!

– Ugyanaz volt rajtam, mint ma. Nadrágkosztüm.

– Kabát?

– Nem kellett.

– Van kocsija?

– Kocsim? Igen, van. De busszal járok munkába.

– Holnap kocsival jöjjön. Nyolckor találkozunk az irodájában.

– Miről van szó?

– Holnap! – mondta Reacher. – Nyolckor. Most aludjon!

Reacher letette. Fölkelt az ágyáról, és megnézte az ingét. Meleg volt és nedves. De reggelre megszárad. Remélte, hogy nem megy össze.

5. fejezet

Reacher hatkor ébredt. Hosszasan zuhanyozott hideg vízzel, mert a szoba nagyon átforrósodott, de ettől az inge legalább megszáradt. Kemény volt, mint a deszka, de nem ment össze. Szobaszerviz nem lévén kiment a hotelból reggelizni. Az utak tele voltak teherkocsikkal, amelyek kavicsot, kevert betont, építőanyagot szállítottak az építkezési zónába. Átverekedte magát a feltorlódott járműsoron, és elindult a vízpart felé. Talált egy helyet, ahol bőségesen bereggelizhetett – kávét, tojást –, miközben figyelte a járókelőket. Ha ugyanis előző este követték őt, akkor okkal feltételezhette, hogy most is a nyomában vannak. Jó, ha nyitva tartja a szemét. De senkit nem szúrt ki.

Aztán a First Street mentén észak felé gyalogolt. A nap jobbról sütött. A kirakatüvegeket tükörnek használva figyelte a környezetét. Sokan voltak az utcán, de nem fedezett fel senkit, aki követte volna. Arra gondolt, hogy valószínűleg a plázánál várnak rá készenlétben, hogy jelenthessék: a tanú az ügyvédi irodába ment.

A szökőkút működött. A medence nagyjából félig telt meg. A kegyelet virágai most is ott sorakoztak egy nappal öregebben, kissé megfakultan, hervatagon. Úgy vélte, talán egy hétig lesznek még ott. A temetésekig. Aztán diszkréten eltávolítják őket, talán az éjszaka közepén, és a városban megy tovább az élet.

Reacher leült kicsit az NBC cégtáblájának kőtömbjére, háttal az üvegtoronynak, mint aki túl korán ért valahová, s most várakozik. Ez egyébként így is volt. Mások is voltak körülötte hasonló helyzetben. Egyedül vagy két-három fős csoportokban, cigarettázva, reggeli újságot böngészve. Reacher először azokat vette szemügyre, akik a saját újságjukba mélyedtek. Elég hagyományos álcázás. Jóllehet a nemdohányzó helyekről kiűzött bagóst eljátszani ma már sokkal korszerűbb módszer a követéshez, gondolta Reacher. Vagy az ember egyszerűen csak a füléhez emel egy Nokiát, és máris nem tűnik fel a jelenléte.

Végül egy olyan fickón állapodott meg a tekintete, aki dohányzott, és közben a mobilját is használta. Alacsony pasas volt, sérült fickó. Volt valami permanens feszültség a megbillent tartásában. Régi gerincsérülés következménye talán. Vagy a bordáját törték el évekkel korábban. Bárhogy is, volt benne valami feszélyező és kellemetlen. Nem az a típus, aki ilyen hosszan cseverészne telefonon. Ám a mobil ott volt a fülén, s ő csak beszélt, minden cél nélkül. Vékony szálú, ősz haja volt, nemrég nyírták, de régimódian. Dupla soros öltönyt viselt, drága, méretre készültet, de nem az Egyesült Államokban szabták. Nehéz viseletnek látszott ehhez az időjáráshoz, s maga a pasas is elég szögletesnek tűnt. Lengyel lehetett, vagy talán magyar. Kelet-európai, annyi biztos. Arca sápadt, szeme sötét. Még csak véletlenül se pillantott Reacherre.

Reacher az órájára nézett. Hét ötvenöt. Lecsúszott a fényes gránittömbről, és besétált a toronyépület előcsarnokába.

Grigor Linsky abbahagyta a színlelt telefonálást, és fölhívott egy valódi számot a mobilján.

– Itt van – mondta. – Most ment be.

– Látta magát? – kérdezte a Zec.

– Igen, biztos vagyok benne.

– Jó, ennyi elég. Mostantól húzódjon háttérbe.

Reacher már az íróasztalánál találta Helen Rodint. Minden jel szerint már régóta bent van az irodában. Ugyanazt a fekete kosztümöt viselte, mint előző nap, de most másik blúzzal. Ez lazább nyakú volt, nem olyan szoros, mint a tegnapi. Égszínkék színe harmonizált a nő szemével. Haját hosszú lófarokba fogta. Íróasztala tele volt jogi könyvekkel. Némelyik a címlapjával lefelé fordítva, némelyik fölfelé. Mind nyitva volt. Nyolcoldalnyi feljegyzés halmozódott előtte. Hivatkozások, lábjegyzetek, bírósági határozatok, precedensek.

– James Barr magához tért – mondta Helen. – Rosemary felhívott hajnali ötkor.

– Beszél is?

– Csak az orvosokkal. Senki mást nem engednek a közelébe. Még Rosemaryt sem.

– Mi van a zsarukkal?

– Várnak. De nekem kell elsőnek ott lennem. Nem hagyhatom, hogy a rendőrök jogi védelem nélkül beszéljenek vele.

– Mit mondott az orvosoknak?

– Azt, hogy nem tudja, hogy került oda. Hogy semmire sem emlékszik a péntekből. Az orvosok azt mondták, hogy ez várható volt. Az amnézia a fejsérüléseknél megjósolható, akár több napra visszamenőleg, a traumát megelőzően. De még hetek is kieshetnek bizonyos esetekben.

– Mit jelent ez a maga szempontjából?

– Két nagy problémát. Először is, lehetséges, hogy színleli az amnéziát. Márpedig ezt nagyon nehéz igazolni vagy cáfolni. Ezért találnom kell külön erre egy specialistát, aki szakvéleményt mond. És ha nem színlel, akkor vagyunk csak igazán ingoványos talajon. Ha jelenleg normális, és előtte is az volt, de kiesett neki egy hét, akkor hogyan lehet méltányos tárgyalást folytatni vele szemben? Nem tud közreműködni a védelemben. A saját jogi védelmében. Hogyan tehetné, ha halvány fogalma sincs arról, hogy a többiek miről beszélnek? Ráadásul az állam juttatta őt ebbe a helyzetbe, ők hagyták félig agyonverni. Az ő börtönükben, ilyet nem tehetnek, hogy aztán mintha mi se történt volna, odaállítsák őt a bíróság elé.

– Az apja ön szerint mit fog tenni?

– Körömszakadtáig küzdeni fog. Ez nyilvánvaló. Egyetlen ügyész sem engedheti meg magának, hogy amnéziára hivatkozva valaki megússza a tárgyalást. Máskülönben mindenki azonnal ezt tenné. Mindenki megveretné magát a tárgyalás előtti őrizetben. Hirtelen senki sem emlékezne semmire.

– De biztos előfordult már ilyen.

Helen bólintott. – Persze.

– És mit mond a szakirodalom?

– Most böngészem. Amint látja. Dusky kontra Egyesült Államok, Wilson kontra Egyesült Államok.

– És?

– Sok benne a „ha” és a „de”.

Reacher nem szólt semmit. Helen egyenesen a szemébe nézett.

– Kezd kicsúszni a kezemből a dolog – mondta. – Most majd lesz egy tárgyalás a tárgyalásról. Ez majd nyilván eljut a Legfelsőbb Bíróságig. Erre nem vagyok berendezkedve. És nem is akarok erre az útra lépni. Nem akarok olyan ügyvéd lenni, aki sötét eljárásjogi manipulációkkal mosdatja az ügyfeleit. Ez nem az én stílusom, és nem is akarom, hogy ilyen skatulyába tegyenek be.

– Hát akkor ismerje el a bűnösségét, és pokolba az egésszel!

– Amikor éjjel fölhívott, azt hittem, azzal jön ide reggel, hogy azt mondja: Barr ártatlan.

– Vágyálom – mosolyodott el Reacher. Helen elfordította az arcát.

– De azért… – kezdte Reacher.

Helen visszanézett rá: – Azt mondta, de azért? Reacher bólintott. – Sajnos.

– És mi az a de?

– Mégsem annyira bűnös, mint amennyire gondoltam.

– Ezt meg hogy érti?

– Menjünk a kocsijához, és megmutatom!

Együtt mentek le az irodabérlőknek fenntartott földalatti garázsba. NBC-s közvetítőkocsik, minibuszok, egyterűek parkoltak odalent, s Reacher észrevett egy új, kék színű Mustangot is, a szélvédőjén ugyancsak NBC-s emblémával. Valószínűleg Ann Yannié, gondolta. Illik hozzá. Elképzelte, ahogy bevágja magát egy adásnap végén, vagy ahogy helyszínre hajt vele, gondosan ügyelve a frizurájára, hogy adásidőre rendben legyen.

Helen Rodin kocsija kis, sötétzöld sedan volt, olyan jellegtelen, hogy Reacher még a márkáját se ismerte fel. Koszos volt és öreg. Végzős egyetemisták járnak ilyennel az első fizetésükig, miután már megengedhetik maguknak, hogy valami komolyabbat lízingeljenek.

– Hová megyünk? – kérdezte Helen.

– Dél felé – felelte Reacher.

Reacher hátratolta az ülést, és a lába mellől egy halom kacatot rakott maga mögé a hátsó ülésre. Helen viszont elég közel ült a volánhoz, noha elég magas termetű volt. Reacher így szinte csak a hátát látta féloldalról.

– Mi az, amit tud? – kérdezte Helen.

– Nem az az érdekes, hogy én mit tudok – mondta Reacher. – Hanem amit James Barr tud.

– Miről?

– Rólam.

Helen kivezetett a garázsból, és déli irányba fordult, a First

Streettel párhuzamosan. Nyolc óra volt, de a reggeli csúcsforgalom nem csillapult.

– Mi az, amit James Barr tud magáról? – kérdezte Helen.

– Valamit, ami miatt azt akarta, hogy idejöjjek.

– Elvileg utálnia kellene magát.

– Utál is. Mégis azt akarta, hogy idejöjjek.

Helen dél felé fordult a folyó irányába.

– Előtte soha nem találkozott velem – mondta Reacher. – És utána se sokszor. Három hétig ismertük egymást több mint tizennégy évvel ezelőtt.

– Nyomozóként ismerte magát. Olyan emberként, aki feltört egy nagyon kemény diót.

– Olyan diót, amiről azt hitte, feltörhetetlen. Páholyból figyelte minden lépésemet. Azt hitte, nyomozózseni vagyok.

– Ezért akarta, hogy idejöjjön?

Reacher bólintott. – Az éjszakát azzal töltöttem, hogy megpróbáltam megfelelni az elvárásainak.

Hosszú vashídon mentek át a folyó fölött. A nap balról sütött. A rakodópart tőlük jobbra esett. A lassú, szürke folyó egykedvűen hömpölygött.

– Forduljon nyugatra! – mondta Reacher.

Helen jobbra kanyarodott, és ráhajtott egy kétsávos országútra. Csali-üzletek sorakoztak a folyóparton, kis kalyibákban sült húsokat, söröket és darabos jeget árultak.

– De ez a dió már fel van törve – mondta Helen. – És ő tudja ezt.

– Ez a dió csak félig van feltörve – mondta Reacher. – Ez az, amit ő tud.

– Félig?

Reacher bólintott, noha Helen ezt alig láthatta, hiszen a férfi majdnem mögötte ült.

– Ebben az ügyben több van, mint amennyit Emerson látott – folytatta Reacher. – Barr valakinek a tudomására akarta hozni a dolgot. Az első ügyvédje azonban lusta volt. Nem túlzottan érdekelte őt az ügy. És Barr ettől teljesen bezárkózott.

– Mi van még az ügyben?

– Meg fogom, mutatni magának.

– Sok minden?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor Barr miért nem jön elő a tényekkel, bármik is legyenek azok?

– Mert nem tud. És a történtek után nincs ember, aki hinne neki.

– Miért? Végül is, mi a fene történt itt?

Autópálya-csomóponthoz értek, ahogy Reacher remélte.

– Meg fogom mutatni – ismételte újra. – Forduljon az északi sztrádára.

Helen rákanyarodott a kisautóval a felhajtóra, majd belevegyült a forgalomba. Mindenféle jármű özönlött észak felé. Pótkocsis teherautó, tréler, furgonok. Újra áthajtottak a folyó felett egy betonhídon. A kikötőt most kelet felé pillantották meg, távolabbról. Előttük jobbra a városközpont. Az autópálya enyhén emelkedett.

– Álljon rá arra a sávra, amelyik a könyvtár mögé vezet – kérte a nőt Reacher.

Jobbra volt a lehajtósáv. Először összeszűkült, aztán újra kiszélesedett, ahogy a könyvtárépület felé közelítettek. Reacher hátrafordult, és ellenőrizte, nem követik-e őket. Senki nem jött utánuk.

– Lassan hajtson! – mondta.

Kétszáz méterrel előttük a sáv kanyarodni kezdett, s befordult a könyvtár, illetve a fekete üvegtorony mögé. Az útszélesség akár két sávot is elbírt volna, de a kanyar íve miatt ez nem lett volna biztonságos. Az úttervező mérnökök jobbat találtak ki. Szelídebb pályagörbét alkottak. Így csak egy sáv vezetett át a kanyaron. Kissé szélesebb volt, mint a szokásos, éppen azért, hogy némi korrekciót lehetővé tegyen. Először balra fordult az út, majd élesen jobbra kanyarodott, majd a csúcspontnál enyhébb szögben átvágta a kanyart.

– Most tényleg lassan menjen! – mondta Reacher.

Helen lassított. Előttük egy holdsarló formájú, fehér keresztcsíkozású, senki földjének jelölt terület, amolyan biztonsági terelősáv.

– Húzódjon le! – mondta Reacher. – Itt, rögtön.

– Itt nem szabad megállni – mondta Helen.

– Mintha defektje lenne. Húzódjon csak le! Most!

Helen keményen fékezett, és ráhajtott a keresztcsíkozású háromszögre. Érezték a gumik alatt a festékcsíkok vibrálását.

Helen megállt.

– Egy kicsit hátra – mondta Reacher.

Helen hátratolatott, mintha a beton mellvédfallal párhuzamosan parkolna.

– Most egy métert előre! – kérte Reacher.

Helen előrehúzott.

– Most jó! – mondta a férfi, és letekerte az ablakot. A forgalmi sáv a baljukon tiszta volt és sima, de a szemcsézett, keresztcsíkozású terület tele volt szeméttel, kocsikból kihajított hulladékokkal – konzervdobozokkal, üvegekkel, törött fényszórócserepekkel, régi lökhárítókról leszakadt darabokkal. Távolabb, tőlük balra, egyvégtében morajlott a forgalom észak felé egy másik hídon. De ezen a leágazáson több mint egy perc is eltelt, amíg egy autó erre tévedt. Egy magányos furgon húzott el mellettük, majd a sáv újra lecsendesedett.

– Nem túl forgalmas – állapította meg Reacher.

– Soha nem az – mondta Helen. – Igazából sehová nem vezet, ahová az embereknek menniük kéne. Totál pénzkidobás. De valamit mindig ki kell találni, amire elkölthetik a pénzt.

– Nézzen le! – mondta Reacher.

Az országút magas cölöpökre emelve futott ezen a szakaszon, legalább tizenkét méterrel a felszín fölött. A mellvédfal három méter magas volt. Azon túl, tőlük jobbra, a könyvtárépület felső emelete. Bonyolult mészkőből faragott párkánykoszorú övezte, s a tető palából készült. Szinte kéznyújtásnyi közelségben volt,

– Mi ez? – kérdezte Helen.

Reacher jobbra mutatott: zavartalan rálátás nyílt a plázára és a díszmedencére a szökőkúttal együtt. A pláza falán túl nyílt a toborzóiroda bejárati ajtaja.

– James Barr mesterlövész volt – magyarázta Reacher. – Nem a legjobb, de nem is a legrosszabb. A mi emberünk volt, és több mint ötéves kiképzésen esett át. A kiképzésnek pedig megvan a maga célja: olyan emberekből, akik nem különösebben ügyesek, ügyeseket faragni azáltal, hogy alapvető taktikai tudatosságot nevelünk beléjük. Egészen addig, mígnem a dolog ösztönössé válik.

– Nem értem.

– Ez az a pont, ahonnan egy képzett mesterlövész tüzelt volna. Itt helyezkedett volna lőállásba, a megemelt sztrádarészen. Innen nézve ugyanis a célpontjai közvetlenül szembehaladnak vele, egyenes vonalban. Libasorban egy szűkületen át. Egyetlen lőállás, amin nem is kell változtatni. A célpontjai pedig szépen besétálnak a célkeresztjébe. Oldalról célozni sokkal nehezebb. A célpontok jobbról balra haladnak, relatíve gyorsan, s minden lövés után igazítani kell a fegyveren.

– De Barr nem innen lőtt!

– Erről beszélek, innen kellett volna lőnie, de nem ezt tette.

– Hogyhogy?

– Volt egy egyterűje. Itt leparkolhatott volna, pontosan ezen a helyen, ahol most állunk. Csak hátra kellett volna másznia a hátsó ülésre, és kinyitnia a tolóajtót. Ki se kellett volna lépnie a kocsiból, onnan tüzelhetett volna. Az egyterűnek sötétített ablakai vannak. Az a pár jármű, ami erre halad, észre se vette volna. Leadja a hat lövést a sokkal könnyebben leszedhető célpontokra, a hat üres töltényhüvely a kocsin belül marad, behúzza az ajtót, visszamászik a vezetőülésre, és elhajt. Sokkal jobb lőállás, és semmit nem hagy maga után. Nincs tárgyi bizonyíték, mivel semmihez nem ér hozzá, kivéve a keréknyomokat az úton.

– Elég messze van. Túl nagy a távolság.

– Úgy hetven méter. Barr ötször ekkora távolságra van hitelesítve. Mint ahogy bármelyik katonai mesterlövész. Egy MlA Super Matchcsal hetven méterről téveszteni se tudott volna.

– Valaki megjegyezheti a rendszámát. Valamennyi forgalom mindig van. Emlékezhettek volna rá.

– A rendszámtáblája csupa sár volt. Alighanem szándékosan. A lefalcoláshoz se kell jobb hely. Öt percen belül hét határon is túl járhatott volna. Egészen más, mint kikászálódni a belvárosi csúcsforgalomból.

Helen Rodin töprengve hallgatott. ……

– És arra számított, hogy sütni fog a nap – mondta Reacher. – Maga mondta, hogy ez a megszokott itt. Délután ötkor a nap már nyugatról süt. Tehát napnak háttal tüzelhetett volna. Alapvető szempont egy orvlövésznek.

– Néha esik.

– Azzal se lett volna semmi baj. Elmossa a keréknyomokat. Minden elképzelhető szempont azt támasztotta volna alá, hogy ide jöjjön fel a kocsijával.

– De mégse ezt tette.

– Hát ez az.

– Miért? |

– Menjünk vissza az irodájába. Higgye el, most az a legokosabb! Vár magára némi stratégiai munka.

Helen Rodin az íróasztalához ült. Reacher az ablakhoz ment, és lenézett a plázára. Kereste a szögletes figurát a fura öltönyében. Nem látta.

– Miféle stratégiáról beszélt? – kérdezte Helen. – Barr eldöntötte, hogy honnan fog lőni. Nem épp a legjobb helyet választotta, legalábbis maga szerint meg egy tizennégy évvel ezelőtti katonai teória szerint, amit valószínűleg Barr azon a napon elfelejtett, amikor leszerelt a katonaságtól. Ennyi az egész.

– Ezek nem felejtenek – mondta Reacher.

– Nem vagyok róla meggyőződve.

– Ez az, amiért Chapmant otthagyta. Chapman sem volt meggyőzve. Ezért kérte, hogy hívjanak ide engem.

– És maga meg van győzve?

– Én azt látom, hogy egy kiképzett mesterlövész elmulaszt egy kiváló lőállást egy sokkal kedvezőtlenebb helyszínért.

– Kuvaitban is parkolóházat használt. Ezt maga mondta.

– Mert az valóban jó helyszín volt. Egyenesen a lakóház bejárati ajtajára nézett. A négy fickó közvetlenül feléje gyalogolt. Úgy dőltek el, mint a dominó.

– De azóta eltelt tizennégy év. Barr már nem olyan jó, mint volt. Ennyi az egész.

– Ezek a fickók nem felejtenek – ismételte Reacher.

– Bárhogy is legyen, miért teszi ez őt kevésbé bűnössé?

– Azért, mert ha valaki egy borzalmas B variációt választ egy remek A helyett, akkor annak oka van. És az ok mögött sok minden rejtőzhet.

– Nos, akkor mi lehetett az oka?

– Mondok magának egy meglehetősen jó okot. Ha csapdába zárja saját magát egy épületben, az utcaszinttel egy magasságban, egy zsúfolt körzetben, sokkal nehezebb lőállásban, azzal létrehoz egy olyan bűnügyi helyszínt, amilyent egy Emerson típusú veterán kopó életében nem látott.

– Jó. Most már csak azt mondja meg, miért tette volna ezt?

– Azért, mert feltett szándéka volt, hogy annyi bizonyítékot hagyjon maga után, amennyit csak bír.

Helen rámeredt Reacherre. – De hát ez őrültség!

– Nagyszerű bűnügyi helyszínt produkált. Mindenki boldog volt, hogy ilyen tökéleteset még soha nem láttak, csak azt nem vették észre, hogy mindez túlzottan is tökéletes. Először én magam se jöttem rá. Helen, ez a bizonyítási anyag túl jó ahhoz, hogy igaz legyen. Következésképpen nem igaz! Csak a torka véres, ahogy mondani szokás. Miért viselt például ballonkabátot? Meleg nap volt, nem esett, azonkívül kocsival ment, a fedett helyről ki se tette a lábát. Azért volt rajta esőre való kabát, hogy megfelelő szövetmintát hagyjon az oszlopon. Miért volt rajta az az idétlen bakancs? Az ember ránéz egy ilyen surranóra, és a világ végén is felfedezi a nyomait. Miért dörzsölte hozzá a fegyverét a falhoz? Ez egy kétezer-ötszáz dolláros flinta. Miért nem vitte magával a forgalomterelő kúpot? Semmibe sem került volna egy mozdulattal behajítani a furgon hátuljába.

– Ez őrültség… – mondta Helen.

– Két megdönthetetlen érv – folytatta Reacher. – Miért fizetett a parkolásért? Ez az első pillanattól kezdve zavart engem. Csak arra volt jó, hogy még egy extranyomot hagyjon maga után. Semmi mással nem magyarázható. Azt akarta, hogy a parkolóórába dobott egyik érmén rajta legyen az ujjlenyomata. Semmi más nem indokolja. És így szépen össze lehet kötni őt a töltényhüvellyel is, amit valószínűleg ugyancsak szándékosan hagyott ott.

– Beleesett egy résbe.

– Kivehette volna. Egy csomó drót volt körülötte, olvassa el Bellantonio jelentését. Másfél másodpercet vett volna igénybe.

Helen Rodin elgondolkodott. – És mi a másik érv?

– Ehhez csak a jó oldalán kell belenézni a teleszkópba. Délről akart rálátni a medencére, és nem nyugatról. Ez döntő! Hosszanti irányba akart ránézni, nem oldalról.

– Miért?

– Mert nem akart mellélőni, Helen. Szándékosan lőtt bele a medencébe. Azt akarta, hogy legyen egy lövedék a vízben, hosszú, diagonális tengellyel, alacsony szögben, hogy a ballisztikusok utóbb sértetlenül találhassák meg a lövedéket. Így a fegyverének a csöve tökéletesen hozzáköthető a bűntényhez. Ha oldalról lő, nincs meg az elegendő távolság a vízben. A lövedék alighanem túl keményen csapódik a falhoz, és deformálódik.

– De mi a hétszentségnek csinálta volna ezt az egészet?

Reacher nem válaszolt

– Bűntudatból? A tizennégy évvel ezelőttiekért? Hogy megtalálják és megbüntessék?

Reacher a fejét rázta. – Ha így lett volna, azonnal vallomást tesz, amikor elkapják. Akinek bűntudata van, az vallani akar.

– Hát akkor miért tette?

– Mert ezt csináltatták vele, Helen. Ilyen egyszerű ez.

Helen rámeredt

– Valaki rákényszerítette, hogy ezt tegye – mondta Reacher. – Arra kényszerítették, hogy mindezt hajtsa végre, s irányítsa saját magára a figyelmet. Azt mondták neki, menjen haza utána, és várjon, amíg le nem tartóztatják. Ezért vette be az altatót.

Helen Rodin hallgatott.

– Kényszer alatt volt – folytatta Reacher. – Higgye el. Ez az egyetlen logikus magyarázat. Nem pusztán arról van szó, hogy bekattant. Ezért mondta a börtönben, hogy „nem az igazi fickót kapták el”. Ezzel üzent. És azt remélte, hogy valaki veszi az üzenetet. És elkezdenek kutatni a másik fickó után. Aki kényszerítette őt minderre. Aki az igazi felelős a történtekért.

Helen Rodin döbbenten hallgatott.

– A bábjátékos – tette hozzá Reacher.

Reacher az ablakból újra lenézett a plázára. A díszmedence most már kétharmadig megtelt. A szökőkút csobogott. Sütött a nap. A szögletes fazon sehol.

Helen Rodin fölállt az íróasztalától. Megállt Reacher mögött.

– Stratégiát kell váltanom.

– Azért ne felejtse el, hogy Barr így vagy úgy, de megölt öt embert!

– De ha a kényszerítés igaz, akkor az lényeges körülmény, és segíthet neki.

Reacher hallgatott.

– Mit gondol, mi ez az egész? Valami dupla dacreakció?

– Lehet – mondta Reacher. – Bár kétlem. Ahhoz ő már túl öreg. Az ilyesmi túl gyerekes dolog. És még egyszer mondom: az országútról is végrehajthatták volna. Azt is akarhatták volna, hogy túlélje, s akkor újra fölhasználhatják őt

– Akkor hát miről van szó?

– Valami egészen másról. Valami nagyon is kézzelfoghatóról.

– Értesítsük Emersont?

– Ne! – mondta Reacher.

– Szerintem pedig kéne.

– Számos ok van, amiért nem javaslom.

– Például?

– Az egyik ok, hogy Emerson élete legjobb nyomozati anyagát produkálta. Nyilván nem lelkesedne azért, hogy mindezt most tönkretegye. Egyetlen zsaru se tenné az ő helyében.

– Akkor hát mit tegyünk?

– Föl kell tennünk magunknak három alapvető kérdést – mondta Reacher. – Ki, hogyan és miért? Ez egy tervezett akció volt. Rá kell jönnünk, kinek állt érdekében. James Barrnak nyilvánvalóan nem.

– Feltehetően az áll a dolog mögött, aki tegnap este magára szabadította azokat a fickókat. Az illető, gondolom, meg volt elégedve a dolgok eddigi menetével, és most nagyon nem tetszik neki, hogy felbukkant egy új fiú, aki beleköp a levesébe.

– Pontosan így van – mondta Reacher.

– Tehát meg kell találnom ezt a személyt.

– Inkább ne tegye!

– Miért ne?

– Mert így könnyen megöletheti a saját kliensét – mondta Reacher.

– Barrt a kórházban éjjel-nappal szigorúan őrzik.

– Csakhogy magának nem James Barr az ügyfele. Hanem Rosemary Barr. Inkább azon kell elgondolkodnia, miféle fenyegetés volt az, aminek hatására James Barr azt tette, amit tett. A következményekkel tisztában kellett lennie. Tudnia kellett, mi vár rá. Miért ment bele mégis? Miért engedelmeskedett birka módjára? E mögött valami nagyon hatásos fenyegetésnek kell lennie. És ne feledjük, Barrnak nincs családja. Se feleség, se gyerekek. Nincs kit-mit veszítenie. Kivéve egyet. A húgát.

Helen Rodin gondolkodott.

– Lelkére kötötték Barrnak, hogy nem beszélhet – folytatta Reacher. – Semmi áron. Ez nyilvánvaló. Ezért kéretett engem. Olyan ez, mint egy kódolt kommunikáció. A bábu nem beszélhet a bábjátékosról, sem most, sem a jövőben, mert a fenyegetés él. Azt hiszem, az életét lábon eladta a húgáért. Ami nem kis problémát jelent magának. Ha a bábjátékos rájön, hogy maga körülötte szimatol, azt gondolhatja, hogy a bábu köpött. Ezért nem szabad Emersonhoz fordulni.

– De a bábu nem beszél. Ezt épp maga mondta.

– Berakhatunk egy nyilatkozatot az újságba, de gondolja, hogy bárki elhinné?

– Akkor hát mit tegyek?

– Semmit – mondta Reacher. – Mert semmit nem tud tenni. Minél többet próbál elérni James Barr érdekében, annál valószínűbb, hogy Rosemary Barrt megölik.

Helen Rodin hosszan tűnődött.

– Meg tudjuk védeni őt? – kérdezte végül.

– Nem – mondta Reacher. – Nem tudjuk. Ketten vagyunk csak. Minimum négy emberre lenne szükségünk, és egy biztonságos házra. Ez nagyon sok pénzbe kerülne.

Helen Rodin felállt az asztala mögül. Körbesétált a szobában, és megállt Reacher mellett az ablaknál. Kezét a párkányra tette, könnyedén, mint egy zongorista a klaviatúrára. Aztán megfordult, és az ablaküvegnek támaszkodott. Helennek kellemes illata volt. Valami tiszta szag, egy kis szappané talán.

– Maga megtalálhatja – mondta.

– Igazán? – kérdezte Reacher flegmán.

Helen bólintott. – A pasas elkövetett egy hibát. Támadási felületet szolgáltatott, aminek nincs köze James Barrhoz. Közvetlenül legalábbis nem kapcsolható hozzá. Magára küldte ezeket a fickókat. Ezért magának jogos érdeke, hogy megtalálja a támadói megbízóját. Teljesen független érdeke. Maga tehát elindulhat utána, és a pasasnak nem kell szükségszerűen arra gondolnia, hogy ezt azért teszi, mert James Barr köpött.

– Nem azért vagyok itt, hogy a védelemnek segítsek.

– Akkor tekintse úgy, hogy a vádhatóságnak segít. Ha két ember van a gyilkosságok mögött, akkor kettőnek kell bűnhődnie. Miért kellene a baleknak elvinnie az egész balhét?

Reacher nem válaszolt.

– Tekintse úgy, hogy nekem segít! – mondta Helen.

Grigor Linsky elővette a mobilját.

– Visszamentek a nő irodájába – jelentette. – Mindkettőjüket látom. Ott állnak az ablaknál.

6. fejezet

Reacher felliftezett a fekete üvegtorony legfelső emeletére, és talált egy karbantartólépcsőt, melyen kijutott a tetőre. Keresztülbotorkált egy háromszögletű fémketrecen a víztartály és a felvonó csévélője mellett. A tető kavicsos szurokpapírral volt befedve. Tizenöt emeletnyi magasság – más városhoz képest nem túl sok. De Indiana-nak alighanem ez a legmagasabb épülete. Látta a folyót délen. Délnyugat felé tekintve megpillantotta a megemelt sztrádát. Az északnyugati sarokba érve a szél az arcába csapott, s az ingét és a nadrágját a testéhez szorította. Közvetlenül alatta kanyarodott az autópálya a könyvtár mögé, és ívelt tovább kelet felé. A távolban, jó két kilométerrel északra látszottak a ködben az autópálya-csomópont kanyarulatai. A hosszú, egyenes út lóhereformát képezett, és Reacher emlékezetébe véste a látványt, mert ez az az út, amit keresett.

Lement a lifttel az előcsarnokba, majd gyalog elindult. Odalent a levegő meleg volt és szélcsendes. Északnyugat felé tartott, ami azt jelentette, hogy a sportbárt egy sarokkal elkerülte. A keresett út enyhe szögben déli irányba vezetett tovább. Egyenes volt és széles – négysávos. Kis boltok sorakoztak mellette. Fegyverüzlet, nehéz vashálóval a kirakatán, fodrászüzlet ezzel a felirattal: Bármilyen stílus. – 7 dollár! Aztán egy ódivatú hotel egy elhanyagolt telken, mely valaha a város szélét jelenthette. Kicsit kijjebb, egy keresztutcán túl új kereskedelmi övezet következett. Zöldmezős beruházás: egykori szűzföldeket aszfaltoztak le.

Tovább gyalogolt, és jó egy mérfölddel arrébb talált egy gyorséttermet. Mellette egy autógumi szervizt. Négy új Radiál 99 dollárért. Arrébb kis koreai autók márkakereskedése. Amerika Legjobb Garanciája! Reacher előrenézett, mert úgy vélte, közeledik a céljához.

„Kurva vagy?

Hova gondolsz? Az autósboltban dolgozom.

Nem egy autósboltban, hanem az autósboltban. Lehet, hogy az egyetlenben, de legalábbis a legnagyobban. Ami minden városban ugyanott helyezkedik el, ahol a gumiszervizek meg a márkakereskedések. És minden városban közel van az autópálya-csatlakozáshoz. A városok különbözőek, mégis mind mennyire egyformák.

Reacher meg is találta az autósboltot. Hosszú, alacsony, rendezett épület. Olcsó olajszűrők, olcsó fagyállók, garantált fékalkatrészek, szupertartós akkumulátorok. A parkoló negyedrészig lehetett tele. Ócska Hondák, használt furgonok törött rugókkal, kiszolgált személykocsik, közel a háromszázezredik mérföldjükhöz. Két kocsi elkülönülten állt a parkoló végében. A személyzet autói, gondolta Reacher. Nem parkolhattak az előtérben, de azért olyan helyen állhattak meg, ahol a tulajdonosaik szemmel tarthatják őket az ablakból. Az egyik egy négyhengeres Chevrolet volt, a másik egy kis Toyota. A Chevrolet krómozott sárhányóján matrica: egy hátradőlő nő sziluettje, amiből Reacher azt a következtetést vonta le, hogy a Toyota a vörös hajú bige autója.

Bement az üzletbe. Odabent hideg volt, és erős vegyszerszag töltötte meg a levegőt. Vagy fél tucat vásárló őgyelgett a pultok között. Az üzlet elejében fényes, krómozott alkatrészek kupaca. Kisuvickolt tartozékok, gondolta Reacher. A hátsó polcokon mentőládák, rendszámtáblák, fékbetétek és hasonlók sorakoztak. Reacher soha nem vásárolt autóalkatrészt. A seregben megvoltak a beosztottjai, akik gondoskodtak az ilyesmiről, azóta meg nincs kocsija.

A fénylő és a kevésbé csillogó dolgok halmazai között állt a kassza és a komputeres pult Az egyik számítógép mögött egy húsz év körüli, magas fiú. Reachernek nem volt ismerős, nem a támadói közül való. Csak egy srác piros overallban, aki elfoglaltnak látszott. Praktikus viselete részben rejtett üzenet: viselője készen áll mindenféle autóval kapcsolatos műszaki probléma megoldására. A fickó lehet a menedzser, gondolta Reacher. Nem a tulajdonos, mert akkor nem négyhengeres kis Chevyvel járkálna munkába. A neve rá volt hímezve az overalljára: Gary. Közelebbről eléggé morcosnak és barátságtalannak tűnt a fickó.

– Sandyt keresem – szólította meg Reacher. – A vörös hajút.

– Épp hátul van – felelte a Gary nevű fickó.

– Bemehetek, vagy szól neki, hogy jöjjön ki?

– Milyen ügyben keresi?

– Személyes ügy.

– Ez itt a munkahelye.

– Hatósági ügyről van szó.

– Maga nem zsaru.

– Ügyvédnek dolgozom.

– Mutasson igazolványt!

– Nem Gary, nem mutatok. Maga szépen bemegy, és szól Sandynek.

– Nem lehet. Kevés emberem van ma.

– Kihívhatja telefonon is.

A Gary nevű fickó nem mozdult. Reacher vállat vont, megkerülte a pultot, és bement az ajtón, melyre ki volt írva: Belépni tilos. Valami irodának vagy raktárfélének kell lennie hátul, gondolta. Ismerte az ilyen használtcikk-kereskedések elrendezését.

Egy tízszer tízes kis irodába lépett, melyet nagy, fehér, laminált íróasztal uralt, tele olajos kézlenyomatokkal. Mögötte ült Sandy, ugyanolyan piros overallban, mint Gary, de az övé jobban festett. A ruha a csípőjénél övvel szorosra húzva, s a cipzárja nyolchüvelyknyire nyitva. A neve jóval feltűnőbben díszelgett a bal melle fölött. Reacher arra gondolt, ha ő lenne az üzlet tulajdonosa, biztosan a lányt állítaná a kinti pult mögé, s a fiút ültetné be az irodába.

– Újra találkozunk – mondta.

Sandy nem szólt semmit. Csak fölnézett rá. Számlákkal dolgozott. Jobbján és balján is nagy halom számlaköteg. A lány most apróbbnak látszott, mint amilyenre Reacher emlékezett. Nyugodtabbnak, kevésbé energikusnak, tompábbnak. Le volt eresztve.

– Beszélnünk kell! – kezdte Reacher. – Nem gondolja?

– Nagyon sajnálom, ami történt – mondta a lány.

– Nem kell bocsánatot kérnie. Nem sérültem meg. Csak azt akarom megtudni, mi volt ez valójában.

– Nem tudom.

– De tudja, Sandy. Benne volt.

A lány nem szólt semmit. A kezében levő számlát rátette a jobbján tornyosuló halomra, és ujjaival kiegyengette a köteg szélét.

– Ki tervelte ki? – kérdezte Reacher.

– Nem tudom.

– Azt tudnia kell, hogy ki szólt magának.

– Jeb – mondta a lány.

– Jeb?

– Jeb Oliver, itt dolgozik. Együtt járunk. Néha.

– Bent van ma?

– Nem, ma még nem jött be.

Reacher bólintott. A Gary nevű fickó mondta is, hogy kevés embere van ma.

– Találkozott vele tegnap éjjel, akkor, azután?

– Nem, én csak elrohantam.

– Hol lakik?

– Nem tudom. Az anyjával valahol. Annyira nem ismerem őt.

– Mit mondott magának?

– Hogy segíthetnék neki valamiben, amit meg kell csinálnia.

– Vidám dolognak látszott?

– Minden vidám dolognak látszik itt hétfő este. Ebben a városban semmi nincs.

– Mennyit fizetett magának? Sandy nem válaszolt.

– Ilyesmit az ember nem csinál ingyen – mondta Reacher.

– Száz dollárt – mondta a lány.

– És a többi fickónak?

– Ugyanannyit.

– Kik voltak azok?

– A haverjai.

– Ki jött elő az ötlettel? Hogy ők a maga bátyjai.

– Jeb ötlete volt. Azt gondolta, hogy maga tapizni kezd engem. De hát nem tette.

– Maga nagyon ügyesen improvizált.

Sandy elmosolyodott kissé, mint aki végre valami kis sikert aratott, amivel ez az élet nem nagyon kényezteti el őt.

– Honnan tudták, hogy hol találnak rám? – kérdezte Reacher.

– Jeb furgonjával köröztünk. A belváros környékén. Aztán egyszer csak kapott egy hívást a mobilján.

– Ki hívta?

– Nem tudom.

– A haverjai tudják?

– Nem hiszem, Jeb nem nagyon szereti mások orrára kötni az ilyesmit.

– Kölcsönadná a kocsiját, Sandy?

– A kocsimat?

– Meg kell találnom Jebet.

– Nem tudom, hol lakik.

– Ezt bízza csak rám, de kocsira szükségem van.

– Hát, nem is tudom…

– Elég öreg vagyok, hogy legyen jogsim – mondta Reacher. – Sok mindenhez elég öreg vagyok. És egy pár dologban kimondottan jó vagyok.

Sandy félig újra elmosolyodott, ahogy saját szavait hallotta vissza az előző éjszakáról. Elfordította az arcát, aztán visszanézett Reacherre, kissé ijedten, de kíváncsian.

– Azért jó voltam? – kérdezte. – Tudja, tegnap éjjel, az alakítással?

– Remek volt – felelte Reacher. – Sikerült még a rögbiről is elterelnie a figyelmemet. Pedig ez nagy dolog!

– Mennyi időre kell a kocsim?

– Mekkora ez a város?

– Nem túl nagy.

– Akkor nem túl sokáig.

– Nagy ügyről van szó?

– Maga kapott száz dolcsit. És a négy haverja is kapott egyenként ugyanennyit. Ez már ötszáz, úgy számolom, Jeb megtartott magának egy másik ötszázast. Szóval valaki ezer dollárt fizetett azért, hogy engem a kórházba küldjön. Ez elég nagy ügy. Nekem legalábbis.

– Bárcsak ne keveredtem volna bele! – sóhajtott a lány.

– Még jóra fordulhat.

– Nagy bajban vagyok?

– Lehet – mondta Reacher. – De az is lehet, hogy nem. Megegyezhetünk. Kölcsönadja a kocsiját, és én elfelejtem a maga részét a dologban.

– Megígéri?

– Ha megegyezünk.

A lány lehajolt az asztal mögé, és fölvette a padlóról a táskáját. Kotorászott benne, és kiemelte a slusszkulcsot.

– Egy Toyota – mondta.

– Tudom – mondta Reacher. – A sor végén, Gary Chevyje mellett.

– Honnan tudja?

– Megérzés.

Reacher fogta a kulcsot, becsukta maga után az ajtót, és visszament a kinti pulthoz. Gary éppen telefonált valakinek, valamilyen homályos ügyben. Reacher beállt a sorba, és türelmesen várakozott. Két perc telt el.

– Szükségem van Jeb Oliver címére – mondta.

– Miért? – kérdezte Gary.

– Hatósági ügy.

– Mutasson igazolványt!

– Egy bűncselekmény kitervelése folyt itt a maga üzletében. A maga helyében igyekeznék minél inkább kimaradni belőle.

– Akkor is látnom kell valamit.

– Mit szólna egy kórházi ambulanciához, belülről? Ez lesz a következő dolog, amit maga látni fog, Gary, hacsak nem adja oda nekem azonnal Jeb Oliver címét.

A fickó elgondolkodott. Vetett egy pillantást a Reacher háta mögött formálódó sorra. Úgy döntött, hogy nem óhajt egy eleve vesztésre ítélt harcba bocsátkozni ennyi ember szeme láttára. Kihúzott egy fiókot, és egy darab papírra ráírt egy címet.

– Innen északra – mondta. – Úgy öt mérföld.

– Köszönöm – mondta Reacher, és átvette a papírt.

A vörös hajú Toyotája első gyújtásra beindult. Reacher hagyta a motort járni, hátratolta az ülést, és beállította a tükröt. Bekötötte a biztonsági övet, és a papírlapot a műszerfal elé helyezte. Nem érdekelte, mit mutat a sebességmérő és az egyéb kijelző, egyedül az üzemanyagot ellenőrizte: bőven elég benzin volt a tankban egy kétszer ötmérföldes útra.

Jeb Oliver címe nem volt egyéb, mint egy házszám egy vidéki bekötőúton. Könnyebb megtalálni, mint egy Elm Streetet vagy Maple Avenue-t. Reacher tapasztalatai szerint egyes városoknak több a fákról elnevezett utcájuk, mint a fájuk.

Kihajtott a parkolóból, és az északi csomópont felé vette az irányt. Meglátta a keresett utat jelölő táblát. Először jobbra, keletre, aztán balra, észak felé kellett kanyarodnia. A kiskocsi jól szuperált. Apró motorja volt, de jól dolgozott. A kocsi belsejében parfümszag terjengett.

Mezőgazdasági területek mellett haladt el, valami téli búzát termelhettek itt hatalmas területen. Sugaras öntözőberendezések forogtak méltóságteljes lassúsággal. A terület sarkainál, ahová nem ért el a vízsugár, nem termett semmi, a talaj köves volt.

Négy mérföldet haladt a földek mentén, látott vagy fél tucat befelé vezető földutat, postaládával a végükön. A postaládákon festett számok, és az utak úgy kétszáz méterre lévő kis gazdaságokhoz vezettek. Reacher figyelte a számokat, és lassított Oliver lakhelye előtt. Viharvert pléhdarabra volt fölfestve a Gary által megadott szám. A farmhoz vezető csapás keskeny volt, mély keréknyomok látszottak a sárban. Új kerekek, szélesek, agresszívak, nem azok a 99 dolcsiért kínált típusúak.

Reacher befordult a Toyotával, és végigzötykölődött a keréknyomokon. A bekötőút végén egy deszkaburkolatú farmépület állt, mögötte istálló és egy ragyogó piros terepjáró furgon. Orral kifelé parkolt, masszív, krómozott hűtőrácsa támadóan nézett kifelé. Egy Dodge Ram, ahogy Reacher megállapította. Megállt a terepjáró előtt, és kiszállt a kocsiból. A ház vagy százéves lehetett, a terepjáró egyhónapos talán. A kocsi valószínűleg többet ért, mint maga a ház, amely nem biztos, hogy átvészeli a következő telet. Az istálló sem volt jobb állapotban. De új vaspánt volt az ajtaján, biciklizárral ellátva.

Csönd volt, csak a lassan forgó öntözőfejek surrogása hallatszott.

Sehol senki, az úton semmi forgalom. Kutyák sem ugattak. A mozdulatlan levegőben trágya- és földszag terjengett. Reacher a bejárati ajtóhoz ment, és kétszer megdöngette a tenyerével. Semmi válasz. Újra próbálta. Semmi. Megkerülte a házat, és hátul rátalált egy nőre, aki a tornácon ült egy hintaszékben. Sovány, inas nőszemély volt, kifakult trikót viselt, és valami sárga folyadékot tartalmazó palackot tartott a kezében. Valószínűleg csak ötven körül járhatott, de hetvennek nézett ki, aki egy jó éjszakai alvás és egy mosdás árán akár negyvenné is fiatalíthatta volna magát. Egyik lábát maga alá gyűrte, másikkal lassan, előre-hátra hintáztatta a karosszéket. Mezítláb volt.

– Mit keres itt? – kérdezte.

– Jebet – mondta Reacher.

– Nincs itt.

– Nem ment be dolgozni.

– Tudom.

– Nos, akkor hol van?

– Honnan tudjam?

– Maga az anyja?

– Igen, az vagyok. Azt hiszi, rejtegetem? Menjen be, és nézze meg!

Reacher nem válaszolt. A nő bámult rá, közben előre, hátra hintázott. A palack az ölében pihent.

– Na, menjen már – nógatta. – Kutassa át az egész átkozott házat!

– Elhiszem magának.

– Miért?

– Mert ha ennyire biztat, az azt jelenti, hogy nincs bent a házban.

– Ahogy mondtam. Nincs itt.

– És az istállóban?

– Kívülről be van zárva. Egy kulcs van csak hozzá, azt meg elvitte.

Reacher nem szólt semmit.

– Elment – mondta a nő. – Eltűnt.

– Eltűnt?

– Csak átmenetileg. Remélem.

– Ez az ő kocsija?

A nő bólintott. Belekortyolt a palackba.

– Szóval gyalog ment? – kérdezte Reacher.

– A barátja jött érte kocsival.

– Mikor?

– Tegnap éjjel.

– Hová mentek?

– Fogalmam sincs.

– Na, mégis…!

A nő vállat vont, hintázott, s megint ivott egy slukkot.

– Messzire, gondolom – mondta. – Mindenütt vannak haverjai. Kaliforniába talán. Vagy Arizonába. Vagy Texasba. Vagy Mexikóba.

– Tervezték az utat? – kérdezte Reacher.

A nő a ruhája szegélyével megtörölte a palack száját, majd Reacher felé nyújtotta. Reacher megrázta a fejét. Leült a tornác lépcsőjére. Az öreg fa megreccsent a súlya alatt. A hintaszék tovább görgött, előre-hátra. Majdnem csend volt. Majdnem, de mégsem teljesen. A hintaszék s alatta a tornác öreg deszkázata minden kilengésnél megreccsent. Reacher érezte a párnákból terjengő penészszagot és az üvegből a gabonapálinka illatát.

– Tegye ki a névjegykártyáját az asztalra, tudni akarom, ki a franc maga! – mondta a nő. – Jeb sántítva jött haza tegnap éjjel. Az orra betörve. Gondolom, maga az a fickó, aki betörte.

– Miért gondolja?

– Ki más keresné őt? Gondolom, Jeb elkezdett valamit, amit nem tudott befejezni.

Reacher nem szólt semmit.

– Így aztán elfutott – folytatta a nő. – A kis genyó…

– Hívott valakit tegnap éjjel? Vagy hívta őt valaki?

– Honnan tudjam? Naponta ezerszer telefonál, és ezerszer hívják őt. A mobilja a legnagyobb dolog az életében. A kocsija mellett.

– Látta, hogy kivel ment el?

– Egy fickó ült a kocsiban. Az úton várt rá. Nem jött be idáig. Nem láttam túl sokat. Sötét volt. Fehér fények elöl, vörösek hátul. Minden kocsinak ilyenje van.

Reacher bólintott. Csak egy kocsinyomot látott a sárban, a nagy terepjáróét. A másik fickó kocsija, ami az útnál várakozott, egy személyautó lehetett. Nyilván túl alacsony, hogy bemerészkedjen a sáros bekötőútra.

– Mondta, hogy meddig lesz távol?

A nő megrázta a fejét.

– Félt valamitől?

– Maga alatt volt. Le volt eresztve.

Leeresztve. Mint a vörös hajú az autósboltban.

– Oké – mondta Reacher. – Köszönöm.

– Elmegy?

– Igen – mondta Reacher. Visszament arra, ahonnan jött, közben hallgatta a hintaszék nyikorgását, hallgatta az öntözőfejek surrogását. Farolva kihajtott a bekötőúton a Toyotával, majd megfordult, és visszaindult dél felé.

Leállította a Toyotát a Chevrolet mellé, és bement a boltba. Gary továbbra is a pult mögött állt. Reacher nem vett róla tudomást, egyenesen a Belépni tilos feliratú ajtóhoz ment. A vörös hajú lány az íróasztalánál ült. Majdnem minden számlán túljutott: tőle jobbra nagy kupac emelkedett, tőle balra már csak egy papírlap. Azzal már nem is akart foglalkozni. Nem óhajtott visszamenni az eladótérbe, a vevők közé. Garyhez.

Reacher lerakta a kocsikulcsot az asztalra.

– Köszönöm, hogy kölcsönadta – mondta.

– Megtalálta Jebet? – kérdezte a lány.

– Eltűnt.

A lány nem szól semmit.

– Fáradtnak látszik – mondta Reacher.

A lány hallgatott.

– Mintha elfogyott volna az energiája. Semmi sziporka. Semmi lelkesedés.

– Úgy látja?

– Tegnap éjjel csak úgy ragyogott.

– Most dolgozom.

– Tegnap este is dolgozott. Megfizették érte.

– Azt mondta, elfelejti az egészet.

– Igaza van, azt mondtam. Hát, minden jót, Sandy. Sok szerencsét az életben!

A lány némán nézte őt egy darabig.

– Magának is, Jimmy Reese – mondta végül.

Reacher megfordult, becsukta maga mögött az ajtót, és kilépett a napfényre. Elindult déli irányba, vissza a városba.

Négy embert talált Helen Rodin irodájában, amikor visszaért. Helent és három ismeretlent. Egyikük egy elegáns, öltönyös fickó volt. Helen székében ült, az ügyvédnő íróasztalánál. Helen mellette állt, fejét lehajtotta, és magyarázott. Valami sürgős értekezlet lehet. A másik két idegen az ablak közelében állt, mintha mindketten a sorukra várnának. Egy férfi és egy nő. A nőnek hosszú haja volt, és szemüveget viselt. A férfinek se haja, se szemüvege. Mindketten alkalomhoz illően voltak öltözve, s mindketten kitűzőt viseltek, rajta nyomtatott betűkkel a nevük. A nőt Mary Masonnak, a férfit Warren Niebuhmak hívták. Orvosok, valószínűleg pszichiáterek, gondolta Reacher. A kitűzőből ítélve egy konferenciáról rángatták el őket. De nem látszottak bosszúsnak emiatt.

Helen felnézett, s félbeszakította a beszélgetést.

– Hadd mutassam be Jack Reachert! A nyomozóm kiszállt az ügyből, s Mr. Reacher úgy döntött, hogy átveszi a szerepét.

Nekem is tud újat mondani, gondolta Reacher, de nem cáfolta a mondottakat. Helen büszkén a karosszékben ülő fickóra mutatott.

– Ő pedig Alan Danuta – mondta. – Jogász, a veterán ügyek specialistája Washingtonból. Alighanem a legjobb a szakmában.

– Hamar ideért – mondta Reacher.

– Muszáj volt – felelte a fickó. – A mai nap kritikus Mr. Barr számára.

– Mindannyian a kórházba készülünk – mondta Helen. – Az orvosok azt mondják, hogy bemehetünk Barrhoz. Azt gondoltam, hogy Alannel telefonon vagy e-mailen értekezünk, de ő nyomban iderepült.

– Így mégiscsak egyszerűbb – mondta Danuta.

– Ó, nem, óriási szerencsém van – mondta Helen. – És még nagyobb szerencse, hogy Bloomingtonban egész héten pszichiátriai konferenciát tartanak. Dr. Mason és dr. Niebuhr egyenesen onnan jöttek le kocsival.

– Én a memóriazavarokra specializálódtam – mondta dr. Mason.

– Én pedig a kényszeres cselekvésekre – szólalt meg dr. Niebuhr. – Függőség a bűnözői pszichében, s hasonlók.

– Szóval összeállt a szakértői gárdánk – állapította meg Helen.

– Mi van a húgával? – kérdezte Reacher.

– Már a bátyjánál van.

– Valamit meg kell beszélnünk…

– Négyszemközt?

– Csak egy perc.

Helen bocsánatkérő arckifejezéssel fordult a többiek felé, és átvezette Reachert a külső irodába.

– Jutott valamire?

– A kiscsajt és a négy fickót egy haverjuk, bizonyos Jeb Oliver szedte össze. Száz dollárt adott mindegyiküknek. Úgy számolom, hogy a másik ötszázast megtartotta magának. Elmentem a házához, de lefalcolt.

– Hová?

– Senki nem tudja. Egy fickó jött érte kocsival.

– Ki ez az alak?

– Ugyanabban a boltban dolgozik, ahol a kiscsaj. De mellette droggal is üzletel.

– Tényleg?

Reacher bólintott. – Van egy istálló a háza mögött, érdekes kis lakattal lezárva. Lehet, hogy egy kis labor vagy drogtároló. Minden idejét a mobiltelefonjával tölti. Van egy terepjárója, ami nagyjából annyiba kerül, mint egy bolti alkalmazott egész éves fizetése. És az anyjával él.

– Mit bizonyít ez?

– A drogdílerek többnyire a mamájukkal laknak. Olvastam az újságban.

– Miért?

– Így kevésbé tudják őket rajtaütésszerűén ellenőrizni.

Helen nem szólt semmit.

– Tegnap nagyon fel voltak dobva – folytatta Reacher. – Mind a négyen. Speeddel valószínűleg, annak alapján, ahogy a kiscsaj ma kinézett. Egészen más volt. Totál le volt eresztve, mint egy amfetaminfüggő.

– Fel voltak dobva? Akkor szerencséje volt.

Reacher megrázta a fejét. – Ha valaki velem akar megküzdeni, legjobban teszi, ha előtte aszpirint szed.

– Mire juthatunk ezzel?

– Nézzük a dolgot Jeb Oliver szemszögéből! Valakinek elvállalt valamit. Részben pénzért, részben szívességből. Ezer dolcsiért. Valakinek lennie kell fölötte. És az illető nem valószínű, hogy az autósbolt menedzsere lenne.

– Szóval arra gondol, hogy James Barr egy drogdílerrel állt kapcsolatban?

– Nem feltétlenül kapcsolatra gondolok. Sokkal inkább kényszerítésre, valamilyen okból.

– Ez emeli a tétet – mondta Helen.

– Kissé – mondta Reacher.

– Mit tegyünk?

– Be kell mennünk a kórházba. Először is, hagyjuk, hogy dr. Mason dűlőre jusson Barr amnéziájával. Ha csak színlel, akkor az a dolgunk, hogy a lehető leggyorsabban kipofozzuk belőle az igazságot.

– És mi van, ha nem színlel?

– Akkor máshogyan kell hozzáállnunk.

– Hogyan?

– Erről később! – mondta Reacher. – Lássuk először az első variációt!

Helen Rodin kis zöld kocsijával a kórház felé tartott, a mellette levő ülésen Alan Danuta ült, hátul pedig Reacher kuporgott. Mason és Niebuhr mögöttük jött a Bloomingtonban bérelt Taurusszal. Egymás mellé parkoltak a kórház tágas parkolójában, és az öt ember együtt megindult a főbejárat felé.

Grigor Linsky figyelte őket. Ötven méterre ült tőlük ugyanabban a Cadillacben, amelyet Jeb Oliver anyja látott előző este a sötétben. Járatta a motort, és közben a mobilján a Zecet hívta.

– Igen? – szólt bele a Zec az első csöngetés után.

– A katona nagyon jó – mondta Linsky. – Már volt kint a fiú házánál.

– És?

– Semmi. A fiú már nincs ott.

– Hol van?

– Földarabolva.

– Konkrétan?

– A feje és a karjai a folyóban. A maradék zúzalékkövek alatt nyolc méterrel az új First Street alapzatába ágyazva.

– Most éppen mi zajlik?

– A katona és az ügyvéd a kórházba mennek. Három másikkal. Egy másik jogásszal és két orvossal, azt hiszem. Specialisták és szakértő tanúk, gondolom.

– Nyugodtak lehetünk?

– Abszolút. Meg kell próbálniuk. Ilyen a rendszer, ahogy ön is tudja. De nem sikerülhet nekik.

– Biztosítsa, hogy ne sikerülhessen! – mondta a Zec.

A kórház a város peremén helyezkedett el, s ennek megfelelően meglehetősen tágas volt. Nyilvánvalóan nem kellett területi korlátozással számolni. Csak a költségvetés szabott határt a terjeszkedésnek, gondolta Reacher a hatemeletes, csupa beton épületre nézve. Belül a betont fehérre festették, s amúgy minden olyan volt, mint bármelyik kórházban. Ugyanaz a fertőtlenítő szag. Baj, hanyatlás, betegség. Reacher nem szerette a kórházakat. Követte a másik négy embert a lifthez. A két orvos ment elöl. Szemlátomást meglehetősen otthonosan mozogtak. Helen Rodin és Alan Danuta közvetlenül mögöttük. A kis csoport a liftnél összetorlódott. Helen azonban hirtelen hátrafordult, és útját állta Reachernek, mielőtt az a többiekhez csatlakozott volna. Közel lépett hozzá, és egészen halkan kérdezte:

– Mond magának valamit a név, Eileen Hutton?

– Miért?

– Az apám átfaxolta az új tanúlistát. Rajta van a neve.

Reacher nem válaszolt.

– Úgy néz ki, hogy korábban a hadseregnél volt – folytatta Helen. – ismeri őt?

– Kellene?

Helen még közelebb lépett, és elfordult a többiektől.

– Tudnom kell, hogy mit tud az a nő – mondta halkan.

Ez bonyolítja a dolgokat, gondolta Reacher.

– Ő volt az ügyész – mondta Reacher.

– Mikor? Tizennégy évvel ezelőtt?

– Igen.

– És mit tud?

– Azt hiszem, most a Pentagonnál van.

– Mit tud, Reacher?

Reacher másfelé nézett.

– Mindent – mondta.

– Hogyhogy? Maga azt mondta, hogy a tárgyalóterem közelében sem járt.

– Máshonnan tudja…

– Hogyhogy?

– Mert a szeretőm volt.

Helen rámeredt. – Ugye csak viccel?

– Nem viccelek.

– Maga mindent elmondott neki?

– Viszonyunk volt. Természetesen mindent elmondtam neki. Egy oldalon álltunk.

– Két magányos ember a sivatagban.

– Volt három boldog hónapunk együtt. Kedves teremtés volt. Nyilván most is az. Nagyon kedveltem.

– Ez már nem rám tartozik, Reacher.

Reacher hallgatott.

– Akkor viszont kicsúszott a kezünkből az ügy – mondta Helen.

– Nem használhatja fel az információt Még annyira se, mint én. Az ügy továbbra is titkos, és ő most is a hadseregnél van.

Helen Rodin összeszorította a száját.

– Higgye el – mondta Reacher.

– Akkor miért van rajta azon az átkozott listán?

– Az én hibám – mondta Reacher. – Én említettem a Pentagont, amikor az apjánál voltam. Amikor nem értettem, honnan jött elő a nevem. Nyilván utánaszimatolt, miért mondtam.

– Az egész ügynek annyi, ha ez a nő beszél.

– Nem fog.

– És ha mégis? Ki a bánat tudja, hogy a hadsereg mit fog tenni? A felvonó kijelzője megszólalt, s a kis csoport közelebb húzódott az ajtóhoz.

– Beszélnie kell vele! – mondta Helen. – Idejön tanúvallomást tenni. Magának meg kell tudnia, hogy mit fog mondani.

– Mostanra legalább egycsillagos tábornok lett belőle. Nem vehetem rá, hogy bármit is elmondjon nekem.

– Találjon rá módot! – mondta Helen. – Elevenítse fel a régi emlékeket!

– Nem biztos, hogy akarom. Ő és én még mindig ugyanazon az oldalon állunk, ne felejtse el! Legalábbis, ami az E-4 specialista James Barr-t illeti.

Helen Rodin elfordult, és belépett a liftbe.

A liftajtó kinyílt a hatodikon. Minden hófehérre festve, kivéve egy acéldrótos üvegajtót, mely egy biztonsági zsilipkamrához vezetett. Mögötte az intenzív osztály táblája, egy férfi és egy női kórterem, két műtő és egy újszülött-részleg volt. Nem volt kellemes hely. Börtön és kórház keveréke, és egyik sem vidám dolog.

A bejárat melletti pultnál egy fegyőri egyenruhát viselő fogadta őket. Mindannyiukat megmotozták, és alá kellett írniuk egy titoktartási nyilatkozatot. Aztán egy orvos jelent meg, és bevezetett mindenkit egy szűk kis váróhelyiségbe. Az orvos harminc körüli fiatalember volt, fáradtnak látszott. A várószobában acélcsövekből készült karosszékek PVC-ülőkékkel. Mintha egy 1950-es évekből való Chevroletből tépték volna ki őket.

– Barr magához tért, és elég világos válaszokat ad – mondta az orvos. – Az állapota stabilnak mondható, de ez nem jelenti azt, hogy egészséges. A mai napon egy-egy alkalommal csak két látogatót engedélyezünk, és azt is a lehető legrövidebb időre.

Reacher látta, hogy Helen Rodin elmosolyodik, és azt is tudta, miért. A zsaruk párosával jönnek, és Helen kötelező védői jelenléte ennélfogva már három embert jelentene. Ebből következően ez a nap teljességgel a védelemé.

– Most a húga van nála – folytatta az orvos. – Kérem, várják meg, amíg ő kijön, s csak azután menjenek be.

Az orvos magukra hagyta őket. Helen megszólalt: – Először én megyek be, egyedül. Be kell mutatkoznom, és meg kell szereznem a beleegyezését a képviselethez. Utánam dr. Mason következne, úgy gondolom. Aztán eldöntjük, mi legyen a következő lépés, attól függően, hogyan reagál.

Helen hadarva beszélt. Reacher látta rajta, hogy kissé ideges. Mindegyikük feszült volt, Reachert kivéve. Rajta kívül egyikük sem találkozott még James Barr-ral. Barr ismeretlen „céltábla” volt nekik, persze mindegyiküknek más-más módon. Helennek az ügyfele volt, noha olyan kliens, akit maga az ügyvédnő se igazán akart. Mason és Niebuhr számára egy lehetséges tanulmány alanya. Esetleg egy jövőbeni akadémiai értekezés megalapozója, mely hírnevet, rangot hozhat. Talán még tudományos neve is lesz: a Barr-szindróma! Ugyanő Alan Danuta szemszögéből egy Legfelsőbb Bírósági precedens. Tankönyvi fejezet. Indiana Kontra Barr. Barr kontra Egyesült Államok. Mindannyian olyan emberbe invesztáltak időt és energiát, akit soha az életben nem láttak.

Helyet foglaltak a zöld PVC-székeken. A kis várószobában klóros fertőtlenítő szaga terjengett, és csönd volt. Csak egy elektromos műszer távoli pulzálása hallatszott egy másik szobából. Senki nem szólt semmit, de mindannyian tudták, hogy hosszú, lassú eljárásnak néznek elébe. Nem érdemes türelmetlenkedni. Reacher Mary Masonnal szemben ült, és figyelte a nőt. Elég fiatalnak látszott ahhoz képest, hogy szakértő volt. Barátságosnak tűnt, és nyitottnak. Nagykeretes szemüveget viselt, s így szemei tisztán látszottak. Kedves, megnyugtató tekintet. Hogy mennyi volt ebben a felvett manír, s mennyi az őszinteség, azt Reacher már nem tudta eldönteni.

– Hogyan fogja csinálni? – kérdezte tőle Reacher.

– Az értékelést? – kérdezett vissza a nő. – Abból indulok ki, hogy az amnéziája inkább valóságos, mint színlelt. Egy agysérülés, mely kétnapos kómához vezet, elég súlyos ahhoz, hogy amnéziát okozzon. Csak figyelem a pácienst. A valódi amnéziások mindig nagyon nyugtalanok az állapotuk miatt. Zavartak és ijedtek. Látni rajtuk, hogy valóban szeretnének emlékezni. Aki megjátssza, az egészen másként viselkedik. Kerüli a kérdéses napot. Másfelé „néz” mentálisan. Olykor fizikailag is. Gyakran a testbeszéd is sokat elárul.

– Elég szubjektív dolog.

Mason bólintott. – Igen, alapvetően szubjektív. Nagyon nehéz bizonyítani egy negatív leletet. Használhat az ember agyi CT-t, amely kimutatja az eltérő agytevékenységet, de hogy a röntgenkép valójában mit jelent, az megint csak szubjektív. A hipnózis esetenként hasznos, de a bíróságok általában ódzkodnak tőle, úgyhogy, igen, a személyes véleményen alapszik a dolog, kétségkívül.

– Az ügyészség milyen szakértőt alkalmaz?

– Pontosan olyat, mint amilyen én vagyok. Mind a két oldalnak dolgoztam már. Vádnak és védelemnek is.

– Szóval akkor egy állítás, egy tagadás…?

Mason megint bólintott. – Rendszerint attól függ, melyikünknek van több betű a neve mögött. Doktori címekre gondolok. Az esküdtszék erre figyel.

– Magának sok betűje van.

– Több, mint az átlagnak – mondta Mason.

– Mennyit felejthetett Barr?

– Pár napot mindenképpen. Ha a trauma szombaton érte, akkor nagyon meg lennék lepve, ha a szerda utáni történésekre emlékezne. Azt megelőzően pedig egy homályos időszaknak kell lennie, olyasminek, amikor bizonyos dolgokra emlékszik az ember, másra nem. De még egyszer mondom, ez a minimum. Találkoztam olyan esetekkel, amikor hónapok estek ki. Volt úgy, hogy egy szimpla agyrázkódástól is, nemhogy kómától!

– Valami azért visszajöhet?

– A kezdeti homályos periódus után elképzelhető. Az utolsó emlékképétől visszafelé kezd dolgozni az emlékezete, és lehet, hogy előhív pár megelőző incidenst. Előretekintve viszont sokkal korlátozottabb a dolog. Ha emlékszik az utolsó ebédjére, akkor talán fel tudja idézni a vacsorát is. Ha mondjuk moziban volt, akkor emlékezhet rá, hogy utána hazavezetett. De lesz valahol egy kemény fal. Tipikusan ilyen az utolsó, elalvás előtti pillanat, ami után se kép, se hang.

– Emlékezhet a tizennégy évvel ezelőtti dolgokra?

Mason bólintott. – Nem valószínű, hogy a hosszú távú emlékezete is sérült Persze e téren is más minden ember, hiszen nincs két egyforma agyberendezkedés, és az agyban lezajló kémiai folyamatok mindenkinél más-más hatást váltanak ki. Manapság szeretnek az emberek komputeres metaforákat használni, de teljesen tévesen. Itt nem hardware-ekről meg belépési kódokról van szó. Az agy teljességgel organikus. Olyan ez, mintha egy zacskó almát leejt valaki a lépcsőn.

Az egyik megsérül, a másik nem. De tizennégy év elég hosszú idő ahhoz, hogy nagy valószínűséggel kívül essen a kritikus időzónán.

A várószoba elcsendesült. Reacher hallgatta a távoli elektronikus pulzálást. Szívritmusmérő vagy éppenséggel – szabályozó. Nagyjából hetven dobbanás percenként. Megnyugtató hang. Reachernek jólesett. Aztán nyílt egy ajtó a folyosó közepe táján, és Rosemary Barr lépett ki rajta. A haja rendezett volt, de amúgy kimerültnek látszott, szeme alatt karikák sötétlettek a kialvatlanságtól, s tíz évvel öregebbnek látszott, mint egy nappal korábban. Megállt egy pillanatra, jobbra nézett, majd balra, aztán lassan megindult a várószoba felé. Helen Rodin felállt, és elébe ment. Félúton találkoztak, és halkan váltottak néhány mondatot. Reacher nem hallotta, mit beszélnek. Aztán Helen megfogta Rosemary karját, és a csoporthoz vezette. Rosemary ránézett a két orvosra, majd Alan Danutára, s végül Reacherre. Nem szólt semmit. Aztán továbbment, egyedül, a biztonsági pult felé. Nem nézett vissza.

– Hárítás – mondta Niebuhr. – itt vagyunk mi, egy rakásnyi ember, mind azért, hogy a bátyját piszkáljuk fizikailag, mentálisan, jogilag, valódi és átvitt értelemben. Mindez tolakodó és viszolyogtató. Ha tudomást vesz rólunk, azzal megerősíti, hogy a bátyja valóban életveszélyes helyzetben van.

– Vagy csak fáradt – mondta Reacher.

– Bemegyek Barrhoz – szólt Helen.

Elindult a folyosón, és belépett azon az ajtón, ahonnan Rosemary az imént kijött. Reacher figyelte, aztán Niebuhrhoz fordult.

– Találkozott már ilyen esettel? – kérdezte.

– Kényszeres cselekvéssel? Maga találkozott már ilyennel?

Reacher elmosolyodott. Minden orvos, akivel eddig találkozott, szeretett visszakérdezni. Biztosan tanítják ezt nekik az egyetemen.

– Hát, sok ilyet láttam – vallotta be.

– De…?

– Általában volt bizonyíték arra, hogy a háttérben valami iszonyú fenyegetés húzódik meg.

– A húga elleni fenyegetés nem eléggé iszonyú? Ha jól tudom, éppen maga jött elő ezzel a hipotézissel.

– Nem rabolták el a húgát. Nincs fogva tartva. Barr elintézhette volna, hogy biztonsági őrizetet kapjon. Vagy megmondhatta volna neki, hogy menjen el a városból.

– Pontosan – mondta Niebuhr. – Éppen ezért csak arra a következtetésre juthatunk, hogy Barrt arra utasították, hogy eszébe ne jusson ilyesmit tenni. Nyilvánvalóan arra vették rá őt, hogy hagyja a húgát tudatlanságban, s ezáltal tegye őt kiszolgáltatottá és sebezhetővé. Éppen ez bizonyítja a számunkra, milyen erőteljes lehet a kényszer. És ő is ezt érezheti, vagyis hogy mennyire tehetetlen. Mindennap ezzel kell szembesülnie. Félelemben, kiszolgáltatottságban és a saját engedelmessége miatti bűntudatban éli a napjait.

– Látott már maga épeszű embert, akit annyira meg tudnak fenyegetni, hogy olyat tegyen, mint amit Barr tett? – kérdezte Reacher.

– Igen – felelte Niebuhr.

– Én is. Egyszer vagy kétszer.

– A zsarolónak igazi szörnyetegnek kell lennie. Habár egyéb tényezők is jelen lehetnek, melyek növelik vagy megsokszorozzák a hatást Nagyon valószínű, hogy egy közelmúltbeli kapcsolat állhat a háttérben, egyfajta függőség, rajongás, tetszeni vágyás, hogy valakit lenyűgözzön, szeretetet, elismerést kapjon.

– Egy nő?

– Nem, az ember nem gyilkol azért, hogy egy nőt lenyűgözzön. Az ilyesmi rendszerint ellenkező hatást vált ki. Az illető férfi. Vonzó, de nem szexuális értelemben, impozáns, valamilyen módon.

– Egy alfa férfi és egy béta férfi?

– Pontosan – helyeselt Niebuhr. – Minden vonakodását a húga elleni fenyegetés oldotta fel. Lehetséges, hogy Mr. Barr soha nem volt igazán biztos benne, hogy a fenyegetés valós volt-e vagy komolytalan. De nem akarta kipróbálni. Az emberi motiváció meglehetősen összetett A legtöbb ember nem tudja igazából, miért tesz dolgokat.

– Ez igaz.

– Maga tudja, miért tesz dolgokat?

– Néha – mondta Reacher. – Máskor halvány gőzöm sincs. Talán maga megmondhatná.

– Rendes körülmények között nagyon drága vagyok. Ezért engedhetem meg magamnak, hogy időnként ingyen dolgozzak. Mint ebben az esetben.

– Tudnék magának adni öt dollárt hetente. Amolyan járadékként.

Niebuhr bizonytalanul elmosolyodott.

– Ó, nem! – mondta. – Nem hiszem, hogy menne.

A várószoba újra elcsendesedett, és így is maradt a következő tíz percre. Danuta kinyújtotta a lábát, és iratokkal kezdett foglalatoskodni a nyitott aktatáskájában, melyet a térdén egyensúlyozott. Mason lehunyta a szemét, s talán el is szunyókált kissé. Niebuhr a semmibe bámult. Mindhárman hozzá voltak szokva a várakozáshoz. Akárcsak Reacher. A tábori rendészetnél szolgált tizenhárom éven át, márpedig a szervezetnek két mottója volt: Gyerünk! És: Várj! Nem pedig Szolgálunk és védünk!, vagy efféle. Reacher a távoli elektronikus szívdobbanásokat figyelte, és várt.

Grigor Linsky megfordult a kocsijával, és a visszapillantó tükörből figyelte a kórház bejáratát. Fogadott magában, hogy legalább hatvan percig semmi nem fog történni. De eltelhet másfél óra is. Aztán azon törte a fejét, elsősorban kire kell majd odafigyelnie, ha nem együtt jönnének ki. Kit kell figyelmen kívül hagyni, és kire kell rátapadni? Végül úgy döntött, hogy azt fogja szemmel tartani, aki egyedül cselekszik. Arra tippelt, nagy valószínűséggel a katona lesz az. Úgy vélte, a jogászok és az orvosok visszamennek az ügyvédnő irodájába. Ők kiszámíthatók. A katona nem.

Helen Rodin negyedóra múltán jött ki a kórteremből. Egyenesen a várószobába ment. Várakozással néztek rá. Helen Mary Masonra nézett.

– Maga jön – mondta. Mason fölállt, és elindult a folyosón. Semmit nem vitt magával. Se táska, se papír, se toll. Reacher figyelte, amíg becsukta maga mögött James Barr kórtermének ajtaját. Aztán visszadőlt a karosszékében, a csendben.

– Rokonszenves – mondta Helen anélkül, hogy bármelyikükre ránézett volna.

– Hogy van? – kérdezte Niebuhr.

– Gyönge – mondta Helen. – Szét van lapítva. Mintha egy úthenger ment volna át rajta.

– Magánál van?

– Összefüggően beszél, de nem emlékszik semmire. És nem hiszem, hogy színlelne.

– Mennyi idő eshetett ki neki?

– Nem tudom megmondani. Arra emlékszik, hogy baseball-meccset hallgatott a rádióban. Lehetetett a múlt héten, de egy hónappal korábban is.

– Vagy tavaly.

– Elfogadta, hogy maga védje? – kérdezte Danuta.

– Szóban igen – mondta Helen. – Nem tud aláírni semmit. A keze az ágyhoz van bilincselve.

– Elmondta neki a vádat és a bizonyítékokat?

– Persze – mondta Helen. – Tudni akarta, miért gondolom, hogy ügyvédre van szüksége.

– És?

– Elfogadta, hogy bűnös.

Egy pillanatig csend lett. Majd Alan Danuta becsukta az aktatáskáját, levette a térdéről, és letette a padlóra. Fürgén kihúzta magát, mindezt gyors egymásutánban.

– Hát akkor isten hozott mindenkit a szürke zónában – mondta. – Itt kezdődik az igazi jogászi munka.

– Én nem látom ennyire rózsásan – mondta Helen.

– Semmiképpen nem engedhetjük őt bíróság elé állítani – folytatta Danuta. – A sérüléseiért a kormány a felelős a hanyagsága miatt, s most az életét akarják tőle elvenni azzal, hogy esküdtszék elé állítják? Ez abszurdum. Különösen úgy, hogy semmire sem emlékszik a kérdéses napból. Hogyan védhetné így saját magát?

– Az apám nagy balhét fog csapni.

– Nyilvánvalóan. Ki kell kapcsolnunk őt az eljárásból. Egyenesen a szövetségi bírósághoz kell fordulnunk. Ez alkotmányjogi kérdés, szövetségi Bíróság, utána a fellebbviteli, végül a Legfelsőbb Bíróság. Ez az eljárás menete.

– Ez nagyon hosszú ideig tart.

Danuta bólintott.

– Három év – mondta. – Ha szerencsénk van. Az ehhez leginkább hasonlító eset a Wilson-féle precedens, az több mint három és fél évig tartott, majdnem négy évig.

– És nincs garanciánk rá, hogy győzünk. Veszíthetünk is.

– Akkor visszamegyünk a szokásos eljáráshoz, és megtesszük, ami tőlünk telik.

– Én nem vagyok felkészülve erre – mondta Helen.

– Intellektuálisan? Eddig nem ezt tapasztaltam.

– Taktikailag és stratégiailag sem. A financiális háttérről nem is beszélve.

– Vannak veteránszövetségek. Segíthetnek pénzzel. Végtére is Mr. Barr a hazájáért harcolt. Becsülettel.

Helen erre nem válaszolt. Csak Reacherre pillantott. Reacher hallgatott. Elfordult, és a falat bámulta. Arra gondolt: ez a fickó megint megússza a gyilkosságot? Másodszor is?

Alan Danuta fészkelődött a karosszékében.

– Van egy alternatíva – mondta a szakértő. – Jogi szempontból nem túl izgalmas, de el lehet rajta gondolkodni.

– Mi lenne az? – kérdezte Helen.

– Adja oda az apjának a bábjátékost. Az adott körülmények között egy gumicsont még mindig jobb, mint a semmi. És ez a bábművész végül is elég nagy falat.

– Gondolja, hogy rárajtolna?

– Maga jobban ismeri őt, mint én. De bolond lenne, ha nem ezt tenné. Legalább három évet kellene várnia, amíg Barrt egyáltalán be tudná hozni a tárgyalóterembe. És minden valamirevaló ügyész inkább a nagyobb halra megy, ha teheti.

Helen Reacherre nézett.

– A bábjátékos csak elmélet – felelte Helen. – Semmi nincs a kezünkben, ami akár távolról is bizonyítékra emlékeztetne.

– Maga tudja – mondta Danuta. – De bármelyik utat is választja, Barrt nem engedheti esküdtszék elé állítani.

– Egyszerre csak egy lépést – mondta Helen. – Meglátjuk, mit mond dr. Mason.

Dr. Mason húsz perc elteltével lépett ki. Reacher figyelte a lépteit. A mozgása, a nézése, a felszegett álla azt sugallta, hogy egyértelmű következtetésre jutott. Semmi bizonytalanság nem volt benne. Semmi zavar, semmi kétely. Visszaült a karosszékébe, és lesimította a szoknyáját a térdén.

– Permanens retrográd amnézia – mondta. – Tökéletesen hiteles. A legtisztább eset, amit valaha is láttam.

– Időtartam? – kérdezte Niebuhr.

– A baseball-liga meccsbeosztása fogja elárulni nekünk – felelte Mason. – Az utolsó dolog, amire emlékszik, egy bizonyos Cardinals játéka. De úgy saccolom, mától visszafelé számolva egy hét lehet.

– Amiben benne van a péntek – mondta Helen.

– Tartok tőle.

– Rendben – mondta Danuta. – Akkor eldőlt.

– Remek – mondta Helen. Fölállt, s a többiek csatlakoztak hozzá, és mindannyian megindultak a kijárat felé. Reacher tétovázott. Egyvalami bizonyosnak látszott: Barrt maguk mögött hagyták. Szó szerint és átvitt értelemben is. Élő emberből orvosi esetté és jogi ügymenetté változott.

– Menjenek csak előre! – mondta Reacher.

– Maga itt marad? – kérdezte Helen.

Reacher bólintott.

– Meglátogatom az öreg cimborámat – mondta.

– Miért?

– Tizennégy éve nem láttam őt.

Helen elvált a többiektől, és közelebb lépett.

– Mi a szándéka? – kérdezte csöndesen.

– Ne aggódjon – felelte Reacher. – Nem fogom lekapcsolni a gépeit.

– Nagyon remélem.

– Nem is tehetném – mondta Reacher. – Nem lenne túl sok alibim, igaz?

Helen egy pillanatig némán állt. Nem szólt semmit. Aztán hátralépett, és csatlakozott a többiekhez. Együtt távoztak. Reacher figyelte, ahogy kiengedik őket a biztonsági kapun, és ahogy beszálltak a liftbe, megfordult, és odaballagott a folyosón James Barr ajtajához. Nem kopogott. Csak várt egy másodpercet, aztán elfordította a kilincset, és belépett.

7. fejezet

A szoba túl volt fűtve, csirkét lehetett volna grillezni benne. Széles ablakán fehér ablakredőny fogta föl a napsugarakat, s ettől lágy, fehér fény töltötte be a szobát. Orvosi műszerek mindenütt. Egy légzőkészülék, kikapcsolva. EKG-készülék, szívmonitorok. Csövek, zacskók, vezetékek, infúziós állvány.

Barr a hátán feküdt, ágya a szoba közepén állt. Párna nem volt a feje alatt. Feje kapcsos kötésekkel bebugyolálva. Haját leborotválták, és vastag kötés volt azon a helyen, ahol a koponyáját megfúrták. Bal válla is be volt kötözve, egészen a könyökéig. A jobb válla csupasz. Bőre sápadt, vékony és márványos. Mellkasán és oldalán is kötések. A takarónak használt lepedő a csípőjéig lehajtva. Karjai az oldala mellett egyenesen kinyújtva, csuklói az ágyvashoz bilincselve. A könyökhajlatba infúziót vezettek. Jobb kezének középső ujján egy légzésfunkciót ellenőrző monitor csipeszforma érzékelője függött. A mellkasi kötések alól piros drótok vezettek egy másik monitoros készülékhez. A képernyőn gördülő mintázatok futottak, Reachert a mobiltársaság gépére emlékeztette, amelyen a lövések hangfrekvenciáit visszajátszották. Éles csúcsok, s közöttük hosszú, egyenes vonalak. A gép minden egyes csúcsnál halkan pittyegett.

– Ki van itt? – kérdezte Barr.

A hangja gyenge volt, rekedtes és ijedt.

– Ki van itt? – kérdezte újra lassan. A fején a kötés korlátozta a látómezejét. Szemét jobbra, balra, le s föl forgatta.

Reacher közelebb lépett. Az ágy fölé hajolt. Nem szólt semmit.

– Maga… – mondta Barr.

– Én – mondta Reacher.

– Miért?

– Maga tudja, miért.

Barr jobb keze remegni kezdett. A remegést átvette az ujjcsiptetőhöz erősített szürke drót. A bilincs az ágy vasrúdjához ért, és halk, fémes hangot hallatott.

– Azt hiszem, cserbenhagytam magát.

– Én is azt hiszem.

Reacher figyelte Barr szemeit, mert ez volt az egyetlen, amit mozgatni tudott. A testbeszédre képtelen volt. Feje mozdulatlan, a teste többi része is, mint egy múmia.

– Nem emlékszem semmire – mondta Barr.

– Biztos benne?

– Teljes homály.

– Azt ugye tudja, mit teszek magával, ha át akar verni?

– El tudom képzelni.

– Szorozza meg hárommal – mondta Reacher.

– Nem verem át – mondta Barr. – Csak épp nem emlékszem semmire. – A hangja csöndes volt, gyámoltalan és zavart. Nem védekező, nem panaszos. És nem bocsánatkérő. Tényszerű, mint egy kérvény vagy egy kiáltás.

– Mondjon valamit a meccsről! – mondta Reacher.

– A rádión volt.

– Nem a tévében?

– A rádiót szeretem – mondta Barr. – A régi idők miatt. Mindig azt hallgattam. Visszahozza a gyerekkoromat. Szólt a rádió, végig St. Louisból jövet. Nyári esték, meleg, a baseballmeccs a rádión…

Elhallgatott.

– Rosszul van? – kérdezte Reacher.

– A fejem eléggé fáj. Azt hiszem, megműtötték.

Reacher várt.

– Nem szeretem tévén nézni a baseballt – mondta Barr.

– Nem azért vagyok itt, hogy a médiapreferenciáiról társalogjunk.

– Maga nézi a tévén a baseballt?

– Nincs tévém – felelte Reacher.

– Tényleg? Vehetne egyet. Száz dollárét már tud venni. De még olcsóbban is, ha kicsit akar. Nézzen utána a Yellow Pages-ben.

– Nincs telefonom. Házam sincs.

– Hogyhogy? Maga már nincs a hadseregnél?

– Honnan tudja?

– Senki nincs már a seregnél. A régiek közül.

– Azért akadnak – mondta Reacher, és Eileen Huttonra gondolt.

– Tisztek – mondta Barr. – Más nincs.

– Én is tiszt voltam – mondta Reacher. – Talán még emlékszik rá.

– De maga más volt, mint a többi. Így értettem.

– Miért voltam más?

– A megélhetésért dolgozott.

– Meséljen a meccsről!

– Miért nincs háza? Rosszul mennek a dolgai?

– Maga miattam aggódik?

– Nem szeretem, ha az embereknek nem megy igazán jól.

– Köszönöm, jól vagyok – mondta Reacher. – Higgye el! Most inkább maga van bajban.

– Maga zsaruként van itt? Még nem láttam itt magát. Reacher a fejét rázta. – Csak civilként.

– Honnan?

– Sehonnan. A nagyvilágból.

– Miért van itt?

Reacher nem válaszolt.

– Aha – mondta Barr. – Hogy kinyírjon.

– Meséljen a meccsről!

– A Cub játszott a Cardinallal – mondta Barr. – Szoros meccs volt. A Cardinal győzött. A kilences meglépett. Az alapvonalról.

– Hazaadás?

– Nem, hiba. Járatás, elcsenés, aztán le a kettesnek, futó a hármason, nyomatás előre, de a dobó hibázott, a győztes bőven ütési időn belül volt.

– Elég jól emlékszik.

– Minden meccsüket meghallgatom. Amióta az eszemet tudom.

– Ez mikor volt?

– Azt se tudom, ma milyen nap van. Reacher nem szólt semmit.

– Nem tudom elhinni, amit mondanak – mondta Barr. Egyszerűen nem tudom elhinni.

– Nagyon sok a bizonyíték – mondta Reacher.

– Valódiak?

– Nem kérdés.

Barr lehunyta a szemét.

– Hány ember? – kérdezte.

– Öt.

Barr mellkasa hullámzani kezdett. Könnyek csorogtak lehunyt szeméből. Kicserepesedett szája oválisra nyílt. Úgy sírt, hogy rázkódott a feje.

– Miért tettem? – kérdezte.

– Miért tette tizennégy éve? – kérdezte Reacher.

– Őrült voltam akkor – mondta Barr.

Reacher megint hallgatott, várt.

– Nincs mentség – mondta Barr. – Teljesen más ember voltam akkor. Azt hittem, sikerült megváltoznom. Biztos voltam benne, hogy sikerült. Megjavultam utána. Próbáltam, nagyon keményen. Tizennégy évig. Más ember lettem.

Reacher nem reagált.

– Meg kellett volna ölnöm magam – mondta Barr. – Tudja, akkor. Utána. Közel voltam hozzá, többször is. Annyira szégyelltem magam. Az egyetlen vigaszom az volt, amikor a négy fickóról, ott Kuvaitban kiderült, hogy bűnösök voltak. Ebbe kapaszkodtam bele. Mintha az megváltana….

– Miért tartotta meg azokat a fegyvereket?

– Nem tudtam megszabadulni tőlük. Emlékeztetők voltak. Miheztartásként. Túl könnyű lett volna nélkülük jónak maradni.

– Használta valamikor a fegyvereket?

– Alkalmanként. Nem gyakran.

– Mikor?

– Vadászaton.

– Hol? A zsaruk figyelték.

– Nem itt. Átmentem Kentuckyba. Ott van egy olcsó vadászterület.

– Ismeri a plázát a belvárosban?

– Hogyne. Itt élek.

– Mondja el, hogyan tette!

– Nem emlékszem rá, hogy bármit is tettem.

– Akkor mondja el, hogyan tenné. Elméletileg. Mint egy felderítő-eligazításon.

– Célpontok?

– Gyalogosok. Jönnek ki az irodaépületből.

Barr lehunyta a szemét. – Őket lőttem le?

– Ötöt – mondta Reacher.

Barr megint sírni kezdett. Reacher arrébb lépett, és odahúzott egy széket a fal mellől. Megfordította, és a háttámlájára könyökölve ült le rá.

– Mikor? – kérdezte Barr.

– Péntek délután.

Barr hosszan hallgatott.

– Hogy kaptak el? – szólalt meg végül.

– Maga mondja el a történetet!

– Közúti ellenőrzés volt?

– Miért lett volna?

– Gondolom, késő délutánig vártam. Legalább ötig. Ilyenkor sok ember van az utcán. A sztrádán parkolhattam le, a könyvtár mögött. A felüljárós szakaszon. A nap nyugatról, a hátam mögül süt, tehát nincs ellenfény. Kinyithattam a jobb oldali ajtót, céloztam, kiürítettem a tárat, és ráléptem a gázpedálra. Így gondolnám. Csak akkor kaphattak volna el, ha egy járőr kiszúr gyorshajtásért, leállít, és észreveszi a flintát. De ezzel nyilván tisztában lehettem. Nem igaz? Ezért úgy gondolom, elrejtettem a fegyvert, és szép lassan elhajtottam. Nem gyorsan! Miért kockáztattam volna, hogy megállítsanak?

Reacher nem szólt egy szót sem.

– Vagy mégse… – folytatta Barr. – Lehet, hogy egy járőrkocsi odaállt mellém. Így volt? Miközben parkoltam. Azt hihette, defektem van. Vagy kifogyott a benzinem.

– Van magának forgalomterelő kúpja? – kérdezte Reacher.

– Micsoda?

– Forgalomterelő bábu. Narancssárga műanyag kúp.

Barr nemleges választ készült adni, de meggondolta magát.

– Azt hiszem, volt egy ilyenem – mondta. – Nem vagyok biztos benne, hogy az enyém volt, hogy egész pontos legyek. A kocsibehajtómat aszfaltoztattam. Akkor hagytak ott egy ilyen kúpot az aszfaltozók, hogy egy darabig ne hajtson rá senki. Talán három napig volt kitéve, de nem jöttek vissza érte.

– És maga mit csinált vele?

– Beraktam a garázsba.

– Most is ott van?

– Igen, azt hiszem. Majdnem biztos vagyok benne.

– Mikor aszfaltozták a feljáróját?

– Kora tavasszal, azt hiszem. Pár hónapja.

– Van róla számlája?

Barr megpróbálta tagadóan forgatni a fejét. Arca megrándult a kapcsok szorításától.

– Cigányok voltak nálam dolgozni – mondta. – Szerintem a városi útépítkezésekről lopták. Valószínűleg a First Street elejéről. Készpénzzel fizettem, azonnal és számla nélkül.

– Vannak barátai?

– Kevés.

– Kik azok?

– Pár régi haver. Egy vagy kettő.

– És új barátok?

– Nem igazán.

– Nők?

– Nem kedvelnek.

– Beszéljen a baseballmeccsről!

– Már beszéltem.

– Hol volt a meccs idején? Kocsiban? Otthon?

– Otthon – mondta Barr. – Ettem éppen.

– Emlékszik rá?

Barr pislogott. – A doktornő azt mondta, hogy meg kell próbálnom emlékezni a körülményekre. Ez sok mindent előhoz. A konyhában voltam, csirkét ettem, hidegen. Burgonyachipsszel. Emlékszem rá. De csak ennyire.

– Mit ivott? Sört, gyümölcslevet, kávét?

– Nem emlékszem. Csak arra, hogy a meccset hallgattam. Van egy Bose rádióm. A konyhában. Van egy tévém is, de a meccset, azt mindig hallgatom, soha nem nézem. Ahogy gyerekkoromban.

– Hogy érezte magát?

– Hogy érti?

– Boldog volt? Elégedett? Vagy szomorú? Vagy átlagos?

Barr megint elakadt.

– A doktornő ugyanezt kérdezte – felelte végül. – Azt mondtam neki, hogy átlagosan éreztem magam, de azt hiszem, inkább boldog voltam. Mint amikor valami jó dolog közelít.

Reacher nem szólt semmit.

– Borzalmas dolgot műveltem, igaz?

– Beszéljen a nővéréről! – kérte Reacher.

– Most volt itt nálam. Az ügyvédnő előtt.

– Hogy érez a nővére iránt?

– Ő maradt számomra az egyetlen.

– Meddig menne el, hogy megvédje őt?

– Mindent föláldoznék – mondta Barr.

– Mit ért ezen?

– Bűnösnek vallanám magam, ha ezt kérné. Biztosan el kell költöznie innen, lehet, hogy nevet is kell változtatnia. De igyekszem megkímélni őt, amitől csak tudom, ő vette nekem a rádiót. A baseball miatt. Születésnapi ajándékba.

Reacher hallgatott.

– Maga miért van itt? – kérdezte Barr.

– Hogy elintézzem magát.

– Megérdemlem.

– Maga nem a sztrádáról tüzelt. Hanem a parkolóházból.

– A First Streeten?

– Az északi végén.

– Ez őrültség. Miért tüzeltem volna onnan?

– Az első ügyvédjétől maga azt kérte, hogy keressenek meg engem. Szombaton.

– Miért kértem volna ezt? Maga az utolsó ember, akit látni akarnék. Maga tud a kuvaiti dolgokról. Miért akartam volna, hogy megint elővegyék?

– Mi volt a Cardinals következő meccsén?

– Nem tudom.

– Próbáljon meg emlékezni! Tisztán szeretném látni a körülményeket.

– Nem tudok emlékezni – mondta Barr. – Erre a győztes meccsre emlékszem, ez minden. A kommentátorok teljesen bekattantak. Tudja, milyenek ezek. Ordítoztak, hogyan lehetetett egy ilyen meccset elveszteni? De hát ez az ellenfél baja, nem igaz?

– Mi volt a meccs előtt? Előző nap?

– Nem emlékszem.

– Mivel telik a napja általában?

– Semmi különössel. Nem sok mindent csinálok.

– Mi volt a Cardinals előző meccsén?

– Nem emlékszem.

– Mi az az utolsó dolog, amire emlékszik?

– Nem tudom igazán. Talán a kocsifelhajtó.

– Az hónapokkal ezelőtt volt.

– Arra emlékszem, hogy lementem otthonról valahová.

– Mikor?

– Nem tudom. Mostanában.

– Egyedül?

– Talán másokkal. Nem biztos. Azt se tudom, hová.

Reacher hallgatott. Hátradőlt a karosszékében, és hallgatta a készülék pulzálását. Elég gyorsan vert. Mindkét bilincs zörgött.

– Mi van az infúziós tasakban? – kérdezte Barr. Reacher hunyorgott, és elolvasta a tasak feliratát.

– Antibiotikumok – mondta.

– Fájdalomcsillapító nincs benne?

– Nincs.

– Biztos úgy gondolják, hogy nem érdemlem meg.

Reacher nem válaszolt.

– Van egy közös múltunk, igaz? – mondta Barr. – Magának meg nekem.

– Nem igazán – felelte Reacher.

– Nem mintha barátok lettünk volna.

– Ezt jól látja.

– De kapcsolatban álltunk. Reacher hallgatott.

– Nem így van? – kérdezte Barr.

– Bizonyos szempontból igen – felelte Reacher.

– Hát akkor megtenne nekem valamit? – kérdezte Barr. – Egy szívességet.

– Micsodát?

– Húzza ki az infúziós tűket a karomból!

– Miért?

– Mert akkor kapok egy fertőzést, és meghalok.

– Nem – mondta Reacher.

– Miért nem?

– Még nincs itt az ideje – mondta Reacher.

Fölállt, és visszatette a széket a fal mellé, majd kiment a szobából. Áthaladt a biztonsági zsilipen, beszállt a liftbe, s odalent kilépett az utcára. Helen Rodin autója már nem állt a parkolóban. A nő elment, nem várt rá. Így aztán nekivágott, hogy gyalog tegye meg az utat a város széléről.

Először a könyvtárba ment. Késő délután volt, de a könyvtár még nem zárt be. A bánatos nő még mindig ott állt a pult mögött, és elmondta Reachernek, hol találja a régi újságcikkeket. Annak a helyi lapnak a lefűzött példányait kérte ki, amelynek aznapi példányát idefelé jövet a buszon olvasta. A vasárnapot, szombatot és pénteket átugrotta. Kedd, szerda, csütörtökkel kezdte, és a másodiknál megtalálta, amit keresett. A Chicago Cubs háromnapos tornán vett részt St Louisban, s a torna kedden kezdődött. A nyitó mérkőzés volt az, amelyre ráillett Barr leírása. Kedden este tíz körül lehetett, amikor Barr a kommentátorok felhevült kiáltozásait hallhatta a rádióban. Hatvanhét órával azt megelőzően, hogy meghúzta a ravaszt a gépfegyverén.

Reacher ezután átment a rendőrségre, itt nem kellett aggódnia a nyitvatartási idő miatt. Egyenesen a recepcióhoz ment, és a védelem jogaira hivatkozva újabb betekintést kért a bizonyítékokba. A recepciós fölhívta Emersont, majd Reachert közvetlenül Bellantonio elkerített garázsrészéhez irányította.

Bellantonio már várt rá, s becsukta maguk mögött az ajtót. Nem sok változás történt, de Reacher észrevette, hogy van azért egy pár új részlet. Új papírszeletkék föltűzdelve az eredeti feljegyzések alatt és felett.

– Újdonság? – kérdezte.

– Mindig akad – felelte Bellantonio. – Soha nem alszunk.

– És mi az, ami új?

– Állati DNS – mondta Bellantonio. – Barr kutyájának helyszínen talált szőrmintáiból.

– A kutya hol van most?

– Elaltatták.

– Ez kegyetlenség.

– Ez a kegyetlenség?!

– A szerencsétlen kutya nem tehetett semmiről.

Bellantonio hallgatott.

– Mi van még? – kérdezte Reacher.

– Még több szövetminta, és újabb ballisztikai szakvélemény. A Lake City lőszer elég ritka, és igazolni tudjuk, hogy Barr alig egy éve vásárolta Kentuckyban.

– Egy vadászterepre szokott átmenni.

Bellantonio bólintott. – Mi is rájöttünk.

– Valami más?

– A forgalomterelő kúp a városháza építésügyi osztályáé. Nem tudjuk, hogyan került a helyszínre, és mikor.

– Még valami?

– Azt hiszem, ez minden.

– Mi a helyzet a negatívumokkal?

– Negatívumokkal?

– Csupa jó hírt mondott. Mi van a meg nem válaszolt kérdésekkel?

– Nem hiszem, hogy lettek volna ilyenek.

– Biztos benne?

– Biztos vagyok.

Reacher vetett egy újabb pillantást az új papírszeletekkel kidekorált demonstrációs táblára, és egy kicsit elidőzött rajta.

– Maga pókerezik?

– Nem.

– Okos döntés, ugyanis borzasztó rosszul hazudik.

Bellantonio hallgatott.

– Elkezdhet aggódni – mondta Reacher. – Ha a fickó megússza, beperli magukat a kutya miatt.

– Nem fogja megúszni – mondta Bellantonio.

– Nem – mondta Reacher. – Én se hiszem, hogy megússza.

Emerson Bellantonio ajtaja előtt várta Reachert. Zakóban, nyakkendő nélkül. Szemében csalódottság, azoké a zsaruké, akik zátonyra futnak a jogi csűrés-csavarások sötét vizein.

– Volt nála? – kérdezte. – úgy értem, a kórházban.

– Kedd éjjel óta teljes homály – mondta Reacher. – Készülhet egy kemény jogi ütközetre.

– Borzalmas.

– Biztonságosabb börtönöket kéne üzemeltetniük.

– Rodin szakértőket fog bevonni.

– A lánya már megtette.

– Vannak jogi precedensek.

– Mindkét oldalról, nyilvánvalóan.

– Maga szívesen látná megint ezt a szart kint az utcán?

– Maguk szúrták el – mondta Reacher –, nem én.

– Örülök, hogy ilyen elégedett magával.

– Senki sem elégedett – mondta Reacher. – Egyelőre.

A rendőrségről átsétált a fekete üvegtoronyba. Helen Rodin az íróasztalánál ült, és egy papírlapot tanulmányozott. Danuta, Mason és Niebuhr elmentek. Helen egyedül volt.

– Rosemary megkérdezte a bátyját Kuvait Cityről – mondta. – Elmondta nekem, amikor kijött a kórteremből.

– És? – kérdezte Reacher.

– Barr mindent beismert.

– Nem lehetett valami vidám beszélgetés.

Helen Rodin megrázta a fejét. – Rosemary összeomlott. Azt mondja, a bátyja is. James nem hiszi, hogy még egyszer elkövette volna. Nem hiszi, hogy tizennégy évet csak úgy kidobott az ablakon.

Reacher nem szólt semmit. Csönd lett az irodában. Aztán Helen megmutatta a papírlapot, amit előtte olvasott.

– Eileen Hutton dandártábornok lett – mondta.

– Szép karrier – mondta Reacher. – őrnagy volt, amikor megismertem.

– És maga?

– Százados.

– Nem volt ez illegális viszony?

– Technikailag igen. Neki.

– A JAG Hadtestnél szolgált.

– A jogászok ugyanúgy megszeghetik a törvényt, mint bárki más.

– Még mindig a JAG Hadtestnél van.

– Nyilvánvalóan. Nem képezték át őket.

– A Pentagonban dolgozik.

– Az okos embereket oda válogatják ki.

– Holnap idejön.

Reacher nem szólt semmit.

– Délután négyre van beütemezve. Gondolom, egy reggeli géppel jön, aztán megszáll valahol. Egy éjszakát itt kell töltenie a városban. Nincs késői járat visszafelé.

– Azt akarja kérni tőlem, hogy vigyem el vacsorázni?

– Nem – felelte Helen. – Én azt kérem, hogy ebédelni vigye el. Mielőtt még az apámmal találkozna. Tudnom kell előre, hogy mivel jön ide.

– Barr kutyáját elaltatták – mondta Reacher.

– Öreg volt.

– Magát nem zavarja?

– Kellene?

– A kutya senkinek sem ártott.

Helen hallgatott.

– Hutton melyik szállóban száll meg?

– Fogalmam sincs. A repülőtéren kell elkapnia.

– Melyik géppel jön?

– Azt sem tudom. De Washingtonból nincs közvetlen járat. Gondolom, Indianapolisban fog átszállni. Tizenegy előtt nem ér ide.

Reacher hallgatott.

– Elnézését kérem – mondta Helen –, amiért azt mondtam Danutának, nincs bizonyítékunk a bábjátékosra. Nem bizalmatlanságnak szántam.

– Igazat mondott. Nincs bizonyítékunk. Egyelőre – mondta Reacher.

Helen ránézett. – Mert…?

– Fogunk szerezni.

– Hogyan?

– A rendőrségen sumákolnak. Újabb szövetmintákat gyűjtöttek, ballisztikai véleményeket, kutya-DNS-t, számlát a lőszerről, amit Barr valahol Kentuckyban vásárolt. Lenyomozták a forgalomterelő kúpot is a városházán. Mindenféle anyaguk van.

– De…? – sürgette Helen.

– De nincs felvételük arról, hogy James Barr korábban behajtott a parkolóba, hogy elhelyezze a kúpot.

– Biztos ebben?

Reacher bólintott.

– Legalább tucatszor meg kellett nézniük a videofelvételt mostanáig. Ha megtalálták volna, kinyomtatják, és közszemlére teszik. De semmi nyoma ilyesminek, ami azt jelenti, hogy nem találtak ilyen felvételt. Ebből pedig az következik, hogy James Barr nem járt ott korábban, és nem helyezhette el a terelőt.

– Ami pedig azt jelenti, hogy valaki más tette oda.

– A bábjátékos – mondta Reacher. – Vagy a maestro egy másik bábfigurája. Valamikor kedd éjszaka után. Barr azt hiszi, hogy a kúp most is a garázsában van.

Helen újra Reacherre nézett. – Bárki volt is az, rajta kell lennie a szalagon.

– Úgy van.

– De több száz kocsi jöhet számításba.

– Le lehet szűkíteni néhányra. Egy sedant kell keresni. Alacsony tengelyűt, amivel nem lehet földúton behajtani egy farmhoz.

– A bábjátékos valóban létezik, igaz?

– Nincs más magyarázat, hogyan került oda.

– Alan Danutának alighanem igaza van – mondta Helen. – Az apám feláldozza Barrt a bábjátékosért. Bolond lenne, ha nem ezt tenné.

Reacher nem szólt semmit.

– Ami azt jelenti, hogy Barr megússza – mondta Helen. – Ezzel maga is tisztában van, igaz? Nincs más alternatíva. Az ügyészség törvényességi problémája túlságosan is súlyos.

Reacher továbbra sem reagált.

– Engem sem dob fel a dolog – folytatta Helen. – De nekem az egész inkább csak egy PR-probléma, de ki tudok keveredni belőle. Legalábbis remélem. Mindent a börtönviszonyokra kenek. Nyugodtan állíthatom, nem én voltam az, aki kihoztam őt.

– És akkor? – kérdezte Reacher.

– És akkor maga mit fog tenni? Azért jött ide, hogy elintézze Barrt. Ehhez képest ő szépen kisétál.

– Még nem tudom, mit fogok tenni – mondta Reacher. – Azt se tudom, hogy mik a választási lehetőségeim.

– Csak kettő van, attól tartok. Az egyik, hogy nem segít nekem megtalálni a bábjátékost. Én pedig egyedül nem tudom megtalálni, és Emerson valószínűleg kísérletet se tesz rá.

– A másik?

– Vagy pedig saját maga elintézi Barrt.

– Arra mérget vehet.

– Csakhogy nem teheti meg. Életfogytig lesittelik, már persze, ha szerencséje van, és ennyivel megússza.

– Feltéve, hogy elkapnak.

– Elkapják. Én ugyanis tudni fogom, hogy maga volt az.

Reacher elmosolyodott. – És maga föladna?

– Kénytelen lennék – felelte Helen.

– Vagy mégse, ha maga lenne az ügyvédem. Kötelezné a titoktartás.

– De nem vagyok az ügyvédje.

– Még megbízhatom.

– Rosemary Barr ugyancsak tudná, és ő egy pillanat alatt feladná magát. És Franklin is, aki szintén hallotta magától a sztorit.

Reacher bólintott.

– Nem tudom, mit fogok tenni – mondta újra.

– Hogyan találjuk meg azt a fickót?

– Maga mondta, miért akarnám megtalálni?

– Mert nem hiszem, hogy maga az a típus, aki félbehagyna egy ügyet.

Reacher hallgatott.

– Úgy gondolom, maga az igazságot akarja – szólalt meg Helen. – Nem szereti, ha hülyének nézik.

Reacher csak bámulta a falat.

– Azonkívül az egész ügy bűzlik – mondta Helen; – Hat áldozat van. Az öt ember, aki meghalt, és a hatodik: maga Barr.

– Nekem így kicsit túl tág az áldozat fogalma.

– Dr. Niebuhr arra számít, hogy találunk valami korábbi kapcsolatot, talán a közelmúltból. Egy új barátot. Ezen az úton elindulhatunk.

– Barr azt mondta nekem, hogy nincsenek új barátai – mondta Reacher. – Pár régi haverja van csak.

– Igazat mondott?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor hát Niebuhr tévedne?

– Niebuhr találgat. Pszichiáter. Ennyi, amit tehet.

– Megkérdezhetem Rosemaryt.

– Ő vajon tudhat Barr barátairól?

– Valószínűleg igen. Elég közel állnak egymáshoz.

– Akkor szerezzen egy listát – mondta Reacher.

– Dr. Mason is találgat?

– Nem kérdés. A különbség az, hogy szerintem ő jó felé tapogatózik.

– Ha Niebuhr téved a barátokat illetően, akkor mit teszünk?

– Támadásba lendülünk.

– Hogyan?

– Lennie kell egy fickónak, aki tegnap este követett engem, és biztos vagyok benne, hogy ma reggel is kosiattak utánam. Láttam valakit a pláza előtt. Ha legközelebb észreveszem, lesz hozzá pár szavam. Kiszedem belőle, kinek dolgozik.

– Csak úgy?

– Az emberek rendszerint elmondják nekem, amit tudni szeretnék.

– Miért?

– Mert szépen kérdezem őket.

– Ne felejtse el Eileen Huttont is szépen kérdezni.

– Utána találkozunk – mondta Reacher.

Reacher a szállodájától délre talált egy olcsó helyet, ahol megvacsorázott. Utána észak felé sétált szép lassan, át a plázán, elhaladt a fekete üvegtorony mellett, a megemelt sztráda alatt, és visszaért a sportbárhoz. Közel egy órát töltött az utcán, de nem látta, hogy valaki követte volna. A furcsa, öltönyös ember nem bukkant föl. Más gyanús alak sem.

A sportbár félig üres volt, és baseballt közvetítettek az összes képernyőn. Talált magának egy sarokasztalt, és nézte a Cardinal meccsét a houstoniak ellen. Jelentéktelen szezonvégi meccs volt, különösebb tét nélkül. A reklámszünetben az ajtót figyelte. Senkit sem látott. A kedd csendesebb volt a hétfőhöz képest itt, a külvárosban.

Grigor Linsky elővette a mobilját.

– Visszament a sportbárba – mondta.

– Észrevett? – kérdezte a Zec.

– Nem.

– Miért ment megint oda?

– Nincs különösebb ok. Valahova menni akart, ennyi az egész. Közel egy órán át parádézott az utcán, hátha felbukkanok.

Csend a vonal túlsó végén.

– Hagyd ott! – mondta a Zec. – Gyere ide, beszélnünk kell!

Alex Rodin felhívta Emersont a lakásán. Emerson a feleségével és a két lányával vacsorázott éppen, amikor megcsörrent a telefon. Kiment az előszobába, leült a lépcső második fokára, előrehajolt, rákönyökölt a térdére, és a kagylót a válla és a füle közé szorította.

– Valamit kezdenünk kell ezzel a Jack Reacher nevű fickóval! – mondta Rodin.

– Nem értem, hogy mi a probléma vele – mondta Emerson. – Lehet, hogy próbálkozik, de a tényeket nem tudja megváltoztatni, ötször annyi bizonyítékunk van, amennyi elég ahhoz, hogy Barrt elítéljék.

– Most nem a tényekről van szó – mondta Rodin. – Hanem az amnéziáról. Arról, hogy mennyire keményen nyomul a védelem ezzel a dologgal.

– Ez a maga lányától függ.

– A pasas rossz hatással van rá. Áttanulmányoztam a szakirodalmat. Ez tényleg homályos terület. Nem az a lényeg, hogy Barr emlékszik-e a kérdéses napra, hanem az, hogy megérti-e a vádat, most, ma, és hogy vajon van-e elég muníciónk ahhoz, hogy elítéltessük őt közvetlen vallomástétel nélkül.

– Úgy gondolom, van.

– Én is úgy gondolom. De ezt Helennel is el kell fogadtatni. Ez a fickó viszont örökké ott lóg a nyakán, és teledumálja a fejét. Ismerem a lányomat. Helen nem fogja megadni magát mindaddig, amíg ez a fickó el nem tűnik a színről.

– Nem értem, mit tudnék én tenni az ügyben.

– Azt szeretném, ha bevinné.

– Nem tehetem – mondta Emerson. – Panasz nélkül nem lehet.

Rodin elhallgatott.

– Nos, tartsa rajta a szemét! – mondta. – Odaköp a járdára, és máris megvan az ok, hogy bevitesse. Vagy bánom is én, bármiért.

– Ez nem a vadnyugat – mondta Emerson. – Nem tilthatom ki őt a városból.

– A letartóztatás is megteszi. Valamivel meg kell törnünk a befolyását. Olyan irányba viszi Helent, ahová ő nem is akar menni, ismerem a lányomat. Ha egyedül lenne, már rég feladta volna Barrt, ez egészen biztos.

Linskynek erősödtek a fájdalmai, ahogy a kocsijához gyalogolt vissza. Egy óránál többet nem nagyon tudott pihenés nélkül talpon lenni. Sok-sok évvel ezelőtt a csigolyacsontjait módszeresen széttrancsírozták egy félig gömbölyű kalapáccsal: egyik csigolyát a másik után, a farcsonttól kezdve végig az egész gerincoszlopán. Nem siették el. Ahogy az egyik csont kezdett volna gyógyulni, máris kezdték a következővel, úgy játszottak rajta, mint egy xilofonon. Skáláztak rajta, ahogy mondták. Végül már maga sem számolta, hány hangsort játszottak végig rajta.

Soha nem beszélt erről. A Zeckel még ennél is rosszabb dolgok történtek.

A Cadillac lágy ülése nagy megkönnyebbülést hozott. Élvezet volt belesüppedni és ráadni a gyújtást a halk motorra, élvezet maga a vezetés, az autórádió remek hangja. A Cadillac azok közé a dolgok közé tartozott, amelyek Amerikát pompás hellyé tették számára. Persze a hiszékeny népesség és a tehetetlen rendőrség mellett. Linsky sok országban járt már, és nem volt kétséges számára, hogy melyik a leginkább neki való hely. Másutt legfeljebb utcát seperhetne vagy a híd alatt aludhatna. Itt viszont egy Cadillac volánjánál ül.

Egyenesen a Zec házához vezetett, mely a várostól nyolc mérföldre északnyugatra helyezkedett el, egy kőtörő üzem szomszédságában. Az üzem egy gazdag mészkőlelőhelyen épült fel negyven évvel ezelőtt. Maga a ház valójában egy százéves palota volt abból az időből, amikor a táj még érintetlen volt. Egy gazdag gabonakereskedő építtette kispolgári ízléssel, de kényelmes volt, olyan értelemben, ahogyan a Cadillac kényelmes autó.

Hatalmas, sík terület közepén állt a ház, valaha gyönyörű kert vette körül, a Zec azonban kivágatta a növényeket és a fákat, mert teljesen sík és átlátható területet akart maga körül. Kerítés nem volt, hiszen hogyan is bírna ki a Zec még egy napot az életében szögesdrót mögött? Ugyanezen megfontolásból külön zárak, kapuk, korlátok sem voltak. A nyitottsággal a Zec saját magát ajándékozta meg. Ami persze nem jelentette azt, hogy a biztonsági rendszer ne elégített volna ki minden igényt. Éjjel-nappal kamerák pásztázták a vidéket. Senki nem közelíthetett a házhoz észrevétlenül.

Linsky leparkolt, és kiszállt a kocsiból. Az este csöndes volt. A kőtörő üzem este hétkor leállt, és csend borult a környékre kora reggelig. Linsky elindult a ház felé. A bejárati ajtó kinyílt, még mielőtt odaért volna. Meleg fények szűrődtek ki odabentről, és maga Vladimír jött elébe, hogy üdvözölje. Tehát Chenkónak is itt kell lennie, ez pedig azt jelentette, hogy a Zec összehívta a legjobb embereit. Ebből viszont az következik, hogy a Zec aggódik.

Linsky nagy levegőt vett, de tétovázás nélkül lépett a házba. Végtére is mit tehetnek vele, amit eddig már ne tettek volna? Vladimír és Chenko esetében nyilván más a helyzet, hiszen ők viszonylag fiatal emberek, de Linskyvel az ő korában, az ő tapasztalatával – mit lehet még kezdeni?

Vladimír egy kukkot sem szólt. Bezárta az ajtót, és követte Linskyt föl a lépcsőn. A ház háromemeletes volt. A földszintet semmi másra nem használták, mint biztonsági ellenőrzésre. Az összes szoba teljesen üres volt, mindössze négy monitor állt egy hosszú asztalon. A képernyőkön széles látószögben négy kameraállás látszott a négy égtájnak megfelelően. Szokolov volt az ügyeletes, most ő figyelte a képernyőket. A második emeleten konyha, ebédlő, nappali és iroda volt. A harmadik emeleten hálószobák és fürdőszobák kaptak helyet. A második szinten zajlottak a hivatalos megbeszélések. Linsky hallotta a Zec hangját a nappaliból, amint őt szólítja. Kopogás nélkül belépett. A Zec egy karosszékben ült, teáscsészét szorongatott a tenyerei közt. Chenko a szófán terpeszkedett. Vladimír is belépett Linsky után, és helyet foglalt Chenko mellett. Linsky megállt, és várt.

– Ülj le, Grigor! – mondta a Zec. – Senki nem haragszik rád. A fiú hibája volt.

Linsky bólintott, és leült egy karosszékbe, kicsit közelebb a Zechez, mint Chenko. A hierarchia így követelte. A Zec nyolcvanéves volt, Linsky pedig elmúlt hatvan. Chenko és Vladimír negyvenesek voltak, fontos emberek, nem vitás, de viszonylag fiatalok még. Nem volt akkora múltjuk, mint Zecnek és Linskynek. Megközelítőleg sem.

– Tea? – kérdezte a Zec oroszul.

– Kérek – mondta Linsky.

– Chenko – mondta a Zec. – Hozz Grigornak egy csésze teát.

Linsky mosolygott magában. Az, hogy a teát Chenkónak kellett felszolgálnia, mindennél fontosabb jelzés volt számára. És azt is észrevette, hogy Chenko nem kelletlenkedik: készségesen kiment a konyhába, és egy kis ezüsttálcán fölszolgálta Linskynek a teát. Chenko nagyon apró ember volt, alacsony, inas, csöppet sem zömök. Vastag, fekete hajszálai százfelé meredeztek még így is, hogy egészen rövidre vágatta. Vladimír egészen más volt, magas, nagydarab és szőke. Hihetetlenül erős. Alighanem germán géneket hordozott magában, nem kizárt, hogy még a nagymama „gyűjtötte be” ezeket valamikor 1941 táján.

– Beszélgettünk – mondta a Zec.

– És? – kérdezte Linsky.

– Szembe kell néznünk a ténnyel, hogy hibát követtünk el. Csupán egyet, de abból bosszantó dolgok származhatnak.

– A forgalomterelő kúp – mondta Linsky.

– Nyilvánvaló, hogy Barr nincs rajta a szalagon, amint a terelőt elhelyezi – mondta a Zec.

– Nyilvánvaló.

– Lehet ebből probléma?

– Ön szerint?

– Attól függ, kinek a szemszögéből nézzük – mondta a Zec. – Emerson nyomozó és Rodin ügyész nem foglalkozik vele. Apró részlet, amire nem fogják rávetni magukat. Miért is tennék? Nem akarják a saját munkájukat tönkretenni. Meg aztán százszázalékos ügy amúgy sem létezik, ők ezt pontosan tudják. Ezért egész egyszerűen jelentéktelen elvarratlan szálnak fogják minősíteni. Esetleg még arról is meggyőzik magukat, hogy Barr más járművet használt.

– De…?

– De még mindig van egy elvarratlan szál. Ha a katona beleturkál, kiderülhet valami.

– A Barr elleni bizonyítékok megdönthetetlenek.

A Zec bólintott. – Ez igaz.

– És ez nem elég nekik?

– Elég kellene hogy legyen. Csakhogy kétséges Barr szerepe. Még pontosabban, a létezése. Ha úgy tetszik, mint jogalanynak. Permanens retrográd amnéziában szenved. Elképzelhető, hogy Rodin nem fogja tudni őt bíróság elé állítani. Márpedig ha ez történik, akkor Rodin nagyon csalódott lesz. Keresni fog valami vigaszdíjat. És ha ez a vigaszdíj nagyobb trófeát jelent, mint Barr, akkor Rodin nem fog lemondani róla.

Linsky beleszürcsölt a teájába. Forró volt és édes.

– És mindez egy nyamvadt videofelvétel miatt? – kérdezte.

– Minden a katonától függ – mondta a Zec. – A kitartásán és a képzelőerején múlik.

– Katonai rendőr volt – mondta Chenko, angolul. – Tudták ezt?

Linsky Chenkóra pillantott. Chenko ritkán beszélt a házban angolul. Tökéletes amerikai akcentusa volt, és Linskynek olykor az volt az érzése, hogy szégyelli.

– Ettől én még nem vágom magam hanyatt – mondta Linsky oroszul.

– Én se – mondta a Zec. – De ez is egy tényező, amit mérlegelnünk kell.

– Az elhallgattatása ráirányítaná a figyelmet – mondta Linsky.

– Attól függ, hogyan lenne végrehajtva a dolog.

– Milyen lehetőségek vannak?

– Megint használhatnánk a vörös hajú lányt – mondta a Zec.

– Mit érnénk vele? A pasas egy óriás, és majdnem biztos, hogy speciális önvédelmi kiképzésben részesült.

– Viszont már ismeri a lányt. Jó páran tudják, hogy a lány megpróbálta megverettetni. Mi lenne, ha mondjuk a lányt legközelebb komolyabb sérülésekkel találnák meg? Az elsődleges gyanúsított nyilvánvalóan a katona lenne. Adnánk egy lehetőséget a rendőrségnek, hogy végre elhallgattassa nekünk.

– A lány tudni fogja, hogy ki támadta meg – mondta Vladimír. – Tudni fogja, hogy nem a katona az elkövető.

A Zec elismerően bólintott. Linsky figyelte őt. Jól ismerte a Zec módszereit. A Zec szerette rávezetni az embereket a megoldásra. Mint az öreg Szókratész.

– Akkor talán úgy kellene intézni, hogy a lány ne tudjon senkinek semmit mondani – vonta le a tanulságot a Zec.

– Megölni?

– Mindig igyekszünk a legbiztonságosabb utat járni, nem igaz?

– De lehet, hogy a lánynak más ellenségei is vannak – mondta Vladimir. – Nemcsak a katona. Lehet, hogy sok ilyen dologban vett már részt.

– Akkor pedig meg kell erősítenünk a kapcsolódási pontokat. Mondjuk, egy eléggé beszédes helyen találják meg a lányt. Olyan helyen, amiből arra lehet következtetni, hogy a katona meghívta őt az ismeretségük felmelegítése végett.

– A szállóban?

– Nem, inkább a szállón kívül, de attól nem messze. És nem a katona találna rá természetesen. Hanem olyasvalaki, aki akkor tudja értesíteni a rendőrséget, amikor a katona még alszik. Hogy még véletlenül se védekezhessen.

– És miért jó az, ha a holttest a szállodán kívül van?

– Nyilvánvaló akkor, hogy megverte a lányt, a lány elmenekült, de összeesett, még mielőtt túl messzire tudott volna jutni.

– A katona a Metropole Palace-ban szállt meg – mondta Linsky.

– És mikor kezdjük? – kérdezte Chenko.

– Amikor tetszik – felelte a Zec.

A houstoniak 10-7-re legyőzték a Cardinalt egy csomó védelmi hiba miatt. Nem éppen a legszebb módja a győzelemnek, kikapni viszont így lehet a legcsúnyábban. Reacher a közepe táján elunta a meccset. Helyette Eileen Huttonról kezdett gondolkodni. Mozaikok villantak fel benne. Az öbölháború előtt látta őt először, még otthon, az Államokban, egy zsúfolt tárgyalóteremben. Megakadt rajta a szeme, de valószínűnek – és sajnálatosnak – tartotta, hogy az életben nem látja többé. Aztán jött a szaúdi akció. Reacher csaknem a kezdetektől részt a vett a Sivatagi Pajzs hadműveletben. Ezeknél a külföldi hadműveleteknél az első hat hét leginkább egyfajta gengszterháborúra emlékeztet a katonák és a tábori rendőrség között. Hat hét után aztán nagyjából helyére kerülnek a dolgok, működésbe lép a hadseregen belüli katonai igazságszolgáltatás gépezete. Hutton katonai ügyészként bukkant fel a seregnél, méghozzá önkéntesként, aminek Reacher igen megörült, mert ebből arra következtetett, hogy a nő nem házas.

Jól tippelt. Első alkalommal, amikor találkoztak, Reacher vetett egy pillantást a nő bal kezére, és nem látott rajta gyűrűt. Aztán a gallérjára nézett, ahol is egy őrnagyi rangjelzést látott. Ez mindenesetre elég nagy kihívás egy nemrég lefokozott századosnak. Aztán a nő szemébe nézett, és úgy vélte, a dolog megéri a fáradozást. Kék szemek, tele intelligenciával és pajkossággal. Sokat ígérőek, gondolta Reacher. Kalandot ígérnek. Reacher éppen betöltötte a harmincegyet, és minden kalandra készen állt.

A sivatagi hőség segített. A hőmérséklet többnyire negyven fok fölött volt, és a vegyvédelmi gyakorlatok kivételével rendszerint sortot, ujjatlan trikót viseltek. A hőség és a csaknem meztelen nők és férfiak testi közelsége Reacher tapasztalatai szerint mindig valami jó dologhoz vezet a végén. Jobb ilyen helyen szolgálni, mint mondjuk Minnesotában, novemberben, ez holtbiztos.

Kezdetben kissé bonyolultnak ígérkezett a dolog, hiszen a rangbéli különbséget valahogy át kellett hidalni. Mégis meglepően könnyen ment, Reachernek nem volt más dolga, mint hogy önmagát adja, s a másik fél olyannak fogadta el őt, amilyen. Gyönyörű három hónap volt. Aztán új parancs érkezett, ahogy az lenni szokott. Még arra se volt idő, hogy elbúcsúzzanak. Többé nem látta őt.

Holnap viszont újra találkozunk, gondolta Reacher.

Addig maradt a bárban, amíg a techno-zörej zene rá nem zendített. Ez már nem az ő műfaja. Kifizette a számláját, s kilépett az utcai lámpák sárga fényébe. Úgy döntött, nem megy vissza a Metropole Palace-ba. Kell a változatosság. Semmi konkrét oka nem volt rá, csak éppen az örök nyughatatlanság. Mozgásban lenni! Soha ne maradj egy helyen túl sokáig! És a Metropole amúgy is elég borongós hely.

Kellemetlen, még a magafajta igénytelen ember számára is. Úgy döntött, megnézi azt a fodrászüzletet, amit út közben látott, amikor az autósbolt felé ment. Bármilyen stílus: 7 dollár. Talán megnyiratkozhatna, mielőtt Hutton berobban a városba.

Chenko éjfélkor hagyta el a Zec házát. Vitte magával Vladimírt. Ha a vörös hajút agyon kell verni, akkor azt Vladimír hajtja végre. A dolognak szakszerűnek kell lennie törvényszéki szempontból. Chenko túl apró volt ahhoz, hogy olyan sérüléseket tudjon okozni, mint egy százkilós, agyonedzett ex-katona. Vladimír azonban más tészta, ő akár egyetlen ütéssel is elintézheti a dolgot úgy, hogy a boncasztalon a végeredmény tökéletesen meggyőző legyen. Visszautasítás, dulakodás, szexuális kötekedés, egy nagydarab férfi, amint kijön a sodrából, és kicsit nagyobbat üt, mint amekkorát szeretett volna,

A lánnyal mindketten találkoztak már a Jeb Oliverrel való kapcsolat révén. Sőt dolgoztak is már együtt egyszer. Tudták, hol lakik: egy bérelt, kertes apartmanban az autósztráda közelében, nem messze az autóút felüljárós szakaszának első pillérétől, délnyugatra a belvárostól. És azt is tudták, hogy a lány egyedül él.

Reacher hosszú, céltalan kóborlásba kezdett. Figyelte, hogy követi-e valaki. Nem hallott semmi gyanús neszt. Nem látott senkit, egyedül volt.

Séta közben rátalált egy kellemesnek ígérkező motelre. Felkeltette az éjszakai recepcióst, és készpénzben előre kifizetett neki egy éjszakát. A Don Heffner nevet használta, a Yankee 1934-es csapatából. A portás átadott neki egy nagy sárgaréz kulcsot, a nyolcas szobáét. A szoba kissé kopottas volt és nyirkos, de az ágytakaró és a függöny újnak látszott. A fürdőszobában minden működött, az ajtó rendesen záródott.

Lezuhanyozott, a nadrágját összehajtotta, és az ingével együtt óvatosan a matraca alá helyezte. Ez volt nála a vasalás. Reggelre egy ránc nem lesz rajtuk. Meg fog borotválkozni, lezuhanyozik, reggeli után elmegy megnyiratkozni – olyan lesz, mint akit skatulyából húztak elő. Miért is tenné tönkre Hutton emlékeit? Már ha vannak neki ilyenek egyáltalán.

Chenko a sztrádától keletre parkolt le, majd Vladimírral együtt észrevétlenül közelített a lány lakásához. A fal mentén osontak, és Chenko külön szólt Vladimirnak, vigyázzon, nehogy észrevegyék őket. Az ajtóhoz érve halkan kopogtattak. Válasz nem jött, ami nem volt meglepő. Későre járt, a lány alighanem lefeküdt aludni. Chenko kicsit erősebben kopogtatott. Újra és újra, míg végül fény gyúlt az egyik ablakban. Halk csoszogás odabentről. A lány hangja, és az ajtózár kattanása.

– Ki az? – kérdezte a lány.

– Én vagyok – mondta.

– Mit akarsz?

– Beszélnünk kell!

– Aludtam már.

– Sajnálom.

– Iszonyú késő van.

– Tudom – mondta Chenko. – De nagyon sürgős.

Szünet.

– Várj egy percet – mondta a lány.

Chenko hallotta a lány csoszogását, amint visszament a fürdőszobába. Aztán kis csend után a lány visszajött. Kinyitotta az ajtót. Köpenybe burkolózva állt ott.

– Mi van? – kérdezte.

– Velünk kell jönnöd! – mondta Chenko.

Vladimír kilépett az árnyékból.

– Ő mit keres itt? – kérdezte Sandy.

– Ma éjjel ő segít nekem – mondta Chenko.

– Mit akartok?

– Bevetésre kell menned.

– Így? Azt nem lehet.

– Egyetértek – mondta Chenko. – Végy fel valamit. Mintha randira mennél.

– Randira?

– Jól kell kinézned. Dögösen.

– Akkor le kell zuhanyoznom. A hajamat is meg kell csinálnom.

– Van időnk.

– Kivel kell találkoznom?

– Meg fogod látni. Most csak készülj úgy, ahogy mondtam.

– Ilyen későn? Az egész város alszik.

– Nem az egész város. Mi például ébren vagyunk.

– Mennyit kapok?

– Kétszázat – mondta Chenko. – Épp azért, mert ilyen késő van.

– Meddig tart?

– Pár percig csak. Az a lényeg, hogy elsétálsz valahová, ahol látni fognak.

– Hát, nem is tudom…

– Két kiló egy félperces sétáért, az azért nem rossz.

– De ez nem annyi munka. Legalább egy óráig tart, amíg elkészülök.

– Kétszázötven – mondta Chenko.

– Oké – mondta Sandy.

Chenko és Vladimír a nappaliban vártak, s hallgatták a vékony falakon át a víz csobogását a zuhanyból, aztán a hajszárító zümmögését. Elképzelték a visszatartott lélegzetet, amikor Sandy a sminkjét tette föl magára, az alsónemű elasztikus csattanását, a szövet susogását a bőrön. Chenko látta, hogy Vladimír nyugtalan és izzad. Nem a rá váró feladat miatt. Hanem a szomszéd szobában tartózkodó meztelen nő tudatától. Bizonyos helyzetekben Vladimír megbízhatatlan. Jó, hogy most nincs egyedül, gondolta Chenko. Képes lenne az egész tervet gallyra vinni a fékezhetetlen természetével.

Sandy jó egy óra múltán lépett ki a nappaliba. Ahogy az amerikaiak mondják: egymillió dolláros külsővel. Fantasztikusan nézett ki. Fátyolszerű fekete blúz volt rajta, szinte teljesen átlátszó. Alatta fekete melltartó, mely valószínűtlen kerekdedséget adott mellecskéinek. Feszes nadrágja éppen a térde alatt ért véget. Biciklis cucc? Cicanadrág? Chenko nem volt biztos a nevében. Magas sarkú fekete cipőt viselt. Sápadt bőrével, vörös hajával és zöld szemeivel, mintha egy magazin címlapjáról lépett volna le.

Kár érte, gondolta Chenko.

– A pénzem? – kérdezte Sandy.

– Utána – felelte Chenko. – Amikor visszahozunk.

– Látni akarom

– A kocsiban van.

– Akkor menjünk, és nézzük meg! – mondta Sandy.

Libasorban mentek ki. Chenko ment elöl. Sandy másodikként.

Vladimír zárta a sort. Átmentek a sztrádahíd alatt. Ott állt a kocsi előttük. Ködös, hideg idő volt. A kocsiban nem volt pénz. Egy peták sem. Chenko pontosan tudta ezt. Ezért hat lépéssel a kocsitól megfordult, és fejével intett Vladimírnak.

– Most! – mondta.

Vladimír jobb kézzel hátulról megragadta Sandy jobb vállát. A felső testét oldalirányba fordította, majd bal öklével a lány jobb halántékára csapott, egy kicsivel a füle fölött és előtt. Hatalmas ütés volt. Rettenetes. A lány feje oldalra csapódott, lábai összecsuklottak, s a teste, mint egy fogasról lecsúszó nyári ruha, a földre omlott.

Chenko leguggolt mellé. Várt egy pillanatig, majd ellenőrizte a nyaki verőeret. Nem pulzált.

– Eltörted a nyakát – mondta.

Vladimír bólintott.

– Helyezett ütés – mondta. – A fő vektor oldalirányú, nyilvánvalóan, de kell hozzá egy kicsi forgás is. Ezért nem annyira törésről van szó. Inkább erős csavarásról. Mint a hóhérhuroknál.

– A kezed rendben van?

– Holnap kissé érezni fogom.

– Szép munka.

– Igyekszem…

Kinyitották a kocsit, és a holttestet beemelték a hátsó ülésre. Épp elég hely volt keresztben. Kistermetű lány volt. Nem magas. Aztán mindketten beültek előre, és elhajtottak. Hátulról közelítették meg a Metropole Palace-t. Az egyik mellékutcában megálltak egy vészkijáratnál. Vladimír kiszállt, a vállánál fogva kihúzta a holttestet a kocsiból, majd ledobta a kövezetre. Aztán visszaült. Chenko továbbhajtott. Minden rendben volt. A holttest ott fekszik a hotel közelében, a hátsó vészkijáratnál egy mellékutcában. Teljességgel hihető forgatókönyv. A lány elmenekül a katona szobájából, pánikban van, és szégyelli magát, nem akar mások előtt mutatkozni, ezért választja a lift helyett a hátsó tűzlépcsőt. Lebotorkál az utcára, de a sérülés elhatalmasodik rajta, nekiszédül a falnak, és az ütődéstől elmozdul a helyéről az imént kificamított csigolya. Chenko meg volt elégedve az elvégzett munkával. Szabályos tempóban, nem sietősen, de nem is túl lassan, azaz kerülve minden fölösleges feltűnést, visszaindult a Zec házához.

8. fejezet

Reacher reggel hétkor kelt, elindult, hogy keressen egy illatszerboltot, s közben figyelte, hogy követik-e. Cikcakkban haladt vagy fél kilométeren át, de nem vett észre semmi gyanús jelet. Talált egy üzletet, ahol vásárolt fogkrémet, fogkefét, borotválkozó-szert. Aztán visszament a motelba, a ruháit megint szépen elhelyezte a matrac alá, majd lezuhanyozott és megborotválkozott. Újra felöltözött, és elment reggelizni arra a helyre, amit még előző nap szemelt ki magának – alighanem az egyetlen hely a környéken, ahol valami meleg ételt kaphat. Kávét rendelt, vajas kétszersültet szalonnával, melyhez valami tojásféleséget mellékeltek, legalábbis egykoron tojás lehetett, aztán kiszárították, porrá őrölték, majd újra tojást formáltak belőle. Reachernek nem voltak nagy igényei a kulináris élvezetek tekintetében, de ez a szint már az ő mércéje szerint is az alsó határvonalat súrolta.

A kétszersült után rászánta magát egy citromos süteményre, ami valamivel élvezhetőbb volt az előző fogásnál, s ivott hozzá még egy kávét. Aztán elment a borbélyhoz. Benyitott az ajtón, és pontban nyolc harminckor ült le a karosszékbe.

Ekkor a gyilkossági csoport már három órája dolgozott a Metropole Palace mögötti sikátorban. A holttestet hajnali fél ötkor fedezte föl egy munkába igyekvő, középkorú, hondurasi takarítómunkás. Nem érintette meg a testet. Nem keresett rajta életjelt. A test olyan pozícióban feküdt, ami mindent elárult. A halál üres mozdulatlansága félreismerhetetlen jelt ad magáról. A fickó berohant a szállóba, és szólt az éjszakai portásnak. Aztán hazament, mert nem volt zöldkártyája, és nem óhajtott alanya lenni a rendőrségi faggatózásnak. A portás azonnal hívta a rendőrséget, majd kiment a tűzlépcsőhöz, hogy megnézze, mi történt. Fél perc múltán már vissza is tért, mert a látvány nem volt lélekemelő.

Két járőrkocsi és egy mentőautó jelent meg a helyszínen nyolc percen belül. A rendőrök lezárták a sikátort és a tűzlépcsőt, és fölvették az éjszakai portás vallomását. A portás, hogy védje a hondurasi illegális munkavállalót, azt mondta, ő fedezte fel a holttestet, amikor kiment egy kicsit levegőzni. Ez közel járt az igazsághoz. A rendőröknek nem volt okuk kételkedni. Visszamentek a kapitányságra, és várták Emersont.

Emerson hat huszonötkor érkezett be. Hívta a helyettesét, egy bizonyos Donna Biancát, meg a halottkémet, valamint Bellantoniót. A helyszínre siettek. A technikai munka fél órát vett igénybe. Mérések, fotók, nyomrögzítés. Aztán Emerson a holttesthez lépett, közelről szemügyre vette, s szembe találkozott az első nagyobb problémával. A lánynak nem volt tárcája, semmiféle irata, amely alapján azonosítani lehetett volna. Fogalma se volt senkinek, ki lehetett ez a lány.

Ann Yanni hét tizenötkor ért a stábjával a Metropole-hoz. Egy operatőr ment vele, meg egy mikrofonos fiú, aki egy jókora rúdra szerelt, szürke szélzsákkal ellátott mikrofont lógatott be a rendőrségi szalaggal lezárt területre. A fiú addig nyújtózkodott a rúddal, ameddig csak lehetett, és így hallotta a fülhallgatóján Emerson hangját. Emerson Biancával beszélt a prostitúcióról.

A halottkém a lány karját és combját vizsgálta, nem talál-e tűszúrás nyomokat. Nem talált. Tehát valószínűleg kuncsaftnál járt. Mi másért jöhetett volna ki az éjszaka kellős közepén egy belvárosi hotel hátsó kijáratán? A lány fiatal volt, és meglehetősen jól nézett ki. Nem lehetett olcsó. Nagy tárcája kellett hogy legyen, teletömve húszasokkal, melyek frissen vándorolhattak hozzá valami üzletember kezéből. Valószínűleg belefutott valakibe, aki várt rá. Vagy azért, hogy elvegye tőle a pénzt, vagy azért, mert elorozta valaki hozzá hasonlótól a zsákmányt. Bárki nyúlta is le a tárcáját, kissé nagyobbat ütött, mint kellett volna.

– A szállóból senki nem távozhat – mondta Emerson Biancának.

– Az összes vendéget és a személyzet minden tagját ki kell hallgatni. Keressenek hozzá egy szobát. És értesítsék az összes utcai egységet, hogy keressenek egy fickót, akinél több húszas van, mint kellene.

– Egy nagyfiút – mondta Bianca.

Emerson bólintott. – Egy igen nagydarab fiút. Az ökölcsapásból ítélve.

A halottkém elszállíttatta a holttestet a hullaházba, Donna Bianca ideiglenesen berendezkedett a hotel bárjában, és nyolc harmincig a kihallgatások kétharmada lezajlott.

A borbély szakavatott idős férfi volt, feltehetően vagy ötven éve ugyanarra a frizurára járt a keze. Sportos, mondhatni katonás stílust követett, egy hüvelyknyit meghagyott a kuncsaft feje búbján, a többit pedig a tarkó és a pajesz felől közelítve leborotválta. Reachernek nem volt idegen ez a stílus. Élete nagy részében ehhez a hajviselethez volt hozzászokva, kivéve azokat az időszakokat, amikor lusta volt bajlódni a hajával, s ezért inkább nullásgéppel kopaszra borotváltatta a fejét.

A borbély egy kézitükröt tartott Reacher elé, hogy megmutassa hátulról a végeredményt.

– Megfelel?

Reacher bólintott. Rendben levőnek látszott, noha volt egy fél centis fehér csík körben a haja alatt a bőrén. Miamiban ugyanis megnőtt a haja, és ott nem sült le. Adott hét dollárt a borbélynak, megtoldotta egy dollár borravalóval, majd távozott. Megkerülte a háztömböt. Senki nem követte. A motelba visszaérve megmosta az arcát, és a pajesza alól leborotvált még pár szőrszálat. A borbélynak kissé életlen volt a borotvája.

A Metropole-interjúk kilenc húszig befejeződtek, és Emerson az égvilágon semmire se jutott velük. Az éjszakai portás megesküdött rá, hogy semmit nem tud a lányról. Mindössze tizenegy vendég volt a hotelben, egyik se látszott gyanúsnak. Emerson tapasztalt és tehetséges nyomozó volt, tudta, hogy az emberek olykor igazat mondanak. És azt is tudta, hogy az igazság elfogadása éppen olyan fontos nyomozói erény, mint a hazugság elutasítása. Megtanácskozta a dolgot Donna Biancával, és mindketten arra a következtetésre jutottak, hogy az elmúlt három órát hamis nyomra fecsérelték.

És ekkor jelentkezett egy Gary nevű fickó az autósboltból.

Gary nyolckor ért be a munkahelyére, és ezúttal tényleg munkatárs nélkül találta magát. Jeb Oliverről továbbra sem volt semmi hír, de most már Sandy se jött be dolgozni. Gary először bosszankodott. Fölhívta Sandy lakását, de semmi válasz. Úton van, gondolta. Késik. De Sandy nem jött. Ezt követően minden fél órában újra hívta Sandy lakását. Fél tízkor a bosszúsága aggodalomra váltott át, és autóbalesetre kezdett gyanakodni. Felhívta a rendőrséget, hátha kap valami információt. A diszpécser azt mondta, hogy nem volt baleset aznap reggel. Aztán vészterhes szünet következett. A fickó egy másik lehetőséget vett számításba, kért egy nevet és egy személyleírást. Gary bemondta az Alexandra Dupree nevet, hozzátéve, hogy Sandynek szólítják a lányt, tizenkilenc éves, fehér, kistermetű, vörös hajú és zöld a szeme. Tíz másodperccel később Gary már egy Emerson nevű nyomozóval beszélt telefonon.

Gary belement, hogy aznapra bezárja a boltot, és Emerson küldött érte egy járőrkocsit. Először a hullaházba vitték. Gary azonosította a holttestet, majd fölvezették Emerson irodájába. Sápadt volt, és remegett Donna Bianca próbálta őt nyugtatgatni. Emerson közben figyelte a fiút. A statisztikák szerint a meggyilkolt nők esetében a férjek, barátok, testvérek, munkáltatók megelőzik a gyanúsítottak valószínűsíthető listáján az idegeneket. A munkáltató és a barát pedig sok esetben egy és ugyanaz a személy. Emerson azonban látta, hogy Gary tiszta. Túlzottan meg volt rendülve. Ennyire nem lehet megjátszani a hirtelen sokkos állapotot akkor, ha valaki már nyolc vagy tíz órája tud a halálesetről.

Emerson ezért tapintatosan kezdte faggatni a fiút a szokásos zsarukérdésekkel. Mikor látta utoljára? Tud-e valamit a magánéletéről? Család? Barát? Volt barát? Gyanús telefonhívások? Rosszakaró? Problémák? Pénzügyi zavarok?

Aztán az obligát kérdés: tapasztalt-e bármi szokatlant az elmúlt pár napban?

Így aztán tíz óra tizenötre Emerson mindent tudott az idegenről, aki előző nap bement az autósboltba. Nagyon magas, testes, lebarnult, agresszív, követelőző, olívzöld nadrágot viselt és flanelinget. Két titokzatos megbeszélése volt Sandyval a hátsó irodában. Kölcsönkérte a lány kocsiját, és fenyegetőzve követelte Jeb Oliver címét. És Jeb Oliver ugyancsak eltűnt.

Emerson Donna Biancára hagyta Garyt, kiment a folyosóra, és a mobilját használva felhívta Alex Rodint az irodájában.

– Szerencsés napja van – mondta. – Holtan találtunk egy tizenkilenc éves nőt. Valaki eltörte a nyakát.

– És miért kellene ettől szerencsésnek éreznem magam?

– Az utolsó tisztázatlan kontaktusa tegnap volt egy olyan fickóval, aki a személyleírás alapján megszólalásig hasonlít Jack Reacherre.

– Tényleg?

– Elég jó személyleírást kaptunk a lány főnökétől. És a lány nyakát egyetlen ütéssel törték el, ami nem lehetett könnyű, hacsak nem egy olyan testi felépítésű fickóról van szó, mint Reacher.

– Ki volt a lány?

– Egy vörös hajú alkalmazott az autósboltból, a sztráda közelében. Egy fiú is eltűnt, aki ugyanott dolgozott.

– Hol történt a dolog?

– A Metropole Palace Hotel mögött.

– Itt szállt meg Reacher?

– A regisztráció szerint nem.

– Hát akkor ő a gyanúsított, vagy sem?

– A személyleírás nagyon is ráillik.

– És? Mikor viszi be?

– Ahogy megtalálom.

– Felhívom Helent – mondta Alex Rodin. – Ő tudni fogja, hol a pasas.

Rodin hazudott a lányának. Azt mondta neki, hogy Bellantonio akar Reacherrel találkozni, mert egy félreértést kellene tisztázniuk a bizonyítási résszel kapcsolatosan.

– Milyen részről van szó?

– Valamiről, amiről vitatkoztak. Valószínűleg nem túl fontos, de igyekszem óvatos lenni. Nem szeretnék semmi alapot adni, hogy fellebbezhess.

A forgalomterelő kúp, gondolta Helen.

– Útban van a reptérre – mondta.

– Minek?

– Hogy üdvözölje Eileen Huttont.

– Ismerik egymást?

– Úgy fest.

– Ez etikátlan.

– Hogy ismerik egymást?

– Hogy befolyásolja a tanúvallomását.

– Biztos vagyok benne, hogy nem fogja.

– Mikor ér vissza?

– Ebéd után, azt hiszem.

– Oké – mondta Rodin. – Addig várhatunk.

Természetesen nem vártak addig. Emerson azonnal útnak indult a repülőtérre, aki Reacherrel kétszer is találkozott személyesen, úgyhogy nem lesz nehéz kiszúrnia őt a tömegből. Donna Biancát is vitte magával. Bementek egy lezárt területre, s a biztonsági irodából az egész érkezési csarnokot szemmel tarthatták egy tükörüveges ablakon keresztül. Alaposan szemrevételezték a várakozókat. Reacher-nek semmi nyoma. Egyelőre, legalábbis. Leültek tehát, és vártak.

9. fejezet

Reacher nem ment ki a repülőtérre. Jobbat talált ki. A hadsereg magas rangú, tapasztalt tisztjei sokat repülnek kisebb katonai gépeken, és nem nagyon szeretik ezeket. Nem igazán közismert, de tény, hogy a harci cselekményeket nem számítva, a leggyakoribb halálozási ok a tisztek körében a repülőszerencsétlenség. Ebből következően egy Eileen Hutton-féle dandártábornok, ha teheti, nem ül fel Indianapolisban valami kis kávédarálóra, hogy iderepüljön. Éppen elég neki, hogy Washingtonból nagy géppel Indianapolisba repüljön, s onnan az út hátralevő részét valószínűleg kocsin fogja megtenni. Egyszerűen bérel egy autót.

Reacher tehát fogta magát, és elment a könyvtárba. A már jól ismert bánatos hölgytől kért egy Yellow Pages kötetet, és kikereste belőle a helyi szállodákat. Az elegánsabbak között kutatott, és szállodalánchoz tartozót keresett, ahol egy kormányzati kód segítségével minden nehézség nélkül lehet szobát foglalni.

A Marriott, gondolta Reacher. Abból az irányból jön. Lekanyarodik az északi sztrádáról, kelet felé fordul, és három sarokra van a bíróságtól. Könnyű séta, plusz a reggeli benne van az árban.

Megjegyezte a Marriott számát, és visszaadta a könyvet. Aztán kiment az előcsarnokba, és vonalas telefonon fölhívta a szállodát.

– Egy szobafoglalást kérek visszaigazolni – mondta.

– Név?

– Hutton.

– Rendben van. Egy éjszaka, lakosztály.

– Köszönöm – mondta Reacher, és letette a kagylót.

Korai géppel indulhatott Washingtonból, gondolta. Két, egyenruhában töltött évtized után nem gond ötkor fölkelni, hatra ott volt érte a taxi, hétkor beszállt a gépbe. Kilencre legkésőbb Indianapolisban volt. A Hertztől bérelt egy kocsit, kilenc harminc. Két és fél óra az út. Délre itt lesz. Vagyis egy óra múlva.

Kilépett az előcsarnokból, átment a plázán, északkelet felé indult, elsétált a toborzóiroda előtt, majd elhaladt a bírósági épület mögött. Könnyen megtalálta a Marriott Szállót, a kávézóban letelepedett egy sarokasztalhoz, és várt.

Helen Rodin felhívta Rosemary Barrt a munkahelyén. Nem volt bent. A recepciós mintha kissé zavarban lett volna. Helen hívta az otthoni számot, és a második csöngetés után Rosemary fölvette. – Elbocsátották? – kérdezte.

– Fizetetlen szabadság – mondta Rosemary. – Én kértem. Borzasztó kellemetlen módon viselkedtek velem.

– Ez szörnyű.

– Ilyen az emberi természet. Valamit ki kell találnom. Lehet, hogy el kell költöznöm innen.

– Kellene egy lista a bátyja barátairól – mondta Helen.

– Nincsenek barátai. Bajban ismerszik meg a barát, nem igaz? És őt senki nem látogatta meg. Még csak meg se próbálta senki. Egy lélek se hívott föl, hogy érdeklődjön felőle.

– Gondoltam – mondta Helen. – Tudnom kell, kivel szokott találkozgatni, szórakozni, ki ismerte őt közelebbről. Különösen, ha volt valami újabb ismeretsége.

– Nem volt senki új – felelte Rosemary.

– Biztos benne?

– Én nem tudok ilyenről.

– Mi van a régiekkel?

– Van egy darab papírja?

– Egy egész jegyzettömb.

– Arra nem lesz szükség. Egy gyufásdobozra is ráfér. James nagyon magának való ember.

– Biztos voltak haverjai.

– Páran talán – mondta Rosemary. – Van egy Mike nevű fickó a szomszédban. Baseballról beszélgettek, ilyesmiről. Fiús dolgokról.

„ Mike”, jegyezte fel Helen. „Fiús dolgok”.

Hosszú szünet

– Volt egy Charlie nevű is – mondta Rosemary.

– Meséljen Charlie-róll

– Nem tudok túl sokat róla. Valójában nem is találkoztam vele.

– Mióta ismerte őt James?

– Évek óta.

– Amikor még együtt laktak, már ismerte?

– Ha otthon voltam, soha nem jött a környékünkre. Egyszer láttam őt. Épp ment el, én meg akkor értem haza. Kérdeztem, ki volt ez? James azt felelte, Charlie, mintha régóta ismernem kéne.

– Hogy nézett ki?

– Alacsony volt. Furcsa haja volt. Mint egy vécékefe.

– Helybeli?

– Gondolom, igen;

– Mi lehetett a kapcsolatuk alapja? Megint hosszú csend.

– Fegyverek – mondta végül Rosemary. – Közös érdeklődés. „Charlie”, írta fel Helen. „Fegyverek”.

Donna Bianca elidőzött kissé a mobiltelefonjával, hogy kiderítse a Washington és indianapolis közötti járatokat, úgy gondolta, ha valakinek délután négy órakor meg kell jelennie a bíróságon, annak legkésőbb a tizenkét óra harmincötös járattal meg kell érkeznie. Washingtonból ehhez a legkésőbbi járat Indianapolisba a kilenc harmincas. Utána már csak esti gépek vannak.

– Tizenkettő harmincötkor érkezik – vonta le a konklúziót.

Emerson az órájára nézett. Háromnegyed tizenkettő.

– Ami azt jelenti, hogy Reacher perceken belül itt lesz – mondta.

Tizenkettő előtt tíz perccel futár érkezett a fekete üvegtoronyhoz. Helen Rodinnek hozott hat nagy dobozt, tele a vádhatóság bizonyítási anyagainak másolatával, melyet az alkotmány értelmében kötelező eljuttatni a védelemnek. A futár a portáról fölhívta Helent, majd két fordulóval fölszállította az anyagot. Helen aláírta az elismervényt, és kinyitotta a kartonokat. Rengeteg irat volt, több tucat fénykép, és tizenegy VHS-kazetta. Helen ezeket is kiemelte, és félrerakta. Haza kell vinnie őket, hogy otthon nézze meg a szalagokat, mert az irodájában nincs videolejátszó. Mi több, TV-készülék sincs.

A Marriott kávézójában viszont volt TV-készülék. Egy fekete konzolra volt fölszerelve a hátsó sarokban. A hang le volt véve. Reacher nézte a reklámot, s nem tudta eldönteni, hogy a fiatal nő, áttetsző nyári ruhában, virágos mezőn, vajon hajsampont vagy allergia elleni gyógyszert reklámoz-e. Aztán jöttek a déli hírek. Reacher az órájára pillantott. Pontban dél volt. Kinézett a hallba, a recepciós pult felé. Huttonnak semmi jele. Egyelőre. Újra a TV képernyőjét nézte. Ann Yanni jelent meg a képen, úgy látszik, ez a nő az utcán él, a belvárosi övezetben. Most a Metropole Palace Hotel előtt állt A nő komor arccal beszélt Aztán képek következtek. Egy sikátor. Rendőrségi zárószalag. Egy formátlan fehér lepedő. Aztán újabb vágás. Egy jogosítványkép. Sápadt arc. Zöld szemek. Vörös haj. És közvetlenül az állkapocs alatt egy felirat: Alexandra Dupree.

Alexandra. Sandy.

Ezek most túl messzire mentek, gondolta Reacher.

És megborzongott

Túl messzire!

A képernyőre meredt. Még mindig Sandy arcát mutatták. Aztán újabb vágás: Emerson jelent meg, válltól fölfelé. Yanni az orra alá dugta a, mikrofont. Emerson beszélt. Yanni visszahúzta a mikrofont, és kérdezett valamit. Emerson válaszolt Szeme tompa volt, fénytelen, fáradt, és hunyorgott az éles reflektorfényben. Reacher hang nélkül is tudta, miről beszél. Teljes körű és hatékony nyomozást ígér. El fogjuk kapni a fickót, mondta.

– Megláttalak a pulttól – szólalt meg egy hang. – És az jutott eszembe, nem ismerem én ezt a pasast valahonnan?

Reacher levette a szemét a képernyőről.

Eileen Hutton állt előtte.

A haja rövidebb volt Bőre nem volt lesülve. Finom szarkalábak a szeme körül. Máskülönben pontosan úgy festett, mint tizennégy évvel ezelőtt. Pont olyan jól nézett ki. Középmagas, karcsú, lebegő. Ápolt Illatos. Pokolian nőies. Egy dekát se szedett magára. Civil ruhát viselt. Khaki-pantallót, fehér trikót, fölötte nyitott, kék ingblúzt. Olcsó szandál, zokni nélkül, és se smink, se ékszer.

Se jegygyűrű.

– Emlékszel még rám?

Reacher bólintott.

– Helló, Hutton – mondta. – Hát hogyne emlékeznék rád. És örülök, hogy újra látlak.

Egy tárca volt a nő kezében, meg egy slusszkulcs. A lábánál egy gurulós kis bőrönd, hosszú fogantyúval.

– Én is örülök, hogy újra látlak – mondta. – De kérlek, mondd azt, hogy véletlenül vagy itt Kérlek, mondd!

Pokolian nőies, de hát mégiscsak egy olyan nő, aki a férfiak világában él, és ha az ember jobban ismeri, meglátja benne az acélos keménységet. A szemeiben. Meleg baráti üdvözlés ide vagy oda, mégiscsak felvillan a fenyegetés: Szórakozz csak velem, és kitépem a tüdődet!

– Ülj le! – mondta Reacher. – Ebéd?

– Ebéd?

– Délidőben ilyesmit csinálnak az emberek.

– Szóval tudtad, hogy jövök. Vártál rám.

Reacher bólintott. Ránézett megint a TV-re. Sandy jogosítványképét mutatták újra. Hutton követte a pillantását.

– Ez a halott lány? – kérdezte. – Hallottam a rádióban idefele jövet. Úgy fest, a legjobb, ha harckocsival jön erre a környékre az ember.

– A rádióban mit mondtak? Ezen nincs hang.

– Gyilkosság. Tegnap éjjel. Eltörték a nyakát. A jobb halántékra mért egyetlen ütéssel. Egy hotel mögötti sikátorban. Remélem, nem itt.

– Nem – mondta Reacher. – Az egy másik szálló.

– Brutális.

– Az.

Eileen Hutton leült az asztalhoz. Nem szembe vele. Hanem mellé. Mint Sandy a sportbárban.

– Remekül nézel ki – mondta Reacher. – De tényleg.

A nő nem válaszolt.

– Jó, hogy újra látlak – ismételte Reacher.

– Én is örülök.

– Én komolyan mondom.

– Én is. Hidd el nekem, minden nosztalgia azonnal feltámadna bennem, ha egy sima koktélpartin futottunk volna össze. És most is így lenne, ha megbizonyosodnék felőle, hogy nem azért vagy itt, amire gondolok.

– Mire gondolsz?

– Az ígéreted beteljesítésére.

– Emlékszel rá?

– Hogyne emlékeznék. Egy teljes éjszakán át beszéltél róla.

– És azért vagy itt, mert a hadügy kapott egy idézést.

Hutton bólintott. – Valami idióta ügyésztől.

– Rodin – mondta Reacher.

– Igen, úgy hívják.

– Az én hibám – mondta Reacher.

– Jézusom! Mit mondtál neki?

– Semmit – felelte Reacher. – Nem mondtam el neki semmit, ő viszont mondott nekem valamit. Azt, hogy a nevem rajta van a védelem tanúinak listáján.

– A tanúlistán?

Reacher bólintott. – Ez meglepett, nyilvánvalóan. Egy pillanatra összezavarodtam. Ezért megkérdeztem tőle, hogy valami régi Pentagon-dossziéból halászták-e ki a nevemet?

– Soha a büdös életben – mondta Hutton.

– Aztán én is rájöttem – mondta Reacher. – De a varázsszót, Pentagon, sajnos kimondtam. A fickó az a típus, akiről rögtön tudtam, hogy elkezd kotorászni. Baromi bizonytalan. Szereti az ügyeit dupla páncéllal bevonni. Szóval, sajnálom.

– Okkal. Ide kellett utaznom, erre az isten háta mögötti helyre, két napom rámegy, és még hamis tanúvallomást is kell tennem ma délután.

– Nem kell tenned. Hivatkozhatsz nemzetbiztonsági érdekre.

Hutton rázta a fejét. – Hosszan és keményen megvitattuk, úgy döntöttünk, hogy tartózkodunk mindentől, ami felkeltené a figyelmet. Az a palesztin dolog nagyon kényes ügy volt. Ha az kiderül, akkor minden kiderül. Szóval most azért vagyok itt, hogy vakon megesküdjek rá, James Barr rendes amerikai közkatona volt.

– És ez szerinted rendben van?

– Ismered a hadsereget. Senki se szűz közöttünk. Kiadott feladatról van szó, a feladat pedig az, hogy a kuvaiti ügyet tussoljuk el mindörökre.

– Miért téged küldtek?

– Hogy két legyet üssenek egy csapásra. Nem jó nekik, ha valaki olyat küldenek, aki semmit nem tud az egészről, engem viszont továbbra is kívül hagynak mindazzal, amit tudok. Így pedig többé semmiképpen nem beszélhetek a dologról. Anélkül legalábbis nem, hogy ne ismerném be, hamis tanúvallomást tettem Indiana esküdtszéke előtt. Nem hülyék!

– Csodálkozom, hogy még mindig ennyire foglalkoztatja őket. Gyakorlatilag ez már egy ősrégi történet.

– Mikor szereltél le?

– Hét éve.

– És nyilván nincs előfizetésed az Army Timesra.

– Mire?

– Vagy soha nem is tudtad.

– Soha nem is tudtam micsodát?

– Hogy meddig jutott fel az ügy a parancsnoki hierarchián.

– Hadosztályi szintig, gondolom. De nem feltétlenül a csúcsig.

– Megállt egy bizonyos ezredes íróasztalánál, ő volt az, aki befalazta.

– És?

– Úgy hívták, hogy Petersen.

– És?

– Petersen ezredes, aki most Petersen altábornagy. Három csillag. Kongresszusi összekötő. A negyedik csillag várományosa. És a vezérkari főnök-helyettesi címé.

Ez bonyolíthatja a dolgot, gondolta Reacher.

– Kínos – mondta.

– A hülyeséged, legfőképpen az a kínos – mondta Hutton. – Szóval ez az ügy semmiképpen sem pattanhat ki! Ezt vésd jól az agyadba! Bármit is forgatsz a fejedben az akkor tett ígéreteddel kapcsolatban, ami történt, arról egyetlen szót se beszélhetsz. Megtalálják a módját hogy elkapjanak.

– Egyikünknek se tenne jót, ha beszélnénk róla. Lezárt ügy.

– Örülök, hogy ezt hallom.

– Gondolom.

– Gondolod?

– Kérdezd meg tőlem, hogyan kapták meg a nevemet.

– Honnan kapták meg a nevedet?

– Magától James Barrtól.

– Ezt nem hiszem el.

– Én se hittem el, de most már elhiszem.

– Miért?

– Ebédeljünk! Tényleg kell beszélnünk. Ugyanis rajtunk kívül van még valaki, aki tud a dologról.

Emerson és Bianca tizenkettő ötvenig vártak. Reacher nem bukkant föl. A járat időben megérkezett. Semmiféle női dandártábornok nem érkezett a Pentagontól. Megvárták, amíg az érkezési csarnok kiürült, aztán beszálltak a kocsiba, és visszahajtottak a városba.

Reacher és Hutton hozzáláttak az ebédhez. A pincérnő boldog volt, hogy végre kinéz valami fogyasztás a sarokasztalnál. Reacher sajtos melegszendvicset rendelt és kávét. Hutton csirkét kért és teát. Közben belemerültek az ügy részleteibe. Reacher előadta az elméletét. A helyszín perverz megválasztásáról beszélt, és a feltételezett kényszercselekvésről. Elmondta Niebuhr teóriáját, a nyomást gyakorló új, feltételezett „barátról”. Azt is megemlítette, hogy Barrnak, saját állítása szerint, nincsenek új barátai, és régiek is csak igen csekély számban.

– Nem kell ehhez feltétlenül új barát – mondta Hutton. – Ez ugyanis egy többrétegű történet. Vannak a jelenlegi bizonyítékok és hozzá a történelmi párhuzamok. A parkolóház második szintje tizennégy évvel ezelőtt Kuvait Cityben és a parkolóház második szintje itt és most. Lényegében ugyanaz a fegyver. Ugyanaz a töltény. És a sivatagi bakancs. Soha nem láttam ilyet a Sivatagi Pajzs előtt. Mindez igen szuggesztív. Bárki is írta neki a forgatókönyvet, jól ismerte a múltját. Ez viszont azt jelenti, hogy nem új barátról van szó. Hosszú-hosszú évekre visszanyúló kapcsolat húzódik a háttérben.

Reacher bólintott. – De végül is ő követte el, ez nyilvánvaló. Ezért mondom, hogy kell lennie valaki másnak is, aki ismeri az egész történetet.

– Meg kell találnunk ezt a személyt – mondta Hutton. – A feladat az, hogy semmi se szivároghasson ki a kuvaiti ügyből.

– Nem az én feladatom. Nem érdekel, hogy ez Petersen nevű fickó vagy kicsoda megkapja-e a negyedik csillagát.

– De az már talán érdekel, hogy negyedmillió veterán hírneve ne legyen bemocskolva. Ha kirobban a botrány, az elsősorban őket fogja besározni. Márpedig ezek jó srácok voltak.

Reacher ezt válasz nélkül hagyta.

– A dolog elég egyszerű – mondta Hutton. – Ha James Barrnak nincs sok barátja, akkor nincs szükséged túl mély merítésre. Pár fickót kell csak átvizsgálnod. Az egyik közülük a mi emberünk.

Reacher némán figyelt.

– Két legyet egy csapásra – mondta Hutton. – Te elkapod a bábjátékost, a hadsereg pedig megnyugodhat.

– És miért nem teszi meg ezt a hadsereg helyettem?

– Mert nem engedhetjük meg, hogy magunkra vonjuk a figyelmet.

– Hadműveleti problémáim vannak.

– Nincs hatásköröd?

– Rosszabb annál. Épp le akarnak tartóztatni.

– Hogyhogy?

– A lány megöléséért, akit az előbb a tévében láttál.

– Micsoda?!

– A bábjátékos nem örül neki, hogy beleköpök a levesébe. Hétfő este már próbálkozott ugyanezzel a lánnyal mint csalival. Ezért tegnap kétszer is megkerestem a lányt Most pedig eltette őt láb alól, és biztos vagyok benne, hogy én vagyok az utolsó magyarázat nélküli kontaktusa.

– Van alibid?

– A pontos időzítéstől függ, de tartok tőle, hogy nincs. Biztos, hogy a zsaruk már keresnek.

– Ez gond – mondta Hutton.

– Csak átmenetileg – mondta Reacher. – A tudomány az én oldalamon áll. Ha a nyakát egyetlen ütéssel törték el, és a jobb halántékára mérték az ütést, akkor a fej az óramutató járásával ellentétesen fordult el kissé, ami azt jelenti, hogy aki ütött, az balkezes volt. Én pedig jobbkezes vagyok. Ha én a jobb halántékára csapok, valószínűleg kiütöm, de a nyakát nem tudom eltörni. Ehhez külön ütést kellett volna mérnem rá.

– Ez biztos?

Reacher bólintott – Ebből éltem, emlékezz!

– Hisznek majd neked? Vagy kitalálják, hogy elég nagydarab vagy ahhoz, hogy a gyengébb kezeddel is végrehajthattad…?

– Hát éppen ez az, amit nem akarok megkockáztatni.

– Meglépsz?

– Nem, itt maradok. De egy ideig el kell tűnnöm szem elől. Ami viszont nagyban korlátozza a mozgásteremet. Ezért mondtam, hogy hadműveleti problémáim vannak.

– Segíthetek valamiben?

Reacher elmosolyodott.

– Jó, hogy találkoztunk, Hutton – mondta. – De tényleg.

– Miben segíthetek?

– Valószínűleg egy Emerson nevű zsaru fog várni téged, miután megtetted a tanúvallomásodat. Felőlem fog kérdezősködni. Ne szólj rólam semmit! Annyit mondj, hogy fogalmad sincs, mi van velem, hol vagyok, hosszú ideje semmit sem hallottál rólam.

Hutton hallgatott egy pillanatig. Majd ennyit mondott. – Bajban vagy. Megteszem.

Reacher bólintott. Megdörzsölte az arcát, mintha mosakodna.

– James Barr nem érdekel különösebben – tette hozzá Reacher.– Ha valaki el akarja intézni, akkor legfeljebb megkapja a büntetését azért, amit tizennégy évvel ezelőtt művelt. Szarok rá. De ami a lánnyal történt, az már más. Azzal messze túllépték a határt. Egy kedves, butuska csitri volt. Senkinek sem ártott.

Hutton egy kicsivel hosszabb ideig hallgatott.

– Ami Barr nővérét illeti, biztos vagy a fenyegetésben?

– Nem látok más mozgatórugót.

– Semmi jele a fenyegetésnek, ügyészként nem látnék okot a beavatkozásra.

– Mi másért tette volna Barr azt, amit tett?

Hutton némán tűnődött.

– Látlak később? – kérdezte aztán.

– Kivettem egy szobát nem messze innen – mondta Reacher.

– Majd jelentkezem.

– Rendben.

– Hacsak nem a sitten leszek.

A pincérnő visszajött, ők pedig desszertet rendeltek. Reacher kért még egy kávét, Hutton pedig még egy teát. Cseverésztek. Mindenféléről. Elvégre tizennégy évet kell behozniuk.

Helen Rodin átkutatta á hatdoboznyi bizonyítékot, és talált egy fotót egy noteszról, amelyen James Barr telefonszáma mellett három másik számot lehetett pontosan kiolvasni. Kettő közülük Roesemaryé volt, egy az otthoni, egy a munkahelyi száma. A harmadik telefonszám Mike-é, a szomszéd fickóé. Charlie nevű pasasra semmi utalás.

Helen fölhívta Mike számát. Hatszor kicsörgött, majd üzenetrögzítőre kapcsolt. Helen meghagyta az irodája számát, és nagyon fontos ügyre hivatkozva visszahívást kért.

Emerson egy órát töltött el a rajzolóval, és a végén kijött egy portré, mely elég nagy hasonlóságot mutatott Jack Reacher arcával. A rajzot aztán bemásolták a számítógépbe, és kiszínezték. Kusza, szőke haj, jeges kék szemek, erősen lebarnult bőr. Emerson ezután begépelte a testmagasságra és a testsúlyra vonatkozó adatokat. Odaírta az oldal aljára a rendőrkapitányság telefonszámát. Aztán kétszáz színes másolatot kinyomtatott, amelyeket a járőrkocsikkal szétosztatott a város összes szállodájában és bárjában a személyzetnek. Majd hozzátette: a kávézókba, éttermekbe, gyorsbüfékbe is vigyék el a kópiákat.

James Barr barátja, Mike délután háromkor visszahívta Helent Az ügyvédnő elkérte a férfi címét, és kért tőle egy négyszemközti megbeszélést. Mike azt mondta, hogy otthon lesz a nap hátralevő részében. Helen taxiba ült, és húsz perc alatt ott volt a háznál. Mike udvaráról rálátás nyílt James Barr házára. A házak egyformák voltak; az egész utca az 1950-es években épült jellegzetes, alacsony, hosszú gazdasági épületekből állt. Az idő némelyiket megviselte, de akadtak kevésbé elhanyagolt, sőt elég szépen korszerűsített házak is. Barr lakóhelye nem tartozott az utóbbiak közé, Mike házát viszont renoválták.

Mike megfáradt ötvenes férfi volt, aki egy festék-nagykereskedésben dolgozott, a délelőtti műszakban. Felesége akkor ért haza, amikor Helen épp bemutatkozott, ő is elnyűtt ötvenes volt; Tammy-nak hívták, amely név csöppet sem illett hozzá. Egy belvárosi fogászaton volt részidős asszisztens. Beterelte Helent és Mike-ot a nappaliba, és főzött nekik kávét. Helen és Mike leültek, s először zavartan néztek egymásra.

– Hát akkor miben segíthetek? – szólalt meg végül Mike.

– Maga Barr úr barátja volt – kezdte Helen.

Mike a nappali ajtaja felé pillantott. Az ajtó nyitva állt.

– Csak a szomszédja – mondta.

– Barr nővére azt mondta, hogy barátságban voltak.

– Jó szomszédság. Vannak, akik ezt barátságnak mondják.

– Közös időtöltés?

– Csevegtünk néha, amikor erre jött a kutyájával.

– Miről?

– Ház körüli dolgokról – mondta Mike. – Amikor a házát bütykölte, érdeklődött a festékek iránt. Én meg a kocsifelhajtóról kérdezősködtem, ilyesmikről.

– Baseball?

Mike bólintott. – Arról is váltottunk szót.

Tammy bejött, és tálcán hozta a kávét három csészével. Egy kis tálkán süteményt is hozott, és három papírszalvétát. Letette a tálcát a dohányzóasztalra, majd leült, közvetlenül a férje mellé.

– Parancsoljon – mutatott a tálcára.

– Köszönöm – mondta Helen.

Mindhárman elvették a csészéjüket, és csendben kávéztak.

– Volt valamikor Mr. Barr házában? – kérdezte Helen.

Mike a feleségére pillantott.

– Egyszer vagy kétszer.

– Nem voltak barátok – mondta Tammy.

– Meglepődtek? – kérdezte Helen. – Amikor megtudták, hogy mit tett?

– Persze – felelte Tammy. – Hogyne lepődtünk volna meg.

– Semmi okuk nincs arra, hogy szégyelljék, ha előtte jóban voltak vele. Ami történt, azt senki nem láthatta előre. Az ilyen dolgok mindig váratlanul jönnek. Szomszédok nem tehetnek róla.

– Maga föl akarja őt mentetni.

– Nem kifejezetten – mondta Helen. – De van egy új feltételezés, miszerint nem egyedül cselekedett. Én pusztán azt próbálom elérni, hogy a másik fickó is megkapja a büntetését.

– De az nem Mike volt – mondta Tammy.

– Nem gondolom, hogy ő volt – mondta Helen. – Tényleg nem. Pláne így, hogy most már találkoztunk. De bárki legyen is az a fickó, ön vagy Mike ismerheti őt, hallhattak felőle, de talán látták is, amint jött hozzá vagy távozott.

– Barrnak nem igazán voltak barátai – mondta Mike.

– Senki?

– Előttem legalábbis nem említett senkit. A húgával élt, amíg az el nem költözött. Szerintem ennyi elég volt neki.

– Az a név, hogy Charlie, mond maguknak valamit?

Mike tagadóan rázta a fejét.

– Mivel foglalkozott Mr. Barr, amikor még volt munkája?

– Nem tudom – mondta Mike. – Évek óta nem dolgozott.

– Én láttam itt egy embert – mondta Tammy.

– Mikor?

– Egyszer-másszor. Alkalmanként. Jött és ment. Bármilyen napszakban, ahogyan egy barátról feltételezhető.

– Mióta?

– Amióta ideköltöztünk. Én többet vagyok itthon, mint Mike. Ezért vettem észre.

– Mikor látta utoljára azt az embert?

– Múlt héten, azt hiszem. Párszor.

– Pénteken?

– Nem, korábban. Csütörtökön és szerdán talán.

– Hogy nézett ki?

– Alacsony. Fura haja volt. Fekete, és szétálltak, mint a sündisznó tüskéi.

Charlie, gondolta Helen.

Eileen Hutton gyors léptekkel átgyalogolt a Marriott-tól három sarokra levő bírósági épülethez. Egy perccel négy előtt ért oda. Alex Rodin titkárnője jött le elé, hogy felkísérje a harmadik emeletre. A tanúvallomásra egy nagy tárgyalóteremben került sor, mivel a legtöbb tanú az ügyvédjét is magával hozta, és a bírósági tudósítók is szép számban megjelentek. Hutton azonban egyedül érkezett. Leült egy hosszú asztalhoz, és mosolygott, amikor elébe tettek egy mikrofont, és egy videokamera az arcára fókuszált. Aztán bejött Rodin, és bemutatkozott. Kis csapatot hozott magával: egy asszisztens, egy titkárnő és egy bírósági tudósító kísérte.

– Bemondaná kérem a teljes nevét és a rangját a mikrofonba? – kérdezte Rodin.

Hutton belenézett a kamerába.

– Eileen Ann Hutton – mondta. – Dandártábornok, Katonai Főügyészség, Egyesült Államok Hadserege.

– Remélem, nem lesz hosszú a vallomásfelvétel – mondta Rodin.

– Nem lesz – mondta Hutton.

És valóban nem lett. Rodin idegen vizekre merészkedett. Az ügyész olyan volt, mint aki egy sötét szobában tapogatózik, és azt reméli, hogy véletlenül belebotlik valamibe. Hat kérdés után rájött, hogy nem fog.

– Hogyan jellemezné James Barr katonai szolgálatát?

– Példásnak, de nem kiemelkedőnek – mondta Hutton.

– Volt valamilyen problémás ügye?

– Nem tudok róla – mondta Hutton.

– Tud ön a városban történt legutóbbi eseményekről?

– Igen, tudok – mondta Hutton.

– Van valami James Barr múltjában, ami bármilyen módon arra utalna, hogy összefüggésben áll ezekkel az eseményekkel?

– Tudomásom szerint nincs ilyen – felelte Hutton.

– Van valamilyen ok arra, hogy a Pentagon többet tudjon James Barr-ról, mint bármelyik másik veteránról?

– Nem tudok ilyen okról – válaszolta Hutton.

Ennél a pontnál Alex Rodin feladta.

– Rendben – mondta. – Köszönöm, Hutton tábornok.

Helen Rodin sétált vagy harminc lépést, majd megállt egy pillanatra James Barr házánál. A bejárat rendőrségi szalaggal le volt zárva, a törött ajtóra pedig furnérlemezt szögeztek föl. Elhagyatottnak látszott és üresnek. Semmi látnivaló. Helen elővette a mobiltelefonját, rendelt egy taxit, és a kórházhoz vitette magát. Elmúlt délután négy, amikor odaért, a nap már nyugatról sütött. Narancssárga és rózsaszín fényeket festett a betonépület falára.

Felment a hatodikra, a biztonsági beléptető kapunál aláírta a Büntetés-végrehajtási Intézetnek teendő kötelező nyilatkozatot, és megkereste a fáradt tekintetű harmincéves orvost, akitől James Barr állapota felől érdeklődött. Az orvos nem sokat mondott. Szemlátomást nem nagyon érdekelte James Barr állapota. Helen otthagyta, és bement Barr szobájába.

Barr ébren volt. Továbbra is oda volt bilincselve az ágyvashoz. Feje kapcsokkal összefogva. Szeme nyitva. A mennyezetre bámult. Nehezen és lassan vette a levegőt, pulzusszáma a szívmonitor szerint nem érte el a hatvanat percenként. Karjai remegtek kissé, megzörgetve az ágy keretét. Csendes, tompa, fémes zörejjel.

– Ki van itt? – kérdezte.

Helen az ágyhoz lépett, és fölébe hajolt.

– Gondoskodnak magáról? – kérdezte.

– Nem panaszkodom – felelte.

– Meséljen nekem a barátjáról, Charlie-ról.

– Eljött?

– Nem, nincs itt.

– Mike volt itt?

– Nem hiszem, hogy engedélyeznének látogatókat. Csak hivatalos személyeket és családtagot.

Barr hallgatott.

– Nincs más barátja? – kérdezte Helen. – Csak Mike és Charlie?

– Hát igen – felelte Barr. – És Mike is inkább csak szomszéd.

– És mi a helyzet Jeb Oliverrel?

– Kivel?

– Aki az autósboltban dolgozik.

– Nem ismerem őt.

– Biztos benne?

Barr forgatta a szemét, ajkát összepréselte, szemlátomást kétségbeesetten erőltette az emlékezetét.

– Sajnálom – mondta. – Soha nem hallottam róla.

– Szokott kábítószerezni?

– Nem – mondta Barr. – Soha nem tenném. – Egy pillanatra elhallgatott. Majd folytatta. – Igazság szerint nem csinálok túl sokat. Csak élek. Ezért nem értem ezt az egészet. Tizennégy évet eltöltöttem a világban azóta. Miért dobnám el mindezt most?

– Beszéljen nekem Charlie-ról! – kérte Helen.

– Együtt lődörögtünk – mondta Barr. – Múlattuk az időt.

– Fegyverekkel?

– Egy kicsit.

– Charlie hol lakik?

– Nem tudom.

– Mióta barátok?

– Öt éve. Talán hat.

– És nem tudja, hol lakik.

– Soha nem beszélt róla.

– De hát volt magánál.

– Na és?

– Maga soha nem járt nála?

– Inkább ő jött hozzám.

– Megvan a telefonszáma?

– Csak úgy fölbukkan időnként. Itt meg ott, ekkor meg akkor.

– Közeli barát?

– Elég közeli.

– Mennyire?

– Jól kijöttünk.

– Elég jól ahhoz, hogy elmondja neki, mi történt tizennégy évvel ezelőtt?

Barr némán lehunyta a szemét.

– Elmondta neki?

Barr nem felelt.

– Szerintem elmondta – tette hozzá Helen. Barr nem mondott se igent, se nemet.

– Azt azért furcsállom, hogy valaki a barátjáról nem tudja, hol lakik. Különösen, ha ilyen közeli barátról van szó, mint amilyen Charlie.

– Nem forszíroztam – mondta Barr. – Örültem, hogy van valaki. Nem akartam kérdésekkel tönkretenni a barátságot.

Eileen Hutton fölállt az asztaltól, elköszönt Rodintól, és kezet rázott mindenkivel. Aztán kilépett a folyosóra, és szemtől szembe találta magát egy fickóval, aki minden bizonnyal Emerson lehetett, a zsaru. Róla beszélt Reacher. Ezt a pasas azonnal meg is erősítette az átnyújtott igazolványával.

– Beszélhetünk? – kérdezte Emerson.

– Miről? – kérdezett vissza Hutton.

– Jack Reacherről – mondta Emerson.

– Mi van vele?

– Ismeri őt, igaz?

– Tizennégy évvel ezelőtt ismertem.

– Mikor látta utoljára?

– Tizennégy éve – mondta Hutton. – Együtt voltunk Kuvaitban. Aztán átvezényelték valahová. Vagy engem. Nem emlékszem már.

– Ma nem találkozott vele?

– Indianában van?

– A városban. Éppen itt, és éppen most.

– Kicsi a világ.

– Hogyan jött ide?

– Indianapolisig repülővel, és ott béreltem egy kocsit.

– Itt éjszakázik?

– Van más választásom?

– Hol?

– A Marriott-ban.

– Reacher tegnap éjjel megölt egy lányt.

– Biztos ebben?

– Ő az egyetlen gyanúsítottunk.

– Nem jellemző rá az efféle.

– Hívjon fel, ha találkozik vele. A kapitányság száma rajta van a névjegykártyámon. A közvetlen számom és a mobilom is.

– Miért kellene vele találkoznom?

– Ahogy mondta, kicsi a világ.

Egy rendőrségi járőrkocsi tartott észak felé a csúcsforgalomban. Elhaladt a fegyverbolt mellett. Elhagyta a borbélyüzletet. Minden stílus 7 dollár. Aztán befordult a motelhez. A sofőr melletti ülésről kiszállt egy rendőr, és bement a recepcióhoz. Egy szórólapot adott át a portásnak. Kisimította a pulton, megfordította, és odatolta az orra alá.

– Hívjon fel, ha ez a fickó felbukkanna – mondta. – Oké?

– Már itt van – mondta a portás. – De a neve Heffner, nem Reacher. A nyolcas szobát adtam neki tegnap éjjel.

A rendőr csöndben állt egy pillanatig. – Most itt van?

– Nem tudom. Jön-megy, a legutóbb mintha éppen elment volna.

– Mennyi időre jelentkezett be?

– Egy éjszakát fizetett, de még nem adta vissza a kulcsot.

– Akkor lehet, hogy még egy éjszakára itt akar maradni.

– Lehetséges.

– Vagy most is itt van.

– Nem kizárt – mondta a portás.

A zsaru intett a társának, aki leállította a motort, bezárta a kocsit, és odajött.

– Nyolcas szoba, hamis név – mondta az első zsaru.

– Bent van most? – kérdezte a másik.

– Nem tudjuk.

– Nézzük meg!

Vitték magukkal a portást. Mondták neki, hogy maradjon hátul. Előhúzták a fegyverüket, s bekopogtak a nyolcas ajtón.

Semmi válasz.

Újra kopogtak.

Semmi válasz.

– Van egy pótkulcsa? – kérdezte az első kopó.

A portás átadott neki egyet. A zsaru óvatosan elfordította a zárban a kulcsot, résnyire kinyitotta az ajtót, majd hirtelen beugrott a szobába. Társa közvetlenül mögötte. Fegyverükkel jobbra, balra, le és föl pásztáztak.

A szoba üres volt.

Mindössze néhány elárvult tisztasági kellék sorakozott a mosdókagyló fölötti polcon. Egy frissen felnyitott, eldobható borotva, egy új borotvahab, egy tubus fogkrém, kétszer benyomva.

– A fickó elég lazán utazik – mondta az első zsaru.

– Nem jelentkezett ki – mondta a másik. – Ez biztos. Ami azt jelenti, hogy vissza fog jönni.

10. fejezet

Reacher elaludt a 310-es lakosztály széles ágyán a Mariott Szállóban. Háton feküdt, mint egy halott úgy elbeszélgették az időt a kávézóban, hogy Hutton kis híján lekéste a tanúvallomásra kitűzött időpontot. Hutton öt perccel négy előtt nézett az órájára, odadobta a kulcskártyáját Reachernek, s megkérte, hogy vigye föl a csomagját a szobába. Majd elrohant a bíróságra. Reacher felment a csomaggal a lakosztályba.

Nem volt oda a 310-es szobáért. A harmadik emeleten volt a szoba, ahonnan nehéz menekülni. A nyolcas motelszoba ezzel szemben a földszinten volt, tehát eleve több esélyt adott baj esetére. Az ember kinyitja az ablakot, kilép a sikátorra, vagy keres egy másik ajtót vagy ablakot. Arról nem beszélve, hogy a Marriott ablakai nem is biztos, hogy nyithatók. Biztonsági megfontolásokból vagy anyagi okokból, például a légkondicionálás költségeinek csökkentése okán az ilyen szállókban sok helyen nem nyithatók az ablakok.

Rövid időre mindenesetre megfelel. Reacher tehát lehunyta a szemét, és álomba szenderült. Aludj, amennyit csak bírsz, mert soha nem tudhatod, mikor lesz rá módod újra! Régi aranyszabály ez a seregben.

Emerson terve elég egyszerű volt. Donna Biancát berakta a hetes szobába. A két járőrnek szólt, hogy vigyék el a rendőrautót három utcával arrébb, majd menjenek vissza, és várjanak a kilences szobában. Egy másik kocsit a motel mögötti utcába állítatott, és még egyet kivezényelt két utcával lejjebb, délre, az autókereskedés közelébe. A portásnak megmondta, hogy maradjon ébren, figyeljen az ablakon keresztül, és azonnal hívja Biancát, ahogy a Heffner néven ismert fickó megjelenik.

Eileen Hutton négy harminckor ért vissza a Marriottba. A recepciónál nem várt rá se a kulcskártyája, sem pedig üzenet. Így felment a lifttel, és követte a nyilat a 310-es számhoz. Bekopogott. Rövid szünet után Reacher kinyitotta az ajtót.

– Milyen a szobám? – kérdezte Hutton.

– Az ágy kényelmes – mondta.

– Emerson azt mondta, azonnal hívjam fel, ha látlak – mondta Hutton.

– És megteszed?

– Nem.

– Hamis tanúvallomás és egy szökevény rejtegetése. Mindez egyetlen nap alatt.

Hutton belekotort a tárcájába, és előhalászta Emerson névjegykártyáját. – Te vagy az egyetlen gyanúsított. Három külön telefonszámot is adott. Elég komolynak hangzik.

Reacher elvette tőle a kártyát. Betette a hátsó zsebébe, a szalvéta mellé, melyre Helen Rodin mobilszáma volt felírva. Lassan olyan lesz, mint egy két lábon járó telefonkönyv.

– Hogy ment a dolog Rodinnel? – kérdezte.

– Simán.

Reacher nem szólt semmit. Hutton körbejárta a lakosztályt. Fürdőszoba, háló, nappali, főzőfülke. Fogta a bőröndjét, és szépen a fal mellé támasztotta.

– Itt akarsz maradni? – kérdezte.

Reacher rázta a fejét.

– Nem tehetem – mondta.

– Oké – mondta Hutton.

– De visszajöhetek később, ha gondolod.

Hutton hallgatott pár másodpercig.

– Oké – mondta. – Gyere vissza később!

Alex Rodin visszament az irodájába, becsukta az ajtót, és felhívta Emersont.

– Nincs még meg? – kérdezte.

– Idő kérdése – mondta Emerson. – Mindenütt keressük. És szemmel tartjuk a szobáját. A régi motelben szállt meg. Álnéven jelentkezett be.

– Különös – mondta Rodin. – Ez azt jelenti, hogy a Metropole-ban is álnevet használt.

– Ellenőrzöm – mondta Emerson. – Megmutatom a személyzetnek a képet.

– El kell kapnunk! – mondta Rodin. Letette a telefont, és elképzelte maga előtt a két új, bekeretezett újságoldalt a főcímekkel az irodája falán. Először Barr, aztán Reacher…

Reacher kijött Hutton lakosztályából, és a lift helyett a lépcsőt használta. A földszinten nem a hall felé, hanem a hátsó folyosó és a vészkijárat felé vette az irányt. Kinyitotta félig a vészkijárati ajtót, lábával kitámasztotta. Elővette Emerson névjegykártyáját, félbetépte, majd az üres felét négyrét hajtogatta. Hüvelykujjával benyomta a zár nyelvét, és az összehajtogatott névjegykártyát ékként beillesztette. Ezután óvatosan behúzta az ajtót, majd kilépett az utcára, és észak felé vette az irányt. A járda zsúfolt volt, és az utakon is kezdett beállni a forgalom. Normális tempóban lépkedett, testmagasságát kihasználva folyamatosan pásztázta a környéket, megpillant-e valahol egy járőrkocsit vagy sarki rendőrt. Még mindig meleg volt, de valahonnan már érződött a fronthatás. Érződött a légkörben a növekvő légnyomás, az orrába bekúszott a nedves föld és a műtrágya szaga.

A felüljárós sztrádaszakaszhoz ért, ahol nyugat felé fordult. A cölöpökre emelt autóút tizenkét méter magasan kanyarodott. Alatta rendetlen parkolóhelyek, tele szeméttel, hulladékkal, építési törmelékkel. Elhaladt a fekete üvegtorony mögött, és követte a levegőben ívelő autópálya kanyarulatát a könyvtárépület mögé. Hirtelen megállt, és a cipőjével kezdett bajlódni, mintha egy kavics ment volna a talpa alá. Ahogy lehajolt, a karja alatt visszanézett, de nem látott senkit. Nem követték.

Továbbment. A könyvtár után a plázától keletre megállt egy pillanatra annál a pontnál, amely fölött egy nappal korábban Helen Rodinnal leálltak a sztráda csíkkal megjelölt háromszögében, és ahol James Barrnak is parkolnia kellett volna pénteken. Tizenkét méterrel lejjebb más volt természetesen a látvány, de a geometria ugyanaz. Látta a hervadt virágokat a medence déli falánál. Azon túl a toborzóiroda épületét. Egyesével, kettesével léptek ki az emberek az ajtón. Az órájára nézett. Tíz perc múlva öt.

Továbbment, egészen a First Street legészakabbra fekvő háztömbjéig. Megkerült egy tömböt dél felé, majd hármat keleti irányba, s így nyugati oldalról közelítette meg a parkolóházat. Felment a bejárati rámpán, és felfedezte a biztonsági kamera lencséjét. Egy lapos, fekete dobozra volt rászerelve a koszos lencse, két betongerenda magasan fekvő találkozási pontjánál. Integetett felé. Túl magasan volt – ideális elhelyezés. Ha alacsonyabbra helyezik, a kamera másfél napig se tartott volna.

Felment a rámpán a második szintig. Északkeleti irányba tartott, a legtávolabbi sarok felé. A garázs csendes volt és nyugodt, jóllehet teljesen megtelt. A James Barr által használt helyen is állt egy kocsi. Nincs helye érzelemnek egy nagyvárosi parkoló forgatagában. Tiszteletadásnak meg pláne nincs.

A régi és az új parkolóház közötti határvonalat háromszoros szalagkorláttal jelölték az oszlopok között. A sárga-fekete építőipari szalagok – Figyelem, építési terület! – fölött a rendőrség kék-fehér új szalagjai – Hatóságilag lezárt terület, belépni tilos! Reacher egyszerűen megemelte a szalagokat, és átbújt alattuk. Még csak le se kellett térdelnie. Nem kellett a nadrágját bepiszkítania, nem kellett szövetdarabokat a helyszínen hagynia. Még úgy sem, hogy ő maga tizenöt centivel magasabb, mint Barr, és a zárószalagok tizenöt centivel alacsonyabban húzódtak, mint amikor Barr itt járt. Ez a fickó tehát szó szerint mindent megtett azért, hogy annyi nyomot hagyjon maga után, amennyit csak lehetséges.

Reacher ment tovább a félhomályban. Az új építmény téglalap alakú: talán negyven méter lehet déltől észak félé, és száz méter keletről nyugatra. Ami azt jelenti, hogy harmincöt lépést kell megtennie, amíg az új északkeleti sarokba ér. Két méterre a peremfaltól megállt, és lenézett jobb felé. Tökéletes kilátás. Nem kell az oszlopnak támaszkodni. Nem szükséges a hátát az oszlopnak dörzsölnie, mint egy lónak a nyári mezőn.

Állt, és figyelt. Egyre többen jöttek ki az irodaházból. Voltak, akik megálltak, és cigarettára gyújtottak. Mások nyugat felé indultak, volt, aki lassan, volt aki tempósabban. Mindannyian megkerülték a medence északi végét. Senki nem ment arra, amerre Barr áldozatai.

Az emlékezés virágai mindenkit elbátortalanítottak. Éppen ezért nehéz volt megítélni, hogy a pénteki helyszín egészen pontosan hogyan nézhetett ki. Nehéz, de nem lehetetlen. Reacher figyelte az embereket, próbálta felmérni a mozgási sebességüket. Alighanem lassan léphettek be a fal melletti szűkületbe, ahol csak egyesével tudtak haladni pénteken. Lassan, de nem túlságosan lassan. És közel voltak. A mérsékelt tempó és a közelség együtt megnehezítette a feladatot. Alapelv a nagy távolságú fegyverhasználat. Ha egy madár százméternyire tőled repül el az égen, könnyebb eltalálnod, mintha ugyanaz a madár ugyanazzal a sebességgel, közvetlenül az orrod előtt húz el. Ugyanaz a madár ugyanazzal a sebességgel tőled hat lépésre leszedhetetlen célpont.

Reacher nézte az embereket, amint jobbról balra áramlanak. Egyik szemét lehunyta, kinyújtotta a karját, és az ujjával célzott. Klikk, klikk-klikk, klikk-klikk-klikk. Hat célzott lövés. Négy másodperc. Gyors. Kemény geometria. Feszültség, könnyű észrevehetőség, sebezhetőség.

Hat lövés, beleértve a szándékos hibát.

Kivételes teljesítmény.

Ezek nem felejtenek.

Leejtette a karját. Hideg volt a homályban. Megborzongott. Dohos, nyirkos volt a levegő, mészszagú. Kuvaitban forróság volt. A levegő szikrázott, és tele volt az égett por és a sivatagi homok szagával. Reacher állt a parkolóházban, és izzadt. Az utca vakított odalent. Gyilkosan. Mint egy fölfűtött kemence.

Kuvaiti forróság.

Ott négy lövés.

Itt hat lövés.

Reacher állt, és nézte az irodaépületből kijövő embereket. Sokan voltak, Tízen, tizenketten, tizenöten, húszan. Elfordultak, észak felé tettek egy kitérőt, aztán újra irányt változtattak nyugat felé, és áthaladtak a medence és az NBC gránit cégtáblája között. Elegendő teret hagytak egymásnak. De ha a fal és a medence közötti szűk átjárón haladtak volna át, akkor értelemszerűen összezsúfolódnak.

Sokan vannak.

Hat lövés, négy másodperc alatt.

Reacher olyan alakot keresett, aki nem mozog. Nem látott ilyet.

Se zsarut, se öregembert ódivatú öltönyben. Megfordult, és visszament ugyanazon az úton. Fölemelte újra a szalagot, átbújt alatta, és lement a rámpán. Az utcán nyugat felé fordult, a sztráda hídja felé. A könyvtár felé haladt.

Belépett az előcsarnokba, és odament a nyilvános telefonhoz. Elővette a nadrágzsebéből a szalvétát, és fölhívta Helen Rodin mobilját. Helen az ötödik csöngetésre vette fel. Reacher látta maga előtt, ahogy a nő kotorászik a táskájában, ráhunyorog a kijelzőre, matat a nyomógombokon.

– Egyedül van? – kérdezte Reacher.

– Reacher?

– Igen – mondta. – Egyedül van?

– Igen – mondta Helen. – De maga elég nagy bajban van.

– Kitől tudja?

– Apámtól.

– Hisz neki?

– Nem.

– Fölmegyek magához.

– Van egy zsaru a hallban.

– Gondoltam. A garázson át megyek.

Reacher letette a telefont, kiment az utcára, át a sztráda hídja alatt. Közben folyamatosan figyelt, nehogy egy rendőr kiszúrhassa. Egyenesen lement a garázsba, elhaladt az NBC közvetítő-kocsijai mellett, látta a Mustangot, amelyről azt gondolta, hogy Ann Yannié lehet, és odaért a lifthez. Megnyomta a gombot, és várt. Az órájára nézett: öt harminc. A legtöbben most hagyják el az épületet. A lefelé jövő lift biztos, hogy megáll a földszinten, az előcsarnok szintjén. De a fölfelé menő talán nem. Legalábbis remélte.

Megjött a lift, hárman szálltak ki belőle. Reacher belépett. Megnyomta a négyes gombot. A lift elindult fölfelé, majd megállt. A hallnál. Az ajtók szétnyíltak, mint egy színházi függöny. Ott állt a zsaru, két lépésre Reachertől. Kifelé nézett. Terpeszben állt, csípőre tett kézzel. Olyan közel volt, hogy Reacher szinte meg is érinthette volna. Egy férfi lépett be a liftbe. Nem szólt semmit. Csak bólintott, ahogy az együtt liftezők üdvözlik egymást, kurtán, visszafogottan. Reacher visszabólintott. A fickó a hetest nyomta meg. Az ajtó még mindig nyitva állt. A kopó az utcát figyelte. Az új fickó megint megnyomta a gombot.

A zsaru megmozdult. Hátracsúsztatta a fején a sapkáját, és ujjaival megvakargatta a fejbőrét. Az ajtók bezáródtak. A lift elindult felfelé.

Reacher kiszállt a negyediken, átnyomakodott egy hazafelé induló kisebb csoporton. Helen Rodin nyitva hagyta az irodája ajtaját. Várta őt. Reacher belépett, Helen becsukta mögötte az ajtót. Rövid, fekete szoknyát viselt fehér blúzzal. Fiatalnak látszott, mint egy iskolás lány. És aggodalmasnak, mint egy gondokkal küzdő ember.

– Át kellene adnom magát – mondta.

– De maga nem tesz ilyet – mondta Reacher.

– Nem – mondta Helen. – Kötelességem lenne, de nem teszem.

– Igazság szerint megkedveltem azt a lányt – mondta Reacher. –  Aranyos kiscsaj volt.

– Csapdába csalta magát.

– Nem lett semmi bajom.

– Valaki nem szerette azt a lányt.

– Nem tudhatjuk. Ez nem szeretet kérdése, ő volt éppen kéznél. Ennyi az egész. Eszköznek használták.

– A bábjátékos tényleg nagyon nem akarja magát itt.

Reacher bólintott. – Ez rohadtul igaz. De a fickó most kicseszett magával, mert ezek után egészen biztos, hogy nem szabadul meg tőlem. Maradok, és ezt éppen ő garantálta.

– Biztonságos ez?

– Eléggé biztonságos. De ez a dolog, ami a lánnyal történt, kissé megköti a kezemet. Úgyhogy a munka dandárja most magára vár.

Helen bevezette Reachert a belső irodába. Az ügyvédnő leült az íróasztalához. Reacher nem ment az ablak közelébe. A padlóra ült le, és a hátát a falnak támasztotta.

– Már elkezdtem a munkát – mondta Helen. Beszéltem Rosemaryval és Barr szomszédaival is. Aztán visszamentem a kórházba. Azt hiszem, egy Charlie nevű fickót kell megtalálnunk. Alacsony ürge, fekete tüskehajjal. A fegyverek érdeklik. Az az érzésem, hogy bujkál a fickó. Nem lesz könnyű megtalálni.

– Mióta van a színen?

– Öt vagy hat éve. Ő az egyetlen hosszabb ideje meglevő, néven nevezhető barát, akiről tudunk. És az egyetlen, akiről Barr beszélt.

Reacher ismét bólintott. – Ez beleillik a képbe.

– És Barr nem ismeri Jeb Olivert, és soha nem használt drogot.

– Elhiszi neki?

– Igen, elhiszem – mondta Helen. – Komolyan, E pillanatban mindent elhiszek, amit mond. Tizennégy éven át teljesen átalakította az életét, és most nem tudja elhinni, hogy visszazuhant. Azt hiszem, ugyanúgy fel van dúlva, mint mindenki más.

– Kivéve az áldozatokat.

– Várjunk egy kicsit, Reacher! Valami hátborzongató dolog zajlik itt a háttérben.

– Ez a Charlie nevű fickó tud a kuvaiti ügyről?

– Barr nem volt hajlandó beszélni erről. De azt hiszem, igen.

– Hol lakik?

– Barr nem tudja.

– Nem tudja?

– Csak lófrál a pasas. Néha felbukkan. Ahogy mondtam, nem lesz könnyű megtalálni.

Reacher a falat nézve hallgatott.

– Beszélt Eileen Huttonnal? – kérdezte Helen.

– Nem jelent veszélyt. A hadsereg továbbra is őrzi a titkot.

– Megtalálta a fickót, aki követte magát?

– Nem – mondta Reacher. – Azóta nem láttam. Alighanem visszarendelték.

– Akkor hát semmire se jutottunk.

– Épp ellenkezőleg. Nagyon is messzire jutottunk. Most kezd kibontakozni előttünk az ügy. Most már van előttünk legalább négy fickó. Az egyik az öreg szivar, a szögletes öltönyben. A másik a Charlie nevű fickó. A harmadik egy erős fiú, aki nagydarab és balkezes.

– Ez hogy jön a képbe?

– Ő ölte meg a lányt tegnap éjjel. Az öreg fószer túl öreg ehhez, Charlie pedig úgy fest, túl kicsi. És az ütésnyom balkezes ütésről tanúskodik.

– És a negyedik lenne a bábjátékos.

Reacher bólintott. – Aki valahol a háttérből irányítja a dolgokat, és húzogatja a zsinegeket.

– De hogyan találjuk meg őt? Ahogyan visszarendelte az öreget, aki magát követte, ugyanúgy, feltételezhetjük, hogy Chariie-t is visszavonta. Lapulnak, mint szar a fűben.

– Van egy másik megközelítési útvonal is. Méghozzá jó széles.

– Hol?

– Nem vettünk észre egy egészen nyilvánvaló dolgot – mondta Reacher. – Úgy is mondhatnám, rossz végén vizsgáltuk a flintát. Csak azt néztük, hogy ki lőtt vele.

– Mit kellett volna tennünk?

– Jobban használni az eszünket.

– Éspedig?

– James Barr négyszer lőtt Kuvait Cityben. Itt pedig hatszor.

– Oké – mondta Helen. – itt két golyóval többet lőtt ki. És?

– Csakhogy ez nem így van – mondta Reacher. – Legalábbis, ha más szemszögből vizsgáljuk a dolgot. Akkor ugyanis arra az eredményre jutunk, hogy itt valójában négy lövéssel kevesebbet adott le.

– Ez nevetséges. A hat pont kettővel több, mint négy. És nem néggyel kevesebb.

– Kuvait City nagyon meleg hely. Déltájban elviselhetetlen a hőség. Az ember bekattan, ha ilyenkor megy ki az utcára. Ezért az utcák többnyire üresek.

– És?

– És Kuvait Cityben James Barr legyilkolt minden emberi lényt, aki az adott pillanatban a szeme elé került. Egy, kettő, három, négy, és kész, a játéknak vége. Az utca teljesen üres volt, kivéve a mi négy emberünket. Ez a négy fickó volt csak olyan marha, hogy kimenjen a hőségbe. És Barr mindegyiket elintézte. Lesöpörte az asztalt. Akkor logikusnak tűnt számomra. A rózsaszín permetet akarta látni. Szöget ütött a fejemben, hogy megelégedhetett volna eggyel is, hiszen attól is kielégülhet, de nem így történt. És akkor támadt az az érzésem, hogy a fickó addig lő, amíg célpontot lát maga előtt. Amíg ki nem üríti a tárat. Kuvait Cityben ez történt. Csak akkor hagyta abba, amikor a célpontok elfogytak.

Helen Rodin nem szólt semmit.

– Itt viszont nem fogytak el a célpontok – folytatta Reacher. – Legalább tucatnyi embernek kellett lennie az adott pillanatban a fal és a medence közötti szűkületben. Vagy tizenötnek. De tíznél többnek, az biztos. És tízes tár volt nála. De a hatodik lövés után leállt. Egyszerűen abbahagyta. Négy lőszert bennhagyott a fegyverben. Mindez szépen föl van sorolva Bellantonio hivatalos kimutatásában. És én erről beszélek. Kuvait Cityben annyit lőtt, amennyit csak lehetett, itt viszont néggyel kevesebbet. Ami egészen más lélektani helyzetre utal. Itt nem akarta lesöpörni az asztalt. Vajon miért nem?

– Mert sietett.

– Öntöltő fegyvere volt. Az üzenetrögzítőn hat lövés hallatszik négy másodperc alatt. Ami azt jelenti, hogy tíz kilövéséhez mindössze hét másodpercre lett volna szüksége. Három másodperc semmit se számított volna neki.

Helen erre nem tudott mit mondani.

– Megkérdeztem tőle – folytatta Reacher. – Amikor bent voltam nála a kórházban. Megkérdeztem, hogyan hajtaná végre, elméletileg. Mintha csak egy felderítő eligazításon lenne. Elgondolkodott rajta. Ismeri a környéket. Azt mondta, hogy a sztrádán parkolna le. A könyvtár mögött. És azt mondta, hogy lehúzná az ablakot, és kiürítené a tárat.

Helen hallgatott.

– De nem ürítette ki a tárat – folytatta Reacher. – Hat lövés után abbahagyta. Egyszerűen leállt. Hidegen, higgadtan. Ami az egész dolog kinézetét megváltoztatja. Ezúttal nem egy olyan őrültről van szó, akinek feltett szándéka, hogy a várost terrorizálja. Nem a vérontás élvezetéért tette. És nem véletlenszerűen, Helen! Nem hisztérikusan. Hanem speciális, behatárolt, koherens célzattal. Ami megfordítja a látószöget. Ezt fel kellett volna ismernünk. Látnunk kellett volna, hogy az egész az áldozatokról szól, és nem a tettesről. Ezek nem egyszerűen peches emberek voltak, akik rosszkor, rossz helyen tartózkodtak.

– Célpontok voltak? – kérdezte Helen.

– Méghozzá gondosan kiválogatva – felelte Reacher. – És abban a pillanatban, ahogy elterültek, Barr összepakolt, és távozott. Négy megmaradt lövedékkel. Egy kaotikusan hisztérikus jelenet nem így végződött volna. Addig húzta volna a ravaszt, amíg ki nem üríti a tárat. Szóval ez nem afféle szadisztikus dáridó volt. Hanem kitervelt merénylet.

Mindketten hallgattak egy darabig.

– Meg kell néznünk, kik az áldozatok – szólalt meg végül Reacher. – És azt is meg kell tudnunk, ki akarhatta a halálukat. Csak ez vezethet el minket oda, ahová el akarunk jutni.

Helen Rodin nem mozdult.

– És mindezt gyorsan kell tennünk – mondta Reacher. – Nekem ugyanis nincs sok időm, és az elmúlt három napot lényegében azzal fecséreltük el, hogy fordítva ültünk a lovon.

A fáradt arcú, harmincéves orvos a megyei kórház hatodik emeletén éppen befejezte a délutáni vizitjét. James Barrt utoljára hagyta. Részint, mert nem számított drámai változásra az állapotában, részint pedig azért, mert nem érdekelte a sorsa. Beteg tolvajokat és szélhámosokat gyógyítgatni se nagy öröm, de egy tömeggyilkost ápolni, az mégiscsak abszurdum. Kétszeresen is az, hiszen ahogy Barr talpra áll, máris visszafektetik és leszíjazzák, hogy néhány orvoskolléga átküldje őt a másvilágra.

De hát etikai kötelezettségek is vannak a világon. Sajnos, úgyhogy az orvos kényszeredetten ugyan, de bement Barr szobájába, és megnézte a kórlapját. Elővette a tollát. Rápillantott a gépekre. Aztán a betegre, aki ébren volt. Mozgatta a szemeit.

Éber, írta be az orvos.

– Elégedett? – kérdezte.

– Nem igazán – mondta Barr.

Kommunikál, írta be az orvos.

Barr jobb kezén a bilincs enyhén zörgette az ágyvasat. Jobb keze remegett, és a mutató- és hüvelykujja állandó mozgásban volt, mintha egy képzeletbeli viaszgolyót gyúrogatna.

– Ezt hagyja abba! – mondta az orvos.

– Mit hagyjak abba?

– A kezével.

– Nem tudom.

– Ez új dolog?

– Egy vagy két éve van.

– Nem csak amióta magához tért?

– Nem.

Az orvos ránézett megint a kórlapra. Életkora: negyvenegy.

– Iszik? – kérdezte.

– Nem igazán – mondta Barr. – Néha pár kortyot, az segít elaludni.

Az orvos természetesen egy szót se hitt neki, és belelapozott a májfunkciós tesztjébe, amely nem jelzett kóros elváltozást. Nem iszákos, tehát nem alkoholista.

– Volt mostanában orvosnál? – kérdezte.

– Nincs biztosításom – mondta Barr.

– Zsibbadás a végtagokban?

– Egy kicsit, igen.

– A másik kezénél is jelentkezik?

– Néha.

Az orvos megint elővette a tollát, és a kórlap aljára írta: „megfigyelt remegés a jobb kézen, nem poszttraumás, primer diagnózis szerint alkohol valószínűtlen, merevség a végtagokban, esetleg PA, korai stádiumban?”

– Mi bajom van? – kérdezte Barr.

– Pofa be! – mondta az orvos, majd dolga végeztével visszacsatolta a kórlapot, és kiment a szobából.

Helen Rodin végignézte az ügyészségtől megkapott kartonokat, és kiemelte a James Barr elleni vádpontokat részletező iratot. Indiana állam törvényének számos technikai jellegű megsértése mellett a hivatalos dokumentum ötrendbeli emberölés vádját tartalmazta, és felsorolta az áldozatok nevét, nemét, életkorát, címét és foglalkozását. Helen végigszaladt a listán, és ujjával követte a cím és a foglalkozás oszlopait.

– Nem látok semmi szembetűnő kapcsolatot – mondta.

– Nem úgy gondoltam, hogy mindegyikük célszemély lett volna – mondta Reacher. – Valószínűleg csak az egyikük. Legfeljebb ketten. A többi csak porhintés. Ámokfutásnak álcázott merénylet. Ez a feltevésem.

– Hozzálátok a munkához – mondta Helen.

– Holnap találkozunk – mondta Reacher.

A tűzlépcsőt használta a lift helyett, és észrevétlenül visszajutott a garázsba. Föllopakodott a rámpára, aztán át az úton, megint az autópálya hídja alá. A láthatatlan ember… Élet az árnyékos oldalon. Elvigyorodott. Aztán megállt.

Úgy döntött, keres egy nyilvános telefont Talált is egyet egy Martha nevű kis zöldséges bolt oldalában, két sarokkal északra attól az olcsó üzlettől, ahol felruházkodott. A zöldséges bódé egy széles útra nézett, amelyet részben parkolónak használtak. Öt rézsútos parkolóhely volt fölfestve, mindegyiken állt egy kocsi. Mögötte magas téglafal, üvegcserepekkel a tetején. Az utca kilencven fokban elfordult a zöldséges bolt mögé. Reacher úgy vélte, hogy azután újra elfordulhat valamerre, és úgy vezet ki a következő háztömbhöz déli irányba.

Elég biztonságos, gondolta.

Elővette Emerson félbetépett névjegykártyáját a zsebéből. A mobilszámot választotta. Tárcsázott. Vállával a falnak támaszkodott, és figyelte az utca mindkét végét, s közben hallgatta, hogy a vonal túlsó végén kicsöng a telefon.

– Igen? – szólt bele Emerson.

– Egyet találhat, ki vagyok! – mondta Reacher.

– Reacher?

– Bingó.

– Hol van?

– Még a városban.

– Hol?

– Nem messze.

– Tudja, hogy keressük magát, igaz?

– Hallottam.

– Hát akkor legjobban teszi, ha feladja magát.

– Nem hinném.

– Akkor is megtaláljuk – mondta Emerson.

– Gondolja?

– Könnyű lesz.

– Hallott már egy Franklin nevű fickóról?

– Természetesen.

– Kérdezze meg tőle, mennyire könnyű.

– Az más volt. Maga akkor nem itt volt.

– Voltak a motelben, ugye?

A vonal túlsó végén csend. Emerson nem válaszolt.

– Tartsa ott az embereit! – mondta Reacher. – Lehet, hogy visszamegyek. Másfelől viszont lehet, hogy mégsem.

– Megtaláljuk!

– Semmi esély, Nem elég jók hozzá.

– Lehet, hogy lenyomozzuk a hívását.

– Megkímélem magukat ettől a fáradtságtól. Egy Martha nevű zöldséges bolt mellett állok.

– Jobban tenné, ha bejönne hozzánk. Még megfázik.

– Alkut ajánlok – mondta Reacher. – Találja meg, ki helyezte el a forgalomterelő kúpot a garázsban, és akkor meggondolom, hogy esetleg bemegyek.

– Barr tette oda.

– Maga is tudja, hogy nem. A kocsija nincs rajta a videoszalagon.

– Mert egy másik járművet használt.

– Nincs másik járműve.

– Kölcsönkért egyet.

– Egy barátjától? – kérdezte Reacher. – Lehet. De az is lehet, hogy a barátja tette oda a terelőt. Bárhogy is volt, találja meg ezt a barátot, és akkor meggondolom, hogy bemegyek-e magukhoz.

– Több száz kocsi van azokon a videoszalagokon.

– Megkapta a forrásokat – mondta Reacher.

– Nem alkuszom – mondta Emerson.

– A neve, azt hiszem, Charlie – mondta Reacher. – Alacsony fickó, fekete tüskehajjal.

– Nem alkuszom – ismételte Emerson.

– Nem én öltem meg a lányt – mondta Reacher.

– Mondja maga.

– Kedveltem őt.

– Mindjárt elsírom magam.

– És azt maga is tudja, hogy tegnap éjjel már nem a Metropole-ban voltam.

– Ezért intézte el őt éppen ott.

– És nem vagyok balkezes.

– Ezt nem értem.

– Mondja el Bellantoniónak, hátha ő elmagyarázza magának.

– Elkapjuk magát, Reacher! – mondta Emerson.

– Soha! – mondta Reacher. – Ez még senkinek sem sikerült.

És ezzel letette a telefont. Átment az úton, észak felé osont egy fél háztömbnyit, elrejtőzött egy használaton kívüli útterelő betontömb mögött egy üres parkolóban. Várt. Hat perccel később két járőrkocsi tűnt fel Martha zöldséges boltjánál. A piros lámpáik villogtak, de szirénát nem használtak. Négy zsaru ugrott ki. Kettő bement a boltba, kettő pedig kereste a telefont. Reacher figyelte, ahogy kisvártatva újra összegyűlnek a járdán. Figyelte, ahogy minden oldalról megkerülik a sarkokat. Figyelte, ahogy beismerik a vereségüket. Látta, amint egyikük előveszi a rádió adóvevőjét, és jelenti a helyzetet. A testbeszéde mindent elárult. Kifelé fordított tenyerek, vállrándítások. Aztán a beszélgetés véget ért, és Reacher kelet felé osont, vissza a Marriottba.

A Zecnek mindkét kezén egy-egy ujja, illetve hüvelykujja maradt. A jobb kezén fagyás következtében a mutatóujjának csak a csonkja feketéllett. Egykoron egy teljes hetet töltött a szabadban, a borzalmas fagyban a hajdani Vörös Hadsereg köpenyét viselve. A köpeny előző tulajdonosának övre csatolt kulacsa kidörzsölte a gúnya jobb zsebét. Ilyen triviális dolgokon múlik olykor a túlélés. A Zec bal keze akkor megmenekült, jobb keze azonban nem, amelyről lefagytak az ujjai.

A bal kezén megmaradt a mutatóujj. A hiányzó többiből kettőt egy szadista amputált, kerti nyesőollóval. A harmadikat maga a Zec vágta le, egy élesre köszörült kanállal a munkatáborban, mert így nyomorékká nyilvánították, s ez még mindig nagyobb esélyt adott a túlélésre, mint a rabszolgamunka.

Csonkolt kezek. Két szuvenír a sok közül azokból az időkből. Nem foglalkozott vele túl sokat, de a modern életet eléggé megnehezítik az efféle fogyatékosságok. A mobiltelefon például olyan átkozottul kicsi. Linsky telefonszáma például tíz számjegyből állt, de a Zec addig sosem tartott meg egy mobilt, hogy érdemes legyen számokat táplálni a memóriájába, őrültség lett volna.

Végül csak megbirkózott a számokkal, és lenyomta a hívásgombot is a bal keze kisujjával. Aztán átpasszolta a készüléket a jobb tenyerébe, és a füléhez tartotta. Nem kellett túl közel szorítania, így is remekül hallott, ami önmagában is csodaszámba ment.

– Igen? – mondta Linsky.

– Nem találják – mondta a Zec. – Nem kellett volna leállíttatnom a megfigyelését. Az én hibám.

– Hol keresték?

– Mindenfelé. Előző éjjel a motelben szállt meg. Már odatelepültek, de szerintem nem fog visszamenni. Az ügyvédi irodához is küldtek egy embert. Amúgy sötétben tapogatóznak.

– Én most mit tegyek?

– Azt akarom, hogy találd meg. Használd Chenkót és Vladimírt. És Raskint is odaküldöm. Működjetek együtt. Találjátok meg még ma éjjel, és azonnal jelentést kérek.

Reacher megállt két sarokra a Marriott-tól. Pontosan tudta, mit fog tenni Emerson. Belelátott a rendőr fejébe, ő maga is ugyanezt csinálta, tizenhárom éven át. Emerson először is összeállított egy listát: gyakran látogatott helyek, társaságok. A frekventált helyek kategóriájában most az éttermek kívánkoznak az első helyre. Kocsikat küld majd mindenhová, beleértve a kávézókat és a Helen Rodin által kedvelt salátabárt, meg persze a sportbárt is. Ezután számba veszi a feltételezhető társaságot, amely ezúttal alighanem Helen Rodinra korlátozódik Emerson fejében. Fölküldi a rendőrt az üvegtorony halljából a negyedikre, és bekopogtat az ügyvédi iroda ajtaján. Aztán persze Eileen Huttont se felejti el. Éppen ezért állt meg Reacher két háztömbnyire a hoteltől. Körbekémlelt, hogy keressen egy rejtekhelyet. Egy cipőbolt mögött talált egy embermagasságú téglafallal három oldalról védett hulladéklerakót, alumíniumkonténerrel, innen jól szemmel lehet tartani a Marriott főbejáratát. A hely korántsem volt kellemetlen. A konténerből cipős dobozok és új cipők szaga áradt. A legjobb szagú szemétlerakó, amivel valaha is találkozott. Mindenesetre jobb, mintha egy halas stand mögé bújt volna…

Úgy számolt, ha Emerson hatékonyan dolgozik, akkor legfeljebb harminc percet kell várnia. Ha nagyon hatékony, akkor húszat. Az átlagos zsarusebesség egy óra körül lenne. Nekidőlt a konténernek, és eltűnődött. Nem volt még késő, de az utcák már elcsendesedtek. Kevés járókelő volt. Reacher figyelt és várt. Aztán a friss bőr szaga elterelte a figyelmét. Valamikor nem ártana benézni ide a boltba, és venni egy új cipőt. Vizsgálgatta az elnyűtt bakancsát. Vékony talpak, könnyű viselet, túlságosan is könnyű. Miamiban megfelelt, itt azonban nem a legalkalmasabb. Meg aztán a jövőre sem árt gondolni. Maga elé nézett, összerakta a lábait, majd az egyiket előrenyújtotta. Megállt. Aztán ugyanezt a műveletet a másik lábával is elvégezte. Megint megállt, mintha jéggé dermedt volna. Megint maga elé nézett, és valami motoszkálni kezdett az agyában. Valami, ami Bellantonio bizonyítékaival kapcsolatos. És azzal a több száz oldalnyi kinyomtatott anyaggal.

Fölnézett, mert a szeme sarkából mozgást érzékelt a Marriott főbejárata körül. Egy járőrkocsi tetejét pillantotta meg. Két zsaru szállt ki a kocsiból. Reacher az órájára nézett. Huszonhárom perc. Elmosolyodott. Emerson elég jó, de azért nem világbajnok. A kopók bementek a szállodába. Most úgy öt percet elidőznek a recepciónál. Az alkalmazott gondolkodás nélkül be fogja mondani Hutton szobaszámát. A szállodai személyzet ezekben a kisvárosokban nem éppen az adatvédelmi biztos hadserege. No persze a vendég másnap mindig távozik, a helyi rendőrség viszont marad.

A kopók tehát fölmennek Hutton szobájához. Bekopognak. Hutton beengedi őket. Nincs rejtegetnivalója. A zsaruk körbeszimatolnak, majd távoznak. Maximum tíz perc, elejétől a végéig.

Reacher megint az órájára nézett, és várt.

A zsaruk nyolc percet töltöttek odabent. Kilépve megálltak a főbejárat előtt, kicsiny figuráknak látszottak ebből a távolságból. Egyikük elővette a rádió adó-vevőjét, jelentette a negatív eredményt, és várta a következő helyszínre szóló utasítást. A következő valószínűsíthető tartózkodási helyet. A következő feltételezhető személyes kapcsolatot. Tiszta rutin az egész. Vidám estét, fiúk, gondolta Reacher. Mert nekem az lesz. Arra mérget vehettek. Figyelte, amíg elhúznak, s óvatosságból várt még egy percet. Aztán előlépett a téglafal mögül, és elindult Eileen Huttonhoz.

Grigor Linsky a kocsijában várakozott, egy szupermarket parkolójában, egy nagy plakáttal szemben, mely olcsó marhahúst reklámozott. Régi és romlott, gondolta Linsky. És tele van tartósítószerrel. Olyasfajta dolgok ezek, amikért a Zec és én annak idején ölni voltunk képesek, csak hogy ehessünk valamit. Ölni, szó szerint. A Zeckel együtt átélt élményekben nem volt semmi méltóság vagy kellem. Abban a helyzetben, aki tisztességgel és jóindulattal viseltetett mások iránt, az meghalt. De a Zec és Linsky túlélték, mint a csatornapatkányok. Gátlástalanul küzdöttek, tíz körömmel harcoltak, az erősebbet elárulták, a gyengébbet kihasználták, és eltaposták.

És tanultak. Ami egyszer bevált, az máskor is működik.

Linsky a visszapillantó tükörben látta, hogy Raskin kocsija közelít. Raskin egy Lincoln Town típusú fekete, koszos, lepusztult vén csatahajóval közlekedett. Közvetlenül Linsky kocsija mögött parkolt le, majd kiszállt a kocsiból. Raskin pontosan annak nézett ki, ami: másodosztályú moszkvai gengszternek. Szögletes alak, lapos arc, olcsó bőrdzseki, kidülledt szemek. Negyvenegynéhány éves volt. Buta ember, de túlélte a Vörös Hadsereg utolsó nagy kalandját Afganisztánban, ami azért jelent valamit. Sokan, nagyon sokan, akik Raskinnál okosabbak voltak, soha nem tértek vissza onnan. Raskin tehát túlélő, és ez a Zec szemében minden másnál többet mondó minősítés volt.

Raskin kinyitotta a hátsó ajtót, és beült Linsky mögé. Nem szólt semmit. Csak átnyújtotta az Emerson-féle körözési plakát négy példányát. A Zec küldte. Hogy a Zec ezt honnan tudta beszerezni – rejtély. De Linsky hozzá volt szokva az efféle rejtélyekhez. A plakátok elég jó minőségűek voltak. A hasonlóság szembetűnő. A célnak tökéletesen megfelel.

– Köszönöm – mondta Linsky udvariasan.

Chenko és Vladimír két perccel később bukkantak fel, Chenko Cadillacjével. Chenko vezetett, mint mindig. Raskin Lincolnja mögé álltak. Jack Reacher temetési konvoja. Linsky mosolygott magában. Chenko és Vladimír kiszálltak a kocsiból, és előrejöttek. Egyikük kicsi és sötét, a másik nagydarab, fehér bőrű és szőke. Beszálltak Linsky kocsijába, Chenko előreült, Vladimír hátra, Raskin mellé. Az óramutató járása szerint tehát ez volt a sorrend: Linsky a vezető ülésen, mellette Chenko, majd Vladimír és Raskin hátul. A rang szerinti helyes sorrend, ösztönös engedelmességgel. Linsky elégedetten elmosolyodott, és kiosztotta a posztereket Egyet megtartott magának, noha nem volt rá szüksége. Többször is látta már Jack Reachert.

– Újra kezdjük az egészet – mondta. – Az elejétől. Okkal feltételezhetjük, hogy a rendőrség elcseszett valamit.

Reacher benyomta a vészkijárati ajtót, a zár nyelvéből kihúzta a kartonéket, és zsebre tette. Belépett, és hagyta, hogy az ajtó becsapódjon maga mögött. A hátsó folyosón elment a felvonóig, majd felliftezett a harmadikra. Bekopogott Hutton ajtaján. Egy mondat motoszkált a fejében Jack Nicholson valamelyik régi filmjéből, amelyben valami lökött ezredest játszott a haditengerészettől. „Nincs jobb éjszakai muri, mint egy olyan nővel lenni, akinek reggel szalutálnod kell.”

Hutton csak kisvártatva nyitott ajtót. Alighanem ledőlt egy kicsit, miután megszabadult a kopóktól, gondolta Reacher. Bizonyára nem számított rá, hogy ilyen hamar zavarni fogják újra. De az ajtó végül kinyílt, és ott állt a nő. Köpenyben, frissen lezuhanyozva. Hátulról fényudvar ragyogta be a hajkoronáját. A folyosó sötét volt, a szoba meleg és hívogató.

– Szóval visszajöttél – mondta Hutton.

– Azt hitted, hogy nem fogok?

Reacher belépett a lakosztályba, és a nő becsukta utána az ajtót

– A zsaruk most mentek el – mondta Hutton.

– Tudom – felelte Reacher. – Végig figyeltem őket.

– Honnan?

– Egy szemétdombról, két sarokkal arrébb.

– Meg akarsz mosakodni?

– Nagyon tiszta szemétdomb volt. Egy cipőbolt mögött.

– Menjünk el vacsorázni?

– Inkább a szobaszervizt választanám – mondta Reacher. – Nem akarok a kelleténél többet sétálni odakint.

– Rendben – mondta Hutton. – Megértem. Akkor hát szobaszerviz.

– De még ne!

– Öltözzek föl?

– Még ne!

A nő várt egy pillanatig.

– Miért ne? – kérdezte aztán.

– Befejezetlen ügy – mondta Reacher.

Hutton nem szólt semmit.

– Jó, hogy újra látlak – mondta Reacher.

– Alig három órája váltunk el.

– Úgy értem, hogy ma. Egészében. Szóval, olyan hosszú idő után.

Közelebb lépett, és a nő arcát két tenyere közé vette. Ujjaival a hajfürtökkel játszadozott, hüvelykujjával végigkövette gyengéden az arc szelíd hajlatait.

– Szabad ilyet tennünk? – kérdezte Hutton.

– Nem akarod?

– Tizennégy év eltelt.

– Olyan, mint a biciklizés. Nem lehet elfelejteni.

– Gondolod, hogy ugyanolyan jó lesz?

– Még annál is jobb.

– Mennyivel jobb?

– Mindig jók voltunk együtt – mondta Reacher. – Nem igaz?

A nő hosszan hallgatott. Aztán a kezét a férfi nyaka köré fonta.

Reacher lehajolt, és megcsókolta. Aztán újra, most keményebben. Majd megint, ezúttal hosszabban. A tizennégy év elolvadt. Ugyanaz az íz, ugyanaz az érzés. Ugyanaz az izgalom. A nő kihúzta Reacher ingét az öv alól, és sietősen kigombolta. Aztán tenyerével végigsimította a mellkasát, a vállát, a hátát, majd keze letévedt a hasa alá. A csizma hamar lekerült Reacherről, a zokni is. Lerúgta magáról a nadrágot a szoba közepére. A nő köpenye szétnyílt, és lehullott.

– Átkozott Hutton – mondta Reacher. – Semmit sem változtál.

– Te sem.

Aztán elindultak az ágy felé, botladozva, gyorsan és ügyetlenül, egymásba gabalyodva, mint valami esetlen négylábú állat.

Grigor Linsky a város déli részén kutakodott. Ellenőrizte a salátabárt, aztán lement a kikötőbe. Majd a környékbeli szűk utcákat pásztázta végig. A Cadillac lassan, lustán kanyargott. Mivel ez egy kis város, ahol nincs nagy tömeg, senki nem tűnhet el hosszú időre. Grigor Linsky legalábbis így gondolta.

Hutton Reacher karjaiban feküdt, és ujjbegyeivel felfedezőútra indult a férfi régen oly jól ismert testén, amely megváltozott a tizennégy év alatt. Reacher azt mondta az imént, hogy semmit sem változtál, s ő azt válaszolta, te sem, de Hutton tudta, hogy mindketten kegyes hazugsággal éltek. Senki sem marad változatlan. Az a Reacher, akit a sivatagban ismert meg, fiatalabb volt, karcsú és kecses, mint egy agár. Azóta megtestesedett, izmai megcsomósodtak, kemények voltak, mint a mahagóni. A régi sebhelyek, melyeket oly jól ismert Hutton, kisimultak, és újakkal cserélődtek föl. Homlokán ráncok. Szeme körül is. Az orra azonban továbbra is egyenes, és töretlen. Fogai fehéren csillogtak. Kezét a férfi kezére csúsztatta, és megérintette a csuklóját. Nagy, kemény csuklók, s mint a dióhéj, sebhelyekkel borítva. Ma is harcos, gondolta Hutton. Ma is a két kezével küzd meg az életért. A mellkasát kezdte simogatni. Talált egy lyukat középtől jobbra. Akkora krátert, hogy ujjhegyét bele tudta illeszteni. Lőtt seb. Régi, de neki új. Alighanem 38-as.

– New York – mondta Reacher. – Évekkel ezelőtt. Mindenki megkérdi.

– Mindenki?

– Aki látja.

Hutton közelebb férkőzött. – És hányan látják?

Reacher elmosolyodott. – A tengerparton, tudod, meg ilyen helyeken.

– És az ágyban?

– Szekrényes öltözők vannak.

– És az ágyban? – kérdezte Hutton újra.

– Nem vagyok szerzetes – felelte Reacher.

– Fájt?

– Nem emlékszem. Három hétig ki voltam kapcsolva.

– Alig a szíved fölött.

– Kis pisztoly volt. Fejre kellett volna lőnie. Az jobb lett volna.

– Neki. Nem neked.

– Szerencsés fickó vagyok. Mindig az voltam, és az is maradok.

– Lehet. De jobban kéne vigyáznod magadra.

– Igyekszem.

Chenko és Vladimír együtt maradtak, és a város északi végében keresgéltek. A motel környékére nem mentek. A zsaruk ott feltehetően átfésülték a terepet. A sportbárba mentek először. Bementek, körülnéztek. Sötét volt odabent, és nem voltak túl sokan. Talán harminc fazon. Egyikük se hasonlított a rajzra. Vladimír az ajtónál maradt, míg Chenko ellenőrizte a férfimosdót. Az egyik fülke ajtaja zárva volt. Chenko megvárta, amíg a fickó lehúzza a vécét, és kijön. Nem Reacher volt az. Visszament Vladimírhoz, és beültek a kocsiba. Elkezdték lassan átfésülni a környező utcákat. Lassan, türelmesen haladtak, minden háztömböt körbejártak, a mellékutcákat tüzetesen átvizsgálták.

Hutton az egyik könyökére támaszkodott, és egyenesen Reacher arcába nézett. A férfi szeme nem változott. Talán kicsit mélyebben ülő, talán kicsit táskásabb. De ugyanolyan kék, mint a jégszilánkok a sarkvidéki fényben. Mint két tengerszem a magas hegyek között. De a tekintete változott. Tizennégy évvel ezelőtt pirosra marta a szemét a sivatagi homok, és egyfajta kesernyés cinizmust sugallt a tekintete. Hadseregbeli szemek voltak. Zsaruszemek. Most tisztább volt a nézése. Fiatalabb. Ártatlanabb. A férfi tizennégy évvel öregebb volt, de a tekintete, mint egy gyereké.

– Mostanában nyiratkoztál – mondta Hutton.

– Ma reggel – felelte Reacher. – A kedvedért.

– A kedvemért?

– Tegnap úgy néztem ki, mint egy vadember. Mondták, hogy jössz. Nem akartam, hogy valami csavargónak nézz.

– Egyébként az vagy?

– Olyasféle, azt hiszem.

– Miféle?

– Önkéntes típus.

– Ennünk kéne – mondta Hutton. – Mit kérsz?

– Mindegy. Amit te eszel. Nagy adagot rendelj!

– Válassz magadnak, amit akarsz.

Reacher megrázta a fejét. – Egy hónap múlva valami irodakukac átnézi a számláidat, és azt fogja látni, hogy két személyre rendeltél.

– Aggódsz a jó híremért?

– A következő előléptetésedért aggódom.

– Nem lesz ilyen. A dandártábornokság nálam a végállomás.

– Most, hogy ez a Petersen nevű fickó följebb megy, te is előrelépsz.

– Nem vitás, két csillag jobban mutatna.

– Nekem is – mondta Reacher. – Annyi kétcsillagos basztatott az életem folyamán. Most végre lenne egy, akit én kúrogathatok.

Hutton vágott egy grimaszt.

– Étel! – mondta Reacher.

– A salátákat szeretem – mondta Hutton.

– Valakinek azt is kell.

– Te nem?

– Kérj egy csirkét Ceasar módra, indításnak, aztán rendelj vesepecsenyét. Te megeszed a nyúlkaját, én meg a húst. Aztán kérj valami nagy adag desszertet. És egy nagy kannányi kávét.

– Én teát iszom.

– Lehetetlen – mondta Reacher. – Vannak kompromisszumok, amiket nem engedhetek meg magamnak. Még egy számlaellenőr kedvéért sem.

– De szomjas vagyok.

– Küldenek vizet jégkockákkal. Jár hozzá.

– Magasabb rangban vagyok, mint te.

– Mindig is így volt. De láttál engem valaha is teát inni?

Hutton megrázta a fejét, és kiszállt az ágyból. Meztelenül odatipegett az asztalhoz. Megnézte a menüt, és fölhívott egy számot. Rendelt egy csirkét Ceasar módra, aztán egy nagy adag vesepecsenyét és egy nagy süteményt fagylalttal. Kancsó kávét, hat személyre. Reacher rámosolygott.

– Húsz perc – mondta a nő. – Addig zuhanyozz le!

Raskin a belváros utcáit rótta. Kezében volt a rajz, és egy lista a fejében-, éttermek, bárok, szendvicsboltok, zöldségesek, szállodák. A Metropole Palace-nál kezdte. Előcsarnok, bár. Semmi. Két sarokkal arrébb bement egy kínai étterembe. Bement, diszkréten körülnézett, aztán távozott. Úgy érezte, eléggé alkalmas az ilyen jellegű munkára. Nem volt éppenséggel feltűnő jelenség. Középtermet, átlagsúly, jellegtelen arc. Mindez egyfelől kissé frusztrálttá tette őt, de rájött, hogy ennek is megvan a maga előnye. Az emberek ránéztek, de nem igazán látták. A tekintetük azonnal tovasiklott.

Reachernek nyoma se volt a kínai étteremben. De másutt se. Raskin benézett egy ír sörözőbe, ott se találta. Megállt a járdán, s végül úgy elöntött, hogy észak felé indul. Megnézhetné az ügyvédi irodát, aztán a Mariott felé vehetné az irányt. Linsky szerint ugyanis ezen a két helyen van a két nő, Márpedig Raskin megfigyelései szerint az olyanfajta fickók, akiken nem néznek át, mint őrajta, többnyire nők körül lebzselnek.

Reacher kilépett a zuhanyzóból, és kölcsönkérte Hutton fogkeféjét, fogkrémét és fésűjét. Aztán megtörülközött, kijött, és összeszedte a ruháit. Felöltözött, s az ágy szélére telepedett, amikor kopogtattak.

– Szobaszerviz – szólt egy idegen hang kintről.

Hutton kidugta a fejét a fürdőszobából, föl volt ugyan öltözve, de épp hajat szárított.

– Te nyisd ki! – mondta neki Reacher.

– Én?

– Neked kell aláírni.

– Írd oda a nevemet.

– Két órán belül a zsaruk visszajönnek, miután sehol sem találnak. Nem túl jó, ha a személyzet odalent pontosan tudja, hogy nem vagy egyedül.

– Soha nem lazítasz.

– Minél kevesebbet lazítok, annál szerencsésebb vagyok.

Hutton megigazította a haját, és az ajtóhoz lépett. Reacher hallotta a szervizkocsi kerekeit, a tányércsörgést, a toll percegését a papíron. Aztán hallotta, amint becsukódik az ajtó, kilépett a nappaliba, és terülj asztalkámat talált a szoba közepén. A pincér egy széket helyezett az asztal mellé.

– Egy kés – mondta Hutton. – Egy villa. Egy kanál. Erre nem gondoltunk.

– Nem baj. Így sokkal romantikusabb – mondta Reacher.

– Felvágom a húst neked, és kézzel ehetsz.

– De a számba is adogathatod. Rendelhettünk volna szőlőt is.

Hutton elmosolyodott.

– Emlékszel James Barr-ra? – kérdezte Reacher.

– Túl régen volt – felelte Hutton. – De tegnap újraolvastam az aktáit.

– Mennyire volt jó lövő?

– Nem a legkiemelkedőbb. De nem is volt rossz.

– Én is így emlékszem: Voltam a garázsban, hogy kicsit körülnézzek. Átlagon felülien jó lövések. Szinte tökéletes teljesítmény. Nem emlékszem, hogy ennyire jó lett volna.

– Sok a bizonyíték.

Reacher bólintott.

– Lehet, hogy sokat gyakorolt – mondta Hutton. – igaz, hogy csak öt évig szolgált, de ezalatt háromszor többet volt kint a lőtéren, mint az átlag. Lehet, hogy későn érő típus.

– Lehet – mondta Reacher.

Hutton ránézett. – Nem maradsz itt, igaz? Azt tervezed, hogy vacsora után elmész. A zsaruk miatt. Azt hiszed, hogy visszajönnek.

– Visszajönnek! – mondta Reacher. – Számíts rá!

– Nem vagyok köteles beengedni őket.

– Egy ilyen helyen, mint ez, a zsaruk elég sokat megengedhetnek maguknak. És ha engem itt találnak, nagy bajba kerülsz.

– Nem, ha te ártatlan vagy.

– Csakhogy ezt törvényesen nem neked kell megállapítanod. Ezt fogják mondani.

– Én vagyok itt a jogász – mondta Hutton.

– Én pedig a zsaru – mondta Reacher. – Ismerem őket. Rühellik a szökevényeket. A szökevények hülyét csinálnak belőlük. Velem együtt letartóztatnának téged is, és eltelne egy hónap, amíg kikerülnél. És ezalatt a második csillagodat lehúznák a klotyón.

– És hová mész?

– Gőzöm sincs. De majd kitalálok valamit.

A fekete üvegtorony utcai bejáratát éjszakára lezárták. Raskin kétszer kopogott. A biztonsági őr felnézett a pult mögül. Raskin integetett a körözési poszterrel.

– Küldemény – mutogatott.

Az őr fölállt, odament, kinyitotta az ajtót, s beengedte Raskint.

– Rodin – mondta Raskin. – Negyedik emelet.

Az őr bólintott. Helen Rodin irodájába sok küldemény érkezett aznap. Dobozok, kartonok, hasonlók. Nem volt meglepő, hogy megint hoztak valamit. Az őr szó nélkül visszament a pult mögé, Raskin pedig beszállt a liftbe. Megnyomta a négyes gombot

Ahogy kiszállt a negyediken, rögtön észrevette, hogy egy városi rendőr áll az ügyvédi iroda előtt. Ebből az következett, hogy az ügyvéd irodája továbbra is megfigyelés alatt áll. Ez viszont azt jelenti, hogy Reacher nincs odabent, és nem is próbálkozott mostanában bejutni oda. Raskin tehát sarkon fordult, úgy tett, mintha eltévesztette volna az emeletet, és visszaszállt a liftbe. Összehajtogatta a posztert, és zsebre tette. Az előcsarnokban, mint aki elvégezte a dolgát, intett a biztonsági őrnek, és kiment az éjszakába. Balra fordult, és északkeleti irányba, a Marriott felé indult el.

A hatadagnyi kávé kifogott Reacheren. Az ötödik után feladta. Hutton azonban nem ellenezte. Úgy vélte, az ötcsészényi fogyasztással bőven igazolta eltökéltségét.

– Látogass meg Washingtonban – mondta Hutton.

– Úgy lesz – felelte Reacher. – Biztos lehetsz benne. Legközelebb ott találkozunk.

– Nehogy elkapjanak!

– Nem fognak – mondta. – Ezek a fickók biztosan nem.

Reacher egy percig megállt, és nézte a nőt Elraktározta az emlékezetében. Megcsókolta az ajkát, és elindult az ajtó felé. Nem a liftet használta, hanem a lépcsőn ment le. A földszinten elkerülte az előcsarnokot, és újra a vészkijáraton ment ki. Az ajtó becsapódott mögötte, Reacher nagy levegőt vett, és kilépett a járdára.

Raskin azonnal meglátta őt Harminc méterre volt tőle, gyors léptekkel jött a Marriott hátsó kijárata felől. Egy villanást érzékelt, amint egy üvegajtón megcsillan az utcai lámpa fénye. Vészkijárati ajtó. Egy magas férfi lép ki rajta. Aztán megáll. Az ajtó hidraulikus szerkezete zár. A férfi hátranéz, a fényvisszaverődés egy pillanatra az arcára vetül. Töredék másodperc, nem több, de Raskinnak elég volt ahhoz, hogy felismerje. Elég alaposan tanulmányozta a rajz részleteit Jack Reacher, nem vitás. Ugyanazok a vonások, a magasság és a testsúly is megfelel.

Raskin megdermedt egy pillanatra, aztán fedezékbe húzódott. Figyelt és várt. Látta, amint Reacher jobbra néz, majd balra, aztán elindul egyenesen nyugati irányba, könnyű léptekkel. Raskin nem mozdult. Számolt magában, egy, kettő, három. Aztán kilépett a fedezékből, átvágott a parkolón, s megint megállt, hogy körbekémleljen a sarkon. Reacher húsz lépésre lehetett tőle. Nyugat felé tartott, a járda közepén sétáit, könnyed, nyújtott lépésekkel, karját lengetve maga mellett. Nagydarab fickó, nem vitás. Legalább akkora, mint Vladimír.

Raskin újra háromig számolt, és hagyta, hogy Reacher negyven méterre eltávolodjon. Aztán a nyomába eredt. Szemét a célponton tartva előkotorta zsebéből a mobilját, és gyorstárcsázással felhívta Grigor Linskyt.

– Igen – hallatszott Linsky hangja.

– Megtaláltam – suttogta Raskin.

– Hol van?

– A Marriott-tól nyugat felé tart. A bírósággal van most egy vonalban.

– Merre megy?

– Várj! – súgta Raskin. – Tartsad!

Reacher megállta a sarkon. Balra nézett, aztán jobbra pillantott, a megemelt sztráda hídja alá. Továbbra is laza volt. Raskin egy derékmagasságú szemeteskonténer mögül figyelte.

– Észak felé fordult – súgta.

– Hová megy?

– Nem tudom. Talán a sportbárba.

– Oké – mondta Linsky. – Odamegyünk. Ötven méterrel a sportbártól fogjuk várni. Hívj vissza pontosan három perc múlva. És ne veszítsd szem elől!

– Oké – mondta Raskin. Megszakította a vonalat, de a mobilt továbbra is a fülénél tartotta, miközben átvágott egy üres telken. Megállt egy csupasz téglafalnál, és kikémlelt a saroknál. Reacher továbbra is negyvenlépésnyi távolságra lehetett, a járda közepén lépdelt, karjait lengette, s elég gyorsan haladt. Magabiztos fickó, gondolta Raskin. Talán túlzottan is az.

Linsky azonnal hívta Chenkót és Vladimírt. Odarendelte őket a sportbártól ötven méterre. Aztán a Zecet hívta.

– Megtaláltuk – mondta.

– Hol?

– A város északi részén.

– Ki követi?

– Raskin. Az utcán vannak mindketten, gyalog. A Zec hallgatott egy pillanatig.

– Várjátok meg, amíg bemegy valahová – mondta. – És akkor Chenko hívja a kopókat! Neki jó az akcentusa. Mondja azt, hogy pincér vagy portás, vagy akármi.

Raskin hátramaradt úgy negyvenméternyíre. Újrahívta Linskyt, és tartotta a vonalat. Reacher ugyanabban a tempóban lépkedett. A ruhája terepszínű volt, s így nem nagyon látszott a sötétben. A nyaka és a kezei barnára sülve, de azért valamennyire jobban láthatók. És volt egy keskeny fehér csík a tarkóján, friss hajvágás nyoma, ami kísértetiesen világított a sötétben. Raskin erre szegezte a szemét Egy U formájú fénycsík, száznyolcvan centire a talajtól, egy hüvelyknyit le-föl jár a mozgás ütemére. Idióta, gondolta Raskin. Használhatna csizmafényezőt. Mint mi, Afganisztánban. Aztán jobban utánagondolt: hol volt nekünk csizmafényezőnk… S nem mintha nyiratkoztunk volna…

Aztán megállt, mert Reacher is megállt negyven méterrel előtte. Raskin visszahúzódott, Reacher jobbra nézett, és balra indult el egy keresztutca torkolatánál, és kiment a képből az épület takarásába.

– Nyugat felé indult – suttogta Raskin a telefonba.

– Még mindig a sportbár felé? – kérdezte Linsky.

– Vagy a motel felé.

– Mindkettő jó nekünk. Menj kicsit közelebb hozzá. Nehogy elveszítsd!

Raskin előrerohant tízlépésnyit, majd lelassított a saroknál. Az épület falához lapult, és kikémlelt a sarkon túlra. És csak bámult. Gond van. A fickót nem látni. A keresztutca hosszú volt, széles és egyenes. A végében erős fények égtek, mert az út négysávosra szélesedett, és fölvezetett az autósztrádára. Szóval Raskinnak kiváló rálátása volt az útra. A gond csak az volt, hogy Reacher nem volt rajta. Eltűnt Szőrén-szálán.

11. fejezet

Reacher egyszer azt olvasta valahol, hogy a rovátkolt talpú tornacipőt egy versenyvitorlázó fedezte fel, aki jobb tapadást akart elérni a csúszós fedélzeten. A fickó fogott egy hagyományos edzőcipőt, és egy borotvával apró csíkokat hasított a talpába. Egy egész iparág fejlődött ki az ötletéből. Az újfajta cipőtalp hatalmas karriert futott be, és a vitorlások után a tengerészgyalogságnál is rendszeresítették nyári viseletként. Reacher nem volt oda érte. Túl könnyű volt, vékony is, alig volt benne anyag.

Viszont csendesen lehetett benne járni.

A bőrkabátos fickót abban a pillanatban észrevette, ahogy kilépett a Marriott vészkijárati ajtaján. Nehéz lett volna nem észrevennie. Harminc méterre lehetett tőle, és a gőzlámpák fénye elég jól megvilágította az alakját. A fickó azonnal reagált. Megmerevedett. Önkéntelen mozdulatával egyértelműen azonosította magát mint ellenfelet. Reacher könnyed léptekkel elindult, s magában alapos elemzésnek vetette alá az agyában imént rögzített képet. Miféle alak lehet ez? Lehunyta a szemét, és két-három lépést erre összpontosítva tett meg.

Kaukázusi fajta, középtermetű, közepes testsúlyú, Vörös képű, világos hajának az utcai világítás adott egy kis narancsos árnyalatot.

Zsaru vagy sem?

Nem az. Már csak a dzsekije miatt sem. Kitömött vállú, gesztenyeszínű bőrdzseki. Nappali fénynél vörösesbarnás lehet. És van egy kis fénylő patinája. Igen, határozottan fényes. Nem amerikai. Idegen stílus. Kelet-európai, mint amilyen az öreg szivar is volt, aki a plázánál leskelődött utána. Nem olcsó cucc. Csak más. Orosz, bolgár, észt, ilyesmi.

Szóval nem zsaru!

Reacher ment tovább. Nyugodtan lépkedett, és figyelte a léptek zaját a háta mögül. Kisebb lépéstáv, vastagabb talp, a bőr nyikorgása, a háromnegyedes gumisarok tompa ütődése. Ez nem Charlie. Ez semmi esetre sem egy kistermetű fickó. Nem nagydarab, de nem is kicsi. És nem fekete hajú. Nem ez a fazon ölte meg a lányt. Annyira nem nagy. Szóval akkor adjunk egyet hozzá! Nem négyen vannak, hanem öten. Legalább! Lehet, hogy többen is.

Teendő?

Van a fickónál fegyver? Valószínűleg, de csak pisztoly. Nagyobb nem fér el a dzsekije alatt. És Reacher derűlátó volt a saját esélyeit illetően, mozgó célpontként negyvenméteres távolságra a pasastól. A pisztoly egy szobában hatékony lehet, de nem az utcán, ekkora távolságból. Az átlagos lőtávolság pisztollyal négy méter, ő pedig tízszer ennyire volt tőle. Azonkívül hallaná a závár kattanását a csöndben. Lenne ideje reagálni.

Szóval akkor mi legyen? Csábító volt eljátszani a gondolattal, hogy megfordul, és elkapja a fickót. Csak úgy, a mulatság kedvéért. Megtorlásként, pedagógiai célzattal. Reacher szerette a megtorlást. Először is, állj bosszút, ez volt a hitvallása. Hadd lássák, kivel van dolguk.

Vagy mégsem? Talán később.

Továbbment. Csendben lépkedett, ugyanolyan egyenletesen. Hagyta, hogy a fickó mögötte fölvegye a ritmust. Mintha hipnotizálná. Bal, jobb, bal, jobb. Reccs, reccs, reccs, reccs. Bal, jobb, bal, jobb. Hallotta, hogy az ürge a mobiljával matat. Tíz, halk elektronikus hang, ahogy a számokat nyomkodta.

Reacher ötletszerűen irányt változtatott, aztán ment tovább. Bal, jobb, bal, jobb. Az utca kihalt volt. A belváros rég elnéptelenedett a munkaidő lejárta után. Halk, lefojtott suttogást hallott úgy negyven-lépésnyire a háta mögött. Kivel beszélsz, cimbora? Ment tovább. Aztán a következő saroknál megállt. Jobbra nézett, és balra indult el egy széles keresztutcán, egy négyemeletes épület takarásában.

Aztán futásnak eredt. Öt futólépés, tíz, húsz, gyorsan, halkan, keresztül az utcán, a jobb oldali járdára. Elhagyta az első sikátort, és befordult a másodikba. Visszahúzódott a homályba, egy csupasz, szürke dupla ajtóhoz. Vészkijárat, talán egy színházé vagy mozié. Hasra feküdt előtte. A fickó vertikális célpontot követ, ösztönösen egy nyolcvanas magasságba fog nézni.

Reacher várt. Hallotta a lépteket a túlsó járdán. A fazon annyit látott, hogy Reacher a bal oldali járdáról bal kéz felé fordult, következésképpen automatikusan a bal oldali járdára fog koncentrálni. És továbbra is függőleges alakot keres a sikátorban és a bal kézre eső kapualjakban.

Várt. A léptek közeledtek. A fickó egészen közel ért. Aztán Reacher meglátta. A bal oldali járdán volt természetesen. Előrenézett, balra, majd megint előre. A mobilját a fülén tartotta. Megállt. Visszanézett a jobb válla fölött. Az utca másik oldalára pillantott, az ottani kapualjakra. Érdemes ellenőrizni?

Igen, döntötte el.

A pasas oldalazva mozgott, hátrafelé, mint egy rák, átlósan, s közben nézett maga elé, és próbálta szemmel tartani az út jobb oldalát is. Kifarolt Reacher látószögéből, mint egy visszafelé pörgetett film. Reacher csöndesen fölállt, és jóval mélyebbre hatolt a sikátor sötétjébe. Talált egy függőleges konyhai kürtőt, és mögéje siklott. Leguggolt és várt.

Hosszú idő telt el. Aztán újra fölhangzottak a léptek. A járdán. A sikátorban. Lassú, könnyű, óvatos léptek. Az ürge most lábujjhegyen lopózott. Sarkai nem érték a földet. Közelebb ért. És még közelebb.

Most már a szagát is lehetett érezni.

Édes kölni- és bőrszag. Négy lépésre Reacher búvóhelyétől megállt, és reményvesztetten kémlelt a sötétbe. Még egy lépés, haver, gondolta Reacher, és te már történelem vagy. Csak egy lépés, és a játszmának számodra vége.

A fickó megfordult. Visszaindult a széles útra.

Reacher fölállt, és a pasas nyomába eredt. Gyors, nesztelen léptekkel. Fordult a kocka. Most én követlek téged. Eljött a vadászok levadászásának az ideje.

Reacher az átlagosnál nagyobb termetű volt, és bizonyos értelemben elég esetlen is, de könnyedén járt, ha kellett, és remekül értett az álcázott követéshez. Hosszú gyakorlata volt mindebben. Óvatosság és előrelátás a fő. Tudni kell, hogy a préda mikor lassít, mikor áll meg, mikor fordul. És ha nem tudod, akkor még mindig van idő korrigálni. Ilyenkor hátrahúzódsz, elrejtőzöl, és inkább tíz lépéssel visszamaradsz, semhogy hibát kövess el.

A bőrdzsekis koma minden sikátort, minden kapualjat átkutatott az utca mindkét oldalán. Nem jól, de legalábbis annyira, hogy a saját lelkiismeretét megnyugtassa. És elkövette azt a hibát, amit az efféle emberek ilyenkor rendre elkövetnek: azt hitte, hogy még nem cseszte el teljesen. Még mindig valahol előtte kell hogy legyen a másik. Közben kétszer beszélt a mobilján. Halkan beszélt, de a lefojtott suttogásban érezhető volt az izgalom. Reacher árnyékról árnyékra lopózott mögötte, és nem ment túl közel, mert az utca végi erős fények már odavilágítottak. A fickó gyorsított, és egyre felületesebben vizsgálódott. Reménytelensége szemlátomást egyre nőtt. Aztán egyszer csak megállt a járda közepén, valamit mondhattak neki a mobilban, mert hirtelen leengedte mindkét karját, és az eddigi merev ébersége hirtelen odalett. Magába roskadva ácsorgott egy darabig, aztán elindult, egyenesen előre, minden elővigyázatosságot mellőzve, mint bárki, aki A helyről tart B hely felé. Reacher kivárt, nincs-e valami trükk a dologban. Aztán a nyomába eredt, továbbra is óvatosan, egyik fedezéktől a másikig lopózva.

Raskin elhaladt a sportbár előtt, és a távolból megpillantotta Linsky kocsiját. És Chenkóét A két Cadillac szorosan egymás mögött állt. Rá vártak. Várták a kudarcot. Hát itt vagyok, megjöttem, gondolta.

Linsky azonban visszafogottan reagált. Azért is talán, mert ha a Zec által kijelölt személyt kritizálja, azzal a Zecet magát bírálja, márpedig ilyesmit senki nem merészel tenni.

– Valahol másfelé fordulhatott – mondta Linsky. – Lehet, hogy nem is abba az utcába szándékozott menni. Valószínűleg kétszer megkerülte valamelyik háztömböt. Kivárt, és mögéd került.

– Ellenőrizted, hogy nem követ-e? – kérdezte Vladimír.

– Természetesen – hazudta Raskin.

– Akkor most mi legyen? – kérdezte Chenko.

– Felhívom a Zecet – felelte Linsky.

– Kibaszott zabos lesz – mondta Vladimír. – Majdnem a kezünkben volt a fickó.

Linsky beütötte a számot. Elmondta a rossz hírt, és hallgatta a választ. Raskin az arcát figyelte. Linskynek azonban pókerarca volt. Hosszú gyakorlással sikerült elérnie, hogy semmit ne lehessen leolvasni róla. Életbevágóan fontos képesség ebben a szakmában. Rövid beszélgetés volt. Rövid válasz. És megfejthetetlen. Csak halk, képlékeny zörejek a fülhallgató felől.

Linsky befejezte a telefonálást.

– Tovább keressük – mondta. – Fél mérföldes körzetben, ahhoz képest, ahol Raskin utoljára látta. A Zec utánunk küldi Sokolovot. Azt mondja, ötünknek sikerülnie kell. Ez biztos.

– Semmi sem biztos – mondta Chenko. – Legfeljebb egy nagy valagba rúgás, és az, hogy ma éjjel nem alszunk.

Linsky odatartotta a mobilt. – Akkor hívd föl a Zecket, és mondd meg neki.

Chenko nem szólt semmit.

– Észak felé indulj, Chenko – mondta Linsky. – Vladimír, te délnek. Raskin, te visszamész kelet felé. Én nyugatnak indulok. Sokolov pedig, ha megérkezik, oda csatlakozik, ahol éppen szükség lesz rá.

Raskin visszament kelet felé, arra, ahonnan jött. Sietett, ahogy csak tudott. Egyetértett a Zec tervével. Tizenöt perccel ezelőtt látta Reachert utoljára, és ennyi idő alatt nem tűnhetett el a pasas. Egy-mérföldes körzeten belül kell lennie. Egyszer már megtalálták. Másodszor is sikerülni fog.

Elérte a széles, egyenes utat, ahol déli irányba fordult, a megemelt sztráda felé; Átment a híd alatt, és az üres parkoló felé tartott. Szorosan a fal mellett haladt.

Megfordult.

Abban a pillanatban a fal rázuhant.

Legalábbis úgy érezte. Hatalmas ütés csapott le rá, térdre zuhant, minden elsötétült előtte. Aztán újabb ütés, s akkor elvesztette az eszméletét. Arccal előre zuhant. Az utolsó, amit érzékelt, az volt, hogy egy kéz kotorász a zsebében, és kiveszi a mobiltelefonját.

Reacher visszament a sztráda hídja alá, kezében a frissen szerzett mobillal. Nekitámaszkodott egy betonoszlopnak, amely olyan széles volt, mint egy motelszoba, és úgy helyezkedett el, hogy az egész alakja árnyékban volt. Csak a keze lógott ki, melyre rávetült egy utcai lámpa fénye. Elővette Emerson tépett névjegykártyáját, és föltárcsázta a rendőr mobilszámát.

– Igen – mondta Emerson.

– Találja ki, ki vagyok – mondta Reacher.

– Ez nem játék, Reacher.

– Csak azért mondja ezt, mert maga áll vesztésre.

Emerson hallgatott.

– Na, könnyű engem elkapni? – kérdezte Reacher.

Semmi válasz.

– Van magánál papír meg toll?

– Természetesen.

– Hát akkor figyeljen jól! – mondta Reacher. – És jegyezze! – Reacher lediktálta a két Cadillac rendszámát. – Úgy gondolom, hogy a két kocsi közül az egyik volt az, amelyik a forgalomterelő kúpot a garázsba vitte a múlt péntek előtti napokban. Nyomozza ki a rendszámtáblákat, ellenőrizze a videofelvételt, és máris többet fog tudni. Találni fog egy szervezetet, mely legalább hat főből áll. Hallottam pár nevet. Raskin, Sokolov. Ezek inkább sameszok. Aztán Chenko és Vladimír. Könnyen lehet, hogy éppen ez a Vladimír az, aki megölte a lányt. A pasas akkora, mint egy ház. Aztán van köztük egy főnök-helyettes, akinek nem tudom a nevét. Hatvan körül járhat, és régről van valami gerincsérülése. Hallottam, amikor a főnökéről beszélt, és úgy említette, hogy „a Zec”.

– Ezek orosz nevek.

– Gondolja?

– Zec kivételével. Miféle név az, hogy Zec?

– Nem Zec. A Zec! Ez egy szó. Egy szó, amit névként használnak.

– Mit jelent?

– Nézzen utána! Olvasgasson történelemkönyveket!

Szünet a vonal túlsó végén. A toll percegése.

– Be kell jönnie! – szólalt meg végül Emerson. – Beszéljünk szemtől szembe!

– Még nem – mondta Reacher. – Végezze el a munkáját, és utána majd beszélhetünk róla.

– Én végzem a munkámat. Éppen egy szökevényt üldözök. Maga ölte meg azt a lányt. Nem egy állítólagos fickó, akinek maga valahol hallotta a nevét, és amúgy akkora, mint egy ház.

– Még valami – mondta Reacher. – A fickó, akit Chenkónak hívnak, egyúttal Charlie névre is hallgat, és azonos azzal, akit James Barr a barátjának hisz.

– Ezt honnan veszi?

– A személyleírása alapján. Kicsi, sötét, a haja fekete és olyan, mint egy vécékefe.

– James Barrnak orosz barátja van? A mi nyomozásunk ezt nem támasztja alá.

– Ahogy mondtam, végezzék csak el a munkájukat szépen!

– Azt tesszük. Senki nem említett orosz barátot.

– Amerikai kiejtéssel beszél. Úgy gondolom, hogy benne volt a pénteki történésekben, amiből viszont az következik, hogy az egész banda részt vett benne.

– Hogyan?

– Még nem tudom, de meg fogom tudni. Holnap fölhívom magát.

– Holnap maga már börtönben lesz.

– Úgy leszek börtönben, ahogyan most. Álmodik a nyomor, Emerson.

– Hol van most?

– Közel – felelte Reacher. – Jó éjt, nyomozó! Aludjon jól!

Megszakította a vonalat, és Emerson telefonszámát visszatette a zsebébe, majd helyette elővette Helen Rodinét. Most őt tárcsázta.

– Igen? – szólt bele Helen.

– Itt Reacher.

– Mi van magával? Egy zsaru épp itt áll az ajtóm előtt.

– Ez nekem tökéletesen megfelel – mondta Reacher. – És neki is, gondolom. Negyven dollárt kap óránként a túlóráért.

– Betették a maga fotóját a hatórás hírekbe. Nagy a felhajtás.

– Ne aggódjon miattam!

– Hol van most?

– Szabad vagyok, és tiszta. Haladok az ügyben. Láttam Charlie-t, Emersonnak megadtam a fickó rendszámát. Maga hogy halad?

– Sehogyan. Van öt esetleges nevem. Semmi összefüggést nem látok közöttük, és nem értem, hogy miért akarta bárki bármelyiküket is lelövetni James Barr-ral.

– Szüksége lesz Franklinre. Nyomoztatnia kell!

– Nem engedhetem meg magamnak Franklint.

– Találja meg nekem azt a címet Kentuckyban.

– Kentuckyban?

– Ahová James Barr lőni járt.

Reacher telefonsercegést, majd papírzörgést hallott. Helen visszajött, és beolvasta a címet. Reachernek semmit nem mondott. Egy út, egy város, egy állam, egy postai irányítószám.

– Mi köze Kentuckynak ehhez az egészhez? – kérdezte Helen.

Reacher egy kocsit hallott közeledni. Tőle balra széles gumik gördültek lassan. Az oszlop mögé húzódott, és figyelt. Egy járőrkocsi, világítás lekapcsolva. Két zsaru elöl. Nyakukat nyújtogatják, néznek jobbra, néznek balra.

– Most mennem kell – mondta Reacher a telefonba. Megszakította a vonalat, és a mobilt letette az oszlop tövéhez. Emerson lenyomoztatta az iménti hívást, és a mobiltársaság beazonosította a készüléket. És persze a helyet is a készülék által tizenöt másodpercenként leadott impulzusok alapján. Reacher lerakta a mobilt a porba, és elhúzott nyugat felé, tizenkét méterrel a sztráda hídja alatt.

Tíz perccel később az üvegtorony hátuljánál volt, a garázslejárattal szemben. Egy üres rendőrségi járőrkocsi parkolt az útpadkán. A fickóé, aki Helen ajtaja előtt posztol, gondolta Reacher. Átment az úton, és lesétált a rámpán a föld alatti garázsba. Gyér neonfények égtek az alacsony mennyezetű, sok sötét beszögelléssel teli garázsban. Hideg volt és csend a negyvenméteres mélységben.

Negyven méter mélység…

Mintha csak a First Street új kiterjesztése lenne. Reacher keresztbe a hátsó falig lelépte a teret. Harmincöt lépés. Megfordult, mint egy úszó, amikor a medence falához ér, és visszafelé is lemérte. Harmincöt lépés. Átlósan áthaladt a távoli sarokba. Sötét volt. Átpréselte magát két NBC-s közvetítőkocsi között, és megtalálta a kék Ford Mustangot, amelyről azt feltételezte, hogy Ann Yanni kocsija. Az autó tiszta volt és csillogó. Nemrég fényezhették. Kicsi ablakai voltak, a felnyitható tető miatt. Csapott szélvédő. Füstszínű üveg.

Próbálta kinyitni az utasoldali ajtót. Zárva volt. Megkerülte a kocsit, és a vezető felőli ajtóval próbálkozott. Mozdult a zár. Körülnézett, és kinyitotta az ajtót.

Nincs riasztó.

Benyúlt a konzolra, és megnyomta a gombot, amellyel az összes zárat, a csomagtartóét is, nyitotta. Becsukta a vezető felőli ajtót, és hátrament a csomagtartóhoz. Felemelte a panellapot, s alatta meglátta a pótkereket. Mellette volt a kocsiemelő és egy hosszú csőkulcs, amely a kocsiemelőhöz és a kerékcsavarok meglazításához is szolgált Előszedte a kulcsot, és becsukta a csomagtartót Ezután beült a vezető melletti ülésre;

A kocsi belsejében parfüm- és kávészag terjengett. Kinyitotta a kesztyűtartót, amiben egy köteg térképet és egy kis bőrmappát talált. A mappában volt egy biztosítói papír és egy forgalmi, mindkettő Janirie Lorna Ann Yanni nevére kiállítva, helyi, indianai címmel. Visszatette a mappát, és becsukta a kesztyűtartót. Aztán kényelembe helyezte magát: az ülést hátratolta, hogy kinyújthassa a lábát Kigombolta az ingét, a csőkulcsot az ölébe tette, és hátradőlt Kinyújtózott. Nagyjából három órát fog várakozni. Megpróbált elaludni. Aludj, amikor csak módod van rá, ez régi szabály a hadseregben.

Emerson első dolga volt, hogy kapcsolatba lépjen a telefontársasággal. Megerősítették, hogy a hívás egy mobiltelefonról érkezett. Az előfizető nevét is megadták, indianai Specializált Szolgáltatások. Emerson kiadta a feladatot egy kezdő nyomozónak, hogy derítse ki, miféle cégről van szó. Messzire nem jutottak ezen a szálon, mert a társaság egy Bermudában bejegyzett off-shore céghez tartozott, és nem rendelkezett helyi címmel. A készülékről leadott impulzusok alapján azonban a telefontársaság elég pontos helyszínt adott meg: a mobiltelefon pillanatnyilag a belvárosi körzetben lelhető föl.

Rosemary Barr szép szavakkal meggyőzte a kórház hatodik emeletén az őrt, hogy látogatási időn túl is bemehessen a bátyjához. Amikor azonban a kórterembe ért, látta, hogy Barr mélyen alszik. Hiába volt az igyekezet az őrnél. Harminc percig ült az ágy mellett, de Barr nem ébredt fel. Rosemary figyelte a monitort. A szívverés erősnek mutatkozott, és szabályosnak. A légzése is rendben volt. Barr továbbra is az ágyvashoz volt bilincselve, a fején változatlanul rajta volt a kötés, de a teste nyugodtnak látszott. Rosemary megnézte a kórlapot, hogy rendesen ellátják-e a bátyját. Látta az orvos feljegyzését: „esetleg PA, korai stádiumban?” Rosemarynek fogalma se volt, mit jelenthet ez, és az éjszaka közepén aligha talált volna bárkit, aki ezt elmagyarázza neki.

A telefontársaság egy városi térképen megjelölte a mobilkészülék valószínű helyét, és a térképet átküldte faxon Emersonnak. Emerson kitépte a papírt a gépből, és öt percet a vázlat értelmezésével töltött. A nyilak hotelt, bárt, éttermet is jelezhettek, végül rájött, hogy valószínűleg egy üres telekről van szó. Egy pillanatra elképzelte Reachert, amint kartonok között alszik egy szemétdombon. Aztán arra a következtetésre jutott, hogy a készüléket otthagyta valahol, s ezt a feltevést hamarosan meg is erősítette a járőrkocsi, amelyet a helyszínre küldött.

Emerson, pusztán a forma kedvéért, beütötte a komputerbe a rendszámokat, amelyeket Reacher adott meg. Két, fekete színű Cadillac Deville jött ki a gépen, mindkettő az indianai Specializált Szolgáltatások nevű cégre regisztrálva. Zsákutca, írta rá a papírlapra Emerson, és berakta a papírt egy dossziéba.

Reacher fölneszelt minden esetben, amikor a lift motorja működésbe lépett. Az első három alkalom téves riasztásnak bizonyult, ismeretlen hivatalnokok jöttek le egyesével a lifttel egy hosszú nap után fáradtan, és mentek a kocsijukhoz. Beültek, elhajtottak, a garázs újra elcsendesedett, és Reacher mindháromszor újra elszenderült.

Negyedszerre azonban ébren maradt. Hallotta a felvonó motorját, és az órájára nézett. Tizenegy negyvenöt. Záróra. Fülelt, és hallotta a liftajtót nyílni. Ezúttal nem egy magányos hivatalnok szállt ki, hanem egy népes csoport. Zajosak voltak. Az egész NBC-stáb a tizenegy órás hírek után.

Reacher lecsúszott a Mustang utasülésén, és a csőkulcsot elrejtette az inge alá. A fém hideg volt, ahogy a hasához ért. A kocsi lehúzható tetejét bámulta, és várt.

Egy dagadt fickó trottyos farmerban préselte át magát a Mustang elülső lökhárítójánál. Bozontos, ősz szakálla volt, és koszos pólót viselt a kinyúlt pulóvere alatt. Nem éppen képernyős zseni. Talán valami operatőr. Egy metálezüst terepjáróhoz lépett, és bemászott. Aztán egy piperkőc érkezett nagy hajjal és hófehér fogakkal. Ez viszont már kifejezetten képernyős, majomnak látszott; időjárás-bemondó vagy sportkommentátor lehet. Megkerülve a Mustangot egy Ford Taurusba ült be. Ezután három fiatal nő következett, alkalmi öltözetben; talán a stúdióigazgató, a rendező meg a látványtervező. Átcsusszantak a Mustang és egy közvetítőkocsi között. Aztán elváltak egymástól, s mindegyikük beszállt a saját kocsijába.

Még hárman jöttek ezután.

Végül megérkezett Ann Yanni.

Valakivel beszélgetett, elköszönt, és kinyitotta a kocsiajtót. Régi farmert és új selyemblúzt viselt. Utóbbi elég drágának látszott. Reacher úgy vélte, hogy a nő adásban lehetett, de nyilván a bemondói pult mögött ült, és csak deréktól fölfelé látszott. A haja spray-vel fixálva. Lehuppant az ülésre, és bevágta az ajtót. Aztán jobbra pillantott.

– Maradjon nagyon csendben! – kiáltott Reacher. – Vagy lelövöm.

Az inge alatt dudorodó csőkulcsot jól láthatóan feléje irányozta.

Eléggé úgy hatot, mint egy pisztolycső. A nő dermedten nézett rá. Szemtől szemben vékonyabbnak látszott, és idősebbnek, mint a tévéképernyőn. Finom szarkalábak keretezték a szemeit, vastag sminkkel, ennek ellenére nagyon szép volt. Valószerűtlenül tökéletesnek látszott; merész, élénk vonások, blúzán előírásos gallér, de három gomb nyitva. Pedáns és szexi egyszerre.

– Kezeket előre, hogy lássam! – rivallt rá Reacher. – Az ölébe! – Reacher nem szerette volna, ha a nő megnyomja a kürtöt. – Kulcsot a konzolra! – Az se lenne jó, ha megnyomná a riasztógombot. Az új Fordokban, melyeket Reacher mostanában vezetett, van egy kis piros gomb erre a célra.

– Mozdulatlanul ül! – utasította. – Szépen, nyugodtan. Akkor minden rendben lesz.

Reacher megnyomott egy gombot a maga oldalán, s ezzel bezárta az ajtókat.

– Tudom, ki maga – mondta a nő.

– Én is – mondta Reacher.

Reacher továbbra is ráirányozta a csőkulcsot, és várt. Yanni nyugodtan ült, keze az ölében, nehezen lélegzett, egyre ijedtebbé vált, ahogy a kollégái egymás után húztak el a kocsijukkal. Senki sem nézett vissza. Hosszú volt a nap.

– Maradjon nyugton! – ismételte Reacher. – És akkor nem lesz semmi baj.

Yanni jobbra pillantott, aztán balra. Egész teste megfeszült.

– Ne tegye! – mondta Reacher. – Semmit ne tegyen! Vagy meghúzom a ravaszt. Gyomorlövés. Vagy a combjába lövök. Húsz perc alatt elvérzik. Nagyon fájdalmas.

– Mit akar? – kérdezte Yanni.

– Azt akarom, hogy csendben és nyugodtan üljön. Mindössze pár percig.

A nő összeszorította a fogait, és csendben ült. Az utolsó autó is elhajtott. Egy fehér Taurus. A nagyhajú fickó. Az időjós vagy sportriporter. Csikorogtak a kerekek, ahogy felhajtott a rámpára. Aztán teljes csend ereszkedett a garázsra.

– Mit akar tőlem? – kérdezte újra Yanni. Hangja erőtlen volt. Szeme kikerekedett. Teste remegett. Nemi erőszakra gondolt, kínzásra, csonkításra.

Reacher fölkapcsolta a belső világítást.

– Azt szeretném, hogy Pulitzer-díjat kapjon – mondta.

– Micsoda?

– Vagy Emmyt, bármit, amiért maguk úgy odavannak.

– Nem értem.

– Azt akarom, hogy meghallgasson egy történetet – folytatta.

– Miféle történetet?

– Figyeljen ide! – mondta Reacher.

Felemelte az ingét. Megmutatta a csőkulcsot, mely a hasán pihent. A nő rábámult. Vagy a szilánk okozta sebhelyre. Vagy mindkettőre. Reacher a csőkulcsot a tenyerén egyensúlyozta. A fény felé tartotta.

– A csomagtartójából vettem ki – mondta. – Nem pisztoly.

Megnyomta a gombot az ajtón, és kinyitotta a zárakat.

– Szabadon elmehet – mondta. – Amikor csak akar.

A nő a kilincsre tette a kezét.

– Ha most elmegy, én is elmegyek – mondta Reacher. – Többet nem lát. És elúszik a sztori. Valaki másé lesz.

– Egész este a maga képét közvetítettük – mondta Yanni. – És a zsaruk az egész várost telerakták a körözési plakátjával. Maga ölte meg a lányt.

Reacher megrázta a fejét. – Nem én öltem meg, és ez is része a történetnek.

– Milyen történetnek?

– A múlt péntekinek – felelte Reacher. – Nem az volt, aminek látszik.

– Én most kiszállok a kocsiból – mondta Yanni.

– Nem – mondta Reacher. – Én szállok ki. Elnézést, hogy felzaklattam. De szükségem van a segítségére, mint ahogy magának is az enyémre. Én most kiszállok. Maga bezárhatja az ajtót, és elindíthatja a motort, a lábát ráteszi a fékre, és hüvelyknyire lehúzza az ablakot. Bármelyik pillanatban elhajthat.

A nő nem szólt semmit. Csak maga elé nézett, mintha azzal, hogy nem néz rá, eltüntethetné a pasast. Reacher kinyitotta az ajtót. Kiszállt a kocsiból, megfordult, és finoman az ülésre helyezte a csőkulcsot. Aztán becsukta az ajtót, és megállt. Betűrte az ingét. Hallotta a zárak kattanását. A nő elindította a motort. A féklámpák felgyulladtak. Yanni felnyúlt, és lekapcsolta a belső világítást. Arca eltűnt a sötétben. Felgyulladt a tolatólámpája, s a kocsi megindult hátrafelé. Aztán megállt, és egy gyors, éles kanyarral megindult előre az üres garázsban. A kerekek csikorogtak. Fölhajtott a rámpára, és fölgyorsított.

Aztán hirtelen lefékezett.

A Mustang megállt, közvetlenül a kijárat előtt. Reacher elindult felé, kicsit lehajolt, hogy a hátsó tükörben lássa a nőt. Nem telefonált. Csak ült, nézett egyenesen előre, kezei a kormányon. A féklámpák égtek, olyan erős vörös fénnyel, hogy az szinte fájt. A kipufogó mormogott. Fehér füstöt okádott, és víz csöpögött belőle. Kis tócsa keletkezett alatta a betonon.

Reacher megkerülte a kocsit, és egy lépésnyire megállt az ablaktól. A nő másfél hüvelyknyire leengedte az ablakot.

– Miért pont az én segítségemre van szüksége? – kérdezte.

– Azért, mert a péntek nagyon gyorsan véget ért a maga számára – felelte Reacher. – De még visszahozhatja a sírból. Van a történetnek egy másik rétege, ami nagyon nagy sztori. Díjakat nyerhet vele. Jobb állást kaphat. A CNN sorba fog állni az ajtaja előtt.

– Azt gondolja, ennyire becsvágyó vagyok?

– Azt gondolom, hogy maga újságíró.

– Ezt hogy érti?

– Azt, hogy az újságírók végül is szeretik a sztorikat. És szeretik az igazságot.

A nő csaknem egy percig hallgatott. Egyenesen maga elé meredt. A kocsi közben pattogott, ahogy fölmelegedett a motor. A nő levette lábát a fékről. A Mustang pár centit visszagurult. Reacher arrébb mozdult, hogy egy vonalban legyen az ablakkal. Yanni elfordította az arcát, és egyenesen a szemében nézett.

– Nos, akkor mondja el a sztorit. Mondja el az igazságot!

Reacher elmondta a történetet, és elmondta az igazságot. Törökülésben ült a betonpadlón, úgy, hogy a nő lássa, hogy nem készül semmire, tehát nem kell tőle tartania. Mindent elmondott. Az összes eseményt sorra vette, a feltevéseket, az elméleteket, és a találgatásokat is. A végén elhallgatott, és várta a reakciót.

– Hol tartózkodott, amikor a lányt megölték? – kérdezte Yanni.

– A motelban aludtam.

– Egyedül?

– Egész éjszaka. A nyolcas szobában. Jó alvó vagyok.

– Ez nem alibi.

– Az embernek olyankor soha nincs alibije, amikor szüksége lenne rá. Ez egyetemes természeti törvény.

A nő hosszasan nézett rá.

– Mit vár tőlem? – kérdezte végül.

– Azt, hogy kutassa föl az áldozatokat.

Yanni elgondolkodott.

– Ezt megtehetjük – mondta végül. – Vannak rá embereink.

– Az nem elég – mondta Reacher. – Azt szeretném, ha fölfogadnának egy Franklin nevű fickót. Helen Rodin többet tud mondani róla magának. Helen irodája ugyanebben az épületben van, két emelettel maga fölött.

– Miért nem fogadja föl ezt a Franklin nevű fickót ez a Helen?

– Mert nem engedheti meg magának. Maga viszont igen. Gondolom, van rá kerete. Franklin egyheti bére valószínűleg kevesebbe kerülne, mint az időjós szépfiújuk hajvágása.

– És utána?

– Utána összerakjuk a részleteket.

– Mekkora ügy ez?

– Pulítzer-díjas. Emmy-díjas. Benne van egy új állás.

– Honnan tudja? Maga nem a szakmában dolgozik.

– A hadseregnél voltam. Szerintem egy Bronz Csillaggal egyenértékű.

– Nem tudom – tűnődött Yanni. – Igazság szerint fel kellene adnom magát.

– Nem tud – mondta Reacher. – Előhúzza a mobilját, és én máris kint vagyok a rámpán. Soha nem kapnak el. Egész nap ezzel próbálkoztak.

– A díjak engem nem érdekelnek különösebben – mondta Yanni.

– Akkor tegye meg élvezetből. Szakmai önbecsülésből.

Reacher féloldalra dőlt ültében, és a farzsebéből elővette a papírszalvétát, amelyre Helen Rodin száma volt fölírva. Odatartotta az ablak szegélyéhez. Yanni óvatosan elvette, s vigyázott rá, hogy az ujjaik még csak véletlenül se érjenek össze.

– Hívja fel Helent – mondta Reacher. – Most. Ő igazolni fog engem.

Yanni elővette a mobilját, és beütötte a számokat. Aztán visszaadta a szalvétát. Várta, hogy a túloldalon fölvegyék.

– Helen Rodin? – kérdezte. Majd felhúzta a kocsi ablakát, és Reacher egy szót se hallott a beszélgetésből. Egy pillanatra elbizonytalanodott, hogy a nő valóban Helennel beszél-e. Az is lehet, hogy a szalvétát nézte, s közben fejből másik számot hívott. Nem a 911-et, hanem a rendőrség központi számát, mert tíz számot ütött be. Az is lehet, hogy tudja valamelyik zsaru számát a kapitányságról. A riporterek fejből tudnak fontosabb számokat.

De a vonal túlsó végén valóban Helen beszélt. Yanni leengedte az ablakot, és odaadta Reachernek a telefont.

– Ez igaz? – kérdezte Helen.

– Azt hiszem, még nem döntötte el – mondta Reacher. – De lehet, hogy igent mond.

– Jó ötlet ez?

– Vannak forrásai. És nem árt, ha a média ott van a hátunk mögött. Győzze meg őt!

Reacher visszaadta a telefont az ablakrésen át. Ezúttal Yanni nem húzta fel az ablakot, s így Reacher hallhatta a beszélgetés végét. A nő kezdetben szkeptikus volt, aztán semleges, s a végére valamelyest meggyőzték őt a hallottak. Megbeszélte Helennel, hogy másnap reggel első dolga lesz, hogy fölmegy az irodájába. Aztán kikapcsolta a telefont.

– Van egy zsaru az ajtaja előtt – mondta Reacher.

– Tudom. Említette. De azok magát keresik, nem engem.

– És most pontosan mit fog csinálni?

– Még nem döntöttem el. Reacher hallgatott.

– Azt hiszem először is látnom kell, hogy maga miért keveredett a dologba – mondta Yanni. – Az nyilvánvaló, hogy James Barr különösebben nem érdekli magát. Talán inkább a nővére, Rosemary?

Reacher hosszan szembenézett vele. Egy nő. Egy újságíró.

– Részben ugyan Rosemary miatt teszem, de…

– De?

– De főként a bábjátékos érdekel, aki mozgatja a szálakat. Túl okosnak hiszi magát, és én ezt nem szeretem. Meg akarom mutatni neki, mit jelent az, ha valaki tényleg okos.

– Kihívás…?

– Megölte azt a lányt. Egy kedves, butuska teremtés volt, csak egy kis szórakozást keresett. Sajnos rossz helyen. Szóval a fickó megérett rá, hogy valaki elkapja a tökét. Ez a kihívás.

– Maga alig ismerte azt a lányt.

– Ez nem teszi őt kevésbé ártatlanná.

– Oké.

– Mi oké?

– Az NBC kifizeti Franklint. Aztán meglátjuk, mire megyünk vele.

– Köszönöm – mondta Reacher. – Hálás vagyok érte.

– Lehet is.

– És még egyszer elnézést. Hogy ráijesztettem magára.

– A frászt hozta rám.

– Nagyon sajnálom.

– Még valami?

– Igen – mondta Reacher. – Kölcsön akarom kérni a kocsiját.

– A kocsimat?

– A kocsiját.

– Minek?

– Hogy benne aludjak. És hogy utána elmenjek Kentuckyba.

– Mi van Kentuckyban?

– A rejtély egyik kulcsa.

Yanni megrázta a fejét. – Ez őrültség.

– Óvatosan vezetek, higgye el.

– Segítenék egy szökevény bűnözőnek, és azonnal bűnrészessé válnék.

– Én nem vagyok bűnöző – mondta Reacher. – Bűnöző az, akit szabályos bírósági eljárás során elítélnek. Következésképpen szökevény sem vagyok. Nem vagyok letartóztatva, és nem emeltek vádat ellenem. Legfeljebb gyanúsítanak, ez minden.

– Nem adhatom oda magának a kocsimat, miután egész este a maga képét mutogattuk a képernyőn.

– Nyugodtan mondhatja, hogy nem ismert föl. Az egy vázlat, nem fotó. Valószínűleg nem is túl pontos.

– A haja más.

– Na látja! Ma reggel levágattam.

– És a neve? Kölcsönadom a kocsimat egy idegennek anélkül, hogy tudnám a nevét?

– Talán hamis nevet adtam magának. Találkozott egy fickóval, akinek a neve nem mond semmit magának, és nem hasonlít a rajzon szereplő fazonra sem. Ennyi az egész.

– És milyen nevet mondjak?

– Joe Gordon.

– Az kicsoda?

– A Yankees hátvédje 1940-ből. Abban a szezonban harmadikként végeztek. Nem Joe hibájából, ő nagyon szép karriert futott be. Pontosan ezer meccset játszott, és pontosan ezer találata volt.

– Maga sokat tud.

– Holnap még többet fogok, ha kölcsönadja a kocsiját.

– És én hogy megyek haza ma éjjel?

– Hazaviszem.

– Akkor megtudja, hol lakom.

– Már tudom. Megnéztem a forgalmiját. Csak azért, hogy tudjam, valóban a maga kocsijában ülök-e.

Yanni nem szólt semmit.

– Ne aggódjon! – mondta Reacher. – Ha bántani akartam volna, már megtehettem volna, nem gondolja?

Yanni hallgatott.

– Óvatosan vezetek – bizonygatta újra. – Biztonsággal hazaviszem.

– Inkább rendelek egy taxit – mondta Yanni. – Magának is jobb így. Az utcák üresek, és ez a kocsi elég feltűnő. A zsaruk tudják, hogy az enyém, örökké leállítanak. Gyorshajtással jönnek, de valójában autogramot akarnak. Vagy benézni a blúzom alá.

Megint elővette a mobilját, és rendelt egy taxit a garázsba. Aztán kiszállt a kocsiból, és a motort nem állította le.

– Álljon be egy sötét sarokba! – mondta. – Jobb, ha a reggeli csúcs előtt nem megy ki a kocsival.

– Köszönöm! – mondta Reacher.

– Most azonnal álljon odébb a kocsival! – tette hozzá. – Az összes híradónkban a maga arcát mutogattuk, és a taxisofőr, gondolom, nézte a műsort. Remélem, legalábbis. Nem mindegy, mennyi a nézettségünk.

– Köszönöm – ismételte Reacher.

Ann Yanni arrébb ment, és megállt a rámpa aljánál, mintha csak buszra várna. Reacher beszállt a kocsiba, és betolatott a garázs mélyére. Aztán megfordult, és előremenetben beállt egy távoli sarokba. Kikapcsolta a motort, és figyelt a visszapillantó tükörből. Öt perc múltán megjött egy fehér taxi, és Ann Yanni beszállt hátulra. A taxi megfordult, kihajtott az utcára, és a garázs elcsendesedett.

Reacher benn ült Ann Yanni Mustangjában, de úgy döntött, nem marad a garázsban a fekete üvegtorony alatt. Túl kockázatos. Ha Yanni meggondolja magát, Reacher csapdába kerül. A nő berezel vagy lelkiismeretfurdalása támad, fölkapja a telefont, fölhívja Emersont, és máris kész a baj. Épp az autómban alszik a garázs egyik sarkában. Reacher tehát három perccel az után, hogy Yanni elhajtott a taxival, kihajtott a garázsból a First Streetre. Semmi forgalom. Fölhajtott a pláza melletti garázs második emeletére, és leparkolt azon a helyen, amelyet James Barr használt. Nem dobott érmét a parkolóórába. Csak előhúzta Yanni térképét, és megnézte, milyen útvonalon fog eljutni Kentuckyba. Aztán hátratolta az ülést, kinyújtózkodott, és elaludt.

Öt órával később ébredt, még hajnal előtt. Elindult a kocsival dél felé. Három járőrkocsit látott, mielőtt kijutott a városból. De a rendőrök nem törődtek vele. Túlzottan is lefoglalta őket Jack Reacher keresése ahhoz, hogy egy csinos kis tévésztárt zaklassanak.

12. fejezet

Egy órája autózott már, amikor a hajnal első fényei megjelentek. Az égbolt sötétből szürkére, majd bíborra váltott, aztán lapos, narancssárga napsugarak tűntek fel a horizonton. Reacher lekapcsolta a fényszórókat. Nem tartotta okos dolognak, hogy napkelte után díszkivilágítással hívja fel magára a figyelmet. Az ilyesmi sokféle képzettársításra adhat okot egy feltételezhetően zűrös éjszakával kapcsolatosan. Már maga a Mustang is elég provokatív ahhoz, hogy felhívja magára a figyelmet. Hangos és agresszív, ráadásul az a típus, amelyből elég sokat lopnak el.

Kényelmes tempóban vezetett, és bekapcsolta a CD-t. Sheryl Crow szólalt meg rajta. Arról énekelt, hogy „minden nap egy kanyargós útvesztő”. Tudom, gondolta magában. Nekem mondod…?

Egy vashídon áthajtott az Ohio folyó fölött, s ahogy a súrlófények a lassan hömpölygő víz színére vetültek, egy pillanatra színarannyá olvadtak a szeme előtt. A kocsi belsejében a visszatükröződő fénytől természetfölötti ragyogás keletkezett. A hídállványzat teteje úgy csillant meg, mint egy bűvös korong. A hatás meghökkentő volt. Bal szemét lehunyta, és hunyorogva hajtott be Kentucky államba.

Déli irányba tartott, és várta, hogy feltűnjön a Blackford folyó. Ann Yanni térképe szerint ez egy mellékfolyó, mely délkeletről északnyugati irányban csatlakozik átlósan az Ohióhoz. A forrásvidékén tökéletes, egyenlő szárú háromszöget formál két országúttal három mérföld hosszúságban. És a Helen Rodintól kapott információ szerint James Barr kedvenc lőtere valahol ezen a háromszögön belül helyezkedett el.

Kiderült, hogy maga a háromszög volt a lőtér. Három mérföldön át Reacher szögesdrótkerítést látott bal kéz felől, miután áthajtott egy hídon a Blackford folyó fölött. Minden negyedik póznán tábla figyelmeztetett: Belépni tilos, lőgyakorlat! Aztán az út hatvan fokos szögben elfordult, és három mérföldön át északkelet felé futott tovább. Amikor újra elérte a Blackfordot, Reacher meglátott egy kaput, s azon túl egy kavicsos tisztást, valamint pár alacsony építményt. A kapu le volt láncolva. Kézzel festett tábla jelezte:

Nyitva. – 8 órától sötétedésig.

Reacher az órájára nézett. Fél órával korábban érkezett. Az út másik oldalán egy alumínium bodega állt, kaviccsal leszórt parkolóval. Odaállt a Mustanggal. Éhes volt. Sok idő telt el a Marriottban elfogyasztott vesepecsenye óta.

Lassan, komótosan reggelizett, s közben figyelte a szemközti kapu környékét. Nyolc körül három terepjáró jelent meg a kapunál, szemlátomást bebocsátásra várva. Öt perccel nyolc után megérkezett egy fickó egy fekete dízel Humvee-vel, és a mozdulataiból ítélve szabadkozott a késésért. Levette a kapuról a láncot, s félreállt, hogy beengedje a kuncsaftjait. Aztán visszamászott a Humvee-jébe, és követte őket. Ugyanaz a szabadkozási jelenet megismétlődött a főépületnél, majd a kuncsaftok eltűntek a látómezőből. Reacher kért még egy csésze kávét. Arra gondolt, hagy egy kis időt arra, hogy odaát rendeződjenek a dolgok, és majd akkor ballag át, amikor nyugodtan beszélgethet a tulajjal. Azonkívül a kávé jó volt. Túl jó, hogy ott hagyja. Friss volt, forró és méregerős.

Nyolc húszkor eldördültek az első lövések. Tompa, a levegőt megrázkódtató dörrenések. A hangokból ítélve Reacher becslése szerint jó kétszáz méterre lehettek a lőállások, és nyugati irányba tüzeltek. Aztán egy kézifegyver könnyebb csattanásai hallatszottak. Reacher megigézve figyelte az ismerős zajokat, aztán otthagyott két dollárt az asztalon, tizenkettőt fizetett a kasszánál, és távozott. Odakint beült a Mustangba, és behajtott a lőtér nyitott kapuján.

A Humvee tulajdonosát egy derékmagasságú pult mögött találta a főépületben. Közelebbről a fickó idősebbnek látszott. Elmúlt ötven, de még hatvan alatt járt; gyér ősz haj, barázdált arc, de szálfaegyenes tartás. Viharvert nyaka szélesebb, mint a feje, és a szemekből Reacher tengerészgyalogsági altiszti múltat vélt kiolvasni, még mielőtt a tetoválásokat az alkaron és a falra kiaggatott emléktárgyakat szemügyre vette volna. A tetoválások régiek voltak, már megfakultak. A falat főleg zászlók borították. A kollekció közepén volt egy megsárgult lőlap, bekeretezve, üveg alatt. Öt darab .300-as lyuk sorakozott a belső körben, sűrűn egymás mellett. A hatodik épp csak érintette a kör szélét.

– Segíthetek? – kérdezte a fickó. Elnézett Reacher válla fölött, az ablakon túlra, a Mustangra.

– Azért vagyok itt, hogy minden problémáját megoldjam – felelte Reacher.

– Tényleg?

– Nem, csak vicceltem! Igazából néhány kérdést szeretnék föltenni magának.

A fickó nem válaszolt azonnal. – James Barr-ról? – kérdezte aztán.

– Talált, süllyedt.

– Nem, nem.

– Nem?

– Nem nyilatkozom riportereknek.

– Nem vagyok riporter.

– A Mustangja, ahogy látom, nem rendőrségi kocsi, és nem is bérelt járgány. Indianai rendszáma van. Meg aztán a szélvédőjén rajta van az NBC emblémája. Mindebből arra következtetek, hogy maga egy tévés sztorin dolgozik, és azt akarja bemutatni, hogyan használta James Barr a lőteremet arra, hogy felkészüljön a gyilkosságokra.

– És használta?

– Mondtam, nem nyilatkozom.

– De Barr járt itt, nem igaz?

– Nem nyilatkozom – ismételte a fickó. Nem volt rosszallás a hangjában, csak eltökéltség. Semmi ellenségesség, csak magabiztosság. Nem beszél, és kész. Ennyi, itt a történet vége. Csend lett. Csak a távoli lövések zaja hallatszott. Meg valami zörgő zümmögés a másik szobából. A hűtőszekrény talán.

– Nem vagyok riporter – mondta megint Reacher. – Kölcsönkértem egy riporter kocsiját, ennyi az egész.

– Hát akkor ki maga?

– Valaki, aki régről ismeri James Barrt. A barátjáról, Charlie-ról szeretnék többet tudni. Azt gondolom ugyanis, hogy Charlie vitte őt bele ebbe az egészbe.

A pasas nem kérdezte, hogy miféle barátról van szó. Nem kérdezte: Ki az a Charlie. Csak a fejét rázta, és makacskodott: – Nem segíthetek.

Reacher elfordult, és a bekeretezett lőlapot kezdte nézegetni.

– A magáé? – kérdezte.

– Minden, amit itt lát, az az enyém

– Mekkora volt a lőtáv? – kérdezte.

– Miért?

– Csak azért, mert ha hatszáz yardos volt, akkor maga elég jó. Ha nyolcszáz, akkor nagyon jó. Ha ezer, akkor hihetetlen.

– Maga is lő? – kérdezte a fickó.

– Régen csináltam – mondta Reacher.

– Hadsereg?

– Hajdanán.

A fickó megfordult, és leemelte a keretet a kampójáról. Óvatosan a pultra helyezte, és megfordította. Kézzel írott, megfakult írás állt a lap alján: 1978. Egyesült Államok Haditengerészete, 1000 yardos lövészeti verseny. Gunny Samuel Cash, harmadik helyezés. És alatta három hitelesítő aláírás.

– Maga Cash őrmester? – kérdezte Reacher.

– Nyugdíjasan, kiszuperálva.

– Magam is.

– De nem a tengerészettől.

– Ezt ránézésre meg tudja mondani?

– Elég könnyen.

– Gyalogság – mondta Reacher. – De a nagyapám a Haditengerészetnél volt.

Cash bólintott – Ez már majdnem emberré teszi magát.

Reacher az ujja hegyét végighúzta az üvegen a találatok környékén. Öt telitalálat, s a hatodik hajszállal a középső kör szélén.

– Jó lövés.

– Örülnék, ha ma feleakkora távról lőnék ilyet.

– Akárcsak én – mondta Reacher. – Múlnak az évek.

– Azt mondja, hogy annak idején megcsinálta volna?

Reacher nem válaszolt. Igazság szerint megnyerte a Haditengerészet 1000 yardos lövészeti versenyét, pontosan tíz évvel azután, hogy Cash harmadik helyet szerzett. Az összes golyót egy akkora átmérőjű lyukba küldte be, ahová egy felnőtt férfi hüvelykujja épp csak beférne. Kivételes év volt ez számára. Egyfajta csúcspont fizikailag, mentálisan, mindenféle szempontból. A következő évben nem védte meg a bajnoki címét, jóllehet a katonai vezetés indítani akarta őt ekkor is. Sok év távlatából visszanézve ez a döntése két dolgot jelzett: egyfelől a hadseregtől való lassú elszakadásának a kezdetét, másfelől pedig egy furcsa nyughatatlanság kialakulását. Ekkor kezdett úrrá lenni benne az az érzés, hogy soha, sehol nem szabad leragadnia, és soha nem szabad visszanéznie. Hogy ne akarja többé kétszer ugyanazt tenni.

– Ezer yard nem kis távolság – mondta Gunny Cash. – Igazság szerint amióta leszereltem a haditengerészettől, nem találkoztam olyan emberrel, aki egyáltalán a lőlapot eltalálta volna ekkora távolságról.

– Én talán súrolnám a szélét – mondta Reacher.

Cash felvette a keretet a pultról, és visszahelyezte a kampóra. Jobb hüvelykujjával akkurátusan megigazította, hogy egyenesen álljon.

– Nekem itt nincs ezeryardos pályám – mondta. – Csak a lőszert pocsékolnánk, és a kuncsaftokat frusztrálnánk vele. De van egy jó kis háromszáz yardosom, ami most üres. Kipróbálhatja. Aki ezerről megcsipkedi a lőlapot, annak háromszázról már elég jót kell lőnie.

Reacher nem válaszolt.

– Nem gondolja? – kérdezte Cash.

– Bizonyára – felelte Reacher.

Cash kihúzta a fiókot, és előhúzott egy új lőlapot. – Hogy hívják?

– Bobby Richardson – mondta Reacher. Robert Clinton Richardson, 1959-ben 301-et lőtt, 134 meccsen 141-et, de a Yankee csak harmadik lett.

Cash elővett az inge zsebéből egy golyóstollat, és ráírta a lapra, R. Richardson, 300 yard, dátum, időpont. Aztán húzott egy nagyjából egyszer félcentis X-et a belső körbe. A lőlapot otthagyta a pulton, és átment a másik szobába, ahonnan a hűtőszekrény zajára emlékeztető zörej jött. Egy perc múlva egy fegyverrel tért vissza. M24-es Remington volt, Leupold Ultra célzóberendezéssel és egy kétlábú állvánnyal. A haditengerészetnél rendszeresített típus volt. Szemlátomást sokat használták, de remek állapotban volt. Cash oldalára fektetve a pultra helyezte. Levette róla a tárat, és megmutatta Reacher-nek, hogy üres. Szétnyitotta a zárványt, és mutatta, hogy az is üres. Reflex, rutin, elővigyázatosság, professzionális udvariasság.

– Az enyém – mondta. – Pontosan háromszáz yardra belőve. Én magam lőttem be, személyesen.

– Elég jó – mondta Reacher. És így is gondolta. Egy ex-tengerészgyalogosban, aki 1978-ban a harmadik legjobb céllövő volt a világon, meg lehet bízni ilyen ügyekben.

– Egy lövés – mondta Cash. Elővett egy töltényt a zsebéből. .300-as Winchester volt. A lőlapra helyezte, az X közepére. Teljesen eltakarta a jelet. Aztán elmosolyodott. Reacher visszamosolygott rá. Fölfogta a kihívást. Tökéletesen fölfogta. Találd el az X-et, és akkor beszélgethetünk James Barr-ról. Ez legalább nem kézitusa, gondolta Reacher.

– Menjünk! – mondta.

Kellemes, csöndes idő volt odakint, se nem hideg, se nem meleg. Lőgyakorlathoz ideális. Szél nem fújt, nem kellett attól tartani, hogy a légköri viszonyok befolyásolják a találati eredményt. Bemásztak Cash Humvee-jébe, és a férfi begyújtotta zajos dízelmotorját.

– Szereti az ilyen kocsikat? – dünnyögte Reacher.

– Nem igazán – felelte Cash. – Egy sima sedannal elégedettebb lennék. De ez ízlés kérdése. A kuncsaftok ezt várják el tőlem.

Lankás táj vette körül őket, füves mezők, satnya fák. Buldózerrel valaki széles ösvényeket hasított a zöld növényzetbe. Mindegyik ösvény egy-egy lőálláshoz vezetett. Az egész terület úgy festett, mint egy félig elkészült golfpálya. Helyenként füves területek, másutt vörös földvájatok. Fehérre festett kőtömbök jelezték az utat, külön a járműveknek, s külön a gyalogosoknak.

– Mindig is a családomé volt ez a föld – mondta Cash. – A lőtér az én ötletem. A golfpályák vagy teniszpályák mintájára. Tudja, mint az olyan fickók, akik visszavonulnak az aktív sportolástól, aztán abból élnek, hogy oktatnak.

– Működik a dolog? – kérdezte Reacher.

– Nem igazán – mondta Cash. – Idejönnek a fazonok lőni, de azt nem nagyon csípik, ha elmondod nekik, hogyan is kéne ezt csinálni.

Reacher három terepjárót látott az elkülönített lőállásoknál. Azok a pasasok hasaltak a kókuszgyékényeken, akik nyolc körül a kapunál várakoztak. Lőttek, szünetet tartottak, megnézték az eredményt, aztán újra tüzeltek.

– Megélhetés – mondta Cash, Reacher kimondatlan kérdésére válaszolva. Aztán lekanyarodott a Humvee-vel a fő nyomvonalról, és egy üres lőállás mellé hajtott. Kiszállt a terepjáróból, a lőlapot felcsíptette egy keretre.

– Sok szerencsét! – mondta, miután végzett.

Reacher csöndben ült pár pillanatig. Idegesebb volt a kelleténél. Mély levegőt vett, bent tartotta, s közben érezte, ahogy a koffein dolgozik az ereiben. Kicsiny, mikroszkopikus remegés. Négy csésze erős kávé nem épp a legjobb előkészítés egy sikeres lőgyakorlathoz.

De hát végtére is ez „csak” háromszáz yard. Háromszáz yard egy jó fegyverrel, amikor nincs hőség, nincs hideg, a levegő mozdulatlan. Igazából behunyt szemmel is meg tudná csinálni. Nem is ezzel volt a baj. Hanem a téttel. Nagyon akarta, hogy a bábjátékost elkapja, sokkal jobban vágyott rá, mint annak idején a lövészeti verseny fődíjára. Nem tudta volna megmagyarázni magának, miért. De a gond ebből fakadt.

Kilégzés. Csak háromszáz yard. Nem hatszáz. Nem nyolcszáz. Nem ezer. Nem nagy ügy.

Kiszállt a Humvee-ből, és felvette a fegyvert a hátsó ülésről. Odament a kókuszgyékényhez, és az állvánnyal együtt óvatosan a földre helyezte. Lehajolt, és betárazott. Aztán visszalépett, nyújtózkodott, leguggolt, letérdelt, s végül hasra feküdt. Fejkörzésekkel próbálta lazítani a nyakizmait. Olyan érzése támadt, mintha a semmi kellős közepén lenne. Leengedte a fejét. Bal szemét lehunyta, jobb szemével belenézett a célzó-szerkezetbe. Igazított a testhelyzetén. Lazított, és szétterpesztette a lábát. Tudta, hogy most úgy néz ki, mintha lövés után lenne, és nem lövésre készülődne.

Belenézett az optikába. Hipergyors vibrálást látott. A cél mintha karnyújtásnyira lett volna tőle. A fonálkeresztet az X találkozására igazította. Kibiztosította a fegyvert. Lazított. Kiengedte a levegőt. Érezte a szívverését. A koffein zubogott az ereiben. A fonálkereszt táncolt az X-en. Jobbra, balra, le és fel; kicsiny, összevissza ugráló köröcskében.

Jobb szemét lehunyta. Szuggerálta magát, hogy csillapodjon a szívverése. Kiürítette a tüdejét, s így maradt két másodpercig. Aztán belégzés, lassú kilégzés, tartás. Minden energiáját lefelé nyomta a nyelőcsövén. Vállait lazán leengedte. Izmait ellazította. Megnyugodott. újra kinyitotta a szemét, és a fonalkereszt most nem remegett. A célpontra meredt. Érezte. Akarta! Meghúzta a ravaszt. A fegyver mennydörögve visszarúgott, a torkolattűz port vert fel a kókuszgyékényről, és elhomályosította a látását. Felemelte a fejét, köhintett, és belenézett az optikába.

Az X eltűnt. Csinos kis lyuk tátongott a közepén. Újra köhintett, majd föltápászkodott. Cash átvette tőle az optikát, és ellenőrizte az eredményt.

– Jó lövés – mondta.

– Jó fegyver – válaszolta Reacher.

Cash kiszedte a tárat, és az üres töltényhüvely kiesett a matracra. Letérdelt, felemelte, és zsebre tette. Aztán fölállt, s elindult a fegyverrel vissza a Humvee felé.

– Akkor megfeleltem? – szólt utána Reacher.

– Mihez?

– A beszélgetéshez?

Cash megfordult. – Azt hiszi, ez egy teszt volt?

– Őszintén remélem, hogy igen.

– Nem fog örülni annak, amit mondanék magának.

– Próbáljuk ki! – mondta Reacher.

Cash bólintott. – Menjünk be az irodába.

Visszaérve, Cash berakta Reacher lőlapját egy fiókba, R, azaz Richardson név alatt. Aztán előrezongorázott az ujjaival a B betűhöz, s kiemelte Barr dossziéját.

– Próbál segíteni az öreg haverján, igaz? – kérdezte.

– Nem a haverom – mondta Reacher. – Annak idején ismertem, ez minden.

– És?

– Nem emlékszem, hogy túl jó lövő lett volna.

– A tévében azt mondták, hogy elég közelről lőtt.

– Mozgó célpontokra, és oldalirányból.

– A tévében azt mondták, hogy egyértelműek a bizonyítékok.

– Ez igaz – mondta Reacher. – Átnéztem mindet.

– Nézze meg ezt! – mondta Cash.

Mint egy pakli kártyát, úgy kezelte a bedossziézott lőlapokat. Harminckét papírlapot emelt ki koncentrikus körökkel, s mindegyiken rajta volt a jelölés: J. Barr, 300 yard, és a pontos dátum három évre visszamenőleg.

– Nézze meg, és fakadjon sírva! – mondta Cash.

Minden egyes céllap professzionális teljesítményről árulkodott.

Reacher egyesével végignézte a kollekciót. Harminckét célpont, mindegyiken tíz kör, összesen háromszázhúsz kör, mindegyik maximális találati aránnyal.

– Ez az összes lövése? – kérdezte Reacher.

Cash bólintott. – Láthatja, mindent megőrzők.

– Milyen fegyverrel?

– A saját Super Matchével. Remek flinta.

– A zsaruk keresték magát?

– Egy Emerson nevű fickó. Elég rendes volt, pedig már kezdtem félteni a saját valagamat, mert Barr, ugye, itt trenírozott. Féltettem a szakmai hírnevemet. Sok munkám fekszik ebben a helyben, és nem lenne jó, ha hírbe hoznának.

Reacher még egyszer átnézte a lőlapokat, és eszébe jutott, amit Helen Rodinnek mondott: ezek nem felejtenek.

– Mi a helyzet Barr haverjával, Charlie-val? – kérdezte Reacher.

– Charlie reménytelen eset volt, pláne hozzá képest.

Cash összerendezte James Barr lőlapjait, és visszacsúsztatta a dossziét a B betűhöz. Előhúzott egy másik fiókot, és ujjaival visszapörgette a mappákat az S betűig.

– Charlie Smith – mondta. – Ő is katona volt, de Uncle Sam hosszú távon nem sok pénzt fektetett volna bele.

Cash, ahogy az imént, most is kiterítette a lőlapokat két, hosszú sorban. Harminckettőt, összesen.

– Mindig együtt mutatkoztak? – kérdezte Reacher.

– Mint a mogyoróvaj és a lekvár – felelte Cash.

– Más lőtáv?

– Más planéta – mondta Cash.

Reacher bólintott. Charlie eredményei összehasonlíthatatlanul rosszabbak voltak. A harminckét lőlapon összesen nyolc találat volt a belső körben, s néhány elszórt találat látszott a külső körök szegélyeinél. De a lövések mégis mutattak valami rendszert. Nem összevissza szóródtak, hanem egy területre koncentrálódtak. Ami arra utalt, hogy a pasas célzott, csak épp rossz helyre. Lehet, hogy valami látásprobléma. Szemtengelyferdülés például.

– Miféle fickó ez? – kérdezte Reacher.

– Charlie? Kiismerhetetlen. Ha jobb lövő lett volna, aggódtam volna hátat fordítani neki.

– Alacsony fickó, igaz?

– Egészen kicsi. Hátborzongató hajzattal.

– Sokat beszélgettek magával?

– Nem igazán. Csak két fickó volt Indianaból, aki lőni járt ide. Sokan vannak ilyenek.

– Figyelte, amikor lőttek?

Cash rázta a fejét. – Soha nem figyelek senkit. A kuncsaftok nem szeretik, ha nézik őket. Ha odajönnek hozzám tanácsot kérni, készen állok. De nem jönnek.

– Barr itt vásárolta a lőszert, igaz?

– Lake City. Jó drága.

– A fegyvere se volt olcsó.

– Jó flinta volt.

– Charlie-nak milyen fegyvere volt?

– Ugyanaz a típus. De az ő esetében ez vicc volt. Olyan, mint amikor egy dagadt ürge üvegszálas versenybiciklit vásárol.

– Magának vannak pisztolyai is itt?

– Van egy, beltérre. Ha esik kint, akkor szokták használni a kuncsaftok. Amúgy kizavarom őket. Kézifegyverrel én nem foglalkozom.

Reacher bólintott, és Cash halomba rakta Charlie lőlapjait, akkurátusan, dátum szerint Aztán szépen visszarakta a dossziét az S betűhöz.

– A Smith gyakori név – mondta Reacher. – A leggyakoribb talán Amerikában.

– Hiteles név volt – mondta Cash. – Megnézem mindenkinek a jogsiját, mielőtt tagságit adok.

– Honnan jött eredetileg?

– Az akcentusára gondol? Valahonnan Északról.

– Elvihetem magammal James Barr lőlapjait?

– Mi a pokolnak?

– Szuvenír – mondta Reacher.

Cash nem szólt semmit.

– Nem kezdek vele semmit – mondta Reacher. – Nem adom el az interneten.

Cash elutasítóan hallgatott.

– Barr nem fog visszajönni – mondta Reacher. – Ez hétszentség. És ha tényleg védeni akarja a saját hírnevét, úgyis el kell ásnia valahová.

Cash vállat vont, és visszafordult a fiók felé.

– A legutolsót! – tette hozzá Reacher. – Az elég is.

Cash előhúzta a dossziéból az utolsó lőlapot, és óvatosan átnyújtotta. Reacher átvette, és óvatosan összehajtogatva becsúsztatta az inge zsebébe.

– Sok szerencsét a haverjához! – mondta Cash.

– Nem a haverom – mondta Reacher. – De köszönöm a segítségét.

– Szívesen – mondta Cash. – Ugyanis tudom, ki maga. Felismertem, amikor beigazgatta a fegyvert. Soha nem felejtem el, milyen testhelyzetben lőtt. Maga nyerte meg tíz évvel ezelőtt a kupát. Ott voltam a nézők között. A valódi neve Reacher.

Reacher bólintott.

– Udvarias volt magától, hogy nem említette, miután elmondtam magának a harmadik helyezésemet.

– A magáé keményebb verseny volt – mosolyodott el Reacher. – Tíz évvel később már csupa pancser lövöldözött.

Reacher megállt Kentucky határánál, az utolsó benzinkútnál, és teletankolta Yanni kocsiját. Aztán felhívta Helen Rodint egy nyilvános telefonról.

– Ott van még a kopó? – kérdezte.

– Most már kettő is – mondta Helen. – Az egyik az előcsarnokban, a másik az ajtómnál.

– Franklin hozzálátott?

– Ma reggel.

– Valami eredmény?

– Semmi. Öt nagyon átlagos ember volt az áldozat.

– Hol van Franklin irodája?

Helen megadott egy címet. Reacher az órájára nézett. – Találkozzunk ott négykor!

– Milyen volt Kentucky?

– Zavarba ejtő – mondta Reacher.

Újra áthajtott az Ohio fölött, ugyanazon a hídon, s közben Sheryl Crow-t hallgatta, amint megint arról mesél, milyen kanyargós labirintus minden egyes nap. Fölerősítette a hangerőt, s közben balra fordult, és nyugat felé tartott. Ann Yanni térképe jelzett egy autópálya-csatlakozást, negyven mérfölddel arrébb. Ha arra ráhajt, pár órával később úgy juthat be a városba, hogy nem kell belevetnie magát a délutáni csúcsforgalomba, rögtön a sztrádahídnál lyukad ki a belváros közepén. Közben azon tűnődött, hogy Emerson eléggé frusztrált lehet már. Tizenhárom éves rendőri múltja alapján pontosan tudta, hogyan érezheti magát egy zsaru az efféle helyzetben. Hát finoman szólva is pocsékul.

Megtalálta a csatlakozást, és ráfordult az észak felé tartó autópályára. Kikapcsolta a CD-t, és csak a Mustang hangjára figyelt. A kocsi pompásan működött, mélyen morajlottak a lóerők, mindenféle finomkodás nélkül. Reacher arra gondolt, ha ezt a motort berakhatná valami jó öreg, kimustrált karosszériába, az lenne az ő kocsija.

Bellantonio reggel hét óta a laboratóriumban ügyködött. Leszedte a megtalált mobilkészülékről az összes ujjlenyomatot, és túl sok újdonságot nem talált. Aztán lemásolta a híváslistát. Az utolsó hívott szám Helen Rodiné volt. Az utolsó előtti Emerson mobilja. Nyilvánvaló, Reacher hívta mindkét számot. Aztán egy hosszú híváslista következett az Indianai Specializált Szolgáltatásokra regisztrálva. Ezek már nem biztos, hogy Reacher hívásai voltak. Bellantonio ezt is följegyezte, habár tudta, hogy Emerson úgyse kezd vele semmit. Az egyetlen kitörési pont a Helen Rodin-féle hívás lehetne, de Emerson nem engedheti meg magának, hogy egy védőügyvédet zaklasson amiatt, mert egy tanújával telefonon beszél, még ha az illető mellesleg gyanúsított is. Hiábavaló próbálkozás lenne.

Ezért inkább a garázsbeli videoszalagokkal folytatta a munkát. Négy nap, kilencvenhat óra, közel háromezer különböző jármű mozgása. Az emberei az egészet feldolgozták. Mindössze három Cadillacet találtak. Az első egy csontszínű Eldorado volt. Kétajtós kupé, elég öreg. Reggel tíz előtt parkolt le, és hat órán át maradt. A második egy új STS-modell, röviddel déli tizenkettő után érkezett, csütörtökön, és két órán át parkolt a garázsban.

A harmadik Cadillac egy fekete Deville volt. Reggel hatkor érkezett a garázsba, pénteken. A Fekete Pénteken, ahogy Bellantonio nevezte. Reggel hatkor a garázs többnyire üres. A videofelvételen látszott, amint a Deville fölhajt a rámpára, gyorsan és magabiztosan. És az is látszott, amint négy perccel később távozik.

Pontosan elegendő idő a forgalomterelő kúp elhelyezéséhez.

A sofőrt egyik felvételen sem lehetett igazán kivenni. Csak egy szürke folt látszott a szélvédő mögött. Lehet, hogy Barr volt az, de az is lehet, hogy nem. Bellantonio mindezt följegyezte Emersonnak. És magában memorizálta, hogy ellenőriznie kell, ez volt-e a legrövidebb parkolás, amit a videoszalag rögzített. Gyanította, hogy igen.

Aztán átnézte a törvényszéki szakértői jelentést Alexandra Dupree lakásáról. Egy gyakornokra bízták a feladatot, mert valójában nem a lakás volt a tetthely. Semmi érdekes nem volt benne. Az égvilágon semmi. Kivéve az ujjlenyomatokat. A lakás tele volt ujjlenyomatokkal, ez magától értetődő. A legtöbb természetesen a lánytól származott. Volt azonban négy másik gyűjtemény is. Három  ebből azonosítatlan.

A negyedik ujjlenyomatminta viszont James Barrhoz tartozott. James Barr tehát járt Alexandra Dupree lakásában. A nappaliban, a konyhában, a fürdőszobában. Semmi kétség efelől. Világos lenyomatok, tökéletes minták. Tévedés kizárva.

Bellantonio följegyezte a dolgot Emersonnak. Aztán elolvasta a halottkém jelentését. Alexandra Dupree-t a jobb halántékára mért egyetlen, nagy erejű ütéssel ölte meg egy balkezes elkövető. Az áldozat kavicsos felületre zuhant, mely szerves anyagot is tartalmazott, füvet, gyomot, szemetet. A holttestet azonban egy mészkővel kövezett sikátorban találták meg. Ebből következően a holttestet elmozdították a tetthelyről, hiszen a helyszín és a felfedezés helye nem ugyanaz. Más tárgyi bizonyítékok is ezt erősítették meg.

Bellantonio újabb emlékeztetőt gyártott Emersonnak címezve, két rövid kérdéssel: Reacher balkezes? Rendelkezett gépjárművel?

A Zec egész reggel azon tűnődött, mit kezdjen Raskinnal. Raskin háromszor hibázott. Először, amikor elvesztette a nyomot, másodszor, amikor lehetővé tette, hogy hátulról megtámadják, harmadszor, amikor ellopták a mobiltelefonját. A Zec nem szerette, ha az emberei hibáznak. Nagyon is utálta. Először arra gondolt, hogy Raskint bevonja az utcáról, és beülteti a ház földszintjére, a biztonsági rendszer képernyői elé. Na de miért veszélyeztetné a saját biztonságát egy pancser biztonsági őr alkalmazásával?

Megszólalt a telefon. Linsky jelentkezett. Tizennégy órán át kutattak, és semmi nyomát nem találták a katonának.

– Itt az idő, hogy ráálljunk az ügyvédnőre – mondta Linsky. – Végül is nélküle semmi sem történhet, ő a központ, ő mozgatja a szálakat.

– Ez viszont emeli a tétet – jegyezte meg a Zec.

– Az már így is elég magas.

– Lehet, hogy a katona lelécelt.

– Lehet – mondta Linsky. – De kérdés, hogy mit hagyott maga után az ügyvédnő fejében.

– Átgondolom – mondta a Zec – Visszahívlak.

– Folytassuk a keresést?

– Elfáradtál?

Linsky teljesen kimerült, a gerince sajgott a fájdalomtól.

– Nem – hazudta. – Nem vagyok fáradt.

– Akkor folytassátok a keresést! – utasította őket a Zec. – De Raskint küldd vissza hozzám!

Reacher lassított, amikor a sztráda felkúszott a pillérekre. A középső sávban maradva elhaladt a könyvtárépület háta mögött. Két mérföldet ment egyenesen, s elérte a négysávos autópálya csatlakozási pontját, ahol az autókereskedések sorakoztak, köztük a jól ismert autósbolt. Kelet felé fordult egy országútra, majd újra észak felé tartott, Jeb Oliver farmja felé. Pár perc múlva ott volt az öntözött földek közepén. Az öntözőrózsák lassan forogtak, a napsugarak szivárványt varázsoltak a vízcseppekbe.

A hátország. Ahol a titkok lapulnak.

Megállt az úton Oliver postaládájánál. A Mustanggal semmiképpen sem célszerű behajtani a göröngyös, mély bekötőútra. Túl alacsony a felfüggesztése, a göröngyök fölsértenék az alját, a tengelyt, a kipufogórendszert, isten tudja, még mit. Ann Yanni nem örülne neki. Úgyhogy Reacher leállította a kocsit, és gyalog ment be a farmépülethez. Vékony talpú cipőjében megszenvedett minden egyes göröngyöt és kavicsot. Jeb Oliver piros Dodge-ja ugyanott állt, ahol legutóbb. Szemlátomást nem mozdult el onnan, vékony, barna porréteg telepedett a karosszériára, rászáradt harmatcseppekkel tarkítva. Az öreg farmépület csöndes volt. Az istálló lelakatolva.

Reacher nem foglalkozott a bejárati ajtóval. Megkerülte a házat, s egyenesen a tornáchoz ment. Jeb anyja ugyanott ült a hintaszékében. Ugyanaz a ruha volt rajta, de ezúttal üveg nem Volt a kezében. Eszelős szemei, mint két csészealj. Egyik lábát maga alá görbítette, másikkal a hintaszéket mozgatta, de kétszer olyan gyorsan, mint legutóbb.

– Helló! – mondta.

– Jeb nem jött vissza? – kérdezte Reacher.

A nő csak rázta a fejét. Reacher megint hallotta ugyanazokat a hangokat: a hintaszék nyikorgását, a tornác padlójának recsegését.

– Van magának fegyvere? – kérdezte.

– Nem tartok – felelte a nő.

– Telefonja?

– Kikapcsoltattam. Spórolok. Meg aztán fölösleges is. Ha szükségem van rá, kölcsönkérem Jebtől.

– Az jó – mondta Reacher.

– Mi a franc jó van ebben? Jeb nincs itt.

– Pont ez a jó – felelte Reacher. – Én most szépen feltöröm az istállót, maga pedig nem tudja kihívni a zsarukat, mert nincs telefonja. És nem tud lelőni.

– Ez Jeb istállója. Maga nem mehet be oda!

– Nem látom, hogyan tudna megakadályozni ebben.

Reacher sarkon fordult, és odaballagott az istállóhoz. Az ajtók, akárcsak maga az épület, deszkapalánkokból készültek. Jó régen. Legalább száz nyár és száz tél égette és rohasztotta a faanyagot. A lakat azonban teljesen új volt. U formájú biciklilakat, amilyet a kerékpáros futárszolgálatoknál használnak. Az U forma egyik szára két fekete acélhevederen volt átfűzve, melyeket az ajtóra erősíttettek. Reacher megérintette a zárat. Megrázta. Nehéz acél, és forró a naptól. Elég masszív szerkezet. Levágni, feltörni lehetetlen.

De egy zár csak annyira erős, amennyire rögzítve van.

Reacher belekapaszkodott az U alsó részébe, először finoman, aztán egyre erőteljesebben. A heveder engedett egy kicsit. Az ajtók megmozdultak, de aztán megálltak. Reacher most mindkét kezével megragadta a zárat, és hosszú lábait kitámasztva hátrafeszült, mint egy vízisíző. A korhadt palánk megreccsent, majd némi erőlködés után a bal oldalon egy jókora darab kiszakadt belőle. Egy szegecset is sikerült kitépnie. Reacher nagy levegőt vett, és újból nekifeszült. Kiszakította az egész hevedert, a lakat a földre hullt, és az ajtók kitárultak.

Reacher arra számított, hogy egy komplett metilalkohol laboratóriumot talál odabent. Hosszú munkaasztal kémcsövekkel, propánégőkkel, csomagoláshoz előkészített új zacskókkal. Vagy egy jókora készletet, amely forgalmazásra vár.

De nem látott semmi ilyet

A hiányos palánkon át hosszúkás fénycsíkok szűrődtek be, és a rendesen felsöpört földpadlóra vetültek. Az istálló teljesen üres volt, kivéve egy használt terepjárót, mely a tágas tér kellős közepén állt.

Egy Chevy Silverado volt, nem új darab. Világosbarna, mint az égetett agyag. Haszonjármű. Alapmodell, extrák nélkül. Tiszta volt, de kissé viharvert. Rendszámtáblája nem volt Az ajtók zárva, kulcs sehol.

– Mi ez?

Reacher megfordult, és Jeb Oliver anyját látta maga mögött A nő görcsösen kapaszkodott az ajtófélfába, mint aki nem akarja rászánni magát, hogy átlépje a küszöböt.

– Ez egy furgon – mondta Reacher.

– Azt én is látom.

– Jebé?

– Soha nem láttam itt eddig.

– Mivel járt a fia a piros Dodge előtt?

– Nem ezzel.

Reacher közelebb lépett, és bekémlelt az ablakon a vezető oldalán. Kézi sebváltó. Poros és koszos. A jármű sokat futott. Hűséges tulajdonosra utaltak a jelek, de olyanra, aki azért nem teszi tönkre a kocsiját.

– Soha nem láttam itt korábban – ismételte a nő.

Úgy nézett ki a jármű, mintha régóta állt volna itt. A kerekei laposak. Semmi olaj- vagy benzinszag. Ott állt élettelenül, porréteggel fedve. Reacher letérdelt, és alulról is szemügyre vette. Semmit nem látott. Csak a kövekkel, kavicsokkal fölsértett alvázat.

– Mióta állhat itt ez a csotrogány? – kérdezte odalentről.

– Nem tudom.

– Mikor tette föl a lakatot az istállóra a fia?

– Két hónapja talán.

Reacher feltápászkodott.

– Mire számított, mit talál? – kérdezte a nő.

Reacher megfordult, és a szemébe nézett. Tág pupillák. Hatalmasak.

– Többre, mint amit ma reggelizett – mondta.

A nő elmosolyodott. – Arra gondolt, hogy Jeb főzőcskézett idebent?

– Talán nem?

– A mostohaapja diktálta neki a dolgokat.

– Maga férjnél van?

– Már nem. De most is ő diktál.

– Miért tartja itt bent ezt a tragacsot, miközben az új kocsija meg odakint áll?

– Passz – monda a nő. – Jebnek mindig voltak fura dolgai.

Reacher kiment az istállóból, és behúzta az ajtó mindkét szárnyát. Aztán visszatette a lakatot, s mindent helyreigazított, hogy a lehető legkevesebb nyoma legyen a behatolásnak. Majd távozott.

– Jeb visszajön valamikor? – kiáltott utána a nő.

Reacher nem válaszolt.

A Mustang nyugat felé vette az irányt. Reacher benyomta a CD-lejátszót, és fölerősítette a hangot, miközben a tízmérföldes, nyílegyenes úton megcélozta a horizontot, amelyet soha nem fog elérni.

Raskin egy hernyótalpas exkavátorral ásta a saját sírját. Ugyanaz a gép volt, amellyel korábban a Zec földjét egyengették. Húszhüvelyknyi kotrókanállal rendelkezett, melynek négy hatalmas acélfoga volt. A kotrókanál hosszú, lassú harapásokkal mélyesztette a könnyű szerkezetű talajt, és félrelapátolta a kiásott földet. A motor felzúgott és lelassult, felzúgott és lelassult, és dízel füstfelhőket pöfögött az indianai égre.

Raskin a szovjet rezsimben született, és élete folyamán sokat látott. Afganisztán, Csecsenföld, elképzelhetetlen politikai földrengés Moszkvában. Más az ő helyzetében már sokszor feldobta volna a talpát, és ez a tény természetes orosz fatalizmusával keveredve teljességgel közömbössé tette őt saját sorsa iránt.

Ukáz, mondta a Zec. Megfellebbezhetetlen parancs.

Nyicsevo, felelte Raskin. Nem tesz semmit.

És folytatta az ásást. Szép nagy gödröt ásott, hatvan centi széleset, két méter hosszút, két méter mélyet. A kiásott földet takaros kis dombbá formázta. Amikor befejezte, félreállt a munkagéppel, és leállította a motort. Lemászott a fülkéből, és várt. Menekülésre nincs esély. Értelme sincs megpróbálni. Ha el is szökne, mindenképpen megtalálnák. És akkor nem lenne szüksége sírra. Szemeteszsákokat használnának, ötöt vagy hatot. Dróttal kötnék el a fekete műanyag zsákok száját, melyekbe a testrészeit csomagolnák. Téglákat kötnének a zsákokra, és bedobnák a folyóba.

Látott már ilyet.

A Zec kijött a házból. Alacsony, tömzsi ember, öreg már. Nagyon lassan lépked, takarékoskodik az energiájával. A Zec megállt Raskin előtt. Kézcsonkját a zsebébe mélyesztette, és elővett egy kis pisztolyt. Mutatóujja csonkja és hüvelykujja közé fogta a fegyvert, és Raskin felé nyújtotta.

– Ukáz – mondta a Zec.

– Nyicsevo – felelte Raskin. Rövid, nyájas, szabadkozó kifejezés, mint a franciában a „de rien”, a spanyolban a „de nada”, az olaszban a „prego”. Kérlek tisztelettel. Állok rendelkezésedre.

– Köszönöm – mondta a Zec.

Raskin odaállt a gödör keskeny végéhez. Kinyitotta a pisztoly forgótárát, és egyetlen töltényt látott benne. Aztán becsukta, és addig forgatta a tárat, amíg a töltény a pisztolycsővel került egyenes vonalba. Aztán visszahúzta a kakast, és a fegyver csövét a szájába tette. Megfordult, most szemben állt a Zeckel, és háttal a gödörnek. Hátrébb araszolt, hogy a sarka a gödör szélére kerüljön. Nyugodtan állt, egyenesen, kiegyensúlyozottan, összeszedetten, mint egy olimpikon műugró egy nehéz hátraszaltó előtt.

Lehunyta a szemét.

Meghúzta a ravaszt.

Mérföldes környezetben fekete varjak csaptak a magasba lármásan. Vér, agyvelő, csontszilánk tört át a napsugarakon. Ruskin teste hanyatt dőlt, és pontosan landolt az általa kiásott sírgödör közepén. A varjak megtelepedtek valahol távolabb, és a távolban dolgozó kőfejtőgépek zaja olyan volt, mint maga a csend. Aztán a Zec fölmászott a hernyótalpas kabinjába, és beindította a motort. Az emelőkarok végén golflabda nagyságú gömbök voltak, úgyhogy csonka kezeivel elég jól tudta kezelni a munkagépet.

Reacher a várostól tizenöt mérföldnyire északra megállt, és két hatalmas, V alakban találkozó öntözött földterület sarkánál kiszállt a kocsiból. Körben mindenütt öntözött földek voltak, s az öntözőrózsák lassú, méltóságteljes tempóban forogtak, s lövelltek ki a vízsugarakat.  Leállította a motort, és kiszállt á kocsiból. Nyújtózkodott, és ásított egy nagyot. A levegő tele volt permettel. Az öntözőberendezések masszív állványzataikkal és hosszú karjaikkal olyanok voltak, mint idegen bolygóról érkezett űrhajók. Mindegyik földterület közepén volt egy központi függőleges nyomásszabályozó állványcső, amely úgy festett, mint egy fémből öntött kémény. A horizontális öntözőkar száz kicsiny szelepből lövellte ki a vizet teljes hosszúságban. A kar külső végein függőleges támasz ellensúlyozta a terhelést. A lábazat egy gumikeréken gördült. A kerék akkora volt, mint egy repülőgép kereke. A gumikerék kitaposott nyomvonalon rótta végtelen köreit

Reacher figyelt és várt, amíg a hozzá legközelebbi földön a kerék közel jött hozzá. Odalépett mellé, és fölvette a mozgási sebességét. Maga a kerék a csípőjéig ért. Az öntözőkar jóval a feje fölött magasodott. Követte a szerkezet tempóját, és az óramutató járásával megegyező irányban lassan lépkedett a hideg permetben. Az öntözőrózsák hangosan sziszegtek. Hosszú-hosszú köröket rajzoltak. Az öntözőcső lehetett vagy ötven méter hosszú, a kitaposott ív hossza tehát, melyen a gumikerék gurult, legalább háromszáz méter. Pi szorozva az átmérővel. A terület nagysága: pi szorozva az átmérő négyzetével, azaz legalább ezerhétszáz négyszögöl. Ez viszont azt jelenti, hogy a kieső sarkok több mint ötszáz négyzetmétert tesznek ki, egyenként. Mint a lőlap elpocsékolt sarkai. A Mustang épp egy ilyen sarokban állt, ebből a távolságból arányosan akkora volt, mint egy golyó ütötte lyuk.

Mint Charlie valamelyik lövedékének a nyoma a lőlap sarkában.

Reacher visszaért oda, ahonnan elindult, kissé nedvesen, sáros csizmával. Kilépett a körből, és megállt a kavicsos útpadkán, s nyugat felé nézett. A távoli horizonton varjúcsapat szállt fel hirtelen, majd a fekete madarak visszatértek a földre. Reacher visszaült a kocsiba, és ráadta a gyújtást. Leengedte a tetőt, és az órájára pillantott. Két órája maradt még a Franklin irodájába megbeszélt találkozóig. Hátradőlt az ülésen, és hagyta, hogy a napsugarak megszárítsák az ingét. Zsebéből elővette az összehajtogatott lőlapot, és hosszasan nézett rá. Megszagolta. A nap felé tartotta, és nézte, ahogy a fény áthatol a hullámos, kerek lyukakon. Aztán újra zsebre tette a papírlapot. Felfelé nézett, és nem látott mást, csak a kék eget. Szemét lehunyta, és tűnődni kezdett egyén és motiváció, illúzió és valóság, bűnösség és ártatlanság kapcsolatán, valamint a véletlenszerűség igaz természetén.

13. fejezet

Emerson átfutotta Bellantonio jelentéseit. Látta, hogy Reacher felhívta Helen Rodint. Nem lepte meg. Nyilván még sokszor felhívta, jogászok… Mind buzgómócsingok, akik azon tüsténkednek, hogy újraírják a történelmet. Nem nagy ügy. Aztán elolvasta Bellantonio kettős kérdését: Reacher balkezes? Rendelkezett gépjárművel?

Válasz mindkettőre: valószínűleg. Állíts sorba húsz embert, négy vagy öt közülük tuti, hogy balkezes. Kocsihoz pedig Reacher minden további nélkül hozzájuthatott, sőt szinte biztos, hogy most is autó van a segge alatt.

Végül Emerson elolvasta az utolsó lapot: James Barr járt Alexandra Dupree lakásában. Ez meg mi a franc?!

Anny Yanni térképe szerint Franklin irodája a belváros közepén, egy zsákutcában található. Nem éppen ideális célállomás, útfelbontások, csúcsforgalom, dugók mindenütt. Araszolgatás a belvárosi tumultusban. Bárki felismerheti. Reacher csak a kocsi sötétített üvegében bízhatott.

Felhúzta a kocsi tetejét. Aztán elindult déli irányba. Ismét elhaladt Oliver tanyája mellett, ott nyugatra fordult az országúton, majd újra délre a városba vezető négysávos sztrádán.

Emerson visszatért Bellantonio jelentésére. Reacher hívta Helen Rodint a mobilról. Dolguk van egymással. Meg kell hogy beszéljék az ügyet. Reacher tehát vissza fog térni az ügyvédnőhöz. Vagy az megy hozzá. Emerson felkapta a telefont. A diszpécserével beszélt.

– Küldjön egy jelöletlen kocsit Helen Rodin irodájához! – mondta. – Ha a nő távozik, kövessék!

Reacher elhajtott a motel mellett. Mélyen ült a volán mögött, és oldalra pillantott. Semmi mozgás. Semmi jele a megfigyelésnek. Elhaladt a fodrászüzlet és a fegyverbolt mellett. A forgalom kezdett lassulni, ahogy az autópályahídhoz közelített. Aztán már csak lépésben lehetett haladni, jobb felől a járda: arca karnyújtásnyira a gyalogosoktól. Balján ötven centire a mellette araszoló jármű utasa. Négysávos út, két sávon lassú mozgás, a másik kettőn áll a forgalom.

Távolabb akart kerülni a járdától. Kirakta az indexet, és betolakodott a másik sávra. A mögötte jövő kocsi sofőrje nem volt túl boldog a manővertől. – Ne görcsölj, haver! örülj, hogy nem lépek a torkodra! – gondolta Reacher tőle telhetően barátságosan.

A bal oldali sáv egy kicsit gyorsabb volt. Reacher előrenézett, és egy rendőrségi járőrkocsit pillantott meg a jobb sávban. Távolabb a lámpa zöldre váltott. A bal oldali sáv lassan mozgásba lendült. A jobb oldali még mindig szinte állt. Reacher már csak két autóra volt a kopóktól. Beengedett valakit jobbról. Mögötte az ideges ürge tajtékozva nyomta a dudát. Reacher araszolt előre. Már csak egy autóra volt a zsaruktól.

A lámpa sárgára váltott.

A kocsi Reacher előtt még kilőtt.

A lámpa piros lett.

A zsaruk megálltak a vonalon, Reacher közvetlenül melléjük került. Rákönyökölt a konzolra, és a jobb kezét szétterpesztett ujjakkal a jobb halántékára helyezte. Próbálta minél jobban eltakarni az arcát. Előrebámult, és várta, hogy mikor vált zöldre a lámpa.

Helen Rodin lement a lifttel kétemeletnyit, és az NBC recepciós pultjánál találkozott Ann Yannival. Franklint most az NBC fizette, ezért úgy tisztességes, hogy Yanni is részt vegyen a megbeszélésen. Együtt mentek le a garázsba, és beültek Helen kocsijába. Fölhajtottak a rámpára, ki a napfényre. Helen jobbra pillantott, és bekanyarodott balra. Nem vette észre a szürke Impalát, amely akkor indult el az útpadka mellől, húsz méterrel mögötte.

A rohadt lámpa sehogy se akart zöldre váltani. Aztán végül mégis, és az ideges fazon Reacher mögött nyomban megnyomta a kürtöt, mire a zsaruk odanéztek. Reacher arrébb szivárgott, a bal oldali sávba, a zsaruk maradtak a szélén, s újra beragadtak. Reacher nem akart újból melléjük kerülni, ezért inkább maradt a bal oldali sávban, amely azonban más irányba kanyarodott. A Martha-féle zöldséges bódénál találta magát. Zsebéből kihalászott egy negyeddollárost, megállt az út szélén, járó motorral, és kiugrott a nyilvános telefonhoz. Előkapta Emerson megtépett névjegykártyáját, és tárcsázta a helyi rendőrség központi számát.

– Segíthetek? – kérdezte a diszpécser.

– Rendőrség? – kérdezett vissza Reacher.

– Mondja, uram!

– Az a fickó, a körözési plakáton… – mondta Reacher hadarva, de fojtottan – …a pasas, akit keresnek!

– Igen, uram!

– Épp itt van, és éppen most.

– Hol?

– A büfémben, a négysávos útnál, az autógumis mellett. Itt van bent, a pultnál, és eszik.

– Biztos benne, hogy ő az?

– Pont úgy néz ki, mint a képen.

– Van neki kocsija?

– Piros Dodge terepjáró.

– Uram, önnek mi a neve?

– Tony Lazzeri – mondta Reacher. Anthony Michael Lazzeri, hátvéd, 118 meccsen 273 találat 1935-ben. A Yankee mindig szűkében volt a jó hátvédeknek.

– Máris ott vagyunk, uram! – mondta a diszpécser. Reacher letette, és visszasietett a Mustanghoz. Nyugodtan ült, míg meg nem hallotta az első szirénákat észak felé húzni.

Helen Rodin a Second Street közepén járt, amikor a visszapillantó tükörből észrevette, hogy nagy felbolydulás támadt mögötte. Egy szürke Impala kilőtt a sávjából, és valami eszelős hajtűkanyarral átvágott a túloldalra, s elhúzott ellenkező irányba.

– Faszfej! – mondta Helen.

Ann Yanni hátrafordult az ülésen.

– Rendőrségi kocsi – mondta. – Látszik az antennáján.

Reacher tízperces késéssel érkezett Franklin irodájához, egy kétemeletes téglaépülethez amelynek az első szintje olyan volt, mint valami elhagyatott üzem. Acélrácsok voltak az ablakokon és az ajtókon. De a második emelet ablakain elegáns francia zsalugáterek, s odabentről fények szűrődtek ki. Külső lépcsőház vezetett föl az irodához, melynek ajtaján ez állt: Franklin Nyomozóiroda. Lent a parkolóban ott állt már Helen Rodin zöld Saturnja, mellette egy kék Honda Civic és egy fekete Chec Suburban, amely olyan hosszú volt, hogy a fara kilógott a járdára. A fekete kocsi Frankliné lehet, gondolta Reacher. A Honda pedig alighanem Rosemary Barré.

Reacher felsietett a lépcsőn, és kopogás nélkül lépett be az ajtón. Egy rövid folyosón találta magát, melyből kis főzőkonyha nyílt, és mellette még egy ajtó, alighanem a zuhanyzóé, gondolta Reacher. Szemből hangokat hallott. Egy nagy szobába lépett, Franklin az íróasztalánál ült, Helen Rodin és Rosemary Barr vele szemben két karosszékben. Szemlátomást mély eszmecserébe bonyolódtak. Ann Yanni az ablaknál állt, és a kocsiját nézte. Mind a négyen Reacher felé fordultak, ahogy belépett.

– Ismeri valamennyire az orvosi szakkifejezéseket? – kérdezte Helen.

– Mint például?

– PA – mondta Helen. – Egy orvos írta le. Valami rövidítés.

Reacher ránézett. Aztán Rosemary Barr-ra.

– Hadd találjam ki! – mondta. – A kórházban diagnosztizálták James Barrt. Valószínűleg enyhébb eset.

– Korai stádium – mondta Rosemary. – Bármi is az.

– Ezt honnan tudta? – kérdezte Helen a férfitól.

– Megérzés – vágta rá Reacher.

– És mi az alapja?

– Erről majd később! Csak sorjában! – felelte Reacher, és Franklin felé fordult. – Mit tud az áldozatokról?

– Öt esetleges személy – válaszolta Franklin. – Semmi kapcsolat köztük. És valószínűleg James Barrhoz sincs közük. Azt hiszem, magának abszolút igaza volt. Barr nem saját motivációból lőtte le őket.

– Nem! – mondta Reacher. – Abszolút nem volt igazam. A helyzet az, hogy James Barr egyiküket se lőtte le.

Grigor Linsky behúzódott egy sötét kapualjba, és telefonált.

– Volt egy megérzésem – mondta.

– Éspedig? – kérdezte a Zec.

– A zsarukkal az ügyvédnő irodájánál. Arra gondoltam, hogy a katona nem tud odamenni. Viszont nyilvánvalóan találkozniuk kell. Ezért az jutott eszembe, hogy a nő fog hozzá menni. És így is lett Követtem a nőt. Most együtt vannak a magánnyomozó irodájában. Barr húga is ott van. Meg a nő a tévé hírműsorától.

– A többiek is veled vannak?

– Az egész tömböt körbevettük. Keletről, nyugatról, északról, délről.

– Figyeljetek nagyon! – mondta a Zec. – Majd beszélünk.

– Ezt a kijelentését talán meg kellene magyaráznia – vetette fel Helen Rodin.

– Annál is inkább, mert a bizonyítékok kőkemények – tette hozzá Franklin.

Ann Yanni mosolygott. Lesz itt sztori…

Rosemary Barr csak bámult, tágra nyílt szemekkel.

– Maga vett egy rádiót a bátyjának – mondta Reacher. – Egy Bose-t. A meccsek miatt. Tőle tudom. Vásárolt neki más dolgokat is?

– Mire gondol?

– Ruhákra, például.

– Néha igen.

– Nadrágot?

– Előfordult.

– Hányas méretet?

– Hányasat? – kérdezett vissza a nő tompán.

– Milyen méretű nadrágot hord a bátyja?

– Harmincnégyes derékban, harmincnégyes szárban.

– Pontosan – mondta Reacher. – Relatíve magas.

– Mennyiben segít ez minket? – kérdezte Helen.

– Nyilván hallottak már ezt-azt a számjátékokról. Régi típusú, illegális játékokról, aztán lottóról, kenóról, hasonlókról.

– Mit akar ezzel?

– Mi a legnehezebb ezekben a játékokban?

– Nyerni – felelte Ann Yanni.

Reacher elmosolyodott. – A játékos oldaláról kétségtelenül. De a szervezők oldaláról a legnehezebb, hogy valóban összevissza számok jöjjenek ki. Az esetlegességet sokkal nehezebb előállítani, mint gondolnánk. Régen az ilyen játékok szervezői az újságok üzleti oldalairól vettek ki számokat. Előre megállapodtak, hogy mondjuk a tőzsdeárfolyamok második oldalát veszik elő, onnan is a második hasábot, és az utolsó két sor első hat számjegyét. Vagy az utolsó hatot. Vagy a középső hatot, bármit. Ez így már közelített a véletlenszerűséghez. Ma a nagy lottótársaságok bonyolult számítógépeket használnak. De vannak matematikusok, akik bebizonyítják, hogy ezek a számok sem igazán véletlenszerűek. Ugyanis a gépeket is emberek alkotják.

– Mennyiben érint ez minket? – kérdezte Helen.

– Csak egy gondolatkísérlet – mondta Reacher. – Egész délután Ms. Yanni kocsijában ültem. Élveztem a napsütést, és azon tűnődtem, milyen nehéz igazi véletlenszerűséget előállítani.

– Rossz nyomon jár – szólt közbe Franklin. – James Barr lelőtt öt embert A bizonyítékok kőkemények.

– Maga rendőr volt – mondta Reacher. – Számtalanszor került veszélyes helyzetbe, üldözés, verekedés, lövöldözés, extrém stressz. Mi volt az első, amit utána csinált?

Franklin a nőkre nézett.

– Bementem a mosdóba – mondta.

– Helyes – mondta Reacher. – Én is. De James Barr nem ezt tette. Bellantonio jelentése szerint Barr házában cementpor nyomokat találtak a garázsban, a konyhában, a nappaliban, a hálószobában és a pincében. Csak a fürdőszobában nem, pedig ott a klotyó is! Tehát Barr hazaért, de nem ment ki pisálni egészen addig, amíg le nem vetkőzött és le nem zuhanyozott? És hogyan zuhanyozhatott le anélkül, hogy nem ment be a fürdőszobába?

– Lehet, hogy megállt útközben.

– A helyzet az, hogy soha nem volt a tett helyszínén.

– Ott volt, Reacher. Maga is látta a bizonyítékokat.

– Nincs bizonyíték arra, hogy ott volt.

– Maga megőrült?

– Arra van bizonyíték, hogy a kocsija ott volt. És hogy a cipője, a nadrágja, a kabátja, a fegyvere, a tölténytára és a negyeddollárosa ott volt De arra nincs bizonyíték, hogy ő maga ott lett volna.

– Valaki megszemélyesítette őt? – kérdezte Ann Yanni.

– A legapróbb részletekig – felelte Reacher. – Vezette a kocsiját, hordta a cipőjét és a ruháit, és használta a fegyverét

– Ez képzelgés – vetette közbe Franklin.

– Ez megmagyarázza a ballont – folytatta Reacher. – Egy nagy, öblös ruhadarab, amely mindent eltakar, kivéve a farmert. Mi másért vesz föl valaki ballonkabátot egy meleg, száraz napon?

– De ki volt ez? – kérdezte Rosemary.

– Figyeljenek! – mondta Reacher.

Megállt, majd tett egy lépést előre.

– Az én nadrágom harminchetes szárban – mondta. – leléptem az új garázsrészt, és harmincöt lépést számoltam. James Barrnak harmincnégyes a mérete szárban, ami azt jelenti, hogy harmincnyolc lépést kellett megtennie. De Bellantonio jelentésében negyvenegy lépés szerepel!

– Tehát egy igen alacsony személy – mondta Helen.

– Charlie – mondta Rosemary.

– Én is rá gondoltam – folytatta Reacher. – De aztán elmentem Kentuckyba. Eredetileg azért, mert valami másról akartam megbizonyosodni. Azon töprengtem ugyanis, hogy James Barr nem elég jó lövész. Megnéztem a tetthelyet. Nem könnyű onnan lőni. Barr tizennégy évvel ezelőtt elég jó lövész volt, de nem kiemelkedően jó. És amikor láttam őt a kórházban, a jobb válla sértetlen volt. Márpedig aki ilyen jól lő, annak gyakorolnia kell. Sokat. És aki sokat gyakorol, az fölhorzsolja a vállát. Bőrkeményedése lesz. Barrnak nem volt ilyen. Arra gondoltam, hogy egy átlagos képességű lövész az idők folyamán csak felejt. Jobb semmiképpen sem lesz. Különösen, ha nem gyakorol. Ez elég logikus, nem? Olyannyira felejt, hogy eljut arra a pontra, hogy egyszerűen képtelen végrehajtani azt, ami pénteken végbement. Egyszerűen nem képes rá! Ezen törtem a fejem. Ezért mentem Kentuckyba, hogy lássam, mennyire romlott a teljesítménye.

– És? – kérdezte Helen.

– Javult! – mondta Reacher. – Méghozzá elképesztően. Nézzék meg ezt! – nyújtotta át Reacher a zsebéből előhalászott lőlapot. – Ez az elmúlt három éve termése. Lényegesen jobb, mint a tizennégy évvel ezelőtti a hadseregben. Ami annál is furcsább, mert az elmúlt három évben mindössze háromszázhúsz kört lőtt összesen. Míg a hadseregben kétezret lőtt hetente, és ezzel a gyakorlással is csak átlagos eredményt ért el.

– És mi következik ebből?

– Charlie-val ment Kentuckyba, minden egyes alkalommal. És ott volt a fickó, akié a lőtér, s aki annak idején bajnok volt a haditengerészetnél. A fickó minden lőlapot archivál. Ez pedig azt jelenti, hogy Barrnak minden egyes teljesítményéhez volt legalább két tanúja.

– Én is szereznék tanúkat – szólt közbe Franklin. – Ha ilyen marha jól lőnék.

– Nem lehet, hogy valaki gyakorlás nélkül javítson – mondta Reacher. – Úgy gondolom, hogy Barr teljesítménye valójában elég sokat romlott. Ezt viszont nem viselte el az önérzete. Minden lövészben él a versenyszellem. Barr tudta, hogy cefetül lő, és nem akart szembesülni a ténnyel. Épp ellenkezőleg. Hencegni akart.

Franklin a lőlapra mutatott. – Ez nekem nem tűnik annyira cefetnek.

– Hamisítvány – mondta Reacher. – Mutassa meg Bellantonió-nak, és Bellantonio ugyanezt fogja mondani róla!

– Hamisítvány? Hogyhogy?

– Fogadok, hogy pisztollyal csinálták. Kilenc milliméteressel, egészen közelről. Ha Bellantonio leméri az átmérőjét,,308-asnál jóval nagyobb lyukat fog megállapítani. És ha a papírt megvizsgálja, lőpornyomokat talál rajta. Én ugyanis azt mondom, hogy James Barr alkalmas időben leballagott a céltáblához, és egészen közelről kilyuggatta a lőlapot. Egyhüvelyknyi távolságról, és nem háromszáz yardról. Minden egyes alkalommal.

– Ez képtelenség.

– Egyszerű logika. Barr soha nem volt ilyen jó lövész. És minden okunk megvan feltételezni, hogy azóta még sokat is romlott. Ha csak keveset romlott volna, akkor így vagy úgy, de fölveszi a versenyt. De nem ezt tette, ezért okkal feltételezhetjük, hogy nagyon sokat romlott. Olyannyira, hogy alighanem a lőlapot se tudta eltalálni.

Mindenki elhallgatott.

– Ez egy önmagát igazoló teória – mondta Reacher. – Meghamisítani az eredményt, mert zavarba ejtően sokat romlott a teljesítménye. Ha viszont nem lőtt elég jól, akkor a pénteki dolgot se tudta végrehajtani.

– Maga csak találgat – mondta Franklin.

Reacher bólintott. – Igen, azt tettem. Mostanáig. Most azonban biztos vagyok abban, amit mondtam. Én is lőttem egy kört Kentucky-ban. A fickónál ez volt a belépőjegyem. Tele voltam koffeinnel. Őrülten remegtem. Most már viszont azt is tudom, hogy Barr ennél sokkal rosszabb állapotban volt.

– Miért? – kérdezte Rosemary.

– Mert Parkinson-kórja van – fordult felé Reacher. – PA azt jelenti, Paralysis Agitans. Az orvosok így nevezik a Parkinson-kórt. A bátyja, attól tartok, elég beteg. Remeg és rángatózik. Nem létezik, hogy valaki ezzel a betegséggel pontosan célba tudjon lőni. véleményem szerint tehát nemcsak arról van szó, hogy nem ő tette a pénteki dolgot. Hanem arról, hogy egyszerűen képtelen lett volna mindezt végrehajtani!

Rosemary elcsendesedett. Jó hír és rossz hír egyszerre. Az ablakra pillantott, aztán a padlóra. Úgy volt öltözve, mint egy özvegy. Fekete selyemblúz, fekete szoknya, fekete nejlonharisnya, fekete cipő, alacsony sarokkal.

– Lehet, hogy emiatt volt mindig olyan indulatos – mondta. – Érezte a betegség közeledtét. Tehetetlennek érezte magát és kiszolgáltatottnak. A teste kezdte cserbenhagyni. Utálta ezt az állapotot. Mindenki utálná.

Aztán egyenesen Reacherre nézett.

– Mondtam magának, hogy ártatlan!

– Hölgyem, végtelenül sajnálom, megkövetem – mondta Reacher. – önnek igaza volt. A bátyja valóban megjavult. Megtartotta a szavát. Megérdemli a bizalmat. És nagyon sajnálom, hogy beteg.

– Akkor most segítenie kell! Megígérte!

– Segítek is. Hétfő éjjel óta mást se teszek.

– Ez őrültség! – makacskodott Franklin.

– Nem, pontosan ez az, ami történt – mondta Reacher. – Valaki kiszemelte James Barrt erre a dologra. De nem vele hajttatta végre a gyilkosságokat, hanem olyan látszatot keltett, mintha ő tette volna. Ez az egyetlen gyakorlati különbség.

– De lehetséges ez? – kérdezte Ann Yanni.

– Miért ne lenne az? Gondolják át! Játsszák le magukban!

Ann Yanni lejátszotta magában. Mi több, elkezdte lepróbálni a jeleneteket, mint egy színésznő, s közben magyarázott. – A tettes felveszi Barr ruháját, cipőjét, és talál egy negyeddollárost, mondjuk egy bögrében. Vagy Barr zsebében. Kesztyűt visel, így nem maszatolja össze Barr ujjlenyomatát. Előző nap elviszi a forgalomterelő kúpot Barr garázsából. Elemeli a fegyvert a pincéből. A fegyver be van töltve, Barr saját maga tárazta be korábban. Bemegy a városba Barr egyterűjével. Otthagyja a nyomokat, annyit, amennyit csak lehet. Összecementezi magát. Visszajön a házba, mindent lerak, és távozik. Siet, olyannyira, hogy arra se szakít időt, hogy a fürdőszobát használja. Aztán kicsivel később hazaérkezik James Barr, s belesétál a csapdába, amiről fogalma sincs, hogy ott van felállítva a saját lakásában.

– Pontosan így látom én is – mondta Reacher.

– De hol volt Barr mindeközben? – kérdezte Helen.

– Házon kívül – mondta Reacher.

– Szép kis véletlen – mondta Franklin.

– Nem hinném, hogy az lett volna – érvelt Reacher. – úgy vélem, tudatosan megrendeztek neki valamit, hogy ne legyen otthon. Barr emlékszik arra, hogy az eset előtt elment valahová. Azt mondja, derűs hangulatban volt, mint amikor az ember valami jó dologra számít. Azt hiszem, megrendeztek neki valamit. Szerintem találkára ment ezen a pénteken.

– Kivel?

– A vörös hajú lánnyal, például. Engem is vele akartak lépre csalni. Ugyanezt tették Barr-ral is.

– De ki tehette mindezt? – kérdezte Helen.

– Valaki, aki hideg fejjel bármire képes – mondta Reacher. – Valaki, akinek még arra sincs szüksége, hogy utána vécére menjen.

– Charlie! – mondta Rosemary. – Ő volt az. Neki kellett lennie! Alacsony, rémisztő pasas. Bejáratos volt a házba. Tudta, hogy mi, hol van. A kutya ismerte őt.

– És félelmetes lövő – vette át a szót Reacher. – Ez a másik ok, amiért Kentuckyba mentem. Tesztelni akartam ezt az elméletet.

– Akkor hát ki volt az?

– Charlie – mondta Reacher. – Az ő tárgyi bizonyítékai is hamisítványok, de másképpen, összevissza vannak lyukasztva a lőlapjai. Mindenütt lyukak. Illetve a lényeg éppen abban van, hogy valójában mégsem mindenütt! A szórás nem teljesen esetleges. Megpróbálta leplezni, hogy milyen jó lövész valójában. Tetszőleges pontokra célzott, de akaratlanul is ugyanazokra a helyekre küldte a golyókat. Egyszer elunta magát, és beletalált a belső körbe. Volt úgy, hogy kiszúrt egy négyzetet a külső körön kívül, és az összest oda lőtte. Más alkalommal mind a négy sarkot vette célba, s úgy szórta szét a lövéseket. Mindegy, hol a célpont, a lényeg, hogy eltaláld. Az csak konvenció, hogy épp a kör közepébe kell lőni. Kiváló lőgyakorlat, amikor az ember más célpontokat szemel ki. Márpedig Charlie ezt tette. Elképesztően jó lövész volt, rengeteget gyakorolt, de minden alkalommal úgy lőtt, hogy az úgy nézzen ki, mintha nem tudna lőni. De ahogy az előbb mondtam, nincs igazi véletlenszerűség. Az ember legalábbis nem képes ilyet produkálni. Mindig valamilyen mintát követ.

– De miért tette volna? – kérdezte Helen.

– Alibiből.

– Hogy azt higgyék róla, nem tud lőni?

Reacher bólintott, – Észrevette, hogy a lőtér tulajdonosa archiválja a használt lőlapokat. Ez egy elképesztően hidegfejű fickó, aki minden apró részletet előre kiszámít.

– De hát ki ez az alak? – kérdezte Franklin.

– A valódi neve Chenko, és egy orosz bandához tartozik. Valószínűleg Vörös Hadsereg-veterán. Alighanem mesterlövész volt. Méghozzá nem is akármilyen.

– Hogyan jutunk el hozzá?

– Az áldozatokon keresztül.

– Zsákutca. Mindegyiküket felderítettem. Más ötlettel kéne előállnia.

– A főnöke „a Zec” névre hallgat.

– Miféle név ez?

– Ez egy szó, nem név. Régi idők orosz szlengje. Így nevezték a kényszermunkatábor lakóját A Gulagon, Szibériában.

– De hát ez már történelem.

– Amiből az következik, hogy a Zec nagyon öreg, de szívós. Valószínűleg szívósabb, mint gondolnánk.

A Zecet kimerítette a munkálkodás a hernyótalpassal, bár hozzá volt szokva a fáradtsághoz. Hatvanhárom éve fáradt volt. Azóta, amióta a sorozóember megjelent a falujukban, 1942 kora őszén. A falu négyezer mérföldre esett mindenhonnan, és a sorozóember egy moszkvai orosz volt, akit előtte senki nem látott a környéken. Agilis volt, magabiztos és pökhendi. Nem nyitott vitát. Minden férfinak tizenhat és ötven között vele kellett mennie.

A Zec akkor tizenhét éves volt. Először elsiklottak felette, mert éppen börtönben volt. Együtt hált egy idős ember feleségével, s amikor a megcsalt férj panaszkodni mert, rettenetesen elverte. A megvert embert hajlott korára és fizikai állapotára való tekintettel felmentették a szolgálat alól, de amikor ez a moszkvai tiszttel találkozott, elárulta neki, hogy a börtönben ül egy hadköteles fiatalember. A toborzótisztet csak az érdekelte, hogy meglegyen a létszám, így hát az ifjú börtöntölteléket is odaállíttatta a sorba. A Zec kezdetben örült a dolognak. Azt hitte, ez lesz a szabadsághoz vezető út. Azt hitte, ezer alkalma lesz majd útközben, hogy megszökjön.

Tévedett.

Az újoncokat bezárták egy teherkocsi fedett platójára, majd marhavagonokba terelték őket, és öt héten át utaztatták. Ez volt a besorozás hivatalos menete a Vörös Hadseregnél. Egyenruhát kaptak, vastag gyapjúöltözetet, kabátot, prémes csizmát és egy zsoldkönyvet. Zsoldot viszont nem. És fegyvert sem. Mi több, kiképzést sem, azon kívül, hogy egy hólepte állomáson egy komisszár, kezében hatalmas, recsegő megafonnal, újra és újra végigment a lezárt vagonok előtt, és elüvöltötte ugyanazt a tizennégy szóból álló beszédet, amely egy életre Zec emlékezetébe vésődött. A világ sorsa Sztálingrádnál dől el. Maguk ott fognak harcolni édes hazánkért, a végsőkig!

Az öthetes utazás a Volga keleti partjánál ért véget, ahol az újoncokat, mint a vágóhídra szánt marhákat, a vagonokból kompokra terelték. A szemközti parton pokoli látvány fogadta őket. A város, mely nagyobb volt, mint amit a Zec életében valaha is látott, romokban hevert, tüzek égtek mindenütt, és füstfelhő szállt az égre. A folyó is égett, és folyamatosan robbantak körülöttük az ágyúlövedékek. Az ég tele volt harci repülőkkel, melyek alakzatokba rendeződtek, és újra és újra lecsaptak, bombákat szórva, géppuskatüzet zúdítva rájuk. Holttestek és testrészek hevertek mindenütt, és sebesültek üvöltöttek.

A Zecet egy kis csónakba préselték annyi újonccal együtt, hogy moccanni se lehetett. Fegyverük nem volt. A lélekvesztő a zajló folyón imbolygott, közben fentről gépek közelítettek hozzájuk zuhanórepülésben, úgy szálltak fölébük, mint legyek a szarra. Tizenöt percig tartott az átkelés, amelynek a végére a Zec iszamós lett a szomszédja vérétől.

A túlparton fölsorakoztatták őket, és futólépésben irány a város. Egy őrhelyen rövid időre megállították őket, és itt került sor a „kiképzés” második fázisára; két őrmester betárazott fegyvereket osztott ki közöttük, miközben szünet nélkül a következő szöveget kántálták:

Az egyik a puskával lő,

A másik puska nélkül követi.

Ha az egyiket, akinél a puska van, lelövik,

A másik, aki követi, felveszi a puskát, és lő.

A Zec emlékezetébe úgy vésődtek be ezek a sorok, mint valami vers vagy dal vagy himnusz. Neki csak egy tölténytár jutott, fegyver nem. Előretaszították, és vakon követte az előtte rohanó ember hátát. Befordultak egy sarkon. Elrohantak egy szovjet géppuskatűzfészek előtt. A Zec először arra gondolt, hogy a frontvonalnak egészen közel kell lennie. De a komisszár, zászlóval az egyik kezében, a másikban egy hatalmas megafonnal, azt üvöltötte felé: Nincs hátrálás! Ha megfordulsz, akár egy lépést is, azonnal lelövünk! Így hát a Zec tehetetlenül rohant tovább, és befordult egy másik sarkon, ahol német golyózápor zúdult felé. Megállt, félig visszafordult, és ebben a pillanatban három találat érte a karján és a lábán. Elvágódott, s ott feküdt elterülve egy kidőlt fal téglatörmelékein, de néhány percen belül már holttestek temették őt maguk alá.

Negyvennyolc órával később egy sebtében fölállított ispotályban feküdt, s itt megtörtént első találkozása a szovjet igazságszolgáltatással, mely kemény volt, kíméletlen, ideológiával terhelt, de a maga belső szabályai szerint következetes. A szóban forgó ügyet a félfordulat okozta, és azt kellett eldönteni, hogy a sérülések a haza ellenségeitől származtak-e, vagy saját fegyvertől, ami viszont a megfutamodás jeleként értékelendő. A lőtt sebek alapján ezt nem lehetett egyértelműen megállapítani, ezért a Zec megúszta a kivégzést, viszont helyette büntetőzászlóaljba vezényelték. És ezzel megkezdődött a túlélésért folyó harc, amely immáron hatvanhárom éve tart, szakadatlanul.

És még most sem ért véget!

A Zec Grigor Linsky számát tárcsázta.

– A katona feltehetően beszél – mondta. – Bármit is tud, azt most már a többiek is tudni fogják. Ezért itt az ideje, hogy új biztonsági intézkedéseket dolgozzunk ki magunknak.

Franklin szólalt meg: – Innen nem jutunk tovább. Amíg Emersonnak nem tudunk ennél többet produkálni, szóba se áll velünk.

– Akkor koncentráljon az áldozatok listájára! – mondta Reacher.

– Örökkévalóságig tart. Öt emberélet, öt élettörténet.

– Akkor szűkítsük a kört!

– Remek. Nagyszerű. Most már csak azt mondja meg, melyikre szűkítsem?

Reacher bólintott. Felidézte magában Helen Rodin szavait, amit a lövések sorrendjéről mondott. Az első lövés után kis szünet, aztán jön a következő kettő. Ekkor újra szünet, kicsivel hosszabb, mint az előző, és utána az utolsó három. Reacher lehunyta a szemét. Maga elé képzelte Bellantonio audio-grafikonját, amit a mobil üzenetrögzítőjéről vett le. Maga elé képzelte a saját néma szimulációját a garázsban, amikor kinyújtott karral képzeletbeli lövéseket adott le egy képzeletbeli fegyverrel: klikk, klikk-klikk, klikk-klikk-klikk.

– Ne az elsőre! – mondta. – Az elsőnél semmi nem garantálja a találatot Ezért az első áldozat ebből a szempontból kiesik. És ne is az utolsó háromra. Ez így hangzott: bang-bang-bang. A szándékos félrecélzás ebben az utolsó sorozatban volt A munkát ekkor már elvégezte.

Akkor tehát a második vagy a harmadik. Vagy mind a kettő.

Klikk, klikk-klikk.

Reacher lehunyta a szemét.

– A harmadik – mondta. – Ritmusa van. Az első próbalövés, a második bemelegítés, és a harmadik az igazi lövés. A célpont. Utána szünet, Belenéz a távcsőbe. Ellenőrzi a találatot. Hogy az áldozat elterült-e. Igen. Megy tovább az utolsó háromra.

– Ki volt a harmadik? – kérdezte Helen.

– A nő – mondta Franklin.

Linsky felhívta Chenkót, aztán Vladimírt, aztán Sokolovot. Elmagyarázta nekik a feladatot, majd szorosabbra húzta a pórázt. Franklin irodájának nincs hátsó kijárata, csak egy jól látható lépcsőház van. A célszemély autója ott állt a ház előtt. Könnyű feladat.

Reacher szólalt meg: – Meséljen a nőről!

Franklin fellapozta a jegyzeteit, új fontossági sorrendbe rendezte a papírokat.

A neve Oline Archer – mondta. – Fehér nő, férjezett, gyerek nincs, harminchét éves, innen nyugatra lakott a külvárosban.

A közigazgatási hivatal épületében dolgozott – mondta Reacher. – Ha kiszemelt célszemély volt, Charlie-nak tudnia, kellett, hol tartózkodik, és mikor jön ki az épületből.

Franklin bólintott. – Maga a hivatal alkalmazta. Másfél éve dolgozott ott.

– Mivel foglalkozott?

– Vallási ügyekkel. Meg afféle mindenes volt.

– Lehet, hogy a munkájával kapcsolatos?

– Késett az elszámolással? – kérdezte Franklin. – Netán rossz fotó egy jogsiban? Kétlem. Ellenőriztem a központi nyilvántartást. Közhivatalnokokat nem gyilkolásznak az ügyfelek. Ilyen nem fordul elő.

– Mi a helyzet a magánéletével? – kérdezte Helen Rodin.

– Semmi feltűnő – felelte Franklin. – Hétköznapi nő volt. De tovább fogok kutatni. Pár réteggel mélyebbre ások.

– Tegye gyorsan! – mondta Rosemary Barr. – A bátyám életére kérem! Ki kell hoznunk őt onnan!

– Orvosi szakvéleményre van szükségünk ehhez – mondta Ann Yanni. – Rendes orvoséra, nem pszichiáterére.

– Az NBC fizeti? – kérdezte Helen Rodin.

– Ha van értelme, igen.

– Kell hogy értelme legyen – szólt közbe Rosemary Barr. – Hiszen a Parkinson-kór valós betegség.

– A tárgyaláson fontos lehet – mondta Reacher. – Hihető ok, hogy James Barr miért nem követhette el a bűncselekményt. És hihető érv amellett, hogy valaki más volt a tettes. Általában így szokás alapos kételyeket támasztani.

– Alapos kétely, ez igen jól hangzik – mondta Franklin. – Ugyanakkor elég kockázatos fogalom. Okosabb lenne Alex Rodint rávenni, hogy ejtse a vádat úgy, ahogy van. Ehhez viszont először Emersont kellene meggyőzni.

– Én egyikükkel sem beszélhetek – mondta Reacher.

– Én igen – mondta Helen.

– Én is – mondta Franklin.

– Én meg aztán pláne – tette hozzá Ann Yanni. – Mindannyian beszélhetünk velük, magát, kivéve.

– De attól tartok, maguk mégse fogják szorgalmazni ezt a beszélgetést – jegyezte meg Reacher.

– Miért nem? – kérdezte Helen.

– Mert nem lesz az ínyükre a dolog.

– Miért nem? – kérdezte újra Helen.

– Gondolja meg! Sandy megölése, vagy ami a sportbárban történt hétfőn este. Mit gondol, miért volt mindez?

– Hogy magát kikapcsolják. Nehogy beleköpjön a levesükbe.

– Pontosan. Két kísérlet, ugyanazzal a céllal, ugyanazzal a személlyel szemben, és ugyanazokkal a háttérben.

– Nyilvánvaló.

– És a hétfői dolog azzal kezdődött, hogy valaki követett, amikor a szállóból kiléptem. Sandy, Jeb Oliver és a többi fickó ott köröztek, és várták, hogy valaki értesítse őket mobilon, hol kötök ki. A dolog tehát azzal kezdődött, hogy a szállóba menet is követtek már. Sokkal korábban tehát.

– Ezt már végigvettük.

– Vajon honnan tudta meg a nevemet a bábjátékos? Honnan tudta egyáltalán, hogy a városban vagyok? Honnan tudta, hogy van itt egy fickó, aki potenciálisan gondot jelenthet?

– Valaki megmondta neki.

– Ki tudott az egészről hétfőn reggel?

Helen elhallgatott egy pillanatra.

– Az apám – mondta Helen. – Hétfőn, kora reggeltől. És aztán feltehetően Emerson. Nem sokkal később. Nyilván beszéltek a dologról. Azonnal konzultálniuk kellett, ahogy veszélybe került az addigi nyomozati eredmény.

– Így van – helyeselt Reacher. – És akkor az egyikük értesítette a bábjátékost. Még hétfőn, jóval ebédidő előtt.

Helen nem szólt semmit.

– Hacsak nem kettejük közül az egyik a bábjátékos – tette hozzá Reacher.

– A Zec mozgatja a szálakat. Maga mondta.

– Én azt mondtam, hogy ő Charlie főnöke. De azt nem tudhatjuk, hogy van-e valaki fölötte.

– Igaza van – mondta Helen. – Én valóban nem szeretném ezt a gondolatmenetet végigjárni.

– Valaki közvetített – mondta Reacher. – Ez hétszentség. Vagy a maga apja, vagy Emerson. A nevem kint volt az utcán két órával az után, hogy leszálltam a buszról. Vagyis az egyikük benne van, a másik pedig azért nem fog nekünk segíteni, mert a tényállást így látja jónak, ahogy van.

A szoba elcsendesedett.

– Vissza kell mennem dolgozni – szólalt meg Ann Yanni.

Mindenki hallgatott.

– Hívjanak, ha van valami új fejlemény – tette hozzá Yanni.

A szobában csend volt. Reacher hallgatott. Ann Yanni átment a szobán. Megállt Reacher mellett;

– A kulcsot kérem! – mondta.

Reacher a zsebébe nyúlt, és átadta a slusszkulcsot.

– Köszönöm, hogy kölcsönadta. Szép autó.

Linsky figyelte, ahogy a Mustang elhajt. A kocsi észak felé indult. Zajos motor, zajos kipufogó. Két sarokkal arrébbról is lehetett még hallani. Aztán az utca újra elcsendesedett, és Linsky elővette a telefonját.

– A televíziós nő kijött – mondta.

– A magánnyomozó folytatja a munkát – felelte a Zec.

– Mi legyen, ha a többiek is kijönnek?

– Remélem, nem jönnek.

– És ha mégis?

– Kapjátok el mindegyiket!

Rosemary Barr szólalt meg: – Van erre valami gyógymód? A Parkinson-kórra?

– Nincs – felelte Reacher. – Se gyógymód, se megelőzés. De lehet lassítani. Vannak gyógyszerek. A pszichoterápia is segít, meg az alvás. A szimptómák eltűnnek, amikor a beteg alszik.

– Biztos ezért kellett neki az altató. Az alvásba menekült.

– Azt se jó túlzásba vinni. A társadalmi érintkezés is fontos.

– Be kell mennem a kórházba! – mondta Rosemary.

– Magyarázza el neki! – mondta Reacher. – Mondja el neki, mi történt valójában pénteken!

Rosemary bólintott. Átment a szobán, és kiment az ajtón. Egy perccel később Reacher hallotta, hogy elindítja a kocsiját, és elhajt.

Franklin kiment a konyhafülkébe, hogy kávét főzzön. Reacher és Helen Rodin kettesben maradt az irodában. Reacher letelepedett a fotelbe, ahol előtte Rosemary Barr ült. Helen az ablaknál állt, és az utcára nézett le. Háttal állt a szobának. Ugyanúgy volt öltözve, mint Rosemary Barr. Fekete blúz, fekete szoknya, fekete bőrcipő. Mégsem úgy festett, mint egy özvegy, inkább, mint egy díva New Yorkból vagy Párizsból. A cipője sarka magasabb volt, lábai hosszabbak, meztelenek és napbarnítottak.

– Ezek a fickók, akikről beszélünk, oroszok – szólalt meg.

Reacher nem reagált.

– Az apám amerikai.

– Egy amerikai, akit Alekszej Alekszejevicsnek hívnak – mondta Reacher.

– A családom az első világháború előtt jött ki Amerikába. Nincs semmiféle kapcsolatunk. Hogyan is lehetne? Ezek az alakok a szovjet alvilágból valók.

– Az apja mivel foglalkozott, mielőtt államügyész lett?

– Ügyészségi fogalmazó volt.

– És előtte?

– Mindig ott dolgozott.

– Mesélne nekem a kávéskészletéről?

– Micsodáról?

– Porceláncsészéket használ és ezüsttálcát. Az állam nem hiszem, hogy ennyire bőkezű.

– És?

– És az öltönyei?

– Mi van az öltönyeivel?

– Hétfőn egy ezerdolláros öltöny volt rajta. Nem sok közhivatalnokot lát ezerdolláros öltönyben flangálni.

– Szereti a minőségi dolgokat.

– Hogyan engedheti meg magának?

– Nem akarok erről beszélni.

– Még egy kérdést engedjen meg!

Helen hallgatott.

– Gyakorolt magára nyomást, hogy ne vállalja ezt az ügyet?

Helen hallgatott. Balra fordította a fejét, aztán jobbra. Aztán megfordult. – Azt mondta, hogy a vereség fölér egy győzelemmel.

– A maga karrierje miatt aggódott?

– Azt gondoltam, igen. És most is ezt gondolom. Az apám becsületes ember.

Reacher bólintott. – Ötven százalék esély van rá, hogy magának igaza van.

Franklin bejött a kávéval, amely híg, saját főzet volt. Három, egymáshoz nem illő csészét hozott, kettő közülük csorba volt. A parafatálcán alumíniumkanalak hevertek, s a cukor egy sárga dobozban volt Helen Rodin rámeredt a tálcára, és Reacher nem mondta ki hangosan, amire mindketten gondoltak: egy irodában így szolgálják fel a kávét

– David Chapman is tudta a maga nevét hétfőn – szólalt meg Helen. – James Barr első védője. Szombat óta tudott magáról.

– De azt nem tudta, hogy idejövök – felelte Reacher. – Szerintem ezt senki nem mondta meg neki.

– Én is tudtam a maga nevét – mondta Franklin. – Lehet, hogy engem is fel kellene vennie a listára.

– De maga tudta a valódi okot, amiért idejöttem – mondta Reacher. – Magának nem állt érdekében, hogy megtámadjon. Legfeljebb, hogy megidéztessen.

Elhallgattak.

– Jeb Olivert illetően tévedtem – folytatta Reacher. – Nem drogkereskedő. Semmi nem volt az istállójában, kivéve egy öreg terepjárót.

– Örömmel hallom, hogy valamiben maga is tévedhet – mondta Helen.

– Jeb Oliver nem orosz – mondta Franklin.

– Na és? – kérdezte Reacher.

– Ezzel csak azt akarom mondani, hogy ezek a fickók amerikaiakkal is dolgoztathatnak. Lehet Emerson is. Nem feltétlenül az államügyész az.

– Ötven százalék esély – mondta Reacher. – Nem vádolok senkit egyelőre.

– Gondolom, később se, ha nincs igaza.

– A rosszfiúk túl gyorsan a nyomomban voltak.

– Elég valószínűtlennek hangzik, hogy Emerson vagy a kerületi ügyész lett volna. Mindkettőt ismerem.

– Nyugodtan kimondhatja a nevét – szólt közbe Helen. – Alex Rodinnak hívják.

– Egyikükről se tudom elképzelni – tette hozzá Franklin.

– Visszamegyek dolgozni – mondta Helen.

– Bevisz? – kérdezte Reacher. – A sztrádánál kiszállnék.

– Nem – mondta Helen – Nem érzem úgy, hogy most együtt kellene kocsikáznunk.

Felkapta a táskáját, és gyors léptekkel kiment az irodából. Egyedül.

Reacher csendben ült, és figyelte az utcáról felhallatszó zajokat. Hallotta a kocsiajtó nyitását és csapódását. A gyújtást. Majd azt, hogy az autó elhúzott. Beleszürcsölt a kávéjába, majd megszólalt: – Azt hiszem, felizgattam.

Franklin bólintott. – Meglehetősen.

– Ezeknek a fickóknak van valakijük belül. Ez világos, nem? Ez tény. Ezért nem tehetjük meg, hogy nem beszélünk róla.

– Egy zsarunak több értelme lenne, mint egy kerületi ügyésznek.

– Nem értek egyet. Egy zsaru csak a maga ügyeit kontrollálja. Végső soron azonban az ügyész kezében van mindennek az ellenőrzése.

– Nekem személy szerint jobban tetszene ez a változat. Én is zsaru voltam.

– Én is – mondta Reacher.

– És meg kell mondanom, Alex Rodin elég sok ügyet agyonvág. Azt mondják róla, óvatos, de lehet, hogy más van mögötte.

– Meg kéne néznie, milyen ügyeket csapott agyon!

– Mintha nem lenne amúgy is elég dolgom. Reacher bólintott. Letette a csészéjét. Fölállt.

– Kezdje Oline Archerrel! – mondta. – A célba vett áldozattal. Most ő a legfontosabb.

Reacher az ablakhoz lépett, és lenézett az utcára. Semmit nem látott. Bólintott Franklinnek, kiment a folyosóra, és megállt a külső lépcső tetején.

Állt a lépcső tetején, és nagyot nyújtózott a melegben. Megmozgatta a vállait, kilazította a csuklóit, s mély levegőt vett. Elgémberedett a vezetéstől meg sok üléstől. A sok bujkálástól is elfáradt. Jólesett egy kis ácsorgás, semmittevés a szabadban, a napsütésben. Alatta, a parkolóból eltűntek az autók, a fekete Suburban kivételével. Az utca csöndes volt. Jobbra nézett. Elég nagy forgalmi torlódás kezdett kibontakozni. Bal felől talán kevésbé. Úgy gondolta, először nyugat felé indul. De nagy kerülővel, hogy a rendőrségi épületet elkerülje. Aztán majd észak felé fordul. Az a rész tele volt zsúfolt bérkaszárnyákkal. Ott érezte magát a legjobban: a várostól északra.

Lement a lépcsőn. Ahogy leért a járdára, lépteket hallott, úgy tizenöt méterrel a háta mögött. Könnyű, csöndes léptek a mészkő kavicson. Aztán egy kézifegyver závárzatának félreismerhetetlen kattanása, ahogy csőre töltik. Krancs-krancs.

Majd egy hang.

– Állj. Ott, ahol van!

Amerikai akcentus. Valahonnan északról. Reacher megállt. Egyhelyben állt, és egy csupasz téglafalat nézett, az út túloldalán.

– Lépjen jobbra! – mondta a hang.

Reacher jobbra lépett. Hosszú oldalazással.

– Most pedig megfordulni, de nagyon lassan!

Reacher megfordult, szép lassan. Kezét a testétől távol tartotta, tenyerét kifelé fordította. Apró alakot látott tizenöt lépésnyire. Ugyanaz a fickó, aki előző éjjel követte. Vézna, sápadt alak, rövidre nyírt, égnek meredő hajjal. Chenko. Más néven Charlie. Jobb kezében egy lefűrészelt csövű puska, pisztolymarkolattal. Bal kezében valami fekete tárgy.

– Kapja el! – mondta Charlie.

Visszakézből Reacher felé röpítette a tárgyat. Reacher nézte, hogyan pördül meg a csillogó fekete tárgy a levegőben, s az ösztönei azt súgták neki, hogy nem kézigránát. Elkapta. Két kézzel. Egy cipő volt. Egy fekete női lakkcipő. Még meleg volt.

– Most pedig dobja vissza! – mondta Charlie. – Úgy, ahogy én.

Reacher nem mozdult. Kié lehet ez a cipő?

Alacsony sarok.

Rosemary Barr?

– Dobja vissza! – szólt rá újra Charlie. – Szépen, lassan!

Mérd fel a helyzetet, és értékelj! Reacher fegyvertelen volt Kezében egy cipő. Nem kő, nem szikladarab. A cipő könnyű volt, és nem kifejezetten áramvonalas. Sérülést nem lehet okozni vele. Megpördülne a levegőben, és Charlie egyszerűen csak lecsapná.

– Dobja vissza! – szólt harmadszor Charlie.

Reacher nem mozdult. Letéphetné a sarkat, és odavághatná, mint egy dárdát. Mint egy rakétát. De Charlie abban a pillanatban lőne, amikor ő a kezét hátralendítené. Charlie tizenöt lépésre volt, stabilan állt, nem pislogott, kőkeményen fogta a kezében a fegyvert. Túl közel van ahhoz, hogy a lövést elhibázza, és túl távol ahhoz, hogy Reacher elkapja a fickót.

– Utoljára szólok! – mondta Charlie.

Reacher könnyedén visszahajította a cipőt, s Charlie fél kézzel elkapta.

– A hölgy nyári egyetemen van – mondta Charlie. – Ismerkedik az élet bonyodalmaival. És dolgozik a tanúvallomásán. Arról, hogyan tervelte ki a bátyja jó előre a gyilkosságokat. Nagyszerű tanú lesz. Ő fogja eldönteni az ügyet. Érti, mire gondolok, ugye?

Reacher nem válaszolt.

– Nos, a játéknak vége – folytatta Charlie.

Reacher két lépést hátrált. A járdaszegélynél állt. Most Charlie húsz lépésre lehetett tőle. Még mindig maga előtt tartotta a cipőt. Vigyorgott.

– Forduljon meg! – parancsolta.

– Le akar lőni? – kérdezte Reacher.

– Lehet.

– Kénytelen lesz.

– Miért?

– Mert ha nem teszed meg, faszikám – váltott Reacher tegezésre – én megtalállak, és az nagyon rossz lesz neked.

– Megfordulni! – kiáltotta Charlie.

Reacher megfordult.

– Most pedig várunk egy kicsit. Szépen, nyugodtan! – mondta Charlie.

Reacher nyugodtan állt. Arccal az utca felé. Szemét nyitva tartotta. A kövezetre bámult. Régi macskakövek borították az utat. A kis domborulatok szabályos mintákat formáztak. Elkezdte számolni a köveket, hogy kitöltse élete utolsó másodperceit. Figyelte a hangokat a háta mögött. Hallotta a ruha suhogását, ahogy Charlie kinyújtotta a karját. Hallotta, ahogy fölhúzza a ravaszt Lőni fog? A józan ész azt diktálta, hogy nem. A gyilkosságot mindig kivizsgálják.

De hol vannak ezek az emberek a józan észtől? Azonkívül ötven százalék az esély rá, hogy saját helyi zsaruval rendelkeznek. Vagy a zsaru rendelkezik velük.

Csönd. Reacher feszülten figyelt a háta mögül jövő zörejekre.

De semmit nem hallott. Semmi nem történt. Az égvilágon semmi. Egy perc. Kettő. Aztán jó száz méterrel keletre megszólalt egy sziréna. Csak két rövid elektromos sivítás, amint egy járőrkocsi átvág a forgalmon.

– Ne mozdulj! – szólt rá Charlie.

Reacher mozdulatlanul állt. Tíz másodperc. Húsz. Harminc. Aztán két rendőrségi autó fordult be az utcába, egyszerre. Az egyik kelet felől, a másik nyugatról. Gyorsan jött mindkettő. Pörgött a motor, csikorogtak a kerekek. Hirtelen fékezett mindkét autó. Az ajtók kivágódtak. Rendőrök ugrottak elő. Reacher hátrafordult. Charlie már nem volt ott.

14. fejezet

A letartóztatás gyorsan ment és zökkenőmentesen. Rutinszerűen. Előreszegezett fegyverek, ordítozás, bilincs, jogok ismertetése. Reacher csöndben állt mindeközben. Esze ágában sem volt megszólalni. Tizenhárom évig volt rendőr, és pontosan tudta, milyen bajt okozhat magának, aki ilyenkor fecseg. Azonfelül milyen késedelmet. Szólalj meg, s a zsaruk máris leállnak, hogy hivatalosan jegyzőkönyvbe vegyék, amit mondasz. Reachernek erre most nem volt ideje.

Az út a rendőrségig könyörületesen rövid volt. Mindössze négy sarok. Reacher arra gondolt, hogy egy Franklin-féle ex-zsaru nem véletlenül keres irodahelyiséget magának ilyen közel a megszokott hajdani munkahelyéhez. Reacher a rövid utat arra használta fel, hogy átgondolja a stratégiáját. Feltételezte, hogy egyenesen Emersonhoz fogják vinni, ami ötvenszázalékos esélyt adott számára ahhoz, hogy magával a rosszfiúval fog szembenézni.

Vagy a jófiúval.

De aztán kiderült, hogy százszázalékosan biztos a rosszfiús változat, mivel a szobában ott volt Emerson is, meg Alex Rodin is. Emerson az íróasztala mögött ült. Rodin meg előtte.

Egyetlen szót se! És akkor gyorsan lezajlik, gondolta Reacher.

Aztán azon tűnődött. – Melyik? Rodin? Vagy Emerson? Rodinon öltöny volt. Könnyű, kék, nyári öltöny, ugyanaz, mint amit hétfőn viselt. Emerson ingujjra vetkőzve. Egy tollal játszadozott.

– Mégse volt olyan nehéz megtalálni magát – mondta Emerson.

Reacher nem szólt semmit. A bilincs még mindig rajta volt.

– Meséljen nekünk arról az éjszakáról, amikor a lányt megölték! – mondta Rodin.

Reacher nem szólt semmit.

– Mondja el, milyen érzés volt? – vette át a szót Emerson. – Amikor elroppant a nyakcsigolyája.

Reacher hallgatott.

– Az esküdtszék nem fogja szeretni magát – mondta Rodin.

Reacher megszólalt: – Telefont!

– Ügyvédet akar? – kérdezte Rodin.

Reacher nem válaszolt.

– Ki az ügyvédje? – kérdezte Rodin.

– A maga lánya – felelte Reacher.

– Azt akarja, hogy idehívjuk? – kérdezte Emerson.

– Lehet. De az is lehet, hogy inkább Rosemary Barrt hívják helyette.

Figyelte az arcukat.

– Barr húgát? – kérdezte Rodin.

– Azt akarja, hogy a húgát hívjuk ide? – kérdezte Emerson. Egyikőtök tudja, hogy a nő úgyse venné föl a telefont, gondolta magában Reacher. Vajon melyik?

A tekintetük semmit sem árult el.

– Hívják Ann Yannit – rpondta végül.

– A tévétől? – kérdezte Rodin. – Miért őt?

– Jogom van telefonálni – mondta Reacher. – Nem tartozom magyarázattal. Én mondom a nevet, maguk tárcsázzák a számot.

– Szerintem most a stúdióban ül. A helyi hírek hatkor vannak.

– Akkor várunk – mondta Reacher. – Időmilliomos vagyok. Vajon kettőtök közül melyik tudja, hogy ez nem igaz?

Vártak, de kiderült, hogy nem is kell olyan sokáig várakozni. Emerson felhívta az NBC-t, és elmondta Ann Yanni asszisztensének, hogy a rendőrség letartóztatta Jack Reachert, aki azt akarja, hogy a kihallgatás Yanni jelenlétében történjen. Ok ismeretlen. Elég bizarr üzenet volt. De Yanni alig fél órán belül ott volt Emerson irodájában. Újságíró, aki sztorit szimatol. Tudja, hogy jobb holnap egy országos hálózat, mint ma egy helyi.

– Miben segíthetek? – kérdezte.

Súlya volt a jelenlétének. Mégiscsak egy helyi sztár. És hát a média! Mindketten, Emerson és Rodin is, kissé elfogódottakká váltak. Nem a személye miatt, hanem amit képviselt.

– Sajnálom – kezdte Reacher. – Tudom, hogy nem így akartad, és azt is tudom, hogy megígértem, hogy egy szót se szólok róla, de sajnos meg kell erősítened az alibimet. Nincs más választásom, sajnálom.

Reacher a nőre pillantott. Látta, hogy Yanni érti a szavait. Látta a zavart az arcán. Semmi reakció. Egymás szemébe néztek. Semmi válasz.

Segíts rajtam, kislány!

Egy másodperc.

Két másodperc.

Semmi.

Reacher visszafojtotta a lélegzetét. Gyerünk, Yanni, essen már le a tantusz! Még egy másodperc, és minden szétesik!

Semmi reakció.

Aztán Yanni bólintott. Leesett neki! Reacher fölsóhajtott. Ez bejött. A nő profi! Hozzá van szokva, hogy a fülhallgatóján szenzációs friss hírt közöljenek, s fél másodperccel később úgy adja elő élő adásban, mintha örök idők óta tudott volna róla.

– Miféle alibit? – kérdezte Emerson.

Yanni rápillantott. Majd Rodinre.

– Azt hittem, Jack Reacher miatt hívtak – mondta.

– Azért hívtuk – mondta Emerson.

– De ez itt Joe Gordon – mondta. – Nekem legalábbis azt mondta.

– Azt mondta magának, hogy Gordonnak hívják?

– Igen, amikor találkoztunk.

– És az mikor volt?

– Két napja.

– De hát maga közvetítette a képét a műsorában!

– Az az ő képe volt? Egyáltalán nem hasonlított. Egészen más volt a haja. Semmi hasonlóság, de tényleg!

– Mi az alibi? – kérdezte ismét Emerson.

– Mikorra? – kérdezett vissza Yanni.

– Arra az éjszakára, amikor a lányt megölték. Erről beszélünk most itt.

Yanni elhallgatott.

Rodin vette át a szót. – Hölgyem, ha bármit tud, el kell nekünk mondania!

– Inkább nem – felelte Yanni.

Reacher mosolygott magában. Ahogy a nő előadta a dolgot, teljességgel garantálta, hogy Emerson és Rodin majd megvesznek a kíváncsiságtól, hogy hallják a folytatást. Yanni ott állt, eljátszotta, hogy a haja tövéig elpirul, háta egyenes, blúzán három gomb nyitva. Pokoli színésznő! Reacher úgy vélte, minden tévés az.

– Csak tényeket kérünk – mondta Emerson.

– Nyilvánvalóan – felelte Yanni – De nem elég, ha a szavamat adom?

– Mihez?

– Hogy nem ő tette.

– Szükségünk van a részletekre! – mondta Rodin.

– Gondolnom kell a jó híremre – mondta Yanni.

– A vallomása nem kerül a nyilvánosság elé, ha ejtjük a vádat – mondta Emerson.

– Akkor ez egy 22-es csapdája – mondta Yanni.

– Tartok tőle, igen.

Ne feszítsd túl, szuggerálta Reacher. Nincs időnk!

Yanni sóhajtott. A padlóra meredt.  Aztán felnézett, egyenesen Emerson szemébe. Haragos volt, szégyenkező és lenyűgözően hiteles.

– Azt az éjszakát együtt töltöttük – szólalt meg végül.

– Maga és Reacher?

– Én és Joe Gordon.

Emerson rámutatott: – Ezzel az emberrel?

Yanni bólintott – Ezzel az emberrel.

– Az egész éjszakát?

– Igen.

– Hánytól hányig?

– Úgy tizenegy negyventől. Akkor van vége a híreknek. Másnap reggelig, amikor megkaptam a hírt, hogy maguk megtalálták a holttestet.

– Hol voltak?

Reacher lehunyta a szemét. Visszaidézte magában a beszélgetést előző éjszakáról, a parkoló-garázsban. A kocsiablak másfél hüvelyknyire nyitva. Mondtam neki…?

– A motelban – vágta ki Yanni. – A szobájában.

– A portás nem mondta, hogy látta volna magát.

– Persze, hogy a portás nem látott. Nekem vigyáznom kell az ilyesmire.

– Hányas szobában voltak?

Mondtam neki…?

– A nyolcasban – felelte Yanni.

– Egész éjszaka nem hagyta el a szobát?

– Nem.

– Egyáltalán nem?

– Nem.

– Mitől ilyen biztos benne?

Yanni lesütötte a szemét. – Azért, mert egy szemhunyást sem aludtunk.

A szoba elcsendesedett.

– Tudná valamivel hitelesíteni, amit mondott? – kérdezte Emerson.

– Mire gondol? – kérdezett vissza Yanni.

– Megkülönböztető jelre. Olyasmire, amit én e pillanatban nem láthatok, de az, aki a maga helyzetében volt, láthatta.

– De kérem!

– Ez az utolsó kérdés – mondta Emerson.

Yanni hallgatott. Reachernek eszébe jutott, hogy a Mustangban fölkapcsolta a belső világítást, és felhúzta az ingét, hogy megmutassa a csőkulcsot. Lebilincselt kezét megmozdította, és a csípője felé húzta.

– Bármit! – mondta Emerson.

– Fontos lenne – tette hozzá Rodin.

– Van egy sebhelye – mondta Yanni. – Lent, a hasán. Egy borzalmasan nagy vágás.

Emerson és Rodin egyszerre néztek Reacherre. Reacher fölállt. Mindkét kézzel megragadta az ingét, és kiráncigálta a nadrágjából. Felemelte.

– Oké – mondta Emerson.

– Mi volt ez? – kérdezte Rodin.

– Egy tengerészgyalogos őrmester állkapcsának egy darabja – mondta Reacher. – Másodpercenként ötezer yarddal vágódott ki egy trotilrobbanás epicentrumából. Engem talált el.

Leengedte az ingét. Nem próbálta meg visszagyűrni. Bilincsben elég nehéz lett volna.

– Most elégedettek? – kérdezte. – Sikerült kellően zavarba hozniuk a hölgyet?

Emerson és Rodin egymásra nézett. Egyikőtök tudja, hogy ártatlan vagyok, gondolta Reacher. Az meg nem érdekel, hogy a másik mit hisz.

– Ms. Yanni, ezt írásba kell adnia! – mondta Emerson.

– Gépeljék le, és aláírom – felelte Yanni.

Rodin egyenesen Reacherre nézett. – És maga tudná valamivel hitelesíteni?

– Mire gondol?

– Olyasmire, mint a maga sebhelye, de ami Ms. Yannival kapcsolatos.

Reacher bólintott. – Igen, tudnám. De nem teszem. És ha még valamit kérdez, a fogsorát leküldöm a torkán.

Az irodában csend lett. Emerson belenyúlt a zsebébe, és előhalászta a bilincs kulcsát. Hirtelen megfordult, és visszakézből odaröpítette Reacher felé. Reacher, noha bilincsben volt, jobb kézzel mégis elkapta a kulcsot. Vigyorgott.

– Beszélt Bellantonióval? – kérdezte.

– Miért mondott hamis nevet Ms. Yanninak? – kérdezett vissza válasz helyett Emerson.

– Lehet, hogy nem mondtam hamis nevet – felelte Reacher. – Lehet, hogy a Gordon az igazi nevem.

Visszadobta a kulcsot, odalépett Emersonhoz, és tartotta a csuklóját, várva, hogy a rendőr kinyissa a bilincset.

A Zec két perccel később kapta a telefonhívást, ismerős hang volt, halk és sietős.

– Nem működik. Van alibije.

– Valódi?

– Valószínűleg nem. De erre nem mehetünk tovább.

– Mi legyen most?

– Várunk. Már nem lehet messze, alig egy lépésre talán. Ami azt jelenti, hogy hamarosan felbukkan magánál. Figyeljen nagyon, és várja őt teljes készenlétben!

– Nem küzdöttek túl keményen – mondta Ann Yanni, s ráadta a gyújtást a Mustangra, mielőtt még Reacher becsukhatta volna az ajtót.

– Nem is vártam tőlük – felelte Reacher. – Amelyikük ártatlan, az tudja, hogy a dolog gyenge lábakon áll. Amelyik bűnös, az pedig tudja, hogy legjobb, ha visszatesz engem az utcára, mert így gyorsabban eltakarítanak az útból, mintha börtöncellába zárnak.

– De miért?

– Mert elrabolták Rosemary Barrt, és pontosan tudják, hogy ezt nem hagyom ennyiben. Ezért most várnak rám, és teljes készenlétben állnak a bulira. Reggelre halott leszek. Ez az új tervük. Olcsóbb, mint a börtön.

Egyenesen visszahajtottak Franklin irodájához, felrohantak a külső lépcsőn, és Franklint ott találták az íróasztalánál. A lámpák lekapcsolva, s Franklin arca a komputer képernyőjének fényében fürdött. Bambán meredt a képernyőre. Reacher közölte a hírt Rosemary Barr-ról. Franklin igen lassan az ajtó felé nézett. Aztán az ablakra.

– Éppen itt voltunk – mondta.

Reacher bólintott. – Hárman. Maga, én meg Helen.

– Semmit nem hallottam.

– Én sem – mondta Reacher. – Profi módon csinálták.

– Mit művelnek vele?

– Vallomást akarnak kicsikarni belőle a bátyja ellen.

– Bántalmazzák?

– Attól függ, milyen gyorsan adja meg magát

– Nem fogja megadni magát – mondta Yanni. – Millió év alatt sem. Nem veszik észre? Teljesen elszánt, hogy tisztára mossa a bátyja nevét.

– Akkor viszont bántani fogják.

– Hol van most? – kérdezte Franklin. – Hol lehet?

– A főhadiszállásukon – felelte Reacher. – De fogalmam sincs, hogy az hol van.

Rosemary az emeleti nappaliban volt, egy karosszékhez kötözve. A Zec elbűvölten bámulta. Lenyűgözték őt a nők. Hajdanán huszonhét évet élt le úgy, hogy egyetlen nőt sem látott. A büntetőzászlóaljban, ahová 1943-ban vezényelték, volt néhány nő, de azok hamar meghaltak. A Nagy Honvédő Háború győztes befejezése után számára jött a Gulag. 1949-ben egy cukorrépaföldön vagy kétszáz méterről megpillantott egy parasztasszonyt. Vén, testes csoroszlya volt. Az utolsó nőnemű lény, akit látott, egészen 1976-ig. Kőfejtőként dolgozott akkor, és száz másik zeckel együtt hazafelé tartottak a bányából. Egy trojka húzott el mellettük, rajta egy ápolónő. A menet megállt, és hosszan bámulta a látványt. Az engedély nélküli megállás miatt aznap este büntetésből nem kaptak vacsorát. Négyen közülük meghaltak. De a Zec túlélte.

– Kényelmesen ül? – kérdezte a Zec.

Rosemary Barr nem válaszolt. A Chenkónak nevezett alak visszaadta a cipőjét. Letérdelt előtte, és úgy helyezte vissza a lábára, mint egy cipőbolti eladó. Aztán visszahátrált, és leült a Vladimír nevű fickó mellé a kanapéra. Volt egy Sokolov nevű is, aki odalent posztolt egy teremben, amely tele volt biztonsági monitorokkal. Egy Linsky nevezetű föl-alá járkált a szobában, és sápadt volt a fájdalomtól. A hátával volt valami baj.

– Ha a Zec szól magához, válaszolnia kell! – szólalt meg a Vladimírnak nevezett alak.

Rosemary félt tőle. Jobban, mint a többitől. Vladimír tagbaszakadt fickó volt, és áradt belőle a gonoszság. Szinte bűzlött tőle.

– Tisztában van a helyzetével? – kérdezte Linsky. A Zec rámosolygott, és Linsky visszamosolygott a Zecre. Csak ők értették a viccet. A táborban, ha valaki az emberi jogaira mert hivatkozni; vagy emberibb bánásmódért könyörgött, rendre ezzel a kérdéssel találta magát szembe: Tisztában van a helyzetével? És nyomban megkapta rá a választ is: Magának nincs helyzete. Maga a szülőhazának egy nagy semmi. Amikor Linsky első ízben hallotta a kérdést, válaszolni akart, de a Zec arrébb húzta. A Zecnek ekkor már tizennyolc éves tapasztalata volt a lágeréletről, ahol az ilyenfajta közbelépés nem volt jellemző. Mégis érzett valamiféle felelősséget a fiatal kölyök iránt. Szárnyai alá vette. Azóta együtt vannak, és nagyon sok mindent éltek át együtt. A Gulagról rengeteg könyvet írtak, temérdek dokumentumot fedeztek fel, és térképek tömkelegét készítették az elhelyezkedéséről, de a sors iróniája, hogy azoknak, akik ott voltak, fogalmuk sem volt arról, hogy valójában hol vannak. Senki nem közölte velük. A láger az láger volt, szögesdróttal, viskókkal, végtelen erdővel, végtelen tundrával, végtelen kényszermunkával. Mit számított, hogy mi a neve?

Linsky katona volt és tolvaj. Nyugat-Európában vagy Amerikában két évet itt szolgált volna, hármat amott, de a szovjet rezsim alatt a lopás ideológiával terhelt törvényszegés volt. Az elkövető ideológiailag képzetlenül és antiszociális módon vonzódott a magántulajdon iránt, és ezt a vonzódást azzal büntették, hogy az illetőt eltávolították a „civilizált” társadalomból. Linsky esetében ez az eltávolítás 1963-tól tartott egészen a „civilizált” társadalom összeomlásáig, és addig, amíg Gorbacsov kiüríttette a Gulagot.

– Tisztában van a helyzetével – mondta a Zec. – A következő lépés az elfogadás.

Franklin felhívta Helen Rodint. Tíz percre rá az ügyvédnő ott volt a magánnyomozó irodájában. Még mindig nagyon haragudott Reacherre. Ezt nem lehetett nem észrevenni. Ugyanakkor aggódott Rosemary Barrért, és nagy botrányt akart csinálni az ügyből. Franklin az íróasztalánál állt, félszemmel a komputerét nézte. Helen és Ann Yanni az asztalnál ültek. Reacher az ablakon bámult kifelé. Odakint sötétedett.

– Valakit értesítenünk kell! – mondta Helen.

– Éspedig? – kérdezte Reacher.

– Az apámat. Ő becsületes.

Reacher megfordult – Tételezzük fel, hogy az. Mit mondunk neki? Hogy van egy eltűnt személy? Nem tehet mást, felhívja a zsarukat. És ha Emerson a rosszfiú, a zsaruk egyszerűen ráülnek az ügyre. De ha netán Emerson lenne a jófiú, akkor is ugyanazt tennék: ráülnének. Egy eltűnt felnőtt nem kelt túl nagy izgalmat. Túl sok ilyen van.

– De Rosemarynek köze van az ügyhöz.

– Az ügy a bátyja ügye. A zsaruk ki fogják találni, hogy ebben a helyzetben természetes dolog, hogy Rosemary eltűnik a világ szeme elől. A bátyja notórius bűnöző, s a nő nem bírta már elviselni a szégyent

– De maga látta, hogy elrabolták. Elmondhatja nekik.

– Én egy cipőt láttam. Ez minden, amit bárkinek is elmondhatok. Azonkívül a zsaruknál semmi hitelem. Két nap óta hülyét csinálok belőlük.

– Akkor mit tegyünk?

Reacher visszafordult az ablakhoz.

– Magunk vesszük kézbe az ügyet.

– Hogyan?

– Csak a helyszínre van szükségünk. Gyorsan átvizsgáljuk a nő, vagyis a harmadik áldozat kapcsolatait, hozzájutunk a nevekhez és a címekhez. És ott vagyunk.

– Mikor? – kérdezte Yanni.

– Tizenkét órán belül. Még hajnal előtt. Nyilván valamilyen időbeosztás szerint dolgoznak. Először engem akarnak elkapni, és utána veszik kezelésbe Rosemary Barrt. Rosemaryt ki kell hoznunk, mielőtt elfogy a türelmük.

– De ez azt jelenti, hogy maga pontosan akkor bukkan fel, amikor számítanak magára.

Reacher nem szólt semmit.

– Olyan ez, mint amikor valaki besétál egy csapdába – tette hozzá Yanni.

Reacher erre se válaszolt. Yanni Franklin felé fordult: – Beszéljen nekünk erről a nőről, akit lelőttek!

– Nem tudok többet mondani – felelte Franklin. – Oda-vissza átmentem mindenen. Teljesen átlagos nő volt.

– Család?

– A keleti partról jöttek mind.

– Barátok?

– Kettő lényegében. Egy kolléganő és egy szomszéd. Egyik sem érdekes. Egyikük sem orosz például.

Yanni visszafordult Reacherhez: – Nem lehet, hogy tévedett? Talán mégsem a harmadik golyó volt a pénzes lövés.

– Az kellett legyen – felelte Reacher. – Máskülönben miért tartott szünetet? Ellenőrizte a találatot.

– A hatodik után is szünetet tartott.

– Nem hagyja a végére. Úgy nem tud korrigálni. Az emberek addigra már teljesen felbolydulhatnak.

– De nem ez történt.

– Jó, de ő ezt nem láthatta előre.

– Egyetértek, ilyen esetben az eltervezett lövés nem lehet se az első, se az utolsó – mondta Franklin. Aztán elhomályosult a tekintete. A falra bámult, de úgy, mintha nem látná.

– Egy pillanat! – mondta.

A képernyőre pillantott.

– Valamit elfelejtettem.

– Mit? – kérdezte Racher.

– Amit Rosemary Barr-ról mondott. Eltűnt személyek.

Visszatért az egeréhez meg a klaviatúrához, és elkezdett klikkelni meg billentyűzni. Aztán lenyomta az enter gombot, és közelebb hajolt, mintha a közelség felgyorsítaná a processzor működését.

– Utolsó esély – mondta.

Reacher tudta a tévéhirdetésekből, hogy a komputerek mindenféle gigahertzekkel működnek, és azt feltételezte, hogy ezeknek elég gyorsaknak kell lenniük. Ez esetben azonban Franklin képernyője elviselhetetlenül sokáig várakoztatta őket. A képernyő sarkában megjelent egy kicsi grafika. Lassan forgott. Hosszú adatlistán gördült végig. Percekig tartott Aztán megállt. A monitor elektrosztatikus zörejt hallatott, a képernyő egy pillanatra elsötétült, majd újra feléledt, és egy apró betűs dokumentumot tárt elébük. Reacher nem tudta kibetűzni a származási helyet.

Mindenki elcsendesedett

Franklin felnézett

– Oké – mondta. – Itt van. Végre valami, ami nem hétköznapi. Valami, amin elindulhatunk!

– Mi az? – kérdezte Yanni.

– Oline Archer két hónappal ezelőtt bejelentést tett, hogy a férje eltűnt

15. fejezet

Franklin eltolta a karosszékét a komputertől, hogy helyet engedjen a többieknek is, akik odasereglettek a képernyő köré. Reacher és Helen egymás mellé kerültek. Már nem volt köztük ellenségeskedés, osztoztak a felderítés izgalmában.

A dokumentumok többségét kódolt információforrásokkal látták el. Levelek, számok, időpontok, források. Az üzenet lényege rövid volt. Két hónappal ezelőtt Mrs. Oline Anne Archer bejelentést tett férje eltűnéséről. A férj neve: Edward Stratton Archer. A férfi egy hétfő reggelen elment a munkahelyére, és szerda estig, a bejelentés időpontjáig nem tért haza.

– Azóta se került elő? – kérdezte Helen.

– Azóta se – felelte Franklin. Egy A kóddal ellátott levélre mutatott a képernyő tetején. – De még mindig aktív az ügy.

– Nos akkor gyerünk, beszéljünk Oline barátaival – javasolta Reacher. – Szükségünk van háttérinformációkra.

– Most? – kérdezte Franklin.

– Mindössze tizenkét óránk van – felelte Reacher. – Nincs vesztegetnivaló időnk.

Franklin lejegyezte Oline Archer kolléganőjének és szomszédjának a címét. A papírt átnyújtotta Ann Yanninak, mégiscsak ő fizeti a számlát.

– Én itt maradok – mondta. – Utánanézek a férjnek az adatbázisban. Véletlenről is szó lehet. Lehet, hogy minden államban van egy felesége. Nem ez lenne az első eset.

– Nem hiszek a véletlenekben – mondta Reacher. – Szerintem ne pazarolja rá az idejét. Helyette inkább kerítsen elő nekem egy telefonszámot. A fickót Cashnek hívják. Leszerelt tengerészgyalogos, ő a tulajdonosa a lőtérnek, ahol James Barr gyakorolt Kentuckyban. Hívja föl nekem!

– Üzenet?

– Mondja be a nevemet. Mondja meg neki, hogy üljön be a Humvee-jébe. És még ma éjjel autózzon ide. Mondja meg neki, hogy egy egészen új bajnokság indul.

– Bajnokság?

– Érteni fogja. Mondja meg, hogy hozza magával az M24-esét az infrakeresővel és minden egyéb tartozékkal.

Reacher követte Ann Yannit és Helen Rodint. Odalent beültek Helen Saturnjába, a nők előre, Reacher hátulra. Reacher úgy vélte, mindannyian a Mustangot választották volna szívesebben, de annak csak két ülése volt.

– Először melyikhez menjünk? – kérdezte Helen.

– Melyik van közelebb? – kérdezett vissza Reacher.

– A kolléganő.

– Akkor oda.

A forgalom lassú volt. útfelbontások, útlezárások mindenütt. Reacher hol az órájára nézett, hol az ablakon túlra. Tompultak a fények. Közeledett az este. Az óra ketyeg…

Oline Archer kolléganője a város keleti peremén lakott. Szerény földszintes házak sorakoztak az utca két oldalán. A házakhoz kis előtér tartozott zászlórúddal, a garázsajtó fölé rögzített abronccsal, házi készítésű kosaras palánkkal; a téglakéményeken műholdas tányérantennák. Az út menti fák némelyikén sárga szalag, Reacher úgy vélte, hogy a tengeren túl szolgáló katonák iránti szolidaritás jelképeként. Hogy valójában ezek a jelképek mi célt szolgáltak, abban nem volt egészen biztos. Több mint tizenhárom évig tartó tengerentúli szolgálata alatt nemigen találkozott olyannal, aki azzal törődött volna, hogy miféle szalagokat kötöztek a fákra odahaza. Addig, amíg valaki küldte a fizetési csekkeket, és gondoskodott élelemről, vízről, töltényről, s amíg az asszony hűséges maradt, a fiúk elég jól érezték magukat

A nap eltűnt mögöttük, Helen lassú tempóban vezetett, előrehajolva figyelte a házszámokat, nehogy túlmenjen. Megtalálta, amit keresett. Egy új kis sedan parkolt a ház előtt. Reacher felismerte a márkajelzést, s emlékezett a négysávos út melletti autókereskedésre: Amerika Legjobb Garanciája!

A kolléganő fáradt arcú, agyonhajszolt nő volt, harmincöt év körüli. Ajtót nyitott, s kilépett a tornácra, behúzva maga mögött az ajtót, hogy elrekessze a háta mögül kihallatszó gyerekzsívajt. Ann Yannit azonnal felismerte. Még mögéje is pillantott, a kamerát keresve.

– Igen? – kérdezte.

– Oline Archerről szeretnénk beszélni önnel – mondta Helen Rodin.

A nő nem válaszolt. Alighanem azt mérlegelte magában, menynyire ízléses dolog, hogy újságírókkal beszélgessen a tragédia áldozatairól. De aztán Ann Yanni ismertségi „indexe” legyőzte a vonakodását

– Rendben – mondta a nő. – Mit akarnak tudni? Oline szeretetreméltó teremtés volt, és mindannyiunknak borzasztóan hiányzik bent az irodában.

A véletlenszerűség természetrajza, gondolta Reacher. A vaktában elkövetett öldöklés után az emberek kötelességszerűen szeretetreméltó áldozatról beszélnek. Kinek jutna eszébe olyat mondani, hogy az illető egy patkányképű spicli volt, örülök, hogy elpatkolt. Bárki tette, nagy szívességet tett vele mindannyiunknak. Ez ugyebár abszurdum.

– Jó lenne, ha mondana nekünk valamit Oline férjéről! – mondta Helen.

– Vele soha nem találkoztam – felelte a nő.

– Oline beszélt néha róla?

– Keveset. Olykor-olykor. Azt hiszem, Tednek hívták.

– Mivel foglalkozott?

– Üzletelt. De nem tudom pontosan, mivel.

– Beszélt arról Oline, hogy eltűnt?

– Eltűnt?

– Oline bejelentést tett két hónappal ezelőtt, hogy eltűnt a férje.

– Az biztos, hogy nagyon ideges volt szegény. Lehet, hogy a férjének gondjai voltak az üzlettel. De ez már egy vagy két évvel ezelőtt kezdődött. Emiatt jött vissza Oline dolgozni.

– Szóval nem mindig dolgozott?

– Ó, nem, asszonyom. Volt idő, amikor abbahagyta, de aztán vissza kellett jönnie. A körülmények miatt. Kellett a pénz. Elég gondterhelt volt miatta.

– Mondott erről részleteket? – kérdezte Ann Yanni.

– Nagyon zárkózott teremtés volt.

– Fontos lenne!

– Zaklatottá vált. Pedig amúgy nyugodt természetű volt. úgy egy héttel a megölése előtt eltűnt, majdnem egy teljes délutánra. Pedig ez sem volt rá jellemző.

– Vajon mit csinálhatott?

– Nem tudom.

– Bármi, amit a férjéről tudna mondani, nagy segítség lenne a számunkra.

A nő megrázta a fejét. – Tednek hívták. Ez az egyetlen, amit biztosan tudok róla.

– Oké, köszönjük – mondta Helen.

Sarkon fordult, és elindult a kocsija felé. Yanni és Reacher követték. Az asszony a tornácról csalódottan nézett utánuk, mint aki elbukott egy vizsgán.

Ann Yanni szólalt meg. – Null egy. Mindig ez van. Néha arra gondolok, hogy az első személyt egyszerűen ki kellene húzni a listáról. Soha nem tudnak semmit.

Reacher kényelmetlenül ült hátul a kocsiban. A nadrágja zsebében egy érme felgyűrődött, és nyomta a combját. Addig fészkelődött, amíg sikerült előhalásznia. Egy negyeddolláros volt, új és fényes. Nézegette egy darabig, aztán berakta a másik zsebébe.

– Egyetértek – mondta. – Kihagyhattuk volna. Az én hibám. A kollégák rendszerint nem sokat tudnak. Az emberek bizalmatlanok a munkahelyükön.

– A szomszéd többet fog tudni – mondta Yanni.

– Reméljük – tette hozzá Helen.

Elakadtak egy kereszteződésnél. A város keleti pereméről tartottak a nyugati oldalra, és nagyon lassan haladtak. Reacher hol az órájára nézett, hol a kocsiablakon túlra. A lemenő napkorong most előttük volt. Mögöttük már a szürkület.

Az óra ketyeg.

Rosemary Barr mocorgott a karosszékben, lekötözött csuklóit feszegette.

– Tudjuk, hogy Charlie volt az – mondta.

– Charlie? – kérdezte a Zec – A neve Chenko. Ó, igen, valóban ő volt az. Taktikailag ő dolgozta ki a tervet. Jól csinálta. Természetesen a fizikuma is segített. A saját cipőjére rá tudta venni a bátyja cipőjét. A nadrágját, meg az esőkabátja ujját persze fel kellett hajtani.

– Tudjuk, hogy ő volt – ismételte Rosemary.

– Ki az a mi? És mit változtat ez a lényegen?

– Helen Rodin tudja.

– Maga szépen fel fogja mondani az ügyvédi megbízást. Így viszont Helen Rodin nem közölhet semmiféle olyan tényt, amiről a megbízás időtartama alatt szerzett tudomást. Igazam van, Linsky?

Linsky bólintott.

– Ilyen a törvény. Legalábbis itt, Amerikában.

– Franklin is tudja – mondta Rosemary. – És Ann Yanni is.

– Mendemonda – legyintett a Zec. – Elméletek, spekulációk, rosszindulatú rágalmak. Ennek a két embernek nincs meggyőző bizonyítéka. És szavahihetősége se igazán. Magánnyomozók, újságírók

– Pontosan azok a figurák, akik meghökkentő és nevetséges magyarázatokat szeretnek keresni az ilyenfajta eseményekre. Ezt mindenki tudja. És mindenki számít rá. Az lenne a furcsa, ha nem lennének ilyen spekulációk. Ebben az országban megöltek egy elnököt több mint negyven évvel ezelőtt, és az efféle emberek máig azt állítják, hogy az igazság feltáratlan.

Rosemary hallgatott.

– A maga vallomása viszont sorsdöntő lesz – folytatta a Zec.

– Szépen el fog menni Rodinhez, és eskü alatt tanúvallomást tesz arról, hogyan tervelte ki a bátyja a bűncselekményt. Hogyan avatta be magát is a dologba. A részletekbe. Időpont, hely, minden. Maga nem győz majd sajnálkozni, hogy soha nem bocsátja meg saját magának, amiért nem vette őt komolyan. És ezzel a dolog gyakorlatilag le is zárul.

– De én ezt nem teszem meg – mondta Rosemary.

A Zec egyenesen a szemébe nézett.

– Meg fogja tenni. Huszonnégy órán belül maga könyörögni fog, hogy megtehesse. Meg fog őrülni a félelemtől, nehogy meggondoljuk magunkat, és megfosszuk magát ettől a szívességtételtől.

A szoba elcsendesedett. Rosemary a Zecre pillantott, mintha mondani akarna valamit, de aztán elkapta a pillantását. A Zec azonban válaszolt a fel nem tett kérdésre.

– Nem, mi nem leszünk ott a tanúvallomásnál – mondta. – De tudni fogjuk, mit mond nekik. Méghozzá perceken belül tudni fogjuk. És eszébe ne jusson kis kitérőcskét tenni a buszvégállomás felé! Először is azért, mert akkor megöljük a bátyját. Másodszor pedig azért, mert nincs olyan ország a világon, ahol ne találnánk meg magát.

Rosemary lehorgasztott fejjel ült.

– Na, de hagyjuk a vitát – folytatta a Zec. – Értelmetlen, és nem vezet sehová. Maga azt fogja nekik mondani, amire mi megtanítjuk magát. Meg fogja látni. Alig várja majd, hogy elmondhassa. Azt fogja kívánni, bárcsak korábbi időpontot intéztünk volna magának a meghallgatásra. A várakozási időt térden állva fogja tölteni, és azért imádkozik majd, hogy adjunk magának egy esélyt, hogy bebizonyíthassa, milyen tökéletesen elsajátította a vallomását. Általában így szokott ez lenni. Mi nagyon értünk ehhez. A legnagyobb mesterektől tanultuk a szakmát.

– A bátyámnak Parkinson-kórja van – mondta Rosemary.

– Mikor diagnosztizálták? – kérdezte a Zec, de tudta a választ.

– Kialakulóban van a betegség.

A Zec megrázta a fejét. – Túl szubjektív dolog ahhoz, hogy segíthessen. Ki állíthatja, hogy nem a legutóbbi sérülése idézte elő? És ha mégsem, akkor is mi van? Ki állíthatja, hogy ennek a körülménynek döntő befolyása lehetett volna a történésekre? Ilyen közeli lövéseknél? Ha a kirendelt védő szakértőt hoz, Rodin rendel mellé három másikat. Olyan orvosokat, akik ha kell, megesküsznek az élő istenre, hogy Little Annie Oakley, a legendás mesterlövész megszületése napjától fogva Parkinson-kórban szenvedett.

– Reacher is tudja – mondta Rosemary.

– A katona? A katona reggelre halott lesz. Halott lesz, vagy elmenekül.

– Ő nem fog elmenekülni.

– Ezért lesz halott. Ma éjjel eljön magáért. Várni fogjuk.

Rosemary hallgatott.

– Szoktak értünk jönni emberek éjszaka – folytatta a Zec. – Sokszor előfordult, és sok helyen. És mégis itt vagyunk. Do, Linsky?

Linsky megint bólintott.

– Még mindig itt vagyunk – mondta.

– Mikor jön a katona? – kérdezte a Zec.

– Nem tudom – mondta Rosemary.

– Hajnali négy órakor – válaszolt Linsky. – Amerikai. Úgy képezték ki őket, hogy hajnali négy a legjobb időpont a „meglepetésszerű” támadásra.

– Irány?

– Északról lenne a leglogikusabb. A kőtörő telep jó fedezéket adna neki, és csak kétszáz métert kellene nyílt terepen megtennie.

De megpróbál majd átverni minket. Nem északról fog jönni, éppen azért, mert tudja, hogy tudjuk, hogy az a legjobb.

– De nem is nyugatról – mondta a Zec.

Linsky megrázta a fejét. – Egyetértek. Nem a kocsifelhajtón. Túl egyenes és nyitott. Délről vagy keletről fog jönni.

– Állítsd oda Vladimírt Sokolov mellé – mondta a Zec. – Mondd meg nekik, hogy fél szemmel figyeljenek északra és nyugatra is. Mind a négy égtájat folyamatosan monitorozzák. Chenko pedig az emeleti folyosón legyen a flintájával. Onnan bármelyik ablakot tudja használni. Chenkónak egyetlen lövés is elég.

A Zec most Rosemary felé fordult.

– Magát, kedves, addig biztonságos helyre visszük – mondta. – A házitanítói pedig nyomban munkához látnak, ahogy a katonát elföldeltük.

A nyugati külső negyed amolyan alvóváros volt, ahonnan a belvárosba jártak dolgozni az emberek. Ennek folytán a csúcsforgalmi időben végig állt a kocsisor. Itt egészen más házak épültek, mint a keleti szegletben. Mind kétemeletes volt, egyéni stílus szerinti és jól karbantartott. Nagy kert tartozott mindegyikhez, és jól ápolt, örökzöld növényzet. A lemenő nap utolsó sugarainál úgy festett a környék, mint egy színes képeslap.

– Vízhatlan középosztály – mondta Reacher.

– Ahová mindannyian törekszünk – mondta Yanni.

– Nem fognak beszélni – mondta Reacher. – Nem az ő stílusuk.

– Beszélni fognak – mondta Yanni. – Nekem mindenki megnyílik.

Lassan elhaladtak Archer háza előtt, öntöttvas fémlap függött egy vékony láncon a postaláda alatt: Ted és Oline Archer. Azon túl széles pázsit egészen a házig, mely úgy tűnt, zárva van, és csöndes. Nagy, Tudor-stílusú villa volt. Matt, barna gerendák, krémszínű stukkó. Háromajtós garázs. Senki nincs itthon, gondolta Reacher.

A szomszéd, akit kerestek, az út túloldalán lakott, egy telekkel észak felé. Hasonló méretű épület volt ez is, de itáliai stílusú. Kődomborulatok, kicsi, csipkézett tornyok, sötétzöld napellenzők a dél felé tekintő ablakokon. Ahogy az alkonyat fényei elhalványodtak, úgy erősödtek fel az otthonos lámpafények a lefüggönyözött ablakok mögött.

Az egész utca melegséget, nyugalmat, csöndet, és nagy-nagy önelégültséget árasztott. Reacher megszólalt – Azért alhatnak biztonságban az ágyaikban, mert goromba emberek állnak készenlétben, hogy erőszakot kövessenek el azokon, akik bántani akarnák őket

– Maga ismeri Orwellt? – kérdezte Yanni.

– Jártam iskolába – mondta Reacher.

– A létező társadalmi rend csalás, és dédelgetett hite többnyire illúzió – szavalta Yanni.

– Egy olyan társadalomban, mint a miénk, gondolkodó ember nem élhet úgy, hogy ne akarná megváltoztatni – folytatta Reacher.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon rendes emberek laknak itt – szólt közbe Helen.

– De vajon szóba állnak-e velünk?

– Igen – mondta Yanni. – Mindenki szeret beszélgetni.

Helen ráhajtott egy hosszú kocsibeállóra, és húsz méterre megállt egy import SUV mögött, melynek nagy, krómozott kerekei voltak. A ház bejárati ajtaja ősrégi, szürke, viharvert tölgyből készült, a vaspántjait rögzítő szögeknek golflabda méretű fejük volt. Az embernek az volt az érzése, hogy aki itt belép, az egyenesen a reneszánsz korba érkezik.

– A magántulajdon lopás – mondta Reacher.

– Proudhon – felelte Yanni, majd hozzátette: – A magántulajdon kívánatos és pozitív cél a világban.

– Abraham Lincoln – kontrázott Reacher.

Az ajtón volt egy vaskopogtató, akkora, mint egy kötélkarika egy oroszlán szájában. Helen fölemelte a vasat, és megzörgette az ajtót. Aztán talált egy diszkrét elektromos csengőt is, és azt is megnyomta. Bentről hallatszott az elektromos csengő hangja. Nehéz ajtó, vastag falak. Egy férfi nyitott ajtót.

– Igen? – kérdezte. Negyvenes éveiben járhatott, edzett, jó kiállású, valószínűleg valamelyik golfklub tagja. Elk vagy Rotary. Kord bársony nadrágot viselt, és mintás pulóvert. Az a fajta fickó volt, aki hazaérve rutinszerűen azonnal átöltözik.

– A felesége itthon van? – kérdezte Helen. – Vele szeretnénk beszélni Oline Archerről. _

– Oline-ről? – kérdezte a fickó. Ann Yannira nézett.

– Ügyvéd vagyok – mondta Helen.

– Mit lehet Oline-ről mondani?

– Lehet, hogy sokkal többet, mint gondolná – mondta Yanni.

– Maga nem ügyvéd.

– Nem, én újságíróként vagyok itt – mondta Yanni. – De nem valami könnyfacsaró sztorin dolgozom. Könnyen lehet, hogy justizmord történt. Ez a helyzet.

– Justizmord? Milyen értelemben?

– Elképzelhető, hogy nem azt tartóztatták le, aki a gyilkosságokat végrehajtotta. Ezért vagyok itt. Mindannyian ezért vagyunk itt.

Reacher figyelte a fickót. Ott állt, fogta az ajtót, és tétovázott. Végül felsóhajtott, és hátralépett.

– Jobb, ha bejönnek – mondta.

Hát igen, mindenki szeret beszélgetni…

Egy halványsárga folyosón vezette be őket a nappaliba, mely tágas volt, és makulátlan. Bársony ülőgarnitúra, kis mahagóni asztalok, kőkandalló. Tévé nincs. Valószínűleg külön szoba van erre a célra. Házimozi, vagy efféle. De az is lehet, hogy nem néznek tévét. Reacher látta, hogy Ann Yanni is ezeket a lehetőségeket mérlegeli.

– Behívom a feleségem – mondta a fickó.

Egy perccel később egy nála valamivel fiatalabb, csinos asszonnyal tért vissza. A nő feszes farmert viselt, és melegítő felsőt, mely ugyanolyan színű volt, mint a folyosófal sárgája. Olcsó papucs a lábán. Zokni nélkül. Hajviselete, egyszerre alkalmi és szélfútta, drága fodrászra vallott. Középtermetű volt, karcsúsága diétás könyveket és rendszeres aerobikgyakorlatokat sejtetett.

– Miről van szó? – kérdezte.

– Ted Archerről – mondta Helen.

– Tedről? Nem azt mondták a férjemnek, hogy Oline-ről akarnak kérdezősködni?

– Úgy gondoljuk, hogy a kettő összefügg.

– Hogyan függene össze? Ami Oline-nel történt, az derült égből villámcsapás.

– Lehet, hogy nem az.

– Ezt nem értem.

– Azt gyanítjuk, hogy Oline speciális célpont volt, és a másik négy áldozatot csak elterelésnek szánták.

– Nem inkább a rendőrségre tartozna mindez?

Helen kis szünet után válaszolt. – Pillanatnyilag a rendőrség elégedettnek látszik azzal, amire jutott.

Az asszony a férjére pillantott.

– Ebben az esetben nem vagyok biztos benne, hogy beszélgetnünk kellene róla – szólalt meg a férj.

– Egyáltalán nem? – kérdezte Yanni. – Vagy csak velem nem?

– Nem hiszem, hogy a televízióban akarnánk szerepelni.

Reacher elmosolyodott magában. Az érem másik oldala.

– Anyaggyűjtésről van szó csupán – mondta Yanni. – Teljességgel magukon múlik, hogy adják-e hozzá a nevüket vagy sem.

Az asszony leült a kanapéra, s a férje szorosan mellé telepedett. Reacher megint elmosolyodott magában, ösztönösen elfoglalták a tévéinterjúknál szokás szerint alkalmazott házaspár a kanapén pózt. Két arc egymáshoz közel, optimális keret egy közeli kameraálláshoz. Yanni azonnal vette a lapot, és leült velük szemben, egy karosszékbe. Előredőlt, könyökét a térdére támasztotta, és komoly, őszinte, nyílt kifejezés jelent meg az arcán. Helen is kerített magának egy széket. Reacher az ablakhoz lépett. Egy ujjal elhúzta kicsit a függönyt. Odakint már teljes volt a sötétség.

Az óra ketyeg…

– Meséljenek nekünk Ted Archerrőll – mondta Yanni. – Kérem!

Egyszerű kérés, mindössze öt szóból áll, de Yanni hangja ennél sokkal többet mondott: Úgy vélem, önök ketten á legérdekesebb emberek a világon, akikkel valaha is találkoztam, és boldog lennék, ha a barátjuk lehetnék.

Reacher egy pillanatra arra gondolt, Yanni pályát tévesztett. Remek zsaru lenne belőle.

– Tednek üzleti problémái voltak – mondta az asszony.

– Ezért tűnt el? – kérdezte Yanni.

A nő vállat vont. – Erre gondolt Oline is kezdetben.

– De?

– Végül is elvetette ezt a feltételezést. És azt hiszem, okkal. Ted nem ilyenfajta ember volt. És a problémái sem ilyen jellegűek voltak, igazság szerint kezdték őt kizsigerelni, és ez rettenetesen dühítette őt. Harcolt a végsőkig. És az olyan ember, aki küzd, nem tűnik el. Én legalábbis így gondolom.

– Hogyan zsigerelték ki?

Az asszony a férjére pillantott, ő pedig előrehajolt. – A fő vevője lemondta a megrendeléseit. Van ilyen. Piaci törvények: egyszer hopp, másszor kopp. Ted felajánlotta, hogy tárgyaljanak újra. Levitte az árat. Semmi. Még tovább csökkentette az árat. Azt mondta nekem, odáig ment, hogy semmi haszna nem lett volna rajta. De így se kellett. Egyszerűen nem vásároltak tőle.

– Mit gondol, mi lehetett a háttérben? – kérdezte Yanni. Folytassa, uram! Csak így tovább! – volt a hangjában.

– Korrupció – felelte a férfi. – Kéz kezet mos ügylet. Ez teljesen nyilvánvaló. Ted valamelyik konkurense jutalékot ajánlott. Becsületes ember nem száll versenybe ilyennel.

– Mikor kezdődött mindez?

– Nagyjából két évvel ezelőtt. Nagy gondot jelentett ez nekik. Anyagilag nagyon gyorsan mentek lefelé. Ted eladta a kocsiját. Oline-nek munkát kellett vállalnia. Csak az önkormányzatnál kapott állást. Egy hónap után kinevezték ellenőrré. Egy év után pedig ő lett a főnök. Bizottsági tag lett belőle – mondta a férfi, s halvány mosoly jelent meg az arcán, valami büszkeségféle.

– Ted hogyan kezelte az ügyet? Hogyan küzdött?

– Megpróbált rájönni, melyik konkurense lehetett az.

– És rájött?

– Nem tudjuk. Hosszú ideig kutakodott, aztán egyszer csak eltűnt.

– Oline megemlítette ezt, amikor bejelentést tett?

A férfi hátradőlt, s újra az asszony vette át a szót. Megrázta a fejét. – Oline nem akarta. Semmi se volt bizonyos. Minden csak spekuláció. Nem akart vádaskodni. Máshogy festett a dolog akkor, és más most, utólag okosnak lenni. Ted nem volt egy Sherlock Holmes, vagy ilyesmi. Nem ezzel foglalkozott a nap huszonnégy órájában. Végezte a munkáját, s közben beszélt ezzel-azzal. Amikor éppen ráért. Kérdéseket tett föl, árakat hasonlított össze, s megpróbálta összerakni a mozaikdarabkákat. Két évig ment ez így. Időnként tárgyalt, telefonált, nyomozgatott, de az egész nem látszott veszélyes dolognak.

– Oline beszélt erről valaha is? Később talán?

Az asszony bólintott. – Két hónappal azután, hogy a férje eltűnt. Elmondta nekünk. Töviről hegyire. Végül is úgy döntött, hogy nincs összefüggés Ted eltűnése és az üzleti kudarc között. Én is így láttam. Oline nem tudta, mitévő legyen. Azt tanácsoltam neki, hogy hívja a rendőrséget.

– És hívta?

– Nem hívta. Személyesen ment be. Úgy gondolta, úgy komolyabban veszik. Ha szemtől szemben tárgyalnak vele. Tévedett. Semmi sem történt. Mintha követ dobott volna egy kútba, és a csobbanás soha nem hallatszana.

– Mikor ment be?

– Egy héttel a plázánál történtek előtt. Az is egy pénteki nap volt

Mindenki elnémult. Majd Ann Yanni kedvesen, gyöngéden feltette a magától értetődő kérdést: – önök nem gyanakodtak semmi összefüggésre?

Az asszony tagadóan rázta a fejét – Miért gyanakodtunk volna? Abszolút véletlennek látszott A fickó vaktában lövöldözött, nem igaz? Éppen maga mondta. A tévében, a hírekben. Öt vaktában agyonlőtt áldozat. Rossz helyen voltak, rossz időben.

Senki nem szólalt meg.

Reacher elfordult az ablaktól.

– Milyen üzleti vállalkozása van Ted Archernek? – kérdezte.

– Sajnálom, azt hittem, tudják – mondta a férj. – Van egy kőfejtője. Hatalmas területen, negyven mérföldre északra innen. Cement, beton, zúzalékkő.

– És ki volt a kuncsaft, aki felmondta az üzletet?

– A város – mondta a férfi.

– Nagy megrendelő.

– Az nem kifejezés. A mostani beruházások, mint manna az égből, úgy potyognak azok ölébe, akik benne vannak a buliban. A város kilencvenmilliót tejel adómentesen csak az első évben. Tegyük ehhez hozzá az elkerülhetetlen költségvetési túllépéseket, és máris kilenc számjegyű haszon üti valakinek a markát

– Milyen kocsija volt Tednek, amit eladott?

– Mercedes Benz.

– És azután mivel közlekedett?

– Egy használt furgonnal, a bányából.

– Maga látta a kocsit?

– Mindennap, két éven át.

– Milyen típus volt?

– Chevy, azt hiszem.

– Egy öreg, barna Silverado? Sima acélkerekekkel?

A fickó eltátotta a száját. – Ezt honnan tudja?

– Még egy kérdés – folytatta Reacher. – A feleségéhez.

Az asszony ránézett.

– Miután Oline visszajött a rendőrségről, említette önnek, hogy kivel beszélt odabent? Nem egy Emerson nevű nyomozóval?

A nő már a kérdés közben megrázta a fejét. – Mondtam Olíne-nek, ha nem telefonon akarja intézni az ügyet, legjobb, ha a központba megy, a kapitányságra, de ő azt mondta, hogy az túl messze van, és nem akarja túllépni az ebédszünetet. Azt mondta, helyette inkább a kerületi ügyészhez megy, annak egészen közel van az irodája az önkormányzathoz. És Oline amúgy is ilyen volt, mindig egyenesen a legfelső vezetőt célozta meg. Úgyhogy személyesen Alex Rodinhoz ment.

Helen Rodin teljesen maga alatt volt a visszafelé úton. Egy szót sem szólt, csak remegett. Ajkát összeszorította, arca beesett, szemei tágra nyíltak. Némasága Yanni és Reacher számára is lehetetlenné tette, hogy beszéljenek. Mintha kiszívták volna a levegőt a kocsiból, és a csönd olyan „hangos” volt, hogy az szinte már fájt.

Mint egy robot, úgy vezetett, nem gyorsan, nem lassan, teljesen mechanikusan követve a sávokat, a közlekedési lámpák és a táblák jelzéseit. Megállt Franklin irodája előtt a parkolóban, de nem állította le a motort – Maguk ketten menjenek csak előre. Én most nem tudok.

Ann Yanni kiszállt, és elindult fölfelé a lépcsőn. Reacher a kocsiban maradt, és előrehajolt.

– Minden rendbe jön – mondta.

– Soha.

– Helen, állítsa le a motort, vegye ki a slusszkulcsot, mozdítsa meg a fenekét, és méltóztasson felfáradni a lépcsőn. Maga hivatalosan van jelen a bíróságon, és az ügyfele bajban van – mondta Reacher, majd kinyitotta az ajtót, kimászott az autóból, és mire megkerülte a kocsit, a nő már ott várt rá a lépcső alján.

Franklin a komputerénél ült, mint mindig. Reachert azzal fogadta, hogy Cash útban van Kentuckyból, minden további kérdés nélkül azonnal útnak indult. Ted Archernek azonban nincs nyoma az adatbázisban, mondta Franklin, majd érzékelve a feszültséget, megkérdezte:

– Mi történt?

– Egy lépésre vagyunk tőlük – mondta Reacher. – Ted Archernek a betonüzletágban volt érdekeltsége, de a város új fejlesztéseiből kiszorította őt egy konkurens, kenőpénzzel persze. Archer megpróbálta ezt bebizonyítani, és valószínűleg elég közel is járhatott a megoldáshoz, mert a konkurens eltüntette őt.

– Tudja ezt bizonyítani?

– Csak közvetve. A holttestét soha nem fogjuk megtalálni, hacsak nem ássuk fel újra a First Streetet. Azt viszont tudom, hol van a furgonja. Jeb Oliver istállójában.

– Miért pont ott?

– Olivert olyan dolgokra használták, amiket saját maguk nem tudtak megcsinálni. Mert nem akarták, hogy lássák a képüket. Archer valószínűleg ismerte őket, és nem szállt le róluk. Oliver azonban csak egy kis helybeli kölyök volt. Gumikat szurkált ki, vagy kocsikat kötött el. Archer útban volt nekik. Így aztán a rosszfiúk eltüntették a testet, Oliver meg elrejtette Archer furgonját.

– Oline Archer semmit sem gyanított?

– A végén már igen – felelte Reacher. – Két hónapig nem mozdult, aztán valószínűleg összeszedett annyi információt, amivel úgy gondolta, hogy a nyilvánosság elé állhat. De valahol megkongatták a vészharangokat, mert egy héttel azután, hogy lépett, halott volt. Logikus lett volna, hogy egy eltűnt férj, majd két hónapra rá egy meggyilkolt feleség gyanút kelt. Mégse tűnt fel senkinek. Azért nem, mert az öt ember megölését véletlenszerűnek tüntették fel.

– Oline kihez fordult? Emersonhoz?

Reacher nem válaszolt

– Az apámhoz – szólalt meg Helen Rodin.

Hosszú csend következett.

– Most mi legyen? – kérdezte végül Franklin.

– Megint zongoráznia kell egyet a klaviatúrán – mondta Reacher.

– Bárki kapta is a várostól a szerződéseket, nagy esély van rá, hogy ő a rosszfiú. Szóval tudnunk kell, ki az. És hol tanyázik.

– Nyilvános adatbázis – mondta Franklin.

– Hát akkor rajta!

Franklin visszafordult a komputeréhez, és munkához látott. Egy percen át csak kopogtatott a billentyűzeten és klikkelgetett. Aztán előállt a válasszal.

– Indianai Specializált Szolgáltatások – mondta. – Övéké az összes jelenlegi cement-, beton- és zúzalékkő-szerződés. Sok-sok millió dollár.

– Hol vannak?

– Ez volt a jó hír.

– És a rossz?

– Nincsenek dokumentumok. Bermudán vannak bejegyezve. Semmit nem kell dokumentálniuk.

– Miféle rendszer ez?

Franklin nem felelt.

– Egy bermudai részvénytársaságnak szüksége van helyi jogászra – mondta Helen. A hangja halk volt, nyugodt és rezignált. Reacher-nek felvillant a névtábla A. A. Rodin irodájának ajtaján: név, majd a doktori fokozatok rövidítései.

Franklin tovább kutakodott.

– Találtam egy telefonszámot – mondta. – Ez minden.

– Mi az a szám? – kérdezte Helen.

Franklin felolvasta.

– Ez nem az apám száma – mondta Helen.

Franklin ráment a névkeresőre, és beütötte a telefonszámot.

– John Mistrov.

– Orosz név – mondta Reacher.

– Úgy tűnik.

– Ismeri őt?

– Futólag. Erőszakos fickó. Egyszemélyes vállalkozás. Soha nem dolgoztam neki.

Reacher az órájára pillantott. – Meg tudja keresni a címét?

Franklin visszafordult a géphez, s máris mondta a címet. – Felhívjam? – kérdezte.

Reacher megrázta a fejét. – Meglátogatjuk. A szemtől szembe dolgok jobban működnek, amikor fogytán az idő.

Vladimír lement a földszinti kontrollterembe. Sokolov egy görgős széken ült a hosszú asztal előtt, amelyen négy tévémonitor sorakozott. Mindegyik címkével ellátva, balról jobbra haladva: Észak, Kelet, Dél és Nyugat, aminek így akkor volt értelme, ha valaki az óramutató járásának perspektívájából szemléli a világot. Sokolov oda-vissza pendlizett a négy képernyő előtt Észak és Nyugat között. Mind a négy képernyő homályos, zöldes fényt sugárzott, hiszen odakint sötét volt. A hőérzékélő kamera időnként egy-egy fényes pontot közvetített a távolból. Valamilyen kisállat húzott keresztül a látómezőn; macska, eltévedt kutya, esetleg róka vagy borz. Az északi kamera izzó fényeket mutatott a kőfejtőről, de a kép lassan elhalványult, ahogy a gépek kihűltek. Ettől eltekintve a háttér mindenütt olívzöldbe merült, odakint ugyanis semmi mozgás nem volt, kivéve a mérföldekkel távolabb eső földeken folyamatosan permetező öntözőkarok egyenletes körözését..

Vladimír odahúzott magának egy másik gördülő fotelt, és Sokolov mellé telepedett, ő főleg északra és keletre figyelt, míg Sokolov a déli és a nyugati kamerára koncentrált. Így mindegyiküknek jutott egy valószínűsíthető és egy kevésbé valószínű irány. Ahogy a tisztes munkamegosztás azt megköveteli.

A harmadik emelet folyosóján Chenko a saját Super Match fegyverét tárazta, Lake City .308-asokkal. Amihez Amerika mindenkinek garantálja a jogot, az a lőszer. Ez nem vitás. Az összes hálószoba ajtaját kinyitotta, hogy bármelyik égtájnak megfelelő ablakhoz hamar odajusson, amikor arra szükség lesz. Odalépett az egyik ablakhoz, és megigazgatta az éjszakai távcsövét. Hetvenöt yardra állította. Akkor fog a megfelelő ablakhoz lépni, amikor a célpont még több mint száz yardnyira lesz. Követni fogja a közeledését. Hagyja, hogy közelebb jöjjön. És amikor hetvenöt yardnyira lesz, akkor öli meg.

Fölemelte a fegyvert. Ellenőrizte a képet. Éles volt és tiszta. Egy rókát követett, amint keletről nyugat felé siet. Jó vadászatot, kis haver! Visszament a folyosóra, falnak támasztotta a fegyvert, és leült egy egyenes támlájú székre. Várt.

Helen Rodin ragaszkodott hozzá, hogy ott maradjon Franklin irodájában. Reacher és Yanni így kettesben ment le a Mustanghoz. Az utcák sötétek voltak és csöndesek. Yanni vezetett. Ismerte a környéket. A cím, amit kerestek, egy raktárterületen volt, félúton a rakpart és a teherpályaudvar között. Yanni elmagyarázta, hogy az öreg raktárépület része az új városrendezési koncepciónak. A Soho lejön a hátországba. Yanni elárulta, hogy ő is gondolkodott rajta, hogy lakást vesz ugyanebben az épületben.

Aztán másról kezdett beszélni. – Helent öngyilkossági figyelőszolgálat alá kellene helyezni.

– Rendbe fog jönni – mondta Reacher.

– Gondolja?

– Biztos vagyok benne.

– Mi van akkor, ha a maga öreg szivarja lesz az, akit látott?

Reacher nem válaszolt. Yanni lassított, ahogy egy nagy téglaépület tömbje kirajzolódott a sötétből.

– Maga kérdezzen előbb – mondta Reacher. – Ha nem válaszol, másodszorra én kérdezek.

– Válaszolni fog – mondta Yanni. – Mindenki válaszol.

John Mistrov mégsem válaszolt. Vézna fickó volt, negyvenöt körüli. Ruházata, mint egy élete delén válságba került, válás utáni áldozaté. Kőmosott, túl feszes farmer, fekete póló, s mindehhez mezítláb volt. Egyedül találták őt egy hatalmas, fehér, emeleti apartmanban, amint kartondobozból kínai ételt tömött magába. Elsőre igen megörült, amikor felismerte Ann Yannit. Celebritásokkal haverkodni – új életformájának nyilván ez volt egyik legígéretesebb része. De korai lelkesedése hamar lelohadt. Mi több, teljesen elpárolgott, amikor Yanni röviden ismertette gyanúit, és ragaszkodott hozzá, hogy neveket kapjon, kik állnak a konzorcium mögött.

– Nem mondhatom el – felelte a fickó. – Bizonyára megérti, hogy ezek bizalmas ügyek. Biztos vagyok benne, hogy megérti.

– Értem, hogy súlyos bűncselekményeket követtek el – mondta Yanni. – Ez az, amit értek. És ez az, amit magának is meg kell értenie. El kell döntenie, hogy melyik oldalra áll, méghozzá most, azonnal, mielőtt a dolog a nyilvánosság elé kerül.

– Nem mondok semmit – ismételte újra a fickó.

– Ezek az emberek, akiknek a nevét tudni akarjuk, holnap egytől egyig börtönben lesznek. Nincs visszaút. És magának választania kell!

– Nem mondok semmit – hajtogatta a férfi.

– Velük akar tartani? – kérdezte Yanni, élesen. – Bűnrészesként? Vagy ki akar szállni a buliból, amíg nem késő? Ez a két lehetősége van. De akármelyiket választja, holnap este maga benne lesz a hírekben. Vagy úgy, mint a cinkostársuk, vagy úgy, mint egy ártatlan jófiú, akinek fogalma se volt az egészről, egyszerűen csak segíteni akart.

– Nem beszélek – mondta harmadszor is a pasas.

Hangosan, tisztán, magabiztosan.

Yanni feladta. Vállat vont, és Reacherre pillantott. Reacher az órájára nézett. Az óra ketyeg… Közelebb lépett.

– Van egészségbiztosítása? – kérdezte.

A fickó bólintott.

– Fogpótlás?

A fazon megint bólintott.

Reacher szájon vágta, jobb kézzel, kemény, csapott horoggal.

– Helyre kell tenni – mondta.

A fickó hátratántorodott, majd összegörnyedt, és véres nyálat köhögött föl, mellyel az egész képét összemázolta. Fölrepedt ajak, meglazult fogak, vörös karimával.

– A neveket! – mondta Reahcer. – Most! Vagy darabokra szedlek, de itt azonnal!

A fickó hezitált. Hiba volt. Reacher újból megütötte. A pasas ezúttal előjött a nevekkel. Hat nevet közölt, személyleírást, címeket, mindezt a földön fekve, vékony hangon, miközben vér bugyogott a szájából.

Reacher Yannira pillantott.

– Mind válaszol – mondta.

A visszafelé úton a Mustangban Ann Yanni aggodalmaskodni kezdett: – Telefonál, és figyelmezteti őket.

– Nem teszi – mondta Reacher. – Most árulta el őket. Én inkább arra saccolok, hogy holnap reggel hosszú vakációra fog menni.

– Maga ezt reméli.

– Amúgy se számít, úgyis tudják, hogy feléjük tartok. Egy újabb figyelmeztetés már nem oszt, nem szoroz.

– Magának elég direkt módszerei vannak. Az újságírás kézikönyvében nem találkoztam ilyennel.

– Megtaníthatom rá. A meglepetés a lényeg. Ha meg tudja lepni őket, már nem kell túl nagyot ütnie.

Yanni lediktálta Franklinnek a John Mistrovtól szerzett neveket. Négy közülük már ismerős volt Reachernek: Charlie Smith, Konstantin Raskin, Vladimír Sumilov és Pavel Sokolov. Az ötödik Grigor Linsky, alighanem azonos a széles öltönyös, sérült fazonnal, gondolta Reacher, mert a hatodik név egyszerűen így hangzott: Zec Cselovek.

– Mintha korábban azt mondta volna, hogy a Zec egy főnév – mondta Franklin.

– Az is – felelte Reacher. – És a Cselovek is az. Azt jelenti, emberi lény. Zec Cselovek annyit tesz, börtönbe zárt emberi lény. Másként: Rab Ember.

– A többiek nem kódolt nevek.

– A Zec sem. Ez inkább ragadványnév lehet. A valódi nevét valószínűleg elfelejtette. Alighanem velünk is ez történt volna a Gulagon.

– Úgy hangzik, mintha sajnálná őt – mondta Yanni.

– Nem sajnálom – felelte Reacher. – Csak megpróbálom megérteni.

– Az apámat nem említette – mondta Helen.

Reacher bólintott. – A Zec a bábos. Ő mozgatja a szálakat. Ő van a csúcson.

– Ami azt jelenti, hogy az apám csak egy alkalmazott.

– Ne törődjön most ezzel. Koncentráljon Rosemaryre.

Franklin egy on-line térkép segítségével kiderítette, hogy a John Mistrov által kiköpött cím egy kőfejtő közelében van, nyolc mérföldnyire északnyugatra a várostól. Aztán az adatbázisból kikereste, hogy az ingatlan az Indianai Speciális Szolgáltatások nevű cég tulajdonában van. Végül azt is kiderítette, hogy a cég nevén szereplő egyetlen ingatlan a kőfejtő közelében levő ház. Yanni azt mondta, ismeri a környéket.

– Van valami más is a közelben? – kérdezte Reacher.

Yanni rázta a fejét. – Semmi, csak szántóföld, sok mérföldön át.

– Oké – mondta Reacher. – Akkor megtaláltuk. Ebben a házban van Rosemary.

Az órájára nézett. Este tíz volt.

– És most? – kérdezte Yanni.

– Most várunk – mondta Reacher.

– Mire?

– Arra, hogy Cash megérkezzen Kentuckyból. És aztán tovább várunk.

– Mire?

Reacher mosolygott.

– Hogy elteljen az éjszaka – felelte.

Vártak. Franklin főzött kávét. Yanni tévés sztorikat mesélt. Emberekről, akiket ismert, dolgokról, amiket látott, politikusok nőügyeiről, politikus-feleségek félrelépéseiről, a marihuána-ültetvényről, mely több hektáron terpeszkedik az indianai kukoricaföldek takarásában. Aztán Franklin a rendőréveiről anekdotázott. Majd Reacher lendült bele, ő a hadseregben töltött tizenhárom évéről, a vándorlásairól, a gyökértelen, láthatatlan életéről beszélt.

Csak Helen Rodin maradt csendben.

Pontban tizenegykor zajos dízelmotor dübörgése hallatszott odakintről. Reacher az ablakhoz lépett, és meglátta Cash Humvee terepjáróját, amint orral beáll a ház előtti parkolóba. Túl hangos, gondolta. Nem tudjuk használni.

Vagy lehet, hogy mégis. Épp ezért.

– Itt a tengerészgyalogság – mondta.

Hallották Cash lépteit a külső lépcsőn. Hallották a kopogását az ajtón. Reacher kiment a folyosóra, hogy ajtót nyisson. Cash belépett, fürgén, magabiztosan, megnyugtató benyomást keltve. Tetőtől talpig feketében volt. Fekete vászonnadrág, fekete széldzseki. Reacher bemutatta őt. Mindenkivel kezet rázott, majd leült egy székre. Húsz percen belül felvette a sebességet, és teljesen képben volt.

– Kinyírtak egy tizenkilenc éves lányt? – kérdezte.

– Maga kedvelte volna őt – mondta Reacher.

– Van valami tervünk?

– Most készítjük – felelte Reacher. Yanni lement a kocsijához a térképért. Franklin leszedte a kávéscsészéket, hogy helyet csináljon az asztalon. Yanni kikereste a megfelelő térképet, és kiterítette az asztallapon.

– Mint egy hatalmas sakktábla – mondta. – Minden négyszög egy százyardnyi terület keresztben. Utak szelik át, észak-déli, kelet-nyugati irányban, úgy húsz mérföldet különítenek el. – Yanni egy pontra mutatott. Vékony ujja volt, festett körmökkel. – De pontosan itt, ahol két út találkozik, a délkeleti sarokban van egy három mező szélességnyi és öt mező hosszúságú üres terület. Ez nem áll mezőgazdasági művelés alatt. Korábban jártam arra, úgy kétszáz yardnyira lehet az úttól, és semmi nincs rajta. Növényzet se. És nincs bekerítve.

– Lapos? – kérdezte Reacher.

– Mint a biliárdasztal – felelte Yanni.

– Sötét van kinn – mondta Cash.

– Mint a Pokol Hercegének mellénye – mondta Reacher. – És ha nincs kerítés, az feltehetően azt jelenti, hogy kamerákat használnak. Valamilyen hőérzékelővel, mondjuk infravörössel.

– Milyen gyorsan futja a kétszázat? – kérdezte Cash.

– Én? – kérdezett vissza Reacher. – Elég lassan ahhoz, hogy akár postán rendeljenek egy flintát, amivel lelőnek.

– Honnan lehet a legjobban megközelíteni?

– Északról, semmi kétség – felelte Reacher. – Lefordulunk az útról a kőfejtőbe, és ott elrejtőzhetünk, hogy kivárjuk a kedvező pillanatot.

– Sehonnan nem lehet behatolni, ha hőérzékelő kamerákkal figyelnek.

– Erről majd később.

– Oké, de ők is északról várnak majd.

Reacher bólintott. – Ejtjük az északot. Túl nyilvánvaló.

– Dél és kelet lehet a következő. A bekötőút ugyanis feltehetően nyugatról jön. Valószínűleg túl egyenes és túl nyitott.

– Ők is így gondolkodnak.

– Tehát mindkét félnek igaza van.

– Lássuk csak a bekötőutat! – mondta Reacher. – Hogy néz ki? Kövezett?

– Zúzalékkővel – mondta Yanni. – Bőven van nekik.

– Zajos – mondta Cash.

– Valamit visszatart a nappali melegből – morfondírozott Reacher.

– Melegebb, mint a por. Színes csíkot képez a termálképen. Ha nem túl nagy a kontraszt, kétoldalt árnyékos zónát ad.

– Maga viccel? – kérdezte Cash. – Ehhez harminc-negyven fokkal melegebbnek kellene lennie, mint a környezetnek. Maga egy lángoló útról beszél.

– Akkor a déli és a keleti irányt kell megnéznünk.

– Nem kizárólag.

– Van jobb ötlete?

– Mit szólnának egy frontális támadáshoz? Járművekkel? Reacher elmosolyodott. – Abszolút biztosan letarolnák, még ha az Egyesült Államok Haditengerészete hajtaná is végre.

– Értem – mondta Cash.

– Túl veszélyes – folytatta Reacher. – Nem adhatunk nekik egy másodpercnyi gondolkodási időt sem, és nem alakíthatjuk a területet harci tereppé. Gondolnunk kell Rosemaryre.

Mindenki elhallgatott.

– Maradnék a bekötőútnál – tért vissza Reacher az előző gondolatához.

Cash Helen Rodinre pillantott.

– Egyszerűen ki kéne hívni a rendőrséget – mondta Helen.

– Tudja, az ügyész itt a rosszfiú. Néhány kommandós megoldaná.

– Ugyanaz a gond – mondta Reacher. – Rosemary meghal, mielőtt az ajtó közelébe érnének.

– El kell vágni az elektromos vezetékeket. Kinyírni a kamerákat.

– Ugyanaz a gond. Figyelemfelhívás, idő előtt.

– Hát akkor?

– A bekötőút – mondta Reacher. – Én azt választanám.

– És mi van a kamerákkal?

– Valamit kitalálok – mondta Reacher. Az asztalhoz lépett A térképet tanulmányozta. Aztán visszafordult Cash felé. – Van CD-lejátszó a terepjárójában?

Cash bólintott. – Alapfelszereltség.

– Nem bánja, ha Franklin vezeti a kocsiját?

– Viheti. A sedant jobban kedvelem.

– Oké, akkor a maga Humvee-jével megyünk oda. Franklin fog vezetni, kitesz minket, majd egyenesen visszajön ide.

– Minket? – kérdezte Yanni. – Mind megyünk?

– Mint a huzat – mondta Reacher. – Négyen ott leszünk, Franklin pedig visszajön, itt lesz a kommunikációs központunk.

– Jó – mondta Yanni.

– Szükségünk lesz mobiltelefonokra – folytatta Reacher.

– Nekem van egy – mondta Yanni.

– Nekem is – bólintott Cash.

– Nekem is – húzta elő a zsebéből a sajátját Helen.

– Nekem nincs – mondta Reacher.

Franklin elővett a zsebéből egy kis Nokiát.

– Vigye az enyémet – mondta.

Reacher elvette. – Beállítaná konferenciahívásra? A négy mobilra és a maga vonalas készülékére. Ahogy visszaért ide.

Franklin bólintott. – Adják meg a számaikat.

– És vegyék le a kijelző hangokat – mondta Reacher.

– Mikor hajtjuk végre? – kérdezte Cash.

– Hajnali négy a kedvenc időpontom – felelte Reacher. – De ők is erre számítanak. Tőlük tanultuk. A KGB hajnali négykor szokott kopogtatni az ajtón. Ilyenkor a legkisebb az ellenállás. A bioritmussal függ össze. Mi viszont meglepjük őket. Ezért támadunk kettő harminckor.

– Ha meglepi őket, nem kell olyan nagyot ütnie? – kérdezte Yanni.

Reacher megrázta a fejét. – Ezúttal fordított a helyzet. Ha meglepjük őket, ők fognak kisebbet ütni.

– Én hová menjek? – kérdezte Cash.

– A kavicstelep délnyugati sarkához – mondta Reacher. – Délkeletről közelíti meg a házat. Ezzel párhuzamosan fedezni tudja a nyugati és az északi oldalt is a fegyverével.

– Oké.

– Nekem mit hozott?

Cash a széldzsekije zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kést tokkal együtt. Áthajította a szobán. Reacher elkapta. A haditengerészetnél rendszeresített SRK túlélő-menekülő kés volt. Karbonacél ötvözetű héthüvelyes penge. Nem új.

– Ezt hozta? – kérdezte Reacher.

– Nincs más – mondta Cash. – Az egyetlen fegyverem a puskám meg ez a kés.

– Maga viccel.

– Üzletember vagyok, nem pszichopata.

– Úristen! Szóval egy szál késsel kell tűzharcba mennem. Más nem jutott eszébe?

– Ez mindenem – mondta Cash.

– Remek.

– Elveheti a fegyvert az első fazontól, akinek elvágja a torkát. Gondoljon rá, ha nem jut elég közel valamelyikhez, nem győzhet. Reacher nem szólt semmit.

Vártak. Éjfél. Nulla óra harminc. Yanni a mobilján babrált, és fölhívott valakit. Reacher még egyszer átfutott a terven. Először fejben, aztán hangosan, amíg mindenki számára világos volt. Részletek, elrendezések, finomítások, igazítások.

– De lehet, hogy mindent meg kell változtatnunk – tette hozzá. – Amikor odaérünk. A helyszínen derül ki minden.

Vártak. Egy óra. Egy óra harminc. Reacher megengedte magának, hogy a végjátékról töprengjen. Arról, hogy mi lesz a győzelem után. Franklinhoz fordult.

– Ki Emerson helyettese? – kérdezte.

– Egy nő, Donna Biancának hívják – felelte Franklin.

– Elég jó?

– Ő a második ember.

– Neki is ott kell lennie. Majd utána. Elég nagy cirkusz lesz. Egy zsarunak túl sok. Azt szeretném, ha kihozná Emersont és Donna Biancát is. És persze Alex Rodint. Miután győztünk.

– Alszanak majd mind.

– Keltse fel őket.

– Ha győztünk – tette hozzá Franklin.

Egy óra negyvenötkor elkezdtek fészkelődni. Helen Rodin odament Reacherhez, és leguggolt mellé. Felvette a kést. Nézegette. Visszatette.

– Miért vállalja? – kérdezte.

– Mert értek hozzá. És a lány miatt.

– Megöleti magát.

– Nem valószínű – mondta Reacher. – Ezek öreg emberek, és idióták. Rosszabbat is túléltem.

– Ezt csak úgy mondja.

– Ha sikerül bejutnom, biztonságban leszek. Szobáról szobára, az már nem olyan nehéz. Az emberek nagyon megijednek, ha idegen ólálkodik a házukban. Utálják az ilyet.

– De nem fog bejutni. Látni fogják, ahogy közelít.

Reacher benyúlt a bal zsebébe, és előhalászta azt a fényes negyeddolláros érmét, ami nyomta a combját a kocsiban. Odaadta Helennek.

– Ez a magáé – mondta.

Helen ránézett az érmére. – Valami, ami majd magára emlékeztet?

– Valami, ami erre az éjszakára emlékezteti – mondta Reacher.

Aztán az órájára nézett. Fölállt.

– Indulás! – mondta.

16. fejezet

Egy pillanatra néma csendben megálltak Franklin irodájának kivilágított ablaka alatt a parkolóban. Aztán Yanni odament a Mustang-jához, és kivette a Sheryl Crow cédét. Átadta Cashnek. Cash kinyitotta a Humvee-t, behajolt, és behelyezte a cédét a lejátszóba. Aztán odaadta a slusszkulcsot Franklinnek. Franklin bemászott a volán mögé. Cash beült az utasülésre, és térdére fektette M24-esét. Reacher, Helen Rodin és Ann Yanni a hátsó ülésen préselődtek össze.

– Add rá a fűtést – mondta Reacher, aki most már bizalmas viszonyban állt Cashsel.

Cash balra hajolt, és maximumra állította a digitális kijelzőt. Franklin ráadta a gyújtást, majd kitolatott az utcára. Nyugat felé indult, aztán észak felé fordult. A motor zajos volt, s közben megindult a fűtés is, a ventilátor keményen dolgozott. A kocsi belsejében hamar meleg lett, aztán forróság. Nyugat felé fordultak, aztán északnak, aztán nyugatnak, megint északnak, míg elérték a szántóföldek sakktáblaszerű négyszögeit. Végül elértek az utolsó kanyarhoz. Franklin egyenesen ült a volán mögött, és most keményen felgyorsított.

– Ez lesz az – mutatott előre Yanni. – Egyenesen előre, három mérföldön át.

– Add rá a zenét! – mondta Reacher. – Nyolcadik szám.

Cash megnyomta a gombot.

„Minden nap egy kanyargós útvesztő…”

– Hangosabbra – kérte Reacher.

Cash fölhangosította. Franklin hatvan mérföldes sebességgel hajtott.

– Két mérföld! – kiabálta túl Yanni a zenét. Aztán. – Egy mérföld!

Franklin hajtott tovább. Reacher jobbra kibámult az ablakon. Már az öntözött földeknél jártak. Az öntözőkarok olyan lassan mozogtak, hogy állni látszottak. Permet töltötte meg a levegőt.

– Fényszórót! – kiáltott Reacher.

Franklin fölkapcsolta a fényszórókat

– Zenét teljes hangerőre! – kiáltott Reacher.

Cash maximumra tekerte a gombot.

„Minden nap egy kanyargós útvesztő…”

– Fél mérföld! – kiabált Yanni.

– Az ablakokat! – ordította Reacher.

Négy hüvelykujj nyomta meg a gombokat, és a négy ablak résnyire kinyílt. Forró levegő és hangos zene csapott ki az éjszakába. Reacher jobbra nézett, s a sötétből kibontakoztak az elszigetelten álló, hatalmas ház távoli, négyszögletes körvonalai. Halvány fények szűrődtek ki odabentről. Lapos terület mindenfelé. A kavicsos bekötőút sápadtan és nyílegyenesen vezetett a ház felé.

Franklin továbbra is keményen nyomta a gázpedált.

– Stoptábla négyszáz yard! – kiáltotta Yanni.

– Figyelem! – ordította Reacher. – Felkészülni!

– Száz yard! – kiáltotta Yanni.

– Ajtók! – üvöltött Reacher.

Három ajtó nyílt ki épp csak résnyire. Franklin keményen fékezett. Pontosan a vonalon állt meg. Reacher, Yanni, Helen és Cash kisurrantak a kocsiból. Franklin nem tétovázott. Újra gázt adott, mintha csak egy másodpercnyi megállás lett volna egy stoptáblánál az éjszakában, pusztán a forma kedvéért. Reacher, Yanni, Helen és Cash szorosan egymás mellett álltak az út közepén, és bámultak észak felé, míg a kocsi fényei, a motor és a zene dübörgő hangjai elvesztek a távolban és az éjszaka sötétjében.

Sokolov már akkor érzékelte a Humvee hőleadását a déli és a nyugati monitoron, amikor a kocsi még mintegy fél mérföldnyire volt a háztól. Nehéz lett volna nem észrevenni. Hatalmas, bivalyerős, száguldó jármű, mely az ablakaiból hosszú, forró levegőcsóvát bocsát ki és húz maga után. A képernyőn úgy festett, mint egy orbitális rakéta. Aztán a hangját is hallotta, a zajok szinte berobbantak a falakon keresztül. Nagy teljesítményű motor, üvöltő zene. Vladimír is odanézett.

– Áthaladó? – kérdezte.

– Meglátjuk – mondta Sokolov.

A jármű nem lassított. Egyenesen elhúzott a ház mellett, és száguldott tovább nyugat felé. A képernyőn hőcsóvát húzott maga után, mint egy űrsikló. A zene úgy hatolt át a ház falain, mintha egy mentőautó szirénázott volna el mellettük.

– Áthaladó – mondta Sokolov.

– Valami seggfej – mondta Vladimír.

Természetesen Chenko is hallotta fenn, a harmadikon. Az egyik nyugat felé néző hálószoba ablakához lépett, és kinézett. Egy nagy, fekete tömeget látott, mely hatvan mérföldes sebességgel száguld, bekapcsolt fényszórókkal, éles hátsó lámpákkal, s a zene olyan hangerővel dübörgött, hogy még kétszáz yardról is hallani lehetett a kocsiajtók rezonálását. Aztán elhúzott. Nem lassított. Chenko kinyitotta az ablakot, és kihajolt rajta, hogy követni tudja a kocsi mozgását. Az autó most a kavicsbánya csontvázszerűen nyújtózkodó gépsorai mögött haladt el, de a fényei így is láthatók voltak. Negyed mérfölddel arrébb a hátsó fények más színre váltottak. Felgyulladt a féklámpa. De csak egy másodpercre. Aztán kialudt, s újra csak a hátsó helyzetjelző fényei látszottak, és az autó nagy sebességgel továbbhaladt. A Zec fölkiáltott a második szintről: – ő volt az? – Nem – kiáltott vissza Chenko. – Csak valami gazdag kölyök őrültködik odakint.

Reacher vezette a sort a sötétben. A négyfős kis csapat tagjai egyes sorban lopakodtak előre, tőlük balra a kavicsbánya magas szögesdrót kerítése, jobbra pedig hatalmas öntözött földterületek. Miután a dízelmotor mennydörgése és a zene dübörgése eltávolodott, teljes csend ült a tájra. Csak az öntözőgépek sistergése hallatszott. Reacher fölemelte a karját, s a menet megállt. A kerítés sarkához értek, a szögesdrót innen jobbra, kelet felé futott tovább. A sarokpózna dupla vastagságú volt, és ácskapcsokkal volt megerősítve. Magas fű és gaz nőtte be. Reacher előrelépett, és ellenőrizte a látószöget. Pontosan átlós irányban nézett szembe a ház északnyugati sarkával. Negyvenöt fokos szögből látott rá az északi és a nyugati homlokzatra. Az átló miatt a távolság háromszáz yard körül lehetett. A látási viszonyok elég rosszak, értékelte. A holdfény halványan pislákolt a felhőkön át, de amúgy vaksötét volt.

Reacher hátrahúzódott. Cashre mutatott, és a sarokpózna alapzatára.

– Ez itt a te lőállásod – súgta. – Próbáld ki.

Cash előrelépett, és letérdelt a gazba. Hat lépésről már láthatatlan volt. Bekapcsolta az infra távcsövét, fölemelte a fegyverét. Lassan jobbra, balra, majd le s fel mozgatta.

– Három emelet és egy alagsor – suttogta. – Megemelt zsindelyes tető, sok ablak és egy ajtó, mely nyugatra néz. Fedezék sehol, semmilyen irányban. Ezek mindent lebuldózereztek. Semmi növényzet. Úgy fogsz kinézni, mint egy bogár a sima lepedőn.

– Kamerák?

Cash most jobbról balra pásztázott a fegyverrel, egyenes vonalban. – Az ereszek alatt. Az egyik az északi oldalon, a másik a nyugatin. Feltehetően ugyanez a helyzet a másik két oldalon is, amit innen nem látunk.

– Mekkorák?

– Mit akarsz, mekkorák legyenek?

– Elég nagyok, hogy ki tudjad lőni?

– Vicces fiú vagy te! Ha öngyújtóba épített iparikém-kamerák lennének, azokat is ki tudnám lőni innen.

– Oké, akkor most mindenki nagyon figyeljen! – suttogta Reacher. – A következőképpen fogjuk végrehajtani. Én elindulok, hogy elfoglaljam a startpozíciómat. Utána megvárjuk, hogy Franklin visszaérjen az irodába, és bekapcsolja a konferenciavonalat. Utána én elindulok. Ha úgy érzem, hogy baj van, tüzet vezénylek arra a két kamerára. Két lövés, bang, bang. Ez lelassítja őket, tíz, de lehet hogy húsz másodpercre.

– Nem jó! – szólt közbe Cash. – Nem fogok golyókat ereszteni egy faszerkezetbe, ami mögött feltehetően élő túszt tartanak fogva.

– Rosemary az alagsorban van – mondta Reacher.

– Vagy a padlásszobában.

– Te az ereszre lősz.

– Pontosan. A nő a padlásszobában van, meghallja a lövést, földre veti magát, én meg pontosan oda célzok? Ami az egyik embernek plafon, a másiknak padló.

– Ne fárassz már! – mondta Reacher. – Ennyi kockázatot vállalni kell!

– De nem nekem!

– Úristen, Gunny, te egy fafejű tengerész vagy, tudod te ezt?

Cash nem válaszolt. Reacher újra előrelépett, és körülkémlelt a kerítés sarkánál. Hosszan, alaposan vizsgálódott, majd visszahúzódott.

– Rendben – mondta. – Új terv. Csak a nyugati ablakokat figyeled! Ha torkolattüzet látsz, ellentüzet zúdítasz a szobára, ahonnan jön. Azt azért feltételezhetjük, hogy a túszuk nem ugyanabban a szobában van, ahol az orvlövészük.

Cash nem szólt semmit.

– Ennyit hajlandó vagy megtenni? – kérdezte Reacher.

– Addigra lehet, hogy már te is a házban leszel.

– Vállalom a kockázatot. Önkéntes kockázatvállalás, oké? Helen a tanúja az önkéntességemnek, ő jogász.

Cash tétovázott.

– Oké – egyezett bele végül. – Ha ellenséges tüzet látok, viszonzom.

– Ellenségen kívül itt mást nem nagyon fogsz látni, nem gondolod? Miután engem mindössze egy átkozott késsel sikerült felfegyverezned!

– Szárazföldi haderő…! – húzta el a száját Cash. – Mindig panaszkodik valami miatt.

– Én mit csináljak? – kérdezte Helen.

– Változott a terv – felelte Reacher. Tenyerével megérintette a kerítést. – Lopózzon a kerítéssarok túloldalára, és álljon készenlétben a házzal szemben. Ott nem fogják kiszúrni magát. Túl messze van. Figyelje a telefont! Ha elterelésre lesz szükségem, azt fogom kérni magától, hogy rohanjon egy kicsit a ház felé, aztán vissza. Cikcakkban fusson, vagy körkörösen. Oda-vissza. És gyorsan. Ez elég lesz ahhoz, hogy felvillanjon a képernyőjükön. Semmi veszély. Mire a fegyverrel rámozdulnak, maga már újra a kerítés mögött lesz.

Helen bólintott. Egy szót se szólt.

– És én? – kérdezte Ann Yanni.

– Maga Cashsel marad. Ellenőrzi a harci morált. Ha a tengerész beszarik, hogy nekem segítsen, akkor maga jól valagba rúgja. Oké?

Egyikük se szólt.

– Minden oké? – kérdezte Reacher.

– Oké – felelték sorban, egymás után.

Reacher elindult az út túloldalára, bele a sötétségbe.

Egyenesen a termőföld közepe felé tartott. Megvárta, amíg az öntözőkar lassan körbeér, majd fölvéve az öntözőkar tempóját, kilencvenfokos fordulatot vett, és elindult déli irányba, közvetlenül a vízsugár alatt. Tartotta a mozgási sebességet, és hagyta, hogy a víz folyamatosan ömöljön rá, eláztassa a haját, a ruháját, a bőrét. Ezután a következő terület felé vette az irányt. Megismételte ugyanazt, amit az imént, majd átgyalogolt a következő öntözőberendezés vízsugara alá, majd az azt követő alá. Közben a karját magasba emelte, majd széttárta, hogy mindenütt érje a testét a víz. Mire a bekötőút bejáratához ért, úgy nézett ki, mint akit elkapott a monszuneső. Várta, hogy megszólaljon a mobilja..

Cash mobiltelefonja máris vibrált a csípőjén. Elővette a készüléket, s megnyomta a hívás-fogadás gombot. Franklin szólt bele, nyugodt, megfontolt hangon.

– Kérem, mindenki jelentkezzen be – mondta.

Cash meghallotta Helen hangját: – Itt vagyok.

Majd a megbeszélt sorrendnek megfelelően Yanni következett, három lépésre Cash mögött, ezután Cash, végül Reacher.

– Oké – mondta Reacher – mindenkit tisztán hallok, s a labda most nálatok van.

Cash most Reacher hangját hallotta – Lövészkém, ellenőrizd a házat! – Ez neki szólt. Felemelte a fegyverét, és balról jobbra pásztázott. – Nincs változás.

– Elindultam – mondta Reacher.

Aztán semmi, csak mély csend. Tíz másodperc. Húsz. Harminc. Egy teljes perc. Két perc.

Aztán Reacher megszólalt: – Látsz engem?

Cash fölemelte a távcsöves puskát, végigpásztázta a bekötőutat a saroktól egészen a házig. – Nem látlak. Hol vagy?

– Úgy harminc yardra a saroktól.

Cash megint fölemelte a fegyvert. Megsaccolta a harminc yardot, és belenézett a keresőbe. Semmit nem látott. Az égvilágon semmit. – Szép munka, katona! Csak így tovább!

Yanni előrekúszott. – Miért nem látja? – kérdezte súgva.

– Azért, mert a pali őrült.

– Nem! Magyarázza el! Éjszakai távcsöve van, nem?

– A legjobb, ami kapható – felelte Cash. – És hőérzékelős. Mint a kameráik – mutatott a távolba. – De azt hiszem, Reacher átvágott a földeken. Agyonáztatta magát az öntözőcsövekkel. Kővé fagyva jött ki a sugarak alól. Úgyhogy, most nagyjából annyi a testhőmérséklete, mint a környezeté. Ezért nem látom. És ezért nem látják ők sem.

– Ügyes – mondta Yanni.

– Bátor – mondta Cash. – De végső soron őrült. Mert minden lépéssel szárazabb lesz. És melegszik a teste.

Reacher közepes tempóban lépkedett, se nem gyorsan, se nem lassan. Átázott cipője ragadt a sárban, és minden lépésnél le akart esni. Annyira fázott, hogy egész testében remegett. Ami nem jó. A hidegrázás fiziológiai jelenség, és azt a célt szolgálja, hogy a lehűlt testet minél gyorsabban felmelegítse. És ezt most nagyon nem akarta. Még nem.

Vladimír észrevett valamit. A keleti monitorra meredt négy másodpercig, majd az északira háromig. Kelet kettő, három, négy, észak kettő, három. Nem mozdult a székéből. Csak egy kicsit oldalra hajolt, aztán a másik oldalra. Mellette Sokolov ugyanazt a mozgást észlelte délről nyugat felé. Kissé más intervallumokban. Nem tökéletes a szinkron. De azért jó, gondolta Vladimír. Sokolov sok időt töltött a berendezések ellenőrzésével.

Reacher ment tovább. Nem gyorsan, nem is lassan. A térképén a bekötőút kétszáz yard hosszúságúnak látszott. A valóságban olyan volt, mint egy repülőtéri kifutópálya. Egyenes, mint a halál. És hosszú, hosszú, hosszú. Mióta mehetett rajta? Egy örökkévalóság. És még a feléig sem ért. Ment tovább. Ugyanúgy. Nézett előre, figyelte a távolban a lesötétített ablakokat.

Észrevette, hogy a hajából már nem csöpög a víz.

Megérintette az egyik kezével, majd a másikkal. Száraz. Nem meleg, de nem is hideg már.

Ment tovább. Legszívesebben futott volna. Futva hamarabb odaérne. De a futástól kimelegszik. Közeledett a pontig, ahonnan már nincs visszaút. Senki földje. Rázta a hideg. Szájához emelte a telefont.

– Helen! – suttogta. – Szükségem van az elterelésre.

Helen kibújt a magas sarkú cipőiből, és gondosan egymás mellé helyezte őket a kerítés mellé. Egy abszurd pillanatig úgy érezte magát, mint az öngyilkosjelölt, aki szépen összehajtogatja a ruháit, mielőtt begyalogolna a tengerbe, hogy ott megfulladjon. Aztán mint egy százas sprinter, fél térdre ereszkedett, két tenyerét a poros földre támasztotta, és elrajtolt, őrülten rohant, húsz lépés, harminc, negyven, aztán hirtelen megállt, és halálos mozdulatlanságban állt, még mindig a ház felé nézve, két karját szélesen kitárta. Lőjetek le! – gondolta. Kérlek, lőjetek le! Aztán megrémült a saját őrültségétől, megfordult, és cikcakkban rohant visszafelé. Földre vetette magát, és kúszott, kúszott a kerítés mellett, míg meg nem találta a cipőjét.

Vladimír látta a mozgást az északi monitoron. De semmi felismerhető alakzat. Csak egy gyors villódzás, ami a foszfortechnológia miatt elmosódott, és egy kis fáziskülönbséget mutatott. Közelebb hajolt a képernyőhöz, és figyelte a jelenséget. Egy másodperc. Kettő. Sokolov érzékelte, hogy társa megakadt valamin, és rápillantott. Három másodperc, négy.

– Róka? – kérdezte Valdimir.

– Nem láttam – mondta Sokolov. – De valószínű.

– Elfutott.

– Akkor jó – mondta Sokolov, és visszafordult a saját monitorjához. Rápillantott a nyugati beállításra, aztán ellenőrizte a délit, s visszatért a megszokott ritmusához.

Cashnak is megvolt a maga ritmusa. Éjszakai távcsövével követett valamit, amiről azt feltételezte, hogy egy gyalogló ember sebességével halad. De nem tudott még biztosat, ezért ide-oda állítgatta a távcsövét. Az egyik beállításnál azonban megjelent egy halványzöld árnyék.

– Reacher, látlak a távcsövön – suttogta. – Látható vagy, katona!

– Milyen távcsöved van?

– Lítium.

– Drága volt, mi?

– Háromezer-hétszáz dollár.

– Jobb, mint egy ócska termálkamera.

Cash nem válaszolt.

– Legalábbis remélem – tette hozzá Reacher.

Ment előre. Alighanem a lehető legtermészetellenesebb dolog, amire egy ember kényszerítheti magát, hogy lassú és biztos léptekkel közelítsen egy olyan épülethez, ahonnan szinte teljesen biztos, hogy fegyvert irányoznak közvetlenül a teste közepére. Ha Chenkó-nak van egy csöpp esze, akkor vár mindaddig, amíg a célpont egészen közel nem ér. És Chenkónak minden jel szerint nagyon is helyén volt az esze. Ötven yard jó lesz. Vagy harmincöt, ahogy a parkoló-garázsban. Chenko harmincöt yardról verhetetlen. Ezt elég nyilvánvalóvá tette.

Reacher ment tovább. Elővette a kést a zsebéből, kihúzta a tokjából, és a jobb kezébe fogta alacsonyan és lazán. A telefont a baljába vette át, és közel tartotta a füléhez. Cash hangját hallotta: – Totálisan látszol, katona. Úgy világítasz, mint az északi fény. Mintha tüzet fogtál volna.

Negyven yard van még.

Harminckilenc.

Harmincnyolc.

– Helen? – mondta Reacher. – Csinálja meg még egyszer!

Hallotta Helen hangját-. – Oké.

Ment előre. Lélegzetvisszafojtva.

Harmincöt yard.

Harmincnégy.

Harminchárom.

Kiengedte a levegőt. Ment előre, konokul. Harminc yard van hátra. Lihegést hallott a telefonban. Helen rohan. Hallotta, amint Yanni kérdezi: – Milyen közel van? – Hallotta Cash válaszát: – Nem eléggé.

Vladimír előrehajolt, és megszólalt-. – Megint itt van! – Ujjhegyét a képernyőre tette, mintha az érintés elárulna valamit. Sokolov odanézett. Sokolov sokkal több időt töltött a képernyők előtt, mint Vladimír. A biztonsági kontroll volt a fő profilja. Neki meg Raskinnak.

– Ez nem róka – mondta. – Túl nagy ahhoz.

Figyelt, újabb öt másodpercig. A kép jobbra, balra hullámzott, a kamera látószögének szélső határáig. Felismerhető méret, felismerhető forma, megmagyarázhatatlan mozgás. Fölállt, s az ajtóhoz ment. Megfogta az ajtófélfát, és kihajolt a folyosóra.

– Chenko! – kiáltott. – Észak!

A háta mögött a nyugati képernyőn egy hüvelykujj nagyságú alak egyre növekedett. S közben váltakozó színekben foszforeszkált. Borostyánszínű kontúrja krómsárgára váltott, s belül a magja vörösen izzott.

Chenko átment az üres szobán, és fölhúzta az ablakot, amennyire csak tudta. Aztán hátralépett a sötétbe, ilyen módon láthatatlanná vált alulról, és sebezhetetlenné, kivéve, ha a lövés a szomszédos épület harmadik emeletéről jönne, csakhogy szomszédos épület nem volt. Bekapcsolta az éjszakai távcsövét, és fölemelte a fegyverét. Végigpásztázta a nyitott terepet le és föl, jobbra és balra.

Egy nőt pillantott meg.

Őrülten rohant, mezítláb, irányt változtatva jobbra-balra, előre-hátra, mintha táncolna, vagy valami fantom futballmeccset játszana. Chenko elképedt. Mi ez? Kibiztosította a fegyverét, és próbálta kiszámítani a következő piruettet. Próbálta kiszámítani, hol lesz a mellkasa egyharmad másodperccel az után, hogy meghúzza a ravaszt. Várt. Aztán a nő hirtelen megállt Teljesen nyugodtan állt, a ház felé nézve a karjait széttárta, mintha csak célpontnak kínálkozott volna fel.

Chenko meghúzta a ravaszt.

És akkor leesett neki a tantusz. Visszalépett a folyosóra.

– Csalétek! – ordította. – Csapda!

Cash látta a torkolattüzet felvillanni, és felkiáltott: – Lőnek! –, majd távcsöves puskáját az északi ablakra irányozta. Az alsó ablaktábla fel volt húzva, a felső rögzítve. Nincs értelme a nyitott résre célozni, a fölfelé menő röppálya garantáltan nem találna célba. Ezért inkább az üvegre lőtt. Úgy számolt, hogy az éles üvegszilánkok záporesője megkeserítheti valakinek az éjszakáját.

Sokolov az őrülten táncoló hőérzékelős képet figyelte Vladimir képernyőjén, amikor meghallotta Chenko lövését és kiáltásait. Az ajtóra pillantott, majd a déli monitorra. Semmi. Aztán hallotta az ellentüzet, és a szétlőtt ablak üvegszilánkjainak zaját odafentről. Ellökte magát az ablaktól, és az ajtóhoz lépett.

– Jól vagy? – kiáltott föl Chenkónak.

– Csapda! – ordította Chenko. – Az kell hogy legyen! Sokolov megfordult, és nagyon alaposan ellenőrizte mind a négy képernyőt.

– Nem! – kiáltott vissza. – Semmit nem látni. Egészen biztos, hogy semmi bejövő mozgás nincs.

Reacher megérintette a ház homlokzati falát. Öreg deszkázat, sokszor festették. Tíz lépésre volt a bekötőúttól, tíz lépésre a bejárati ajtótól, s egészen közel egy ablakhoz, mely egy sötét, üres szobába nézett. Az ablak magas négyszöget képezett, s úgy volt kialakítva, hogy az alsó tábláját a felső fölé lehetett tolni. És lehet, hogy a fölső táblát is le lehetett csúsztatni az alsóval egy síkba. Reacher nem tudta, hogy hívják az ilyet. Ritkán lakott házban, saját házzal meg soha nem dicsekedhetett. Tolóablak? Dupla tolókeret? Valami ilyesmi. A ház jóval öregebb volt, mint amilyennek távolról látszott. Talán százéves is lehet? Százéves ház, százéves ablak. De vajon az ablakkeret is százéves? Arcát nekinyomta az alsó táblának, és próbált belesni.

Nem látott semmit. Túl sötét volt

Aztán eldördültek a lövések. Két lövés, az egyik közelről, a másik nem, széttört üveg.

Aztán Cash hangját hallotta a telefonban. – Helen? Jól van?

Választ nem hallott.

Cash újra: – Helen? Helen!

Nincs válasz.

Reacher zsebre rakta a telefont. A kés pengéjét becsúsztatta abba a résbe, ahol a felső ablakkeret az alsóval találkozott, jobbról balra mozgatta a pengét, lassan, óvatosan. Talált egy holtpontot. Nehéz sárgaréz zárnyelvnek tűnt. Kilencven fokban el kellene forgatni, hogy kiugorjon a tokból.

De melyik irányba?

Jobbról balra kezdte. Nem mozdult. Kihúzta a késpengét, és a holtponttól egy hüvelyknyivel balra kezdte el újra. Most balról jobbra nyomta a pengét.

Megmozdult.

Keményebben nyomta, és a következő pillanatban kipattant a zár.

Semmiség.

Föltolta az alsó ablaktáblát, és átgördült a párkányon, be a szobába.

Cash előreosont, és a fegyverét kilencven fokban jobbra fordította, amíg a kerítés keleti oldalát végig tudta pásztázni a távcsövével. Nem látott semmit. Visszahúzódott a fedezékbe. Szájához emelte a telefont.

– Helen? – suttogta. Semmi válasz.

Reacher átsettenkedett az üres szobán az ajtóig. Fülét az ajtóra tapasztotta. Fülelt, de nem hallott semmit. Lassan, óvatosan lenyomta a kilincset. Kinyitotta résnyire az ajtót, kihajolt, ellenőrizte a folyosót.

Üres.

Egy nyitott ajtó felől, tőle balra, mintegy tizenöt lépésnyire fények szűrődtek ki. Megállt. Szünetet tartott. Egyik talpát fölemelte, és óvatosan beletörölte a nadrágja szárába. Aztán a másikat is. Letörölte a tenyerét. Tett egy lépést, próbaképpen. Nem reccsent a padló. Semmi zaj. Lassan, nesztelenül lépett tovább. A vitorláscipő mégiscsak jó valamire… A falhoz közel haladt, ahol a padlózat a legszilárdabb. Alig egy lépésre volt az ajtótól, ahonnan a fény szűrődött. Mély levegőt vett. Továbblépett.

Megállt az ajtófélfánál.

Két fickót látott odabent. Egy hosszú asztalnál ültek egymás mellett, neki háttal. Tévémonitorokra bámultak. A sötétségben kísérteties zöld fények. A bal oldali Vladimír. A jobb oldalon ülő fickót még nem látta. Sokolov? Annak kell lennie. Sokolov jobbján, egy lépésnyire tőle egy pisztoly hevert az asztalon. Smith and Wesson 60-as modell. Az első rozsdamentes acélból készült revolver, bárhol a világon beszerezhető. Másfeles cső. Ötlövetű.

Reacher nesztelenül belépett a szobába. Megállt. Lélegzetét visszatartotta. Megfordította a kést a kezében. A késpenge végét hüvelykujjpárnája és mutatóujja közé szorította. Fölemelte a karját, s hátravitte a feje mögé.

És elhajította a kést.

A penge két hüvelyk mélyen fúródott Sokolov tarkójába.

Vladimír jobbra pillantott, a hang irányába. Reacher már mozgásban volt. Vladimír hátranézett, és meglátta Reachert. Ellökte magát az asztaltól, és félig fölemelkedett. Reacher látta, hogy a távolságot mérlegeli saját maga és a fegyver között, aztán már indult is érte. De Reacher is mozdult. Akkor közelharc. Reacher elhajolt az orosz balhorogja elöl, vállát a fickó mellgödrébe ágyazta, mindkét karját hátracsavarta, és alákerülve a nagydarab testet elemelte a földről. Egyszerűen fölemelte, és távolabb vitte az asztaltól.

Aztán szorított.

Egy ekkora nagydarab állatot, mint Vladimír, úgy lehet hangtalanul kinyírni, hogy az ember egyszerűen kipréseli belőle a szuszt. Nem ütni, nem lőni, nem csetepatézni. Amíg a pasasnak keze, lába nem ér szilárd talajt, addig nincs zaj. Se lövöldözés, se ordítozás. Csak egy hosszú, nehézkes, alig hallható, sípoló hang, amint az utolsó lehelet eltávozik, és soha nem tér vissza.

Reacher harminc centivel a talaj fölött tartotta Vladimírt, és teljes erejéből szorította. Medveöleléssel préselte ki belőle a levegőt olyan elszántan és olyan erővel, hogy ember nem élhette túl. Vladimír nem számított erre. Azt hitte, ez csak afféle előjáték. Nem a fő esemény. Amikor rájött, hogy miről van szó, pánikba esett. Kétségbeesetten öklözni kezdte Reacher hátát, és kapálózott a lábaival. Balfasz, gondolta Reacher. Most égeted el az oxigént. És többet nem kapsz, haver. Ezt elhiheted. Még erősebben szorította. Préselte. Egyre keményebben. Könyörtelen, tudat alatti ritmusban, mely ezt diktálta: még, még, még. A fogait csikorgatta. Szíve hevesen vert, izmai felduzzadtak, és úgy megkeményedtek, mint a folyó alatti sziklatömbök. Égni kezdtek. Érezte, ahogy Vladimír bordái megmozdulnak, elkülönülnek egymástól, recsegnek, ropognak. És érezte, ahogy az utolsó lehelet elhagyja légszomjas tüdejét.

Sokolov ekkor megmozdult.

Reacher Vladimír súlya alatt küzdött. Nehézkesen kirúgott az egyik lábával, a kés markolata felé. Sokolov nem moccant többé. Vladimír sem. Reacher még egy teljes percig tartotta a szorítást. Aztán lassan kiengedte, lehajolt, és a testet óvatosan a padlóra fektette. Leguggolt mellé. Nehezen vette a levegőt. Ellenőrizte a pulzust.

Nincs pulzus.

Felállt, Cash kését kihúzta Sokolov tarkójából, és elvágta vele Vladimír nyakát, fültől fülig. Ezt Sandyért, gondolta. Aztán megfordult, és Sokolov torkát is elvágta. Biztos, ami biztos. Vér szivárgott az asztalra, és a padlóra csöpögött. Nem lövellt ki, csak folyt. Sokolov szíve már nem dolgozott. Újra leguggolt, és a késpengéről Vladimír ingével letörölte a vért. Akkurátusan csinálta: először az egyik oldalt, aztán a másikat tisztította meg. Előhúzta a telefont a zsebéből. Cash hangját hallotta: – Helen?

– Mi a helyzet? – suttogta Reacher.

– Kaptunk egy lövést. Helent nem hallom.

– Yanni, induljon el balra – mondta Reacher. – Találja meg! Franklin, itt van?

– Igen – szólt bele Franklin.

– Álljon készenlétben, hogy hívja a mentőket! – mondta Reacher.

– Hol vagy most? – kérdezte Cash.

– A házban – felelte Reacher.

– Ellenállás?

– Sikertelen – mondta Reacher. – A lövés honnan jött?

– Emeleti ablak, harmadik szint, észak. Taktikailag indokolt. Ott van az orvlövészük. Utasítani tudják annak alapján, amit a monitorokon keresztül látnak.

– Már nem – mondta Reacher. Elrakta a mobilt a hátsó zsebébe. Fölvette a fegyvert. Ellenőrizte a tárat. Tele volt. Ötlövetű Smith and Wesson .38-as Specials. Jobb kezében a késsel, baljában a fegyverrel kiosont a folyosóra. Elindult megkeresni az alagsori ajtót.

Cash hallotta, amint Yanni magában beszél, miközben tőle balra oson előre. Halkan, de tisztán hallhatóan, mintha élő adásban közvetítene. A következőket mondta: – Kelet felé tartok, szorosan a kerítés mellett, a sötétben lopózva. Helen Rodint keresem. Tudjuk, hogy rálőttek. Nem válaszol a mobilján. Csak remélhetjük, hogy jól van, de aggódunk érte.

Cash figyelt, amíg csak hallotta a hangot. Hitetlenkedve csóválta a fejét. Aztán belenézett a teleszkópjába, és figyelte a házat.

Rosemary Barr nem volt az alagsorban. Egy percig tartott, amíg Reacher erről tökéletesen megbizonyosodott. Széles, nyitott tér volt, dohos, gyengén megvilágított, és teljesen üres. A teret csak három téglakémény alapzata törte meg.

Reacher megállt a villanyóraszekrénynél. Egy pillanatra arra gondolt, hogy megszakítja az áramkört. De Chenkónak infra-teleszkópja van, neki pedig nincs, úgyhogy elállt az ötlettől, s elindult a lépcsőn fölfelé.

Yanni szó szerint belebotlott Helen Rodin cipőjébe. A magas sarkú cipellők a kerítés mellett álltak, szépen, párhuzamosan, gondosan elrendezve. A lakkozott fekete felületen megcsillant a holdfény. Lehajolt, fölemelte a két lábbelit, és sarkánál fogva mindkettőt fölakasztotta a kerítésre.

– Helen? – suttogta. – Helen? Hol vagy?

Aztán meghallotta a hangját. – Itt.

– Hol?

– Itt. Gyere tovább!

Yanni ment tovább. Valami fekete formát látott a kerítés tövénél.

– Elejtettem a mobilomat – mondta Helen. – Nem találom.

– Jól vagy?

– Nem találtak el. Ott ugráltam, mint egy eszelős. De a golyó elég közel jött. Megijedtem. Ledobtam a mobilt, és elfutottam.

Helen fölült. Yanni leguggolt mellé.

– Nézd! – mondta Helen. Valamit tartott a markában. Valami fényeset. Egy érmét. Egy negyeddolláros, új és fényes.

– Mi ez? – kérdezte Yanni.

– Negyed dollár – mondta Helen.

– Micsoda?

– Reacher adta nekem.

Helen mosolygott. Yanni látta megcsillanni fehér fogait a holdfényben.

Reacher végiglopakodott a folyosón. Ajtókat nyitogatott, s benézett a szobákba jobbra-balra, amerre haladt előre. Mindegyik szoba üres volt. Lakatlan. Megállt a lépcső aljánál. Visszahátrált egy tágasabb térbe, mely egykor társalgóként szolgálhatott. Lekuporodott, a kést a földre helyezte, és előhúzta a mobiltelefont.

– Gunny? – suttogta.

Cash válaszolt: – Újra köztünk?

– A telefon a zsebemben volt.

– Yanni megtalálta Helent. Jól van.

– Rendben. Az alagsor és a földszint tiszta. Ezzel együtt, azt hiszem, igazad volt. Rosemarynak valóban a manzárdban kell lennie.

– Most fölmész?

– Jobb ötletem nincs.

– Létszám?

– Kettő mínusz. Eddig.

– Akkor odafent több lesz.

– Óvatos leszek.

– Helyes!

Reacher visszarakta a telefont a hátsó zsebébe, és felvette a kést a padlóról. Felállt, és kilopakodott a folyosóra. A lépcső a ház hátsó részében volt. Széles, cikcakkos lépcső volt, alacsony fokokkal. Meglehetősen elegáns. Félúton, a fordulóban, széles pihenőhelyet alakítottak ki. A falhoz közel lapulva lépkedett fölfelé. A lépcsők recsegtek mindenütt, de főleg középtájt. Lassan lépkedett, óvatosan, szelíden érintette a lépcsőfokokat. Hát igen, a vitorláscipő. Valamire mégiscsak jó. Még öt lépcsőfok, és fent van a második szinten. Felemelte a fegyvert. Tett egy újabb lépést. Most már látta az egész folyosót Üres volt Kárpitozott padló, melyet egyetlen gyönge égő világított meg. Semmi mást nem látott, csak hat becsukott ajtót, hármat-hármat egy-egy oldalon. Föllélegzett, és föllépett a folyosóra.

Most merre?

Hat csukott ajtó. Ki melyik mögött van? Lassan elindult a ház frontja felé. Hallgatózott az első ajtónál. Semmi. Tovább lopózott. A második ajtónál sem hallatszott semmi nesz. Továbbhaladt, de mielőtt a harmadik ajtóhoz ért volna, zörejeket hallott fölülről. Zajokat, melyeket nem értett. Sikáló, kaparó, recsegő hangokat, melyek ritmikusan ismétlődtek, minden egyes sorozat után egy-egy könnyű lépéssel lezárva. Sikál, kapar, recseg, lép. Sikál, kapar, recseg, lép. A mennyezetre bámult Aztán kinyílt a harmadik ajtó, és Grigor Linsky lépett ki rajta a folyosóra, közvetlenül Reacher orra előtt. Linsky jéggé dermedt.

Az ismerős kétsoros öltöny volt rajta. Szürke szín, szögletes, kitömött váll, nadrághajtóka. Reacher a torkán szúrta meg. Azonnal cselekedett, jobb kézzel, ösztönösen. Beledöfte a pengét, és elrántotta balra. Gégemetszés. Elnémító. Oldalra mozdult, hogy kikerülje a sugárban kiömlő vért. Az eldőlő testet elkapta a hónaljánál, és hátravonszolta abba a helyiségbe, ahonnan az imént kilépett az öreg. Egy konyha volt. Linsky teát készített, azért volt ott. Reacher levette a lángot a teáskanna alatt. A pisztolyt és a kést a konyhapultra helyezte. Lehajolt, és Linsky fejét két keze közé vette, balra tekerte, majd egy hirtelen mozdulattal jobbra rántotta. Eltörte a nyakát. A reccsenés hangos volt, elég hangos ahhoz, hogy aggodalomra adjon okot. Ez egy nagyon csendes ház volt. Reacher újra kézbe vette a fegyvert meg a kést, és az ajtóhoz lépve fülelt. Nem hallott mást, csak az iménti sikáló, kaparó, recsegő neszezést. Sikál, kapar, reccsen, lép. Visszahúzódott a folyosóra. Aztán rájött.

Üveg.

Cash, amikor a tüzet viszonozta, mint minden valamirevaló mesterlövész, úgy célzott Chenko északi lőállására, hogy egyetlen lövéssel maximális kárt okozzon. És fordítva: mint minden valamire való orvlövész, Chenko igyekezett a környezetét maximálisan üzemkészen tartani. Vagyis. – az üvegcserepeket takarította föl a padlóról. Huszonöt százalék esély volt arra, hogy ehhez az ablakhoz kell visszatérnie, és nem akart üvegcserepeken át közlekedni.

Sikál, kapar, reccsen, lép. Lábbal söpörte össze az üvegtörmeléket. Kupacba. Aztán előrelépett, és ugyanígy kupacba gyűjtötte a következő adagot. Nehogy aztán elcsússzon.

Meddig juthatott?

Reacher elindult fölfelé a következő lépcsősoron. Az utolsón. Széles, alacsony, cikcakkos lépcső. Felfelé lépkedett, s közben feszülten figyelt. Sikál, kapar, reccsen, lép. Túljutott a felezőn. Ment tovább. A harmadik szinten a folyosó ugyanúgy volt tapétázva, mint a másodikon, de itt nem volt szőnyeg. Csak padló. A folyosó közepén egy karosszék. Mindegyik ajtó nyitva. Az északi szárny jobbra nyílt. Reacher érezte a beáramló éjszakai levegőt. A fal mentén lopózott előre. A zajok fölerősödtek. Reacher a falhoz lapult. Mély levegőt vett. Lassan átfordult, és belépett az ajtón.

Chenko négy lépésre volt tőle. Kifelé nézett. Ki az ablakon. Az alsó ablakkeret fel volt tolva a fölső fölé. Mindkét ablaktábla ki volt törve. A szobában hideg volt. A padló tele üvegszilánkokkal. Chenko egy járatot megtisztított az ajtótól az ablak felé. Egylépésnyi maradt eltakarítatlanul. A fegyvere a falnak állítva, két lépésre tőle. A fickó előrehajolt, lefelé nézett, és a feladatára koncentrált, keményen. Fontos feladat volt. Egy üvegcserépen megcsúszni – értékes másodpercek elvesztése a tűzharcban. Chenko fegyelmezett orvlövész volt.

És tíz másodperce volt még hátra az életéből.

Reacher a kést zsebre csúsztatta. Ezzel felszabadult a jobb keze. Kilazította a markát. Előrelépett. Lassan lépkedett azon a járaton, amelyet Chenko az imént föltakarított. Négy csöndes lépés. Chenko megérezte. Megmerevedett. Reacher hátulról elkapta a nyakát. Fél kézzel. Keményen szorította. Még egy nagy, gyors lépést tett előre, és Chenkót merev karral a nyitott ablakhoz taszítva kilökte. Fejjel lefelé.

– Figyelmeztettelek – suttogta bele a sötétbe. – Akkor kellett volna megölnöd, amikor még esélyed volt rá.

Aztán elővette a telefont.

– Gunny? – suttogta.

– Igen!

– Harmadik emelet, ahová a tüzet viszonoztad. Látod?

– Látom.

– Egy fickó kiesett. Ha fölkelne, lődd le!

Aztán eltette a telefont, és elindult, hogy megkeresse a manzárdszobát.

Rosemary Barrt teljesen sértetlenül találta a manzárdszobában, a padlón ülve. Lábai megkötözve, csuklói megkötözve, szája leragasztva. Reacher az ajkára tette az ujját. A nő bólintott. Reacher elvágta a köteleket a vérfoltos késsel, levette Rosemary szájáról a tapaszt. Rosemary fölállt. Egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát. Aztán megrázta magát, és kedvesen Reacher felé biccentett. Aztán el is mosolyodott. Reacher úgy látta, akármilyen borzalmas félelmeket kellett is átélnie, mindezt semlegesítette az a sziklaszilárd elszántság, hogy a bátyján segítsen. Ha ő túléli, a bátyja is túl foga élni. Ez a tudat tartotta életben.

– Elintézte őket? – suttogta.

– Igen, Raskin és a Zec kivételével – súgta vissza Reacher.

– Nem, Raskin öngyilkos lett Hallottam őket beszélni. A Zec kényszerítette rá. Mert maga el tudta lopni tőle a mobilját.

– Melyik szobában lehet most a Zec?

– A nappaliban van általában. A második szinten.

– Melyik ajtó?

– Utolsó balra.

– Oké, maradjon itt – súgta Reacher. – Elintézem őt is, és máris jövök vissza magáért.

– Nem bírok itt maradni! Ki kell vinnie innen!

Reacher elgondolkodott egy pillanatra. – Oké, de nagyon csendben kell lennie! És ne nézzen se jobbra, se balra!

– Miért ne?

– Hullák fekszenek mindenütt.

Reacher lesegítette a lépcsőn Rosemaryt a harmadik szintre, majd egyedül ment tovább a másodikra. Csönd volt. Az utolsó ajtó balra most is csukva volt. Intett Rosemarynak, onnan együtt mentek le abba a szobába, ahol Reacher behatolt a házba. Kisegítette a nőt az ablakon, s előremutatott.

– Kövesse a kocsibehajtót az útig – mondta. – ott forduljon jobbra. Szólok a többieknek, hogy megy. Lesz ott egy fickó feketében, fegyverrel. A mi emberünk.

Rosemary egy pillanatra némán állt. Aztán lehajolt, lekapta az alacsonysarkú cipőit, kézbe vette mindkettőt, és futásnak eredt, őrült vágtában, bele az éjszakába, az út irányába. Reacher előkapta a telefonját.

– Gunny? – suttogta.

– Igen.

– Rosemary Barr felétek tart.

– Nagyszerű!

– Szedd össze a többieket, és fogadjátok félúton. Már nincs mitől tartani. Aztán várjatok Ott! Hamarosan ott leszek.

– Vettem!

Reacher elrakta a telefont. Visszalopózott a csöndes házba, és elindult a Zec felé.

17. fejezet

Egyszer mindennek eljön az ideje. Csak ki kell várni. Várj, és a jó dolgok megtörténnek veled! Meg a rosszak is. Reacher visszasettenkedett a második szintre. Az utolsó ajtó még mindig csukva volt. Bekukkantott a konyhába. Linsky a padlón, háton fekve, körötte vértócsa. Reacher újra meggyújtotta a lángot a teáskanna alatt. Aztán kilépett a folyosóra. Elindult csöndben a ház frontoldala felé, és nekidőlt a falnak a bal oldali utolsó ajtó túloldalán.

És várt.

A víz a teáskannában öt perc alatt forrt fel. A kanna először halk fütyüléssel jelezte a forrpont közeledtét, majd a hang fölerősödött, s tíz másodperc múltán a ház egész második szintje tele volt az őrült sivítással. Újabb tíz másodperc telt el, amikor az ajtó Reacher jobbján kinyílt. Egy kis ember lépett ki rajta. Reacher hagyta, hogy tegyen egy lépést előre, majd maga felé pördítette, és a Smith 60-ast keményen a torkára szorította.

Merően nézte.

Hát ez a Zec. Ősöreg, görnyedt, csatakos, viharvert vénember. Már inkább kísértet, mint emberi lény. Megfakult bőr sebhelyekkel és májfoltokkal borítva. Arca barázdált, lekonyult vonásait a harag, a gyűlölet és a kegyetlenség pácolta ernyedtté. A Zec fegyvertelen volt. Csonkolt kezei nem tudtak volna megtartani egy fegyvert. Reacher a konyha felé terelte a vénembert. A tűzhelyhez. A forraló visítása most már elviselhetetlen volt. Reacher bal kézzel lekapcsolta a gázt. Aztán visszacibálta a Zecet a nappaliba. A teaforraló elcsendesedett, mint amikor egy légiriadót jelző sziréna leáll. A ház újra elcsöndesedett.

– A játszmának vége – mondta Reacher. – Vesztett.

– Soha nincs vége – felelte a Zec. Rekedt, mély torokhang.

– Gondolja át újra! – mondta Reacher. A pisztolyt még erősebben nyomta a Zec torkának. Túl alacsonyan, és túl közel, hogy a vénember láthassa. Fölhúzta az ütőszeget. Lassan, óvatosan. Kiszámítottan. Hangosan. Klikk-klikk-klikk-katt. Félreismerhetetlen hang.

– Nyolcvanéves vagyok – mondta a Zec.

– Nem érdekel az se, ha száz – felelte Reacher. – Akkor is elpatkol.

– Idióta – szólt vissza a Zec. – Arra értettem, hogy magánál rosszabb dolgokat is túléltem már. Maga még akkor meg se született.

– Nálam nincs rosszabb.

– Ne áltassa magát. Maga egy nulla.

– Gondolja? – kérdezte Reacher. – Maga ma reggel még élt, holnap reggelre halott lesz. Nyolcvan év után. Ez mégiscsak valamivé tesz engem, nem gondolja?

A Zec nem felelt.

– Vége – folytatta Reacher. – Higgye el. Hosszú, kanyargós út, rendben, megértem, de most itt a végállomás. Megesik olykor.

A Zec hallgatott.

– Tudja, mikor van az én születésnapom? – kérdezte Reacher.

– Miért tudnám?

– Októberben. És tudja, melyik nap?

– Természetesen nem.

– Játsszunk egy kicsit! Maga most ki fogja találni. Elkezdek számolni magamban. Amikor elérkezem a születésem napjához, meghúzom a ravaszt.

Reacher elkezdett magában számolni. Elseje. Másodika. Figyelte a Zec szemét, ötödike, hatodika, hetedike, nyolcadika. Nincs válasz. Tizedike, tizenegy, tizenkettő.

– Mit akar tőlem? – szólalt meg a Zec.

Akkor most már lehet tárgyalni.

– Beszélgetni akarok magával – felelte Reacher.

– Beszélgetni?

– Tizenkettőnél jártunk – mondta Reacher. – Eddig tartott. Aztán föladta. Tudja miért? Mert maga túl akarja élni. Ez a legmélyebb ösztön, ami magában él. Nyilvánvaló. Másként hogyan érhette volna meg ezt a magas kort? Ez az ösztön alighanem mélyebb annál, mint amit én valaha is meg tudnék érteni. Reflex, alkat; elvetni a kockát, élve maradni, menni tovább, aztán jöhet a következő dobás. Ez benne van a DNS-ében.

– És?

– És most versenyezni fogunk. Én pont az ellenkezője vagyok magának.

– És maga kicsoda?

– Én vagyok az a fickó, aki az imént kidobtam Chenkót a harmadik emeleti ablakon. Miután Vladimírt szétlapítottam a puszta két kezemmel. Nem tetszett ugyanis, amit ártatlan emberekkel műveltek. Most pedig elérkeztünk oda, hogy megnézzük, melyik az erősebb: a maga túlélési ösztöne, vagy az én ellenállhatatlan vágyam, hogy fejbe lőjem magát, és belepisáljak a lyukba, amit a golyó üt a koponyáján.

Nincs válasz.

– Egy lövés – mondta Reacher. – A fejbe. A fények kihunynak. Ezt választhatja. Vagy egy újabb nap, újabb kockadobás. Szóval?

Látta a Zec szemén, hogy lázasan gondolkodik. Helyzetfelmérés, értékelés, latolgatás.

– Ledobhatom magát a lépcsőn – mondta Reacher. – Maga négykézlábra állhat, és odacsúszhat Vladimírhoz. Megnézheti. Miután megfojtottam, elvágtam a torkát. Csak úgy. Élvezetből. Ez vagyok én. Szóval ne gondolja, hogy csak úgy játszadozom a szavakkal. Megteszem, amit mondtam, és életem hátralevő részében úgy fogok aludni, mint egy jóllakott csecsemő.

– Mit akar? – kérdezte a Zec.

– Segítsen megoldani egy problémát.

– Miféle problémát?

– Van egy ártatlan ember, akit ki akarok hozni a börtönből. Ezért azt akarom, hogy maga elmondja az igazat egy bizonyos Emerson nevű nyomozónak. Az igazat, a színtiszta igazat, és csakis az igazat. Azt akarom, hogy elmondja Chenko lövöldözős kalandját, azt, hogy Vladimír megölte a lányt, Ted Archer eltüntetését, és mindent, amit maguk műveltek. Beleértve azt is, ahogyan maga és Linsky az egészet kitervelték.

A Zec szeme megvillant. – Értelmetlen. Ezért halálra ítélnének.

– Igen, erre mérget vehet – mondta Reacher. – De holnap még élhetne. És holnapután is. És azután is. A fellebbezési eljárás nálunk örök időkig tart. Tíz évig is, olykor. És még szerencséje is lehet. Történhet egy eljárási hiba, kirobbanhat egy börtönlázadás, lehet, hogy kegyelmet kap, kitörhet egy forradalom, vagy közbejöhet egy földrengés.

– Valószínűtlen.

– Nagyon is az – mondta Reacher. – De hát nem éppen ez az, ami a maga létének a lényege? Egy olyan alak, aki a legkisebb, töredéknyi esélyt sem adja fel, ha akár csak egy perccel is tovább élhet. Az előbb mondta: soha sincs vége.

Semmi válasz.

– Maga már válaszolt nekem egyszer – mondta Reacher. – Amikor az előbb kiszállt a születésnapos játékból október tizenkettedikén. Elég gyorsan. Október harmincnapos. A statisztikai átlag tizenötödikéig vagy tizenhatodikáig bírja. Egy hazárdjátékos huszadikáig is kitart. De maga nem jutott tovább tizenkettedikénél. Nem azért, mert gyáva lenne. Ezzel senki sem vádolhatja. Hanem, mert túlélő. Most pedig arra van szükségem, hogy ezt megerősítse.

Semmi válasz.

– Tizenharmadika – mondta Reacher. – Tizennegyedike, tizenötödike, tizenhatodika.

– Oké – mondta a Zec. – Maga nyert. Beszélek a nyomozóval.

Reacher a pisztollyal odaszegezte a vénembert a falhoz. Másik kezével előhúzta a telefont – Gunny?

– Igen.

– Gyertek be, mindannyian. Kinyitom az ajtót. És Franklin! Keltse fel a fickókat, akikről korábban beszéltünk!

A telefon elnémult. Franklin kikapcsolta a konferenciavonalat, hogy lebonyolíthassa a kért hívásokat.

Reacher egy kitépett asztalilámpa-zsinórral megkötözte a Zec csuklóját és bokáját, majd otthagyta őt a nappali padlóján. Aztán lement a lépcsőn. Benézett a kontrollszobába. Vladimír a hátán feküdt egy vértócsa közepén. Szeme nyitva. A torka is. Reacher csontot is látott. Sokolov arccal az asztalra borulva. A vére szerteszét folyt. Alighanem az elektromos hálózatba is jutott belőle, mert a déli monitor zárlatos volt. A másik három képernyő továbbra is üzemelt, zöld, kísérteties fényeket árasztva. A nyugati monitoron négy figura vált láthatóvá a bekötőúton. Sárga fényudvar vette körül őket, belül az alakok vörösen világítottak. Egymáshoz közel mozogtak a ház felé, elég gyorsan. Reacher lekapcsolta a világítást, és becsukta a szobaajtót. Végigment a folyosón, és kinyitotta a bejárati ajtót.

Yanni lépett be elsőként. Aztán Cash. Majd Rosemary. Végül Helen. Ő mezítláb volt, a cipőjét a kezében hozta. Csupa sár volt. Megállt az ajtóban, és erősen átölelte Reachert. Egy hosszú pillanatig állt így, majd továbbment.

– Mi ez a szag? – kérdezte Yanni.

– Vér – felelte Cash. – És más különféle szerves folyadékok.

– Mind halott?

– Egy kivételével – felelte Reacher.

Felvezette őket az emeletre. Rosemaryt megállította a nappalin kívül.

– A Zec van bent – mondta. – Elég jól van ahhoz, hogy találkozzon vele?

Rosemary bólintott.

– Akarok is vele találkozni! – felelte. – Van hozzá egy kérdésem.

Rosemary belépett a nappaliba. A Zec ott volt a padlón, ahol Reacher hagyta. Rosemary megállt fölötte, nyugodtan, méltóságteljesen, fegyelmezetten. Semmi indulat. Inkább kíváncsiság.

– Miért kellett? – kérdezte. – Egy bizonyos pontig értem, amit tett. Mármint a maga alantas szempontjából. De miért nem Chenkót használta a sztrádáról? Miért kellett a bátyámat tönkretennie?

A Zec nem válaszolt. Csak bámult előre, mintha látna valamit, de az valószínűleg nem Rosemary Barr volt.

– Lélektan – mondta Reacher.

– Az övé?

– A miénk. A nyilvánosságé.

– De hogyan?

– Kellett egy történet – magyarázta Reacher. – Nem! Volt egy történet, és ő döntötte el, hogy ez a történet miről szóljon. Ha feldob egy orvlövészt, akkor a történet az orvlövészről szól, és nem az áldozatokról. Mert ha az áldozatokról szól, akkor túl sok kérdés merül fel.

– Ezért feláldozta Jamest.

– Pontosan ezt tette. Kellett neki egy hosszú lista.

– De miért?

– Mert egy halál az tragédia, millió halál pedig csak statisztika.

– Joszif Sztálin – mondta Yanni.

Reacher arrébb rúgta a Zecet, és elhúzta a kanapét az ablaktól, úgy másfél méterre. Galléron ragadta az öreget, és mindenestül odavágta a figurát a kanapé egyik végébe. Aztán szépen elrendezgette, hogy egyenesen üljön.

– A koronatanúnk – mondta.

Odaszólt Cashnek, hogy kémleljen ki az ablakon a kanapé mögött. Szólt Yanninak, hogy kerítsen valahonnan három ebédlőszéket. A többi karosszéket az oldalfalak mellé lökdöste. Yanni behozott egymás után három újabb ülőalkalmatosságot. Reacher sorba rendezte a székeket, szemben a kanapéval. Négyszöges elrendezést alakított ki, kanapé, ebédlőszékek, karosszékek az oldalfalak mentén.

A ruhája majdnem megszáradt. Csak a varrásoknál volt még egy kicsit nedves, ahol vastagabb az anyag. Kezével megigazgatta a haját. Lelapogatta. Az órájára nézett. Hajnali négy. A legkisebb ellenállás. Bioritmus kérdése.

– Most pedig várunk – mondta.

Alig harminc percet kellett várniuk. Távolról már hallatszott a kocsik zaja. Kerekek az aszfalton, motorzaj, kipufogó. Egyre hangosabban. A kocsik lassítottak, ahogy a kavicsos felhajtóra értek. Négy autó érkezett. Reacher lement, és kinyitotta az ajtót. Látta Franklin fekete Suburbanját. Látta Emersont kiszállni egy szürke Crown Vic-ből. Látott egy kerekded kis nőt fekete hajjal, amint kiszáll egy kék Ford Taurusból. Donna Bianca, gondolta. És látta Alex Rodint, amint kimászik egy ezüst BMW-ből. Rodin távirányítóval bezárta a kocsit, ő volt az egyetlen, aki ezt tette.

Reacher félreállt, és beengedte őket a folyosóra. Majd felvezette a társaságot a lépcsőn. Alex Rodint, Donna Biancát és Emersont az ebédlőfotelekbe ültette, balról jobbra. Franklint egy karosszékbe tessékelte, Yanni mellé. Rosemary Barr és Helen Rodin a szoba másik oldalán foglaltak helyet. Helen az apjára nézett. Az visszanézett rá. Cash az ablakpárkánynál állt. Reacher az ajtófélfának támaszkodott.

– Akkor kezdjük a csevegést! – mondta.

A Zec csöndben ült.

– Én elküldhetem ezeket az embereket – mondta Reacher. – Ugyanolyan könnyen, ahogy idehívtam őket. Aztán megint elkezdek számolni. Tizenhetedikénél tartottunk.

A Zec sóhajtott. És belekezdett Először lassan, aztán gyorsabb tempóban. Hosszú történetet adott elő. A történet annyira hosszú volt és szövevényes, hogy egyre nehezebb volt követni. Korábbi, látszólag nem ideillő bűncselekmények részleteit teregette ki. Aztán rátért a város által kötött szerződések versenytárgyalási szisztémájára. Megnevezte azt a tisztviselőt, akit megvesztegetett. Nem csak pénzről volt szó. Lányokról is, akiket egy kis csoport futtatott egy karibi villából. Némelyik lány nagyon fiatal volt még. Beszélt Ted Archer dühéről, két éven át tartó nyomozásáról, és arról, hogy már egészen közel járt az igazsághoz. Elmesélte, hogyan csalták tőrbe egy hétfő reggelen. Jeb Olivert használták hozzá. A piros Dodge Ram volt érte a fizetség. Aztán a Zec szünetet tartott, mérlegelt, majd folytatta. Elmondta, hogyan született gyors döntés arról, hogy Oline Archertől meg kell szabadulni, miután túl veszélyessé vált. Aztán részletezte Chenko tervét, hogyan csalják ki otthonából James Barrt a Sandy Dupree-féle randevú ígéretével. Ecsetelte, hogyan kopott meg Jeb Oliver hasznavehetősége. Elmondta, hol találják meg a fiatalember holttestét. Beszámolt arról, hogyan ölte meg Vladimír a Sandy nevű lányt azzal a céllal, hogy Reacherre tereljék a gyanút. Összességében több mint harminc percen át beszélt, hátrakötözött kézzel. Aztán hirtelen elhallgatott, és Reacher látta a szemén, hogy valamit lázasan forgat a fejében. Már a következő lépésen járt az esze. A következő kockadobáson. Eljárási hiba. Börtönlázadás. Tízéves fellebbezési huzavona.

A szoba elcsendesedett.

Donna Bianca szólalt meg: – Hihetetlen.

– Folytassa! – szólt rá a Zecre Reacher.

A Zec ránézett.

– Valamit kihagyott – mondta Reacher. – Nem beszélt a belső emberéről. Erre várunk itt mindannyian.

A Zec elkapta a tekintetét. Emersonra nézett. Aztán Donna Biancára. Majd Alex Rodinra. Jobbról balra, ülésrend szerint. Aztán újra Reacherre pillantott.

– Maga nagy túlélő – mondta Reacher. – De nem idióta. Nem lesz eljárási hiba. Nem lesz börtönlázadás. Maga nyolcvan éves, és nem fog túlélni egy tízéves fellebbezési procedúrát. Mindezzel maga is tisztában van. Ennek ellenére hajlandó volt beszélni. Miért?

A Zec nem válaszolt.

– Mert maga tudta, hogy előbb vagy utóbb beszélni fog egy baráttal. valakivel, aki tartozik magának. Valakivel, akit megvásárolt, és akinek folyamatosan fizetett. Igazam van?

A Zec lassan bólintott.

– Valakivel, aki itt van közöttünk. Itt és most.

A Zec újra bólintott.

– Valami mindig zavart engem – folytatta Reacher. – Kezdettől fogva. Először nem tudtam eldönteni, hogy igazam van-e, vagy csak a hiúságom tolakszik elő. Oda-vissza megrágtam a dolgot. Aztán úgy döntöttem, igazam van. Az a helyzet, hogy amikor a seregben szolgáltam, átkozott jó nyomozó voltam. Alighanem én voltam a legjobb, akit valaha is láttak. Bárkivel felvettem volna a versenyt. De egy dolgot sose tettem volna.

– Mit? – kérdezte Helen Rodin.

– Soha nem jutott volna eszembe, hogy kiüríttessem a parkolóórát. Soha a büdös életben meg nem fordult volna a fejemben. Ezért föl kellett tennem magamnak a kérdést Emerson jobb nyomozó nálam? Vagy pedig tudta, hogy a negyeddolláros ott van?

Néma csend.

– Emerson nem jobb nálam. Lehetetlen, hogy jobb legyen. Így döntöttem – mondta Reacher, és a Zechez fordult. – Az érme volt a banánhéj. Érti már? Mesterkélt dolog. Nem illett a képbe. Chenko találta ki?

A Zec bólintott

– Okosabb lett volna, ha felülbírálja – mondta Reacher. Aztán Emersonhoz fordult. – Vagy magának ott kellett volna hagynia az érmét. Nem volt szüksége rá, hiszen annyi bizonyíték volt a kezében.

– Baromság! – mondta Emerson.

Reacher megrázta a fejét. – Sok minden a helyére került ezután. Elolvastam a segélyhívások leiratait és a járőrkocsik értesítéséről szóló naplót. Maga döbbenetesen gyors döntéseket hozott, rögtön az elején. Egy halom összefüggéstelen pánikhívást kapott, és maga húsz másodpercen belül adó-vevőn közölte az embereivel, hogy magányos őrült lövöldözik egy automata fegyverrel. Semmi alapja nem volt, hogy ilyen gyorsan erre a következtetésre jusson. Hat lövés dördült, szaggatott ritmusban. Lehetett volna hat kölyök is, aki pisztolyokkal lövöldöz. De maga tudta, hogy nem erről van szó.

– Baromság! – mondta megint Emerson.

Reacher újra megrázta a fejét. – Az utolsó bizonyíték az volt, amikor a főnökével tárgyaltam itt. Azt mondtam neki, hogy el kell mondania az igazságot egy Emerson nevű nyomozónak. Mondhattam volna általánosságban, hogy a rendőröknek, vagy hogy Alex Rodin ügyésznek. De nem azt mondtam. Én konkrétan a maga nevét mondtam, és ekkor egy kicsi fény gyulladt a szemében. Pár másodpercig hezitált, a forma kedvéért, de alapvetően elég gyorsan belement a dologba, mert úgy gondolta, hogy addig biztonságban lesz, amíg a maga kezében van az ügy.

Csönd. Aztán Cash szólalt meg. – De Oline Archer Alex Rodinhoz ment, őt Rodin nyíratta ki. Ezt nyomoztad ki.

Reacher megint megrázta a fejét – Azt nyomoztuk ki, hogy Oline az ügyész irodájába ment. Én is jártam ott, az első utam oda vezetett, miután megérkeztem a városba, és tudod mit találtam? Két élő sárkányt az ajtónál. Egyet recepciós hölgy, egyet pedig titkárnő formájában. A hölgyek pontosan tudják, hogy Rodin nem szereti, ha csak úgy bemennek hozzá az utcáról. Bármibe lefogadom, hogy Oline-t továbbküldték. A rendőrségre tartozik, mondták neki. Oline kolléganője azt mondta, hogy Oline majdnem egész délután távol volt. Biztos vagyok benne, hogy a sárkányhölgyek elküldték a városon át a rendőrkapitányságra, ahol Emerson fogadta őt.

Mély csönd.

A Zec idegesen mocorgott a kanapén. – Emerson, az isten szerelmére, csináljon már valamit!

– Semmit nem tud tenni – mondta Reacher. – Ne nézzen hülyének! Előre gondolkodom. Biztos vagyok benne, hogy a hónalja alatt van egy Glock, de én itt állok mögötte egy .38-assal és egy késsel, Cash pedig a kanapé mögött egy távcsöves puskát tart a kezében. Mit tud csinálni a barátja? Megpróbálhat mindannyiunkat megölni, és utána előáll azzal, hogy itt valami rettentő nagy mészárlás zajlott. De mit kezd az NBC-vel?

Emerson döbbenten nézett Reacherre.

– NBC? – ismételte Cash.

– Azt láttam korábban, hogy Yanni pepecsel a mobiljával. Nyílván mindent közvetít a stúdióba.

Yanni előhúzott egy Nokiát.

– Nyitott csatorna – mondta. – Digitális hangrögzítés három külön hard discre, plusz két analóg hangszalag háttérnek. Mindegyik bekapcsolva, attól a pillanattól, hogy beszálltunk a Humvee-be.

Cash elképedve bámult rá. – Ezért tette fel a hülye kérdését az éjszakai teleszkópról. Ezért beszélt magában, mint valami sportriporter.

– Ann Yanni újságíró – mondta Reacher. – És meg fogja kapni az Emmy-díjat.

Csönd lett. Mindenki magába mélyedt.

– Bianca nyomozó! – szólalt meg Reacher hangosan. – Önt éppen most léptették elő a gyilkossági csoport élére. Milyen érzés?

Yanni grimaszolt. Reacher tett egy lépést előre, Emerson karosszéke fölé hajolt, és becsúsztatta a kezét a rendőr zakója alá. Egy Glock kilencest húzott elő. Átadta Biancának.

– Most pedig lássuk a letartóztatásokat! – mondta.

Ám ebben a pillanatban a Zec elvigyorodott. Chenko lépett a szobába.

Chenko tetőtől talpig sáros volt, jobb karja eltörve, vagy talán a válla, vagy talán a kulcscsontja, vagy talán mindhárom. A csuklója bebugyolálva az ingébe, mint valami szorítókötés. A bal karja azonban teljesen épnek látszott. Reacher megfordult, hogy szembenézzen vele, és látta, hogy egy lefűrészelt csövű flintát tart a bal kezében. Fölösleges gondolat jutott az eszébe. – Honnan a francból szerezte? A kocsijából? Hol a fenében parkolnak az autóik?

Chenko Biancára pillantott.

– Tegye le a fegyvert, hölgyem – mondta.

Bianca lerakta Emerson Glockját a szőnyegre. Hang nem hallatszott, ahogy a fegyver a szőnyeget érintette.

– Köszönöm – mondta Chenko.

Senki nem szólalt meg.

– Azt hiszem, kimaradtam a buliból egy kis időre – mondta Chenko. – De azt kell mondanom maguknak, hogy most már sokkal jobban érzem magam. Mondhatnám, pokolian jó érzem magam.

– Mi vagyunk a túlélők – mondta a Zec. – Minden helyzetben.

Reacher nem nézett rá. Chenko fegyverét nézte helyette. Egy Benellí Nova Pump. A tus elvágva a pisztoly markolata mögött. A cső bemetszve a závárzat előtt. Tizenkettes űrméret. Négylövetű tölténytár. Csinos darab, szétbarmolva.

– Emerson – rikkantotta a Zec. – Jöjjön ide, és oldozzon ki.

Reacher hallotta, amint Emerson föláll. Nem nézett vissza rá.

Csak tett egy apró lépést előre, és oldalazva Chenko felé. Harminc centivel magasabb volt Chenkónál, és kétszer olyan széles.

– Kell hozzá egy kés – mondta Emerson.

– A katonának van kése – mondta Chenko. – Biztos vagyok benne, miután láttam, mi történt a társaimmal odalent.

Reacher megint egy kicsit közelebb mozdult felé. Egy nagydarab fickó, meg egy egészen apró, szemtől szemben, harminc centire egymástól, s a távolságot jobbára a Benelli hidalja át. Chenko válla Reacher derekáig ért.

– A kést – mondta Emerson.

– Jöjjön ide, és vegye el! – mondta Reacher.

– Csúsztassa ide a padlón!

– Nem.

– Akkor lövök – szólalt meg Chenko. – Egy tizenkettest a torkába.

És akkor mi van? – gondolta Reacher. Egy szivattyús flintával mit tud kezdeni egy félkarú ember?

– Lőjön!

Reacher érezte, hogy minden szem rászegeződik. Tudta, hogy mindenki őt nézi. Mindenki rá mered. A csönd zúgott a fülében. Hirtelen tudatára ébredt a szobában terjengő szagoknak. Poros szőnyeg, kimustrált bútorzat, félelem, feszültség, nyirkos éjszakai levegő a földszinti nyitott ablak és az emeleti kitört ablak felől; műtrágya és föld szagát sodorta be a légáramlat.

– Gyerünk! – mondta. – Lőjön!

Chenko nem tett semmit. Csak állt. Reacher előtte állt. Pontosan tisztában volt a szoba elrendezésével, ő rendezte így el. Leképezte a fejében. Chenko az ajtóban áll, az ablakkal szemben. Mindenki más ellenkező irányba néz. Maga Reacher közvetlenül Chenko előtt, szemtől szemben, karnyújtásnyira egymástól. Cash kicsivel mögötte, a kanapé és az ablakpárkány között, s ugyanabba az irányba néz. Aztán Emerson a szoba közepén, a Zechez közel, tanácstalanul. Yanni, Franklin, Helen és Rosemary Barr a karosszékekben, az oldalfalaknál. Bianca és Alex Rodin az ebédlőszékeken, kicsavart felsőtesttel, tágra meredt szemekkel.

Reacher tudta, ki hol tartózkodik, és merre néz.

– Lőjön! – mondta. – Célozzon a derékszíjamra. Az menni fog. Gyerünk!

Chenko nem tett semmit. Csak bámult Reacherre. Reacher olyan közel volt hozzá, és olyan hatalmas, hogy Chenko semmi egyebet nem látott. Mintha csak ketten lettek volna a helyiségben.

– Segítek magának – mondta Reacher. – Háromig számolok. Háromra meghúzza a ravaszt!

Chenko csak állt.

– Megértett? – kérdezte Reacher.

Semmi válasz.

– Egy – mondta Reacher.

Semmi reakció.

– Kettő – mondta Reacher.

Aztán kilépett oldalra. Nyújtott, gyors mozdulattal jobbra sasszézott. Cash a kanapé mögül egyenesen odalőtt, ahol egy töredékmásodperccel ezelőtt még Reacher deréköve volt. Chenko mellkasa szétrobbant.

Aztán Cash visszatette a fegyvert a padlóra, pontosan olyan csöndesen, ahogyan előtte fölemelte onnan.

Két éjszakai szolgálatos járőrkocsi jött ki, hogy a Zecet és Emersont elvigyék. Aztán négy ambulánskocsi érkezett a halottakért. Bianca megkérdezte Reachertől, hogy mi történt az első hárommal. Reacher azt felelte, hogy halvány fogalma sincs róla. Spekulálgatott, hogy biztos valami belső vita lehetett közöttük. Valamin összekaptak. Bianca nem feszegette a dolgot. Rosemary Barr kölcsönkérte Franklin mobilját, és felhívott egy civilkórházat a közelben, hogy megnyugtató helyet találjon a bátyjának. Helen és Alex Rodin egymás mellett ültek, és lázasan tárgyalták a történteket. Gunny Cash egy karosszékben ült, és szundított. Ősrégi katonai szokás. Aludj, amikor módod van rá! Yanni Reacherhez lépett, egészen közel, és így szólt – Durva férfiak állnak lesben, az éjszakában. – Reacher hirtelen tudatára ébredt az élő telefonvonalnak. Rámosolygott Yannira, és így felelt: – Éjfélkor én már ágyban szoktam lenni.

– Én is – mondta Yanni. – Egyedül. Emlékszik a címemre?

Reacher újra elmosolyodott, és bólintott. Aztán lement a lépcsőn, kilépett a tornácra, s egy kis úton elsétált egy darabon déli irányba, amíg hátranézve kirajzolódott a ház sötét tömbje. Hajnalodott. Fekete árnyak a bíbor horizonton. Figyelte, ahogy az utolsó ambulánskocsiba betolják a hordágyat Vladimír utolsó utazása, a lepedővel letakart test méretéből ítélve. Visszament a tornáchoz, kiürítette a zsebeit, s csinos kis kupacba rendezte Emerson félbetépett névjegykártyáját Helen Rodin szalvétáját, a motel nagy sárgaréz kulcsát, a Smith 60-ast és Gunny Cash haditengerészeti Seal SRK-gyártmányú kését. Aztán megkérdezte a halottkémeket, hogy velük tarthat-e a városba, úgy számolt, hogy a kórháztól kelet felé gyalogol majd, s mielőtt teljesen megvirrad, eléri a buszpályaudvart. Ebéd előtt már Indianapolisban lehet. Aztán vesz magának egy pár cipőt, és mire a nap lemegy, már valahol egészen máshol lesz.

************************