VILÁGSIKEREK

Lee Child

KÉTÉLŰ FEGYVER

A mű eredeti címe Persuader

Copyright © Lee Child 2003

Hungarian translation © GIELER GYÖNGYI

GENERAL PRESS KIADÓ

Fordította GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette KOCSIS ANIKÓ

A borítótervet GREGOR LÁSZLÓ készítette

ISSN 1416-7026

ISBN 963 9648 01 9

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

Jane-nek és a parti madaraknak

1. fejezet

A rendőr pontosan négy perccel azelőtt szállt ki a kocsijából, hogy a lövés érte. Olyan vonakodva mozgott, mintha előre tudná, mi lesz a sorsa. A vállával nekitámaszkodott a beragadt ajtónak, nagyot taszított rajta, lassan elfordult a kopottas huzatú ülésen, és mindkét talpát a járdára rakta. Aztán két kézzel belekapaszkodott az ajtó keretébe, és kikászálódott. Egy pillanatra megállt a tiszta, hideg levegőben, aztán becsapta az ajtót. Még egy másodpercig mozdulatlanul állt, aztán előbbre lépett, és a fényszóró mellett nekitámaszkodott a motorháztető oldalának.

A kocsi egy hétéves Chevy Caprice volt, fekete, jelzés nélküli, de három rádióantenna is meredezett róla, és sima, krómozott keréktárcsái voltak, nem dísztárcsák. A legtöbb rendőr esküszik rá, hogy a Caprice a legjobb autó, amit a rendőrségnél valaha is használtak. Úgy tűnt, ez a fickó is osztja ezt a véleményt. Úgy festett, mint egy veterán civil ruhás rendőr, aki ugyan egész járműflottából válogathat, mégis egy ősrégi Chevyvel jár, mert így tartja kedve. Mintha fütyülne az új Fordokra. Már a tartásából is lerítt ez a fajta régimódi nyakasság. Idősebb férfi volt, széles vállú, testes, egyszerű, sötét, nehéz gyapjúszövetből készült öltönyben. Magas volt, de kicsit hajlottan tartotta magát. Elfordította a fejét, végignézett az úton észak felé, aztán dél felé, majd vastag nyakát nyújtogatva a válla fölött hátranézett, az egyetem kapujának irányába. Úgy harminc méterre lehetett tőlem.

Az egyetem kapuja pusztán jelképes szerepet töltött be. Két magas, téglából rakott kapuoszlop emelkedett a tágas, szépen ápolt pázsiton a járda mellett Az oszlopokra erősítve két magas kapuszárny, cirkalmas mintázatban meghajlított és csavart kovácsoltvas rudakból. Fényesfeketén csillogott, mintha frissen lenne festve. Valószínűleg minden tél végén átfestik. Semmiféle biztonsági funkciója nem volt, aki ki akarta kerülni, egyszerűen áthajthatott a pázsiton, mivel kerítés nem volt, és a kapu egyébként is tárva-nyitva állt. Egy behajtóút indult mögötte, a két oldalán úgy két és fél méterenként térdig érő vascölöpök sorakoztak. A kapu két szárnya hozzá volt erősítve két ilyen cölöphöz. A behajtóút egy csoport patinás téglaépület felé kanyargott, amelyek úgy száz méterrel beljebb álltak. Az épületek cserepes tetején moha nőtt, és magas fák vették körbe őket. A behajtóutat meg a járdát is fák szegélyezték. Mindenfelé fák. A leveleik épp kezdtek zsendülni, apró, még összegöngyölődött friss hajtások zöldelltek rajtuk. Hat hónap múlva már nagyok lesznek, vörösek, barnák és aranyszínűek, és mindenfelé nyüzsögnek majd a fotósok, akik az egyetem prospektusa számára készítenek fényképeket.

A rendőr és a kocsija mögött húsz méterrel egy piros kisteherautó parkolt az utca túloldalán, szorosan a járda szegélye mellett. Az orra felém nézett, tőlem ötven méterre állt. Meglehetősen kirítt a környezetből. Kopottas volt, a nagy első ütközőn látszott, hogy a horpadások jó párszor ki lettek kalapálva rajta. A kocsiban két férfi ült: fiatalok, magasak, szökés hajúak. Csak üldögéltek, teljesen mozdulatlanul, és előre bámultak. Nem néztek a rendőrre, és rám sem.

Én tőlük délre helyezkedtem el. Egy jellegtelen, barna áruszállító furgonnal parkoltam le egy zenebolt előtt. Az a fajta bolt volt, amilyen sűrűn előfordul az egyetemek közelében. Használt CD-k voltak kirakva egy állványra a járdára, a kirakatban poszterek, olyan bandák koncertjeit hirdetve, amelyekről senki nem hallott. A furgon hátsó ajtaját nyitva hagytam. Dobozok álltak benne. A kezemben szállítóleveleket tartottam. Kabát volt rajtam, mert hideg áprilisi reggel volt. Kesztyű is, mert a feltépett dobozokból fémkapcsok álltak ki. Pisztoly is volt nálam, ahogy máskor is szokott. Mint mindig, most is a nadrágom övrészébe volt dugva, hátul, elrejtve a kabát alatt. Colt Anaconda, nagy, rozsdamentes acél revolver, .44-es Magnum töltény való bele. Harminchárom centi hosszú, és majdnem két kilót nyom. Ha rajtam áll, én nem ezt választottam volna. Kemény volt, nehéz, hideg, állandóan éreztem a jelenlétét. Megálltam a járda közepén, felnéztem a papírokból, és meghallottam, hogy kicsit messzebb felberreg a piros kisteherautó motorja. Nem indult el, csak állt a járdaszélen, és járatták a motorját. Hideg volt a levegő, a kora reggeli utca kihalt. Beléptem a furgonom mögé, és a bolt mellett elnéztem az egyetemi épületek felé. Megláttam, hogy egy fekete Lincoln limuzin várakozik az egyik előtt. Mellette két férfi ácsorgott. Száz méterre voltak tőlem, de még ilyen messziről sem úgy néztek ki, mintha limuzinsofőrök lennének. A limuzinsofőrök nem kettesével járnak, nem ilyen fiatalok és izmosak, és nem figyelnek ilyen feszült éberséggel. Ezek a fickók nagyon úgy festettek, mint két testőr.

Az épület, amely előtt a Lincoln állt, kollégiumnak látszott. A nagy fakapu fölött görög betűk álltak a diákszövetség nevével. Figyeltem, ahogy nyílik a kapu, és kilép egy fiatal, vékonydongájú fiú. Egyetemistának nézett ki. Hosszú, kócos haja volt, és úgy öltözködött, mint egy hajléktalan csavargó, de a kezében egy fényes, drágának tűnő bőrtáskát vitt Az egyik testőr figyelt, amíg a másik kinyitotta a kocsi ajtaját. A vékony srác bedobta a táskáját a hátsó ülésre, aztán ő is beült. Becsapta maga után az ajtót. Hallottam a csattanást, tompán és halkan, száz méterről is. A testőrök körbenéztek, aztán mind a ketten beültek előre, és egy pillanattal később már indult is a kocsi. Harminc méterrel mögötte lassan elindult ugyanabba az irányba egy járőrkocsi is, nem mintha a Lincolnt kísérné, hanem mintha csak egész véletlenül épp arra járna. Két rendőr ült benne. Elnyúltak az ülésen, céltalannak és unottnak látszottak.

Levettem a kesztyűmet, és bedobtam a furgon hátuljába. Kiléptem az úttestre, ahonnan jobban láttam. A Lincoln közepes sebességgel közeledett a behajtóúton. Feketén, fényesen, makulátlanul csillogott, rajta rengeteg krómozott díszítés. A járőrkocsi közvetlenül a nyomában haladt. Megálltak a kapunál, aztán balra kanyarodtak, és elindultak déli irányba, a fekete rendőrségi Caprice felé és felém.

Ami ezután történt, nyolc másodpercbe telt, de olyan volt, mintha egyetlen szempillantás alatt zajlott volna le.

A kopott piros kisteherautó, amely húsz méterrel hátrább állt, hirtelen elindult a járdaszegélyről. Felgyorsított, beérte a limuzint, és épp a Chevy mellett előzte meg. Harminc centire húztak el a kocsinál álló rendőr lába mellett. Aztán a sofőr felgyorsított, élesen elfordította a kormányt, és az ütközőrács bal sarka nekivágódott a Lincoln elülső lökhárítójának. A kisteherautót vezető férfi még jobban a gázba taposott, és lekényszerítette az útról a limuzint az útpadkára. Fűcsomók repültek a Lincoln nyomában, ahogy egyenesen nekiment egy fának. Hatalmas csattanás hallatszott, behorpadó fém csikorgása, a reflektorok üvege betört, és óriási gőzfelhő szállt fel a motorból. A fa aprócska zöld levelei megrázkódtak a mozdulatlanul álló reggeli levegőben.

Aztán a két férfi kipattant a piros kisteherautóból, és lövöldözni kezdtek. Fekete géppisztoly volt náluk, és a Lincolnra lőttek. Fülsiketítő volt a lárma, és láttam, ahogy ívben záporoznak a töltényhüvelyek az aszfaltra. Aztán a két férfi odarohant a limuzinhoz, és feltépték az ajtaját. Egyikük behajolt hátulra, és kirángatta a vékony srácot. A másik elöl állt, és folyamatosan lövöldözött. Aztán bal kezével a zsebébe nyúlt, és elővett valami gránátfélét. Bedobta a Lincolnba, aztán becsapta az ajtót, megragadta a társát, meg a fiút is a vállánál, és lerángatta őket maga mellé a földre. A Lincoln belsejében hatalmas, vakító fényű robbanás. Mind a hat ablak szilánkokra tört. Több mint száz méterre voltam onnan, de éreztem a robbanás erejét. Mindenfelé repkedtek az üvegszilánkok, szivárványosan megcsillanva a napfényben. Aztán a fickó, aki a gránátot dobta, feltápászkodott, és odarohant a piros kisteherautó utasülésének oldalához, a másik odarángatta a fiút, belökte, és ő is beszállt utána. Az ajtók becsapódtak, láttam, hogy a fiú ott szorong kettőjük között a középső ülésen, az arcán rettegés. Falfehér volt a sokktól, és a piszkos szélvédőn keresztül azt is láttam, hogy a szája néma sikolyra nyílik. Láttam, hogy a sofőr indít, hallottam, hogy a motor felbőg, és kerekek csikorogtak, aztán a kisteherautó száguldva elindult, egyenesen felém.

Egy Toyota volt. Láttam a nagybetűs TOYOTA feliratot a hűtőrács fölött. Magas volt a felfüggesztése, és jól láttam az elején a nagy fekete differenciálművet is. Akkora volt, mint egy futball-labda. Négykerék-meghajtású jármű volt, nagy, vastag gumikkal. Mindenfelé horpadások éktelenkedtek rajta, a festése kopottas volt, és olyan koszos, mintha le sem mosták volna, mióta lejött a gyárban a futószalagról. Egyenesen felém száguldott.

Alig egy másodpercem volt, hogy döntsek.

Villámgyorsan a kabátom alá nyúltam, és előkaptam a Coltot. Nagyon gondosan céloztam, és egyszer rálőttem a Toyota hűtőrácsára. A hatalmas revolver villant egyet, nagyot dörrent, és óriásit rúgott a kezemben. A .44-es lövedék szétzúzta a hűtőt. Megint tüzeltem, a bal első kerékre. Szét is lőttem, szanaszét spricceltek a fekete gumidarabkák. A Toyota félrecsúszott és megállt velem szemben, úgy tíz méterre. Behúzódtam a saját furgonom mögé, becsaptam a hátsó ajtót, aztán kiugrottam a járdára, és megint lőttem, a bal hátsó kerékre. Ezt is eltaláltam, megint gumidarabkák záporoztak mindenfelé. A furgon ferdén a bal oldalára zökkent. A sofőr feltépte az ajtót, kizuhant az úttestre, aztán fél térdre tápászkodott. A bal kezében tartotta a fegyverét, de gyorsan átdobta a másikba. Én megvártam, amíg nagyjából biztos voltam benne, hogy rám akar célozni, aztán a bal kezemmel megtámasztottam a jobb alkaromat, hogy megtartsa a Colt kétkilós súlyát, és gondosan céloztam, a teste közepére, ahogy valamikor régen tanultam, és meghúztam a ravaszt. A férfi mellkasából hatalmas vérfelhő spriccelt szét. A vékony fiú mereven ült a Lincolnban, és döbbenten, rémülten bámult. A másik fickó kipattant, és a motorházat megkerülve felém igyekezett. A pisztolyát rám szegezte. Kicsit balra fordultam, egy pillanatig vártam, megtámasztottam a karomat. A mellkasára céloztam. Lőttem. Ugyanaz az eredmény. A hátára zuhant, a lökhárító mögött, és vörös párafelhő szállt fel a levegőbe.

A vékony fiú most megmozdult. Odarohantam hozzá, és az első fickó holttestén átlépve kirángattam. Visszarohantam vele a saját furgonomhoz. Szinte teljesen bénult volt a sokktól és a zavarodottságtól. Belökdöstem az első ülésre, becsaptam az ajtót, aztán megfordultam, és a másik üléshez siettem. A szemem sarkából láttam, hogy egy harmadik fickó siet felém, és épp a kabátja zsebébe nyúl. Magas, testes alak, sötét színű ruhában. Megtámasztottam a karomat és lőttem. Ugyanaz a vörös robbanás mellkastájon. A rendőr a Chevyből. Azért nyúlt a zsebébe, hogy előhúzza a jelvényét. A kopottas bőrtokban lapuló aranyozott jelvény kirepült a kezéből, megpördült, és a kemény koppanással a járdára pottyant, épp a furgon előtt.

Az idő mintha megállt volna.

Rámeredtem a rendőrre. A hátán feküdt, a járda szélén. A mellkasa egyetlen tátongó vörös seb. Minden csupa vér. A szíve már nem pumpálta a vért, semmi jele nem volt szívverésnek. Az ingében hatalmas, cakkos szélű lyuk. Teljesen mozdulatlan volt. A feje félrefordult, az arca az aszfalton feküdt. A karja széttárva, láttam a kezén a halványkék ereket. Élesen láttam az úttest feketeségét, a fű eleven zöldjét, az ég ragyogó kékségét. Hallottam a szellő susogását a frissen kihajtott levelek között, miközben még mindig ott visszhangoztak a fülemben a pisztolylövések. Láttam, hogy a vékony fiú mereven bámul ki a furgon szélvédőjén, a földön heverő rendőrre, aztán rám. Láttam, hogy az egyetemi járőrkocsi épp kifordul balra a kapun. Lassabban hajtottak, mint ahogy indokolt lett volna. Közben tucatnyi lövés hangzott el. Talán aggódtak amiatt, hogy meddig tart a hatáskörük, és szabad-e beleavatkozniuk. Láttam az arcuk rózsaszín foltját a szélvédőn keresztül. Felém fordultak. A kocsi talán hússzal közelített. Rápillantottam az úttest szélén heverő aranyszínű jelvényre. A fémrészek már egész simára koptak a sok használattól. A furgonomra pillantottam. Mozdulatlanul álltam. Egyvalamit megtanultam, már nagyon régen: azt, hogy elég könnyű lelőni egy embert. De visszacsinálni már semmiképpen nem lehet.

Hallottam, hogy a járőrkocsi lassan közeledik, a kerekei alatt megcsikordultak az aszfaltra szóródott kavicsok. Egyébként néma csönd volt. Az idő újból megindult, és egy hang a fejemben azt üvöltötte, nyomás, nyomás, nyomás, és én futásnak eredtem. Bemásztam a furgonba, ledobtam a pisztolyt a középső ülésre, indítottam, és egy hajtű– kanyarral visszafordultam, olyan élesen, hogy a furgon szinte felágaskodott két kerékre. A fiú ide-oda zötykölődött az ülésen. Irányba állítottam a furgon orrát, rátapostam a gázpedálra, és nekivágtam az útnak dél felé. Nem sokat láttam a visszapillantó tükörben, de azt igen, hogy a járőrkocsin kigyullad a kék fény, és a rendőrök egyenesen utánam erednek. A fiú némán ült mellettem, a szája tátva. Igyekezett kapaszkodni, hogy ülve tudjon maradni. Én csak arra figyeltem, hogy olyan gyorsan hajtsak, ahogy tudok. Szerencsére nagyon kicsi volt a forgalom. Álmos New England-i kisváros, kora reggel. Felpörgettem a motort száz fölé, olyan szorosan markoltam a kormányt, hogy a kézfejemen a csontok is kifehéredtek, és csak bámultam mereven előre az útra, mintha nem akarnám látni, mi van mögöttem.

– Milyen messze vannak? – kérdeztem a fiútól.

Nem felelt. Teljesen bénult volt a sokktól. Behúzódott a sarokba, amilyen messze csak lehet tőlem. A tetőt bámulta. A jobb kezével az ajtóba kapaszkodott. A bőre fehér volt, az ujjai hosszúak.

– Milyen messze vannak?! – kérdeztem újból. A motor hangosan bőgött

– Megölt egy rendőrt – szólalt meg a fiú. – Az az öreg rendőr volt, tudja?

– Tudom.

– Lelőtte.

– Véletlen baleset – mondtam. – Milyen messze vannak?

– Megmutatta a jelvényét.

– Milyen messze vannak?

A fiú összerezzent, megfordult, és kicsit lejjebb húzta a fejét, hogy kilásson a furgon kis hátsó ablakán.

– Harminc méterre – mondta, bizonytalanul és ijedten. – Nagyon közel. Az egyik kilóg az ablakon, a kezében pisztollyal.

Ebben a pillanatban meg is hallottam a pisztolylövés pukkanását a nagy motorzúgásban. Felkaptam az ülésről a Coltot, aztán visszaejtettem. Üres volt. Hatszor lőttem vele. A hűtőrács, a két kerék, a két fickó. Meg a rendőr.

– Nyisd ki a kesztyűtartót – mondtam.

– Meg kéne állnia – mondta a fiú. – Elmagyarázni, mi történt. Csak nekem akart segíteni. Véletlen volt. – A fiú nem nézett rám, kibámult a hátsó ablakon:

– Agyonlőttem egy zsarut – mondtam kimért hangon. – Őket csak ez érdekli. Nem kíváncsiak másra. Nem fogja érdekelni őket, miért vagy hogyan történt.

A srác nem felelt semmit.

– A kesztyűtartót! – mondtam újból.

Megfordult, és ügyetlenül kinyitotta a kesztyűtartót. Egy másik Anaconda Colt hevert benne, pontosan ugyanolyan. Fényes, rozsdamentes acél, megtöltve. Elvettem a fiútól, és teljesen letekertem az ablakot. A hideg levegő szélviharként süvített be. A szél magával hozott egy újabb pisztolydörrenést is, amely közvetlenül mögülünk jött, kemény és határozott csattanással.

– A francba! – mormoltam.

A fiú hallgatott. A lövések záporoztak egymás után, sorozatban, de egyik sem talált el.

– Kuporodj le! – szóltam rá a fiúra.

Oldalra csúsztam, amíg a bal vállam egész nekinyomódott az ajtónak, a jobb karomat kinyújtottam, kidugtam a pisztolyt az ablakon, és hátrafelé célozva lőttem. A fiú döbbenten bámult rám, aztán lecsúszott, az ülés elé kuporodott, és a karját a fejére szorította. Egy másodperccel később szétrobbant a furgon hátsó ablaka. A lyuk helyzetéből ítélve a golyó ott csapódhatott be, ahol az előbb még a fiú feje volt.

– A francba! – morogtam újból. Az út szélére húzódtam, hogy jobb szögből tudjam viszonozni a tüzet. Megint lőttem.

– Kéne, hogy figyelj hátrafelé – mondtam. – De ne dugd ki a fejed, maradj lekuporodva, amennyire tudsz.

A fiú nem mozdult.

– Gyerünk, mozgás! Figyelned kell hátra!

Kicsit feljebb csúszott, amíg a feje annyira magasra került, hogy kilásson hátul. Észrevette a kitört hátsó ablakot, és láttam, hogy tudja, éppen a fejét találta volna el a golyó.

– Kicsit lassítok – mondtam –, hagyom, hogy megelőzzenek, úgy könnyebb rájuk lőni.

– Ne csinálja ezt – kérte a fiú. – Még mindig helyre lehet hozni.

Nem vettem róla tudomást. Lassítottam, talán nyolcvanra, és jobbra húzódtam, mire a járőrkocsi azonnal balra húzódott, hogy oldalról mellém hajtson. Kilőttem rá az utolsó három golyót. A szélvédője széttört, és átcsúszott az út túloldalára, mintha eltaláltam volna a sofőrt, vagy az egyik kerék kilyukadt volna. Nekiment a túloldalon az útpadka szélének, áthajtott néhány örökzöld bokron, aztán eltűnt a szemem elől. Ledobtam az üres fegyvert magam mellé az ülésre, visszatekertem az ablakot, és keményen a gázra léptem. A fiú nem mondott semmit, csak bámult hátrafelé. A törött ablakon át beáradó levegő furcsa sivító hangot adott.

– Oké – mondtam kifulladva. – Ezt megúsztuk.

A fiú szembefordult velem.

– Maga megőrült.

– Tudod, mi történik azokkal, akik zsarukat lőnek le? – vágtam vissza.

Erre nem tudott mit felelni. Némán hajtottunk tovább talán fél percig, fél mérföldön át, mereven előre bámultunk a szélvédőn át, mintha megbabonáztak volna mindkettőnket. A furgon belseje lőportól bűzlött.

– Véletlen baleset volt – mondtam. – Már úgysem tudom feléleszteni. Jobb egyszerűen elfelejteni.

– Kicsoda maga? – kérdezte a fiú.

– Te ki vagy? – kérdeztem vissza.

A fiú hallgatott. Zihálva szedte a levegőt. Belenézett a visszapillantó tükörbe. Az út teljesen üres volt mögöttünk. Már kint jártunk a szántóföldek között, talán tíz percre lehetett még az autópálya többszintű kereszteződése.

– Egy emberrablási kísérlet áldozata – mondta fiú.

Furcsa megfogalmazás volt.

– El akartak rabolni.

– Gondolod?

A fiú bólintott. – Egyszer már megtörtént.

– Miért?

– Pénzért, mi másért?

– Gazdag vagy?

– Az apám gazdag.

– Ki az apád?

– Csak egy pasas.

– De egy gazdag pasas.

– Szőnyeget importál.

– Szőnyegeket? Milyen szőnyegeket?

– Keleti szőnyegeket.

– És keleti szőnyegek importálásából meg lehet gazdagodni?

– Nagyon is – felelte a fiú.

– Neved van?

– Richard. Richard Beck.

Megint belenéztem a tükörbe. Az út továbbra is üresen nyújtózott mögöttünk és előttünk is. Kicsit lelassítottam, a sáv közepére húzódtam, és igyekeztem úgy vezetni, mint egy teljesen átlagos autós.

– Na és kik voltak ezek a fickók? – kérdeztem. Richard Beck megrázta a fejét. – Fogalmam sincs.

– Tudták, hogy hová mész, és mikor.

– Haza indultam, az anyám születésnapjára. Holnap lesz.

– És ki tudhatott erről?

– Bárki, aki ismeri a családomat. Bárki a szőnyegkereskedők világából. Elég ismertek vagyunk.

– Ez egy külön világ? A szőnyegkereskedőké?

– Nagy a versengés – felelte Richard. – Ugyanaz a beszerzési hely, ugyanaz a piac. Mindenki ismer mindenkit.

Nem feleltem semmit, csak tovább hajtottam, nyolcvannal.

– És magának van neve? – kérdezte a fiú.

– Nincs – feleltem.

A fiú bólintott, mintha értené. Okos kölyök, gondoltam.

– És most mit fog csinálni? – kérdezte aztán.

– Kiteszlek valahol az autópálya közelében – feleltem. – Stoppolhatsz vagy foghatsz egy taxit, és elfelejtheted, hogy én létezem.

A fiú mélyen hallgatott.

– Nem vihetlek el a rendőrségre – folytattam. – Ez ki van zárva. Ugye megérted? Megöltem egy zsarut. Talán hármat is. Te is láttad.

A fiú tovább hallgatott. Most kell dönteni. Az autópálya még hat percre volt.

– Sittre vágnak, és a kulcsot is eldobják – mondtam. – Véletlen volt, de nem fognak meghallgatni, úgyhogy ne kérd, hogy menjek oda, akár tanúként, akár másként. El kell tűnnöm, mintha a világon sem lennék, világosan beszéltem?

A fiú nem felelt.

– És ne adj nekik rólam személyleírást. Mondd azt, hogy nem emlékszel. Mondd, hogy sokkos állapotban voltál, és nem emlékszel semmire. Különben megkereslek, és megöllek.

A fiú nem felelt.

– Itt valahol kiraklak – mondtam. – És vegyük úgy, hogy soha nem is találkoztunk.

A fiú megmozdult. Oldalt fordult az ülésen, és egyenesen rám nézett.

– Vigyen haza – mondta. – Egészen hazáig. Adunk magának pénzt, kisegítjük a bajból. Ha akar, el is rejtőzhet nálunk. A családom hálás lesz. Én is hálás vagyok, higgye el nekem. Megmentette az életemet. Az a dolog a rendőrrel csak véletlen volt, nem igaz? Pechje volt. Én megértem. Hallgatni fogunk.

– Nincs szükségem segítségre – mondtam. – Csak meg akarok szabadulni tőled.

– De nekem haza kell jutnom. Így segíthetnénk egymáson.

Az autópálya még négy percre volt.

– Hol laksz? – kérdeztem.

– Abbotban.

– Abbot? Az meg hol van?

– Maine államban, a parton. Kennebunkport és Portland között.

– Akkor rossz felé megyünk.

– Az autópályán megfordulhatunk észak felé.

– Az minimum kétszáz mérföld.

– Adunk magának pénzt, nem fogja megbánni.

– Kitehetlek Boston közelében – mondtam. – Biztos megy busz Portlandbe.

A fiú megrázta a fejét, olyan görcsösen, mintha valami rohama lenne.

– Szó sem lehet róla. Nem bírnék busszal menni. Nem bírok egyedül lenni. Szükségem van védelemre. Azok a fickók lehet, hogy még mindig itt ólálkodnak valahol.

– Azok a fickók halottak – mondtam. – Ahogy az az átkozott zsaru is.

– Lehet, hogy vannak cinkosaik.

Ez a szó is furán hangzott a szájából. Nagyon kicsinek, vékonynak és ijedtnek tűnt A nyakán jól láthatóan lüktetett egy ér. Két kezével kisimította homlokából a haját és a szélvédő felé fordította a fejét, hogy láthassam a bal fülét Nem volt meg. Csak egy behegesedett sebhely, mint egy kis nyers tésztadarabka, egy virágforma tortellini.

– Az első alkalommal levágták, és postán elküldték az apámnak.

– Ez mikor történt?

– Tizenöt éves koromban.

– Az apád nem fizetett?

– Nem elég gyorsan.

Nem feleltem semmit. Richard Beck csak ült, és mutatta a sebhelyet. Még mindig döbbent volt és rémült gépiesen szedte a levegőt.

– Jól vagy? – kérdeztem tőle.

– Vigyen haza – felelte, szinte könyörgő hangon. – Nem bírnék most egyedül lenni.

Az autópálya még két percre volt.

– Kérem – mondta. – Segítsen.

– A francba! – mormoltam harmadszor is.

– Kérem. Segíthetünk egymáson. Magának kell egy hely, ahol elrejtőzhet.

– Ezt a furgont nem tarthatjuk meg – mondtam. – Nyilván már körözik is az egész államban.

A fiú reményteljes arccal rám nézett. Az autópálya még egy percre volt.

– Kell keresnünk egy másik kocsit – mondtam.

– Hol?

– Akárhol. Van belőlük épp elég.

Az autópálya kereszteződésénél egy nagy bevásárlóközpont terpeszkedett. Hatalmas, barna, ablaktalan épületek, ragyogó neonfeliratokkal. óriási parkolója volt, nagyjából félig tele. Lekanyarodtam, és egyszer körbehajtottam az egész parkolóban. Akkora volt, mint egy kisváros. Mindenfelé emberek mászkáltak, ez kicsit idegesített.

Tettem még egy kört, bekanyarodtam az üzletközpont háta mögé, és elhajtottam a szeméttárolók sora mellett.

– Hová megyünk? – kérdezte Richard.

– A személyzeti parkolóhoz – feleltem. – Elöl állandóan jönnek-mennek a vásárlók, kiszámíthatatlan a helyzet. De a személyzet bent van és dolgozik, senki nem fog kijönni. Itt biztonságosabb.

Richard értetlenül nézett rám. Az egyik ablaktalan fal mentén nyolc autó állt egymás mellett, arrafelé indultam. Volt egy üres parkolóhely egy jellegtelen színű, úgy hároméves Nissan Maxima mellett. Ez megteszi, nem túl feltűnő jármű. A parkoló csendes volt és kihalt. Megálltam az üres hely előtt, és betolattam, egészen addig, amíg a furgon hátsó ajtaja odaért a falhoz.

– Jobb, ha eltakarjuk a kilőtt ablakot – mondtam.

A fiú nem felelt semmit. A zsebembe dugtam a két kiürült Coltot, és kiszálltam. Megpróbáltam kinyitni a Maxima ajtaját.

– Keress nekem valami drótot – szóltam oda Richardnak. – Valami vastagabb elektromos kábelt, vagy ilyesmit.

– El akarja lopni ezt kocsit?

Nem feleltem, csak bólintottam.

– Okos dolog ez?

– Te is így gondolnád, ha véletlenül lelőttél volna egy zsarut.

A fiú egy pillanatig üres tekintettel bámult, aztán elindult, hogy körbenézzen. Kiürítettem a Coltokat, és a tizenkét elhasznált töltényhüvelyt beledobtam az egyik kukába. A fiú visszajött, egy méteres kábeldarabbal, amit a szemétből halászott ki. A fogammal letépkedtem róla a szigetelést, kis hurkot csináltam a végére, és bedugtam a Maxima ablakának gumiszigetelése mellett.

– Őrködj – szóltam rá a fiúra.

Odébb lépett, és körbenézegetett a parkolóban, miközben én lejjebb dugtam a drótot, és addig piszkálgattam vele a kilincset, amíg az ajtó ki nem nyílt. Visszadobtam a drótot a szemétbe. Behajoltam a kormány alá, és leszedtem a műszerfal műanyag védőborítását, kicsit kotorásztam a drótok között, amíg megtaláltam a megfelelő kettőt, és összekötöttem őket. A motor felberregett, és szép egyenletes bugással beindult. A fiúra láthatóan kellőképpen nagy hatást tett a dolog.

– A züllött fiatalságom – jegyeztem meg.

– Okos dolog ez? – kérdezte újból.

Bólintottam. – A lehető legokosabb. Este hatig vagy talán nyolcig, a zárásig senkinek nem fog feltűnni, hogy nincs meg. Addigra már rég otthon leszel.

A fiú megállt, kezét az ajtóra tette, aztán kicsit megrázta magát, és beült. Én hátrább toltam a sofőrülést, megigazítottam a visszapillantó tükröt, aztán kitolattam a parkolóhelyről. Szép kényelmesen áthajtottam a bevásárlóközpont parkolóján. Úgy száz méterrel odébb épp egy járőrkocsi cirkált. Megálltam az első utamba kerülő parkolóhelyen, és vártam, a motort le sem állítva, amíg a járőrkocsi elment Aztán a kijárat felé fordultam, felhajtottam az autópályára, és két perccel később már észak felé tartottunk a széles, sima sztrádán, illedelmes kilencvenes sebességgel. A kocsinak erős parfümillata volt. A hátsó ablakra egy plüssmackó tapadt, a mancsai helyén lévő műanyag koronggal odaerősítve. A hátsó ülésen két doboz papír zsebkendő és egy Little League feliratú, gyerekméretű baseballkesztyű hevert. Hallottam, hogy a csomagtartóban meg-megzörren egy alumínium baseballütő.

– Egy dolgozó anya kocsija – jegyeztem meg.

A fiú nem felelt.

– Ne aggódj – mondtam – Nyilván van biztosítása, ahogy egy rendes állampolgárhoz illik.

– Nem érzi rosszul magát? – kérdezte a fiú. – A rendőr miatt

Vetettem rá egy pillantást Vékony volt és sápadt, és megint olyan messzire elhúzódott tőlem, amennyire csak tudott. A kezével az ajtónak támaszkodott. Hosszú ujjai kicsit olyanok voltak, mint egy muzsikusé. Azt hiszem, jobban esett volna neki, ha kedvelhet engem, de nekem erre nem volt szükségem.

– Ilyesmik megtörténnek – mondtam. – Nincs értelme rágódni rajta.

– Ez meg miféle válasz?

– Az egyetlen lehetséges. Ami történt kisebb, mellékes baleset. Nem jelent semmit. A lényeg az, hogy már úgysem tudunk változtatni rajta, tehát továbblépünk.

A fiú hallgatott.

– Egyébként is, az apád hibája – mondtam.

– Hogy gazdag, és van egy fia?

– Hogy vacak testőröket bérelt fel.

A fiú elfordult és nem felelt.

– Mert testőrök voltak, vagy nem?

A fiú csak bólintott

– És te nem érzed rosszul magad? – kérdeztem. – Miattuk?

– Egy kicsit – felelte. – Azt hiszem. Nem ismertem igazán jól őket.

– Hasznavehetetlenek voltak – mondtam.

– Az egész olyan gyorsan történt!

– A rosszfiúk ott vártak rád. Egy rozzant, kopott kisteherautó egy ilyen elegáns egyetemi kisvárosban. Hát milyen testőr az, akinek ez nem szúr rögtön szemet? Soha nem hallottak még arról, hogyan kell felmérni a potenciális veszélyeket?

– Azt akarja mondani, hogy magának feltűnt?

Bólintottam. – Igen, feltűnt.

– Nem rossz egy egyszerű áruszállítótól.

– Régebben a hadseregben szolgáltam. Katonai rendőr voltam. Értek a testőri feladatokhoz, és tudom, hogy időnként előfordulnak véletlen balesetek, amikről nem tehetünk.

A fiú tétován bólintott.

– És továbbra sincs neve? – kérdezte.

– Az attól függ. Tudnom kell, mit gondolsz erről az egészről. Könnyen bajba kerülhetek, több dolog miatt is. Egy rendőr halott, és épp most loptam el egy autót.

A fiú hallgatott. Én vele hallgattam, miközben a kocsi falta a mérföldeket. Hagytam neki időt gondolkodni. Már majdnem elhagytuk Massachussets területét.

– A családom nagyra értékeli a lojalitást – mondta. – Nagy szolgálatot tett nekem. És nekik is. Ha mást nem, megspórolt nekik némi pénzt. Ki fogják mutatni a hálájukat. Biztos vagyok benne, hogy ők lennének az utolsók, akik feladnák magát.

– Akarsz telefonálni nekik?

A fiú megrázta a fejét. – Úgyis várnak. Ha hazamegyek, nincs miért telefonálni.

– A rendőrség fel fogja hívni őket, azt hiszik, nagy bajban vagy.

– Nem tudják a számunkat. Titkos, senki nem tudja.

– Az egyetemen biztosan tudják a címedet. Annak alapján meg tudják találni a számot.

A fiú megint megrázta a fejét. – Nincs meg nekik a címem. Azt sem tudja senki. Nagyon óvatosak vagyunk az ilyesmivel.

Vállat vontam, és hallgattam egy újabb mérföldön át.

– Na és te? – kérdeztem aztán. – Te nem fogsz feladni?

Láttam, hogy megérinti a jobb fülét, amelyik még megvolt. Nyilván teljesen öntudatlan gesztus lehetett.

– Megmentette az életemet – mondta. – Nem fogom feladni.

– Oké – bólintottam. – A nevem Reacher.

Pár perc alatt átvágtunk Vermont kis csücskén, aztán tovább száguldottunk észak, majd kelet felé New Hampshire-en keresztül. Felkészültem a hosszú, hosszú útra. Az adrenalinroham már elmúlt, és a fiú is túl volt a sokkon, mind a ketten kicsit leengedtünk és el is álmosodtunk. Résnyire letekertem az ablakot, hogy beáradjon egy kis friss levegő, és kiszellőzzön a parfümillat. Kicsit erősebb lett tőle a motorzúgás, de legalább ébren tartott. Keveset beszélgettünk. Richard Beck elmesélte, hogy húszéves, a második évet végzi az egyetemen. Kortárs képzőművészet, vagy valami ilyesmi volt a fő szakja. Nem volt túl barátkozó típus. Egyetlen gyerekként nőtt fel. Elég felemásan viszonyult a családjához. Nyilván valami nagyon összetartó, sajátos klán lehetett, ahová részben tartozni szeretett volna, de szabadult is volna tőlük. Nyilvánvaló volt, hogy még mindig nem heverte ki az előző emberrablás traumáját Eltűnődtem, mást is műveltek-e vele a fülén kívül. Talán valami sokkal rosszabbat.

Én meséltem neki a seregről. Elég rendesen ráraktam egy lapáttal, ami a testőri képzettségemet illeti. Szerettem volna, ha úgy érzi, jó kezekben van, legalábbis átmenetileg. Gyorsan és egyenletesen vezettem. A Maxima tele volt tankolva, egyszer sem kellett megállnunk. A fiú nem akart ebédelni. Egy pihenőnél megálltam, hogy kimenjek a mosdóba. Hagytam járni a motort, hogy ne kelljen megint vacakolni a drótokkal. Amikor visszamentem, a fiú lustán elnyúlva ült az ülésen. Továbbhajtottunk, elhaladtunk Concord mellett, ami még New Hampshire államban van, aztán tovább indultunk Portland felé. Az idő telt. A fiú egyre nyugodtabb lett, ahogy közeledtünk az otthonához, de még szótlanabb is.

Átléptük az államhatárt, aztán úgy húsz mérfölddel Portland előtt a fiú hátrafordult, merően figyelt kifelé a hátsó ablakon, aztán azt kérte, a következő kijáratnál forduljak le. Egy keskeny útra kanyarodtunk, amely kelet felé, az Atlanti-óceán irányába vezetett. Elhaladtunk az I-95-ös felüljárója alatt, aztán tizenöt mérföldön át sziklás tájon vezetett az út az óceánig. Ez a fajta vidék nyáron nagyon jól fest, de most hideg volt és komor. A fák satnyán nőttek az állandó sós szelektől, a gránitsziklák csupaszon, kopáran meredeztek, mert az állandó tengeri viharok és az árapály tisztára söpörték őket. Az út kacskaringózott, mintha próbálna minden erejével előretörni kelet felé. A távolban megpillantottam az óceánt. Olyan szürke volt, mint az ólom. Kis öblök és homokos partszakaszok mellett haladtunk el. Aztán az út nagyot kanyarodott balra, majd rögtön ezután jobbra, egy sziklás területre, amely olyan volt, mint egy nyitott tenyér. A tenyér elkeskenyedett, mintha egy vastag ujj egyenesen az óceánra mutatna. Egy sziklás kis félsziget nyúlt a vízbe, talán száz méter széles és 800 méter hosszú lehetett. Éreztem, hogy a szél meg-megtaszítja a kocsit. Ráhajtottam a félszigetre, és megláttam, hogy nem messze meghajlott, ferdén nőtt örökzöld bokrok próbálnak eltakarni egy magas gránitfalat, de nem voltak se elég magasak, se elég sűrűk. A fal talán két és fél méter magas lehetett, a tetején vastag tekercsben szögesdrót húzódott, és egyenletes távolságokban reflektorok voltak elhelyezve rajta. A fal keresztben húzódott végig a száz méter széles félszigeten, a két végénél beleért az óceánba, ahol hatalmas kőtömbökre épített betonalapok tartották. A kőtömböket hínár nőtte be. A fal kellős közepén egy vaskapu, csukva.

– Ez az – mondta Richard Beck. – itt lakom.

A kapu mögött hosszú, nyílegyenes kocsibehajtó indult. A végében, a félsziget csúcsán, közvetlenül az óceán partján egy szürke kőház emelkedett. A kapu mellett egy kis földszintes őrházikó állt, ugyanolyan, mint a nagy kőház, csak sokkal kisebb. Ugyanazokra az alapokra épült, mint a gránitfal. Lelassítottam, és megálltam a kapu előtt.

– Dudáljon egyet – mondta Richard Beck.

A Maxima légzsákfedelén volt egy kis, kürt formájú jel. Megnyomtam, mire a kocsi udvariasan tülkölt egyet. Láttam, hogy a kapuoszlop tetején lévő biztonsági kamera kicsit megdől és ránk irányul. Mintha egy kis üvegszem meredt volna rám. Hosszú szünet után kinyílt az őrház ajtaja, és kilépett egy sötét öltönyös férfi. Az öltöny nyilván egy speciális méretekre szakosodott boltból való volt, és valószínűleg a legnagyobb méret, amit tartottak, de még így is szűk volt vállban, az ujja meg kicsit rövid. Ha valaki ennyivel nagyobb nálam, az már szörnyetegnek nevezhető. Egy óriás. Odasétált a kapuhoz, és kibámult. Hosszú ideig méregetett, majd vetett egy rövidebb pillantást a fiúra. Aztán kinyitotta a kaput, és kitárta.

– Hajtson egyenesen a házhoz – mondta Richard. – Itt ne álljon meg. Nem kedvelem ezt a pasast.

Behajtottam a kapun. Nem álltam meg, de nagyon lassan mentem, és jól körülnéztem. Ha az ember bemegy valahová, az az első, hogy körbenéz, merre lehet menekülni. A fal mindkét oldalon az óceánig húzódott Ahhoz túl magas volt, hogy bárki átugorjon rajta, és a szögesdrót miatt lehetetlen lett volna átmászni rajta. A fal mögött egy harminc méteres sáv húzódott, amolyan senki földje. Vagy mint egy aknamező. A biztonsági reflektorok jól megvilágították. Máshol nem lehetett kijutni, csak a kapun keresztül. Az óriás épp becsukta mögöttünk, láttam a visszapillantó tükörben.

Hosszú út vezetett a házig. Kétoldalt és előttünk is a szürke óceán hullámzott. A ház régi volt, talán valami tengerészkapitány építtette akkoriban, amikor a bálnavadászattal még tisztes vagyont lehetett felhalmozni. Kőből épült, cirkalmas szegélydíszekkel és párkányza– tokkal. Az észak felé néző homlokzatot szürke zuzmó nőtte be, a többi oldalon zöldes mohafoltok sötétlettek. Kétemeletes volt, és tucatnyi kémény meredezett a tetején. A tetőn sok tornyocska, tucatnyi ereszcsatorna és kis vascső, amelyek szintén az esővíz elvezetését szolgálták. A bejárati ajtó tölgyfából volt, jól megvasalva, tele vasszegecsekkel. A kocsibehajtó a ház elé érve kör alakban kiszélesedett. Körbehajtottam rajta az óramutató járásával megegyező irányba, aztán megálltam a bejárat előtt. Az ajtó kinyílt, és kilépett egy másik sötét öltönyös fickó. Nagyjából az én súlycsoportom volt, vagyis sokkal kisebb, mint a kapunál őrködő pasas. De ettől még nem volt szimpatikusabb. Kőarca volt és üres tekintete. Kinyitotta a Maxima utasajtaját, mintha meg sem lepődne a kocsin, és számított volna rá. Persze, nyilván számított is, mert a kaputól biztosan odaszólt neki a másik telefonon.

– Várna itt kint egy kicsit? – kérdezte Richard.

Kiszállt, és besétált a ház félhomályos belsejébe. Az öltönyös fickó becsukta utána a tölgyfa ajtót, de ő kint maradt, és megállt az ajtó előtt. Nem nézett rám, de tudtam, hogy azért benne vagyok a látómezejében. Megszakítottam a drótok közt az érintkezést a kormány alatt, leállítottam a motort, és vártam.

Aránylag sokáig kellett várnom, talán negyven percet is. Miután leállítottam a motort, hamar kihűlt a kocsi. Lágyan ringatózott az állandó parti szélben, amely a ház körül kavargott. Előrebámultam a szélvédőn át. Északkeleti irányba álltam, és a levegőt tisztára söpörte a szél. Láttam, hogy úgy húsz mérföldre innen valami elmosódott barna folt sötétlik. Valószínűleg a benzingőz Portland felett. Magát a várost elrejtették a sziklák.

Aztán újból nyílt a tölgyfa ajtó, az őr udvariasan odébb lépett, és kijött egy nő. Richard Beck édesanyja, semmi kétség. Ugyanaz a vékony alkat, ugyanaz a sápadt arc, ugyanolyan hosszú ujjai voltak. Farmert viselt, és vastag, fehér gyapjúpulóvert, amilyet a tengerészek szoktak hordani. A haját szétfútta a szél. Talán ötvenéves lehetett. Fáradtnak és feszültnek tűnt. Megállt, a kocsitól úgy két méterre, mintha lehetőséget akarna adni, hogy rájöjjek, udvariasabb lenne, ha kiszállnék, és elébe mennék, úgyhogy kinyitottam az ajtót, és kiszálltam. Mindenem merev és zsibbadt volt. Tettem pár lépést, a nő pedig a kezét nyújtotta. Jéghideg volt, csontos és inas.

– A fiam elmondta, mi történt – szólalt meg. A hangja halk volt, és kicsit rekedtes, mintha sokat dohányozna, vagy nemrég sírt volna. – El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok, amiért a segítségére sietett.

– Richard jól van? – kérdeztem.

A nő elhúzta a száját, mintha nem lenne biztos benne. – Lefeküdt.

Bólintottam, elengedtem a nő kezét, ő meg leejtette az oldala mellé. Rövid, kínos csönd támadt.

– Az én nevem Elizabeth Beck – mondta aztán a nő.

– Jack Reacher – feleltem.

– A fiam elmagyarázta, milyen helyzetbe került

Kellemesen semleges megfogalmazás volt. Nem feleltem semmit

– A férjem este megjön – mondta a nő. – ő majd tudni fogja, mit tegyünk.

Bólintottam. Ismét kínos csönd lett. Vártam.

– Lenne kedve bejönni? – kérdezte aztán a nő.

A ház felé indult, én követtem. Amikor beléptem az ajtón, sípoló hang hallatszott. Ahogy jobban megnéztem, láttam, hogy egy fémdetektor van beépítve az ajtófélfába.

– Ha nem haragszik... – mondta Elizabeth Beck, és szégyenlősen, mentegetőző gesztussal intett nekem, aztán az öltönyös fickónak, aki odalépett, hogy megmotozzon.

– Két pisztoly van nálam – mondtam. – Üresek. A kabátzsebemben.

A fickó könnyed, begyakorlott mozdulatokkal kivette őket, látszott, hogy motozott már meg pár embert életében. Lerakta a fegyvereket egy kisasztalkára, aztán leguggolt és végigtapogatta a lábamat, majd felállt, és ellenőrizte a karomat, a derekamat, a mellkasomat, a hátamat. Nagyon alapos volt, és nem valami gyengéd.

– Elnézést – mondta Elizabeth Beck.

Az öltönyös fickó hátrább lépett, és újból kínos csönd támadt.

– Szüksége van esetleg valamire? – kérdezte Elizabeth Beck.

Sok mindenre lett volna szükségem, de csak megráztam a fejemet.

– Meglehetősen fáradt vagyok – mondtam. – Hosszú nap volt. Jólesne egy kis alvás.

A nő halványan elmosolyodott. – Hát persze. Duke majd felkíséri a szobájába.

Egy másodpercig még megpihent rajtam a tekintete. A feszültsége és sápadtsága ellenére nagyon szép nő volt. Finom arccsontok és hibátlan bőr. Harminc évvel ezelőtt alig tudhatta lerázni a férfiakat. Elfordult, és eltűnt valahol a ház mélyén. Én odafordultam az öltönyös fickóhoz. Feltételeztem, ő lehet Duke.

– Mikor kapom vissza a pisztolyokat?

A férfi nem felelt, csak a lépcső felé mutatott Elindultam, ő a nyomomban. Aztán a következő lépcsőfordulóra mutatott, és felmentünk a második emeletre. Egy ajtónál megállt, és kinyitotta. Beléptem az egyszerű, négyzet alakú kis szobába. A falakon tölgyfa burkolat. Súlyos, régi bútorok álltak benne – egy ágy, szekrény, asztal, mellette egy szék. A padlón keleti szőnyeg. Egész vékonyra volt kopva. Lehet, hogy valami felbecsülhetetlen értékű régi darab. Duke elfurakodott mellettem, átsétált a szobán, kinyitott egy ajtót, és megmutatta a fürdőszobát. Mintha egy szállodában volnánk. Aztán megint elfurakodott mellettem a szűk helyen, és visszaindult az ajtóhoz.

– A vacsora nyolckor van – csak ennyit mondott.

Kilépett, és becsukta maga után az ajtót. A zár kattanását nem hallottam, de amikor odamentem és megnéztem, rájöttem, hogy rá van zárva kívülről. Belül nem volt kulcslyuk. Az ablakhoz mentem, és kinéztem. A ház hátsó frontján voltam, innen nem lehetett mást látni, csak az óceánt. Kelet felé nézett az ablak. Köztem és Európa között nem volt semmi. Lenéztem, úgy 15 méter mélységben sziklák és tajtékozva megtörő hullámok. Úgy tűnt, épp dagály van.

Visszamentem az ajtóhoz, odaszorítottam a fülemet, és hallgatóztam. Semmi. Nagyon alaposan, centiméterről centiméterre végignéztem a mennyezetet, a falakat, a bútorokat Semmi. Nem találtam kamerát. A mikrofonok nem érdekeltek, zajt nem fogok csapni. Leültem az ágyra, és levettem a jobb cipőmet. Felfelé fordítottam, és körmömmel kipiszkáltam egy kis pecket a sarkából. Elfordítottam a gumisarkot, mint egy kis ajtót, aztán lefelé fordítottam a cipőt, és kicsit megráztam. Kipottyant belőle egy kis fekete, négyszögletes tárgy. Vezeték nélküli e-mail küldő készülék. Nem különösebben modern, bárhol lehet ilyet kapni. Átprogramozták, hogy csak egy címre küldjön üzeneteket Nagyjából akkora volt, mint egy nagyobbfajta személyhívó, apró billentyűzettel. Bekapcsoltam, megírtam egy rövid üzenetet, aztán megnyomtam a „Küldés” gombot.

Az üzenet így szólt: Bent vagyok.

2. fejezet

Az igazság az, hogy akkor már tizenegy napja benne voltam a dologban, azóta, hogy egy nyirkos, fényárban úszó szombat estén Boston belvárosában megláttam, hogy egy halott ember sétál el az orrom előtt, és beül egy kocsiba. Nem tévedés, nem arról volt szó, hogy csak nagyon hasonlított rá az illető. Nem a dublőrje, az ikertestvére, a fivére vagy az unokatestvére volt. Hanem egy ember, aki egy évtizeddel ezelőtt meghalt. Semmi kétségem nem volt felőle. Nem a fény játéka csalta meg a szememet. Idősebbnek tűnt, éppen annyival, amennyivel kellett, és látszottak rajta a hegek, a halálos lövések helye.

A Huntington sugárúton sétáltam, egy bárba tartottam, amit valaki ajánlott. Késő este volt. A Symphony Hallból épp áradt kifelé a közönség a koncert után. Nem voltam hajlandó átmenni a túloldalra, hogy kikerüljem őket, csak mentem tovább, lökdösődve a tömegben. Jól öltözött, illatos emberek, többnyire idősebbek. A járdaszélen dupla sorban várakoztak az autók és a taxik. A motorjuk járt, az ablaktörlők szabálytalan időközönként ide-oda csapódtak a szélvédőkön. És ekkor megláttam, hogy ez az ember kilép az előcsarnokból. Kasmír télikabát volt rajta, a kezében kesztyűt és sálat tartott. Fedetlen fővel volt. Úgy ötvenéves lehetett. Majdnem egymásba ütköztünk. Megtorpantam, ő is megtorpant. Egyenesen rám bámult. Eljátszottuk a szokásos kis koreográfiát, amikor két ember összeütközik a járdán, mindketten haboznak egy kicsit, egyszerre elindulnak ugyanarra, aztán megint megtorpannak. Először azt hittem, nem ismer meg, de aztán átfutott az arcán valami, épp csak egy árnyék, semmi több. Én kicsit hátrább léptem, ő pedig elsétált előttem, és beült egy ott várakozó fekete Cadillac DeVille hátsó ülésére. Csak álltam, és néztem, ahogy a sofőr elindul a járdaszegélyről, belevegyül a forgalomba, és elhajt. Hallottam, ahogy sziszegnek a kerekek a vizes aszfalton.

Megjegyeztem a rendszámot. Nem estem pánikba. Nem kérdőjeleztem meg semmit. Hittem a saját szememnek. Tízévnyi múlt egyetlen másodperc alatt eltöröltetett. Ez az ember él. Ami nekem igencsak nagy problémát jelentett.

Ez volt az első nap. A bárról teljesen meg is feledkeztem.

Egyenesen visszamentem a szállodámba, és elkezdtem hívogatni félig elfelejtett számokat, még a katonai rendőrségnél töltött időkből. Szükségem lett volna valakire, akit ismerek és akiben megbízhatok, de akkor már hat éve otthagytam a sereget, és különben is szombat este volt, úgyhogy nem voltak túl jók az esélyeim. Végül be kellett érnem valakivel, aki azt mondta, hogy hallott már rólam, ami vagy segítséget jelent, vagy nem. Egy Powell nevű tiszthelyettes volt.

– Szeretném, ha utánanézne nekem egy civil rendszámnak – mondtam. – Pusztán csak szívességből.

Powell tudta, ki vagyok, úgyhogy nem sokat akadékoskodott. Megadtam neki a rendszámot, mondtam, hogy nagyjából biztos vagyok, hogy magánautóról van szó. Felírta a telefonszámomat, és megígérte, hogy másnap reggel visszahív.

Nem hívott vissza. Elárult. Azt hiszem, az adott körülmények között mindenki ezt tette volna. A történet második napja vasárnap volt. Korán felkeltem, felhozattam a szobámba a reggelit, aztán csak ültem, és vártam a hívást. Egyszer csak kopogtak az ajtón, tíz óra után pár perccel. Kilestem a kukucskálólyukon: ketten álltak ott, közel egymáshoz, hogy jól látszódjanak, egy férfi meg egy nő, sötét öltönyben, illetve kosztümben, felsőkabát nélkül. A férfinél egy aktatáska volt. Mindketten valami igazolványfélét mutattak fel, kicsit ferdén tartva, hogy ráessen a folyosói lámpák fénye.

– Kábítószerellenes Ügyosztály! – kiáltotta a férfi, épp csak annyira hangosan, hogy meghalljam a csukott ajtón át.

Ilyen helyzetben nem nagyon érdemes úgy tenni, mintha nem lenne senki a szobában. Én is épp elégszer játszottam azt a szerepet, amit most ők. Ha nem válaszolok, egyikük itt marad az ajtó előtt, a másik meg lemegy a recepcióra, és szerez egy kulcsot, úgyhogy kinyitottam az ajtót, és kicsit hátrább lépve beengedtem őket.

Egy pillanatig gyanakodva figyeltek, de aztán hamar megnyugodtak, amikor látták, hogy nincs nálam fegyver, és nem úgy nézek ki, mint egy közveszélyes őrült. Átadták az igazolványukat, és udvariasan egyik lábukról a másikra álltak, amíg én szemügyre vettem azokat. A tetejükön az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumának emblémája virított. Alul ez állt: DEA, Kábítószerellenes Ügyosztály. A kettő között mindenféle pecsét, aláírás és vízjel. Fénykép, alá odagépelve a nevük. A férfi Steven Eliot, egy l-lel, mint a híres költő. Április, a kegyetlen... A fénykép eléggé hasonlított. Steven Eliot harminc és negyven között járhatott, széles vállú volt, sötét hajú, kicsit kopaszodott, a mosolya barátságos volt az igazolványképen, az életben még inkább. A nő neve Susan Duffy. Kicsivel fiatalabb volt, mint Eliot, és valamivel magasabb is. Sápadt, karcsú, nagyon csinos, és megváltoztatta a frizuráját, mióta a fénykép készült.

– Tessék, kutassák csak át a szobát – mondtam. – Régóta nincs már rejtegetnivalóm maguk elől.

Visszaadtam az igazolványukat, ők berakták a belső zsebükbe, közben tettek róla, hogy egy pillanatra megláthassam, hogy fegyver is lapul a kabátjuk alatt, szép fegyvertokban. Felismertem Eliot dzsekije alatt a Glock 17-es rovátkált mintázatú markolatát. Duffynál 19-es volt, ami ugyanolyan, csak valamivel kisebb. A jobb melle alá simult. Nyilván balkezes.

– Nem akarjuk átkutatni a szobát – mondta Duffy.

– Egy rendszámról szeretnénk beszélgetni magával – tette hozzá Eliot.

– Nekem nincs kocsim – mondtam.

Álltunk, kis háromszögben, közvetlenül az ajtó előtt. Eliot kezében még mindig ott volt az aktatáska. Próbáltam kitalálni, melyikük lehet a főnök. Talán egyikük sem, lehet, hogy azonos rangban vannak. Elég magas beosztásúak lehettek. Jól öltözöttek voltak, de kicsit nyúzottak, valószínűleg egész éjszaka dolgoztak, és repülővel jöttek valahonnan. Talán Washingtonból.

– Leülhetnénk? – kérdezte Duffy.

– Persze – feleltem. De az olcsó kis hotelszobában ez nem is volt olyan egyszerű. Csak egyetlen szék volt, betolva egy kis íróasztal alá, a fiókos szekrény mellett, amelyen egy tévékészülék állt. Duffy kihúzta a széket, és megfordította, hogy szemben álljon az ággyal. Én az ágyra ültem, a párnák mellé, Eliot az ágy végébe, és lerakta rá az aktatáskáját is. Továbbra is barátságosan mosolygott, amiben nem találtam semmi őszintétlent. Duffy remekül mutatott a széken, éppen jó volt neki a magassága. A szoknyája rövid volt, és a fekete nejlonharisnya elvékonyodott a térdén, ahogy behajlította a lábát.

– Maga ugye Jack Reacher? – kérdezte Eliot.

Elfordítottam a tekintetemet Duffy lábáról, és bólintottam, úgy gondoltam, ennyit nyilván tudnak, kár lenne tagadni.

– A szobát Calhoun névre vették ki – mondta Eliot. – Készpénzzel fizetett, egy éjszakára.

– Megszokásból – mondtam.

– Még ma elutazik?

– Mindig csak egy napra előre tervezek.

– Ki az a Calhoun?

– Alelnök volt John Quincy Adams alatt – feleltem. – Megfelelőnek tűnt ehhez a helyhez. Az elnökök nevét már rég elhasználtam, most az alelnököket veszem sorra. Calhoun érdekes figura volt, lemondott, hogy jelöltethesse magát szenátusi képviselőnek.

– És megválasztották?

– Nem tudom.

– Miért használ álnevet?

– Megszokásból – feleltem újból.

Susan Duffy egyenesen rám bámult. Nem mintha őrült lennék, hanem mintha érdekesnek találna. Valószínűleg ezt jól bevált kihallgatási technikaként alkalmazta. Valamikor, amikor még én is hallgattam ki embereket, ugyanígy csináltam. A kihallgatás kilencven százalékban inkább abból áll, hogy az ember jól odafigyel a válaszokra.

– Beszéltünk egy Powell nevű katonai rendőrrel – mondta Duffy –, akit maga megkért, hogy nézzen utána egy rendszámnak.

A hangja halk volt, meleg, kicsit rekedtes. Nem feleltem semmit.

– Ezt a rendszámot megjelöltük a számítógépes nyilvántartásban – folytatta Duffy. – Ahogy Powell kikereste, azonnal értesültünk róla, hogy valaki érdeklődött utána. Felhívtuk, és megkérdeztük, miért érdekli, ő elmondta, hogy a maga megbízásából nézett utána.

– Azért remélem, kicsit vonakodva árult el – szóltam közbe.

Duffy elmosolyodott. – Elég gyorsan kapcsolt, és amikor megkérdeztük a maga telefonszámát, rossz számot adott meg. Úgyhogy nem kell aggódnia a lojalitása miatt

– De végül csak megadta a jó számot.

– Kicsit megfenyegettük – mondta szerényen Duffy.

– Akkor a katonai rendőrök megváltoztak az én időm óta.

– Nagyon fontos a számunkra ez az ügy, és ezt ő is belátta – mondta Eliot.

– És így most maga is fontos a számunkra – tette hozzá Duffy.

Elfordítottam a tekintetemet. A hangja, ahogy ezt mondta, olyan volt, hogy kicsit beleborzongtam. Mégiscsak ő lehet a főnök, gondoltam. És pokolian jól ért a kihallgatáshoz.

– Egy átlagos állampolgár érdeklődik egy rendszám után – mondta Eliot. – Vajon miért? Talán volt egy koccanása azzal az autóval? Balesetet okozott, és cserbenhagyta? De akkor miért nem a rendőrséghez fordul? Egyébként is, épp az előbb mondta, hogy nincs kocsija.

– Úgyhogy gondoltuk, talán látott valakit abban a kocsiban – tette hozzá Duffy.

Elhallgatott, nem folytatta. Szép kis 22-es csapdája! Ha a kocsiban ülő személy a barátom, akkor én most valószínűleg Duffy ellensége vagyok. Ha az az ember az ellenségem, akkor Duffy hajlandó rá, hogy mellém álljon.

– Reggeliztek már? – kérdeztem.

– Igen – bólintott Duffy.

– Én is – mondtam.

– Tudjuk – közölte Duffy. – A szobapincér hozta fel, pirítós, tükörtojás, lágyra sütve, egy nagy kanna kávé, feketén. Háromnegyed nyolcra rendelte, hét óra negyvennégy perckor hozták fel, készpénzzel fizetett, és három dollár borravalót adott.

– És azt is tudják, hogy ízlett-e?

– Megette.

Eliot felkattintotta a csatot az aktatáskáján, és felnyitotta a tetejét. Elővett egy gumival összefogott papírcsomót. A papír újnak látszott, de az írás elmosódott volt rajta. Faxok fénymásolatai, valószínűleg most éjszaka készülhettek.

– A maga személyi anyaga a hadseregtől – mondta.

Láttam, hogy fényképek is lapulnak az aktatáskában. Fényes, fekete-fehér fotók, valami megfigyelés során készülhettek.

– Tizenhárom éven át volt katonai rendőr – mondta Eliot – Gyorsan haladt a ranglétrán alhadnagytól őrnagyig. Sok kitüntetést kapott. Kedvelték magát. És értette a dolgát. Nagyon is.

– Köszönöm.

– Sőt, számos alkalommal magát bízták meg igen speciális feladatokkal, a hadsereg számára kényes ügyekkel.

– Igen, talán így volt.

– Mégis hagyták, hogy elmenjen.

– Létszámleépítés volt. A hidegháború véget ért, a katonai költségvetésből lefaragtak, a hadsereg kisebb lett. Úgyhogy már nem volt annyi speciális megbízatás.

– A hadsereg még mindig létezik – mondta Eliot. – Nem küldtek el mindenkit.

– Nem.

– Akkor miért éppen magát?

– Úgysem értené.

Nem kérdezte meg, miért nem.

– Segíthetne nekünk – mondta Duffy. – Kit látott abban a kocsiban?

Nem feleltem.

– Voltak drogproblémák a hadseregben? – kérdezte Eliot.

Elmosolyodtam.

– A seregben imádják a drogokat – mondtam. – Mindig is így volt. Morfium, benzedrin... A német hadsereg találta fel az Ecstasyt, eredetileg étvágycsökkentő szer volt. Az LSD-t a CIA találta fel, és az amerikai hadseregen tesztelték.

– Sok problémát okozott ez?

– Nem csináltunk belőle nagy ügyet. Ha egy kiskatona kimenőt kap, és elszív pár füves cigit a barátnője hálószobájában, ezzel nem törődtünk, úgy gondoltuk, még mindig jobb, mint ha leissza magát a sárga földig. A könnyű drogoktól inkább engedelmesek lesznek, nem agresszívek.

Duffy vetett egy pillantást a kollégájára, Eliot pedig körmével a szélük alá nyúlva kipiszkálta a fényképeket az aktatáskája aljából. Átadta őket nekem. Négy darab volt, mind a négy szemcsés és elmosódott. Ugyanaz a Cadillac De Ville szerepelt rajtuk, mint amit előző este láttam. Felismertem a rendszámát. Valami parkolóházban állt. Az autó mellett két férfi ácsorgott. Két fényképen a csomagtartó csukva volt, kettőn pedig nyitva. A két férfi valamit nézett a csomagtartóban, nem lehetett látni, hogy mit. Az egyik férfi spanyolos külsejű gengszter. A másik idősebb, öltönyben. Nem ismertem.

Duffy nyilván az arcomat figyelte.

– Nem ez az a férfi, akit látott? – kérdezte.

– Egy szóval se mondtam, hogy bárkit is láttam.

– A spanyolos külsejű férfi egy nagypályás drogkereskedő – mondta Eliot. – Sőt, ő a legnagyobb egész Los Angeles megyében. Persze semmit nem tudunk rábizonyítani, de mindent tudunk róla. A profitja több millió dollárra rúg hetente. Úgy él, mint egy császár. Mégis eljött Portlandbe, csak azért, hogy találkozzon ezzel a másik fickóval.

Felemeltem az egyik fotót. – Ez Portlandben készült?

Duffy bólintott. – A belvárosban, egy alagsori parkolóban, úgy kilenc héttel ezelőtt. Én készítettem a felvételeket.

– És a másik fickó kicsoda?

– Nem tudjuk biztosan. A Cadillacnek természetesen utánanéztünk a rendszáma alapján. Egy „Bizarre Bazaar” nevű cég tulajdona. A székhelyük Portlandben van. Amennyire meg tudtuk állapítani, a cég úgy indult, hogy mindenféle vicket-vackot importáltak a Közel-Keletről, de most már kizárólag keleti szőnyegekkel foglalkoznak, úgy tudjuk, a tulajdonos egy bizonyos Zachary Beck. Azt feltételezzük, ő szerepel a fotókon.

– Ami azt jelenti, hogy valami nagyon nagy hatalmú figura lehet – vette át a szót Eliot. – Ha ez a Los Angeles-i fickó hajlandó volt elrepülni idáig, hogy találkozzon vele, az azt jelenti, hogy rangban pár fokkal fölötte kell hogy álljon. Márpedig ha valaki ennél a Los Angeles-i fickónál is magasabban áll a rangsorban, az már a sztratoszférában lebeg, nekem elhiheti. Tehát ez a Zachary Beck igazi nagykutya. A szőnyegimport csak vicc. Nyilvánvaló, hogy drogkereskedő.

– Sajnálom – ráztam meg a fejemet. – Soha nem láttam ezt az embert.

– Ne sajnálja – mondta Duffy, és kicsit előbbre csúszott a széken. – Nekünk jobb, ha nem ő az, akit látott. Róla úgyis tudunk. Nekünk sokkal jobb lenne, ha valamelyik cinkosát látta volna. Akkor rajta keresztül talán megpróbálhatunk eljutni hozzá.

– Közvetlenül nem megy?

Rövid csönd lett. Úgy tűnt, mintha kicsit zavarban lennének.

– Ezzel van egy kis probléma – mondta Eliot.

– Nekem úgy hangzik, elég meggyőzőek a vádjaik a Los Angeles-i fickó ellen. És vannak fotók, amik igazolják, hogy kapcsolatban áll ezzel a Beckkel.

– A fotókat sajnos nem tudjuk felhasználni – mondta Duffy. – Hibát követtem el.

Megint csönd lett.

– A parkoló magánterület volt – folytatta. – Egy irodaépülethez tartozik. Nem volt házkutatási engedélyem. Az alkotmány negyedik kiegészítése alapján ez a fotó nem használható fel a bíróságon bizonyítékként.

– Nem hazudhatna valamit? Mondjuk, hogy a garázs területén kívülről készítette a felvételt?

– A garázs alaprajza miatt ez lehetetlen. A védőügyvéd egy perc alatt rájönne, és az egész vád összeomlana.

– Tudnunk kell, hogy kit látott abban a kocsiban – mondta Eliot.

Nem feleltem.

– Tényleg tudnunk kell – mondta Duffy, olyan hangon, hogy a kedvéért az emeletről is kiugrottam volna, ha azt kéri. De nem volt benne semmi megjátszás. Ő nem is tudta, milyen hatásos a hangja.

– Miért akarja ennyire tudni? – kérdeztem.

– Mert helyre kell hoznom, amit elrontottam.

– Mindenki követ el hibákat.

– Ráállítottuk Beckre egy beépített ügynökünket, egy nőt – mondta Duffy. – Eltűnt.

– Mikor? – kérdeztem kis hallgatás után.

– Majdnem két hónapja.

– És keresték?

– Nem tudjuk, hol keressük. Fogalmunk sincs, Becket hol lehet utolérni. Azt sem tudjuk, hol lakik. Nincs a nevén semmilyen ingatlan.

A háza nyilván valami fantomcég tulajdonában van. Mintha egy tűt keresnénk a szénakazalban.

– Nem próbálták követni?

– De igen. Sofőrjei vannak és testőrei. Túl jól végzik a dolgukat.

– Annyira, hogy a DEA se tud túljárni az eszükön?

– Csak magunk vagyunk, én és pár emberem. A minisztérium leállította az akciót, miután elszúrtam a dolgot.

– Az sem érdekli őket, hogy egy ügynök eltűnt?

– Nem tudják, hogy eltűnt. Azután állítottuk rá az ügyre, hogy lezárták az akciót. Az egész nem hivatalos.

Rámeredtem Duffyra.

– Az akció nem hivatalos, mindent a saját szakállunkra csinálunk – ismételte meg.

– Akkor hogyan működik ez az egész?

– Én elég magas beosztásban dolgozom, nem ellenőrzik állandóan, hogy mivel foglalkozom. Úgy teszek, mintha egy másik üggyel lennék elfoglalva, de valójában ezen dolgozom.

– Szóval senki nem tudja, hogy ez a női ügynök eltűnt?

– Csak a legközelebbi munkatársaim, a csoport, amelynek a vezetője vagyok. Heten vagyunk. És most már maga.

Nem mondtam semmit.

– Szükségünk van valami nyomra, amin elindulhatunk, ezért jöttünk egyenesen magához. Ha nem lenne nagyon fontos, nem repültünk volna ide vasárnap reggel.

Csönd lett a szobában. Hol Duffyra néztem, hol Eliotra. Szükségük volt rám, és nekem is szükségem volt rájuk. Tetszettek nekem. Nagyon is. Rokonszenves és becsületes emberek voltak, nagyon olyanok, mint a legjobbak azok közül, akikkel annak idején együtt dolgoztam.

– Kössünk üzletet – mondtam végül. – Információt információért. Aztán majd meglátjuk, hogyan tovább.

– Mit akar tudni?

Közöltem velük, hogy tíz évvel ezelőtti kórházi kartonokra lenne szükségem egy Eureka nevű kaliforniai kisvárosból, és elmondtam, pontosan mi érdekel. Megbeszéltük, hogy én itt maradok Bostonban, amíg vissza nem jönnek. Kértem, hogy semminek ne maradjon nyoma papíron. Ezután ők elmentek, és ennyi történt a második napon. A harmadik napon nem történt semmi. A negyediken sem. Csak lézengtem. Bostont aránylag elviselhetőnek találom pár napra. Az a fajta hely, amit 48 órásnak hívok. Ha ennél többet kell ott eltöltenem, kezd fárasztó lenni. Persze nekem a legtöbb hely ilyen. Nyughatatlan típus vagyok. Úgyhogy az ötödik nap elején már úgy éreztem, megőrülök. Az volt az érzésem, megfeledkeztek rólam. Már készültem kiszállni az egészből, és megint nekivágni az országútnak. Miami járt a fejemben. Arrafelé sokkal melegebb van. De aztán késő délelőtt megcsörrent a telefon, és ismerős hang szólalt meg benne. Duffy volt. Jó volt hallani.

– Útban vagyunk Bostonba – mondta. – Találkozzunk háromkor, annál a nagy szobornál, nem tudom kit ábrázol, lóháton ül, a Freedom Trail közepe táján.

Nem volt túl pontos helymeghatározás, de tudtam, miről beszél. A North Endnél, a templom közelében állt a szobor. Hideg tavasz volt, túl hideg ahhoz, hogy csak úgy céltalanul sétálgassak, de azért jó korán odaértem. Leültem egy padra, egy öregasszony mellé, aki a verebeket és a gerléket etette kenyérmorzsával. Rámnézett, és átült egy másik padra. A madarak sürögtek-forogtak a lábánál, és csipegették a morzsákat. A bágyadt nap küzdött az esőfelhőkkel az égen. A lovon Paul Revere ült, az amerikai forradalom hőse, aki átlovagolt egy éjszakát, hogy figyelmeztesse a lexingtoniakat a készülő brit támadásra.

Duffy és Eliot pontosan érkeztek. Fekete ballonkabát volt rajtuk övvel, mindenféle csatokkal és pántokkal. Ennyi erővel akár táblát is akaszthattak volna a nyakukba Szövetségi ügynökök Washingtonból felirattal. Leültek a padra. Duffy a bal oldalamra, Eliot a jobbomra. Én hátradőltem, ők előredőlve a térdükre könyököltek.

– A mentősök kihalászták a pasast az óceán partján – kezdte Duffy minden bevezetés nélkül. – Tíz évvel ezelőtt, Eurekától nem messze délre. Fehér férfi, negyven körüli. Kétszer fejbe lőtték, és egy lövés érte a mellkasán. Valami kis kaliberű fegyverrel, valószínűleg .22-essel. Aztán egy szikláról az óceánba lökték.

– És még élt, amikor kihúzták a vízből? – kérdeztem, habár tudtam a választ.

– Alig – mondta Duffy. – Egy golyó a szívéhez egész közel állt meg, és a koponyája is betört. Ezenkívül eltört az egyik karja, az egyik lába és a medencecsontja az esés következtében. És majdnem meg is fulladt. Tizenöt órán keresztül operálták. Utána egy hónapig az intenzív osztályon volt, és még hat hónapig lábadozott a kórházban.

– A személyazonosságát meg tudták állapítani?

– Nem tudtak róla semmit. Ismeretlenként szerepel a kartonokon.

– Nem is próbálták kideríteni, ki lehet?

– Az ujjlenyomata nem szerepel a nyilvántartásokban. A személyleírása nem egyezett senkiével az eltűnt személyek listájáról. Senki nem kereste a kórházban.

Bólintottam. Az ujjlenyomat nyilvántartásban csak az van benne, amiről akarják, hogy benne legyen.

– És ezután mi lett vele? – kérdeztem.

– Felépült. Közben eltelt hat hónap. Épp próbálták kitalálni, mit csináljanak vele, amikor egyszer csak lelépett. Soha többé nem látták.

– Ő nem mondott semmit magáról?

– Amnéziát állapítottak meg nála, ez szinte elkerülhetetlen egy ilyen traumánál. Valószínűnek tartották, hogy tényleg nem emlékszik magára az incidensre és az azt megelőző egy-két napra. De az orvosok úgy vélték, az ezt megelőző dolgokra emlékeznie kellene, és valószínűleg csak megjátssza az emlékezetkiesést. Elég vaskos dosszié van róla. Pszichiáteri szakvélemény, minden egyéb. Rendszeresen folytattak vele beszélgetéseket. Nagyon makacs volt, soha egy szót sem mondott magáról.

– És milyen állapotban volt fizikailag, amikor távozott?

– Meglehetősen jó állapotban volt. Megmaradt néhány heg, a golyók nyomai, ennyi.

– Oké – bólintottam. Hátrahajtottam a fejem, és felbámultam az égre.

– Ki volt az? – kérdezte Duffy.

– Mit gondol?

– Kis kaliberű lövések a fejbe és a mellkasba? – szólt közbe Eliot. – És utána belelökték az óceánba? Valami szervezett bűnözéssel kapcsolatos ügy. Bérgyilkosság.

Nem feleltem, csak néztem az eget.

– Ki volt? – kérdezte újból Duffy.

Én tovább bámultam az eget, és gondolatban visszatértem tíz évvel ezelőttre, egy egészen más világba.

– Értenek valamit a harckocsikhoz? – kérdeztem.

– A harckocsikhoz? Nem sokat.

– Nincs is bennük semmi különös. Úgy értem, gyorsan kell mozogniuk, megbízhatónak lenniük, és nem árt, ha nem fogyasztanak túl sokat. De ha nekem is van egy, meg az ellenségnek is, akkor mi az, ami igazán számít?

– Micsoda?

– Hogy tudok-e lőni vele, még mielőtt ők lőnének. Ez a legfőbb kérdés. Ha egy mérföldre vagyunk egymástól, elér-e az én lövedékem odáig? Vagy az ellenségé ér el előbb engem?

– És?

– Persze a fizika törvényei szerint az a valószínű válasz, hogy ha én el tudom találni őket egy mérföldről, akkor ők is el tudnak találni engem. Tehát marad a lövedék. Ha az ellenség lövedéke lepattan az én tankomról, ki tudok-e fejleszteni egy olyan lövedéket, ami nem pattan le az övékről? Ez a harckocsik lényege. A fickó, akit kihalásztak az óceánból, katonai hírszerző volt, aki megzsarolta a hadsereg egyik fegyverszakértőjét.

– És hogy került az óceánba?

– Nézték a tévében az öböl-háborúról szóló tudósításokat? – kérdeztem.

– Én igen – felelte Eliot.

– A show igazi sztárja az M1A1 Abrams harckocsi volt. Rengeteg találatot ért el az irakiakkal szemben, akik pedig a legjobbakat használták. Csakhogy a tévéközvetítés azt eredményezte, hogy az egész világ elé tártuk a kártyáinkat, mindenki láthatta, mink van, úgyhogy nem ártott nekilátni, hogy kitaláljunk valami jobbat a következő alkalomra. A szakértők neki is láttak a tervezésnek.

– És? – kérdezte Duffy.

– Ha olyan lövedéket akarunk, amely távolabbra repül és nagyobbat robban, több hajtóanyag kell bele, vagy pedig könnyebbre kell csinálni. Esetleg egyszerre a kettő. Persze ha több hajtóanyagot tömünk bele, akkor radikális megoldást kell kitalálni, hogy ugyanakkor könnyebb is legyen. Ez sikerült is. Kivették belőle a robbanótöltetet, ami ugye elég furán hangzik, mert így mit csinál a lövedék? Koppan egyet, és lepattan? De a formáját is megváltoztatták. Úgy néz ki, mint egy miniatűr szárnyas rakéta. Volframacélból és használt uránból készült, ezek a létező legerősebb fémek. Nagyon gyorsan és nagyon messzire repül. Kilövés után lehullik róla a külső héja, a saját kis rakétamotorja hajtja tovább, és óriási kinetikus energiával csapódik be. A kinetikus energia aztán átalakul hőenergiává, ahogy az iskolában tanultuk fizikaórán. A másodperc töredéke alatt megolvasztja a páncélt, és telespricceli az ellenséges harckocsi belsejét olvadt fémmel, ami megöli a benne ülőket, és felgyújt minden robbanékony vagy gyúlékony anyagot. Nagyon ügyes kis trükk. És tulajdonképpen minden lövés talál, mivel ha az ellenséges harckocsi páncélja túl vastag, vagy túl messze van, akkor csak félig fúródik be, de így is izzó fémdarabkákat szór szét, mint egy gránát. Briliáns új fegyver volt.

– És mi köze ehhez az óceánba esett fickónak?

– Megszerezte a tervrajzokat egy fegyverszakértőtől, akit zsarolt. Hosszú időn keresztül, részletekben szedte ki belőle. Mi végig figyeltük. Pontosan tudtuk, miben mesterkedik. El akarta adni a tervrajzokat az iraki hírszerzésnek. Az irakiak szerettek volna egyenlő esélyekkel indulni a következő háborúban. És az amerikai hadsereg ennek nem örült volna.

Eliot rámmeredt. – Szóval megölették?

Megráztam a fejem. – Odaküldtünk pár katonai rendőrt, hogy tartóztassák le. Szokásos eljárás, minden legális volt, higgye el. De félresikerült az akció. A pasas meglógott. Eltűnt volna a szemünk elől. És ezt tényleg nem akarta a hadsereg.

– Akkor ezután megölették?

Megint felbámultam az égre. Nem feleltem.

– Ez azért nem volt szokásos eljárás – mondta Eliot. – Vagy igen?

Nem feleltem.

– Nem hivatalos akció volt, igaz?

Nem feleltem.

– De mégsem halt meg – mondta Duffy. – Hogy hívták?

– Quinn – mondtam. – A legrohadtabb alak, akivel valaha is találkoztam.

– És őt látta Beck kocsijában szombat este?

Bólintottam. – Sofőr vitte el a Symphony Hall elől.

Elmondtam nekik mindent részletesen, amit csak tudtam, de mindhárman tisztában voltunk vele, hogy ezek az információk hasznavehetetlenek. Elképzelhetetlen, hogy Quinn a régi személyazonosságával élne. Úgyhogy nem nagyon tudtam mással szolgálni, mint egy személyleírással – átlagos külsejű ötven körüli fehér férfi, a homlokán .22-es golyóktól származó sebhelyekkel. Jobb, mint a semmi, de nem mennek vele túl sokra.

– Miért nem szerepelt az ujjlenyomata a nyilvántartásban? – kérdezte Eliot.

– Kitörölték, mintha soha nem is létezett volna.

– És hogy maradt életben?

– A hangtompítós .22-es, amit titkos akcióknál használtunk, nem valami erős fegyver.

– Még mindig veszélyes a fickó?

– A hadsereg számára nem. Mindez már a múlté, tíz évvel ezelőtt történt. A lövedéket nemsokára múzeumban fogják mutogatni, ahogy az Abrams harckocsit is.

– Akkor miért akarná megkeresni?

– Mert attól függően, hogy mire emlékszik a történtekből, veszélyes lehet arra nézve, aki elintézte.

Eliot bólintott, de nem mondott semmit.

– Amikor szombaton látta, olyan benyomást keltett, mintha fontos ember lenne? – kérdezte Duffy.

– Gazdagnak látszott. Drága kasmír kabát, bőrkesztyű, selyemsál. És úgy nézett ki, mint aki hozzá van szokva, hogy sofőr hozza-viszi. Úgy ült be, mintha ez a legtermészetesebb lenne.

– Üdvözölte a sofőrt?

– Nem tudom.

– Jó lenne, ha valami kontextusba tudnánk helyezni. Hogy viselkedett? Úgy használja Beck kocsiját, mint akinek ehhez joga van? Vagy mintha csak szívességből adták volna kölcsön neki?

– Úgy viselkedett, mint akinek joga van hozzá. Mintha állandóan használná a kocsit.

– Szóval egyenrangú lehet Beckkel?

Vállat vontam. – Akár Beck főnöke is lehet.

– Legfeljebb a partnere – mondta Eliot. – A Los Angeles-i fickó nem utazna el, hogy egy rangban alatta állóval találkozzon.

– Nem tudom elképzelni Quinnről, hogy bárkinek a partnere legyen – mondtam.

– Milyen ember volt?

– Átlagos, mármint hírszerző tisztnek. A legtöbb dologban.

– Attól eltekintve, hogy kém volt – tette hozzá Eliot.

– Attól eltekintve.

Duffy hallgatott. Törte a fejét. Biztos voltam benne, hogy azon töpreng, hogyan tudna felhasználni engem, amit én a magam részéről egyáltalán nem bántam.

– Itt marad Bostonban? – kérdezte. – Meg tudjuk találni?

Azt feleltem, hogy itt maradok, ők pedig elmentek. Ez volt az ötödik nap.

Egy sportkocsmában összeakadtam egy jegyüzérrel, akitől szereztem jegyeket a baseballbajnokságra, és a hatodik meg a hetedik nap nagy részét a Fenway Parkban töltöttem, megnéztem a Red Sox szezon eleji mérkőzéseit. A pénteki nagyon későn ért véget, úgyhogy a nyolcadik nap nagy részét átaludtam, aztán este visszamentem a Symphony Hallhoz, hogy nézelődjek kicsit a tömegben. Talán Quinn-nek bérlete van valami hangversenysorozatra. De nem bukkant fel. Gondolatban újból lepörgettem a múltkori találkozást, és próbáltam felidézni, ahogy rám nézett Lehet, hogy csak a szokásos utcai összeütközés volt, lehet, hogy több.

Susan Duffy a kilencedik nap reggelén felhívott. Vasárnap volt. Valahogy megváltozott a hangja, mintha lett volna valami határozott terve.

– A szálloda halljában, délben – mondta.

Kocsival jött, egyedül. Egy egyszerű Taurus volt, a belseje elég koszos. Állami autó. Duffy agyonmosott farmert viselt, jó cipőt és kopottas bőrdzsekit. A haja frissen volt mosva, és hátrafésülte a homlokából. Beszálltam mellé, ő indított, átvágott hat sávon, aztán egyenesen behajtott a Mass Pike felé vezető alagút szájába.

– Zachary Becknek van egy fia – mondta.

Bevett egy éles kanyart, ezután az alagút hirtelen véget ért, és kibukkantunk a halvány, április déli világosságra, közvetlenül a Fenway Park után.

– Egyetemre jár, másodéves – folytatta Duffy. – Valami kisebb, jelentéktelen egyetem, egyébként nem messze innen. Beszéltünk egy évfolyamtársával, aki elmesélt egy-két dolgot, cserébe azért, hogy elsimítottuk egy marihuána-ügyét. A fiút Richard Becknek hívják. Nem túl népszerű a társai körében, kicsit fura figura. Úgy tűnik, elég nagy trauma érhette úgy öt évvel ezelőtt.

– Milyen trauma?

– Elrabolták.

Hallgattam.

– Tudja, hogy manapság milyen gyakran fordul elő átlagemberekkel, hogy elrabolják őket?

– Nem.

– Szinte soha – mondta Duffy. – Ez a bűncselekménytípus gyakorlatilag megszűnt. Csakis szervezett bandák közötti háborúról lehet szó. Ez az emberrablás gyakorlatilag önmagában bizonyíték arra, hogy az apja valami gengszter.

– Ez azért kicsit merész következtetés.

– De elég valószínű. És az emberrablást nem jelentették be. Az FBI-nál nincs semmi nyoma. Bármi történt is, magánúton intézték el. És nem túl jól. Az évfolyamtársa azt mondja, Richard Becknek hiányzik az egyik füle.

– Na és?

Duffy nem felelt. Csak vezetett tovább, nyugat felé. Elnyújtóztam az ülésen, és a szemem sarkából figyeltem. Jól festett. Magas volt, karcsú és csinos, életteli, csillogó a szeme. Semmi smink. Az a fajta nő, akinek egyáltalán nincs rá szüksége, örömmel hagytam, hogy ő vezessen. De nem csak úgy kocsikáztunk, vitt valahová, ez egyértelmű volt. Úgy jött értem, hogy volt valami kész terve.

– Részletesen áttanulmányoztam a maga szolgálati aktáját – mondta. – Elég figyelemreméltó.

– Ugyan, semmi különös.

– És jó nagy a lába – mondta. – Ez jól fog jönni.

– Miért?

– Majd meglátja.

– Szeretném tudni.

– Hasonlóak vagyunk, maga meg én. Van bennünk valami közös. Én Zachary Beck közelébe akarok férkőzni, hogy megkeressem az eltűnt ügynököt. Maga a közelébe akar férkőzni, hogy megtalálja Quinnt.

– Az ügynökük már halott. Nyolc hét után csodaszámba menne, ha még életben lenne. Ezzel szembe kell néznie.

Duffy nem felelt.

– Engem pedig nem érdekel Quinn.

Vetett felém egy oldalpillantást, és megcsóválta a fejét.

– De igen, nagyon is érdekli. Látom. Emészti ez a dolog. Egy lezáratlan ügy. És szerintem maga az a fajta, aki nem szereti a lezáratlan ügyeket. – Egy pillanatig hallgatott – Én pedig továbbra is abból a feltételezésből indulok ki, hogy az ügynökünk még életben van, egészen addig, amíg maga határozott bizonyítékot nem szolgáltat az ellenkezőjére.

– Én?

– A saját embereimet nem használhatom. Ezt ugye maga is megérti? Az egész akció illegális, a minisztérium szempontjából, úgyhogy bármit teszek, továbbra is csak nem hivatalosan tehetem. És szerintem maga pontosan az a fajta fickó, aki nagyon jól ért a nem hivatalos akciókhoz. És nem zavartatja magát miattuk. Sőt talán még jobban is szeret így dolgozni.

– És?

– Valakit be kell juttatnom Beck házába. Úgy döntöttem, maga lesz az.

– Hogyan?

– Richard Beck fogja magával vinni.

Boston után úgy negyven mérfölddel letértünk, és északnak fordultunk a massachussetsi vidéki tájon. A New England-i kisvárosok olyan szépek voltak, mint egy festmény. A madarak csicseregtek, az emberek a bokrokat metszegették és a házuk előtti pázsiton sürgölődtek. A levegőben füstszag terjengett

Valahol az isten háta mögött megálltunk, egy földszintes kis autósmotel előtt. Kifogástalan hely volt, téglahomlokzat, fehér szegélyű ablakok. A parkolóban öt autó állt, az utolsó öt szoba bejárata előtt. Mindegyik állami kocsi. Steven Eliot a középső szobában várt ránk, öt férfi társaságában. Mindegyikük áthozta a saját szobájából az egyetlen széket, és szép kis félkörben ültek. Duffy bekísért, és ahogy beléptünk, odabólintott Eliotnak, mintha azt mondaná: Beszéltem vele, és nem mondott nemet, egyelőre. Az ablakhoz ment, és szembefordult a többiekkel. Odakintről, a háta mögül ragyogó fény áradt be, nem lehetett tőle jól látni az arcát. Megköszörülte a torkát, mire a szobában csend lett.

– Oké, emberek, akkor még egyszer: ez az egész nem hivatalos, semmiféle jóváhagyást nem kaptunk odafentről, a saját kockázatunkra csinálunk mindent. Aki ki akar szállni, most még megteheti.

Senki nem mozdult. Ebből kiderült, hogy Duffynak és Eliotnak legalább öt embere van, akik tűzbe mennének értük.

– Kevesebb, mint negyvennyolc óránk van a tervezésre – folytatta Duffy. – Holnapután Richard Beck hazautazik az anyja születésnapjára. A forrásunktól úgy tudjuk, ez tavaly is így volt, ilyenkor pár napig nem jár be az egyetemre. Az apja kocsit küld érte két profi testőrrel, mert a srác retteg tőle, hogy újból elrabolhatják. A félelmét fogjuk kihasználni. Elintézzük a két testőrt, és mi raboljuk el a fiút.

Duffy elhallgatott. Senki nem szólalt meg.

– A célunk az, hogy valahogy bejussunk Zachary Beck házába – folytatta. – Az „emberrablókat” nyilván nem látnák szívesen, úgyhogy a terv az, hogy eljátsszuk, hogy Reacher megmenti a srácot az állítólagos emberrablóktól. Villámgyorsan fog lezajlani minden. A fiú odalesz a hálától, és Reachert hősként fogják üdvözölni a családi tűzhelynél.

Az emberek először csak némán ültek, aztán mocorogni kezdtek. A terv úgy tele volt lyukakkal, mint az ementáli sajt. Mereven Duffyra bámultam. Aztán kinéztem az ablakon, és azon kaptam magam, hogy már azon töröm a fejem, hogy van-e mód befoltozni a lyukakat. Éreztem, ahogy beindulnak az agyamban a fogaskerekek. Eltűnődtem, Duffy hány lyukat vett észre, és hány betöméséről gondoskodott már. Eltűnődtem, vajon sejti-e, mennyire imádom az ilyen feladatokat.

– A közönségünk csak egyszemélyes lesz – folytatta. – Minden azon áll vagy bukik, hogy Richard Beck mit gondol. Az egész csak színjáték, de teljes mértékben meg kell győznünk róla, hogy minden valódi.

Eliot kérdőn rám nézett. – Gyenge pontok?

– Kettő – feleltem. – Először is, hogyan intézzük el a testőröket úgy, hogy ne okozzunk nekik komolyabb sérülést? Mert gondolom, ennyire azért nem akarják áthágni a szabályokat.

– Gyorsaság, sokk, a meglepetés ereje – mondta Eliot. – Az „emberrablóknál” géppisztoly lesz, rengeteg vaktölténnyel, és egy kábítógránát. Ahogy a fiút kiszedtük a kocsiból, bedobunk egy gránátot, jó nagy zajt csapunk. El lesznek kábulva, más bajuk nem esik. De a fiú azt hiszi, fasírtot csináltunk belőlük.

– Oké – bólintottam. – Másodszor, a színjátéknak minden részletében meggyőzőnek kell lennie. Én ugyebár a szerepem szerint csak egy átlagos járókelő vagyok, de egész véletlenül egy olyan ember, aki képes cselekedni egy ilyen helyzetben. Vagyis ismerem a dörgést. Akkor miért nem cipelem el a fiút a legközelebbi rendőrőrsre? Vagy miért nem várom meg, hogy kijöjjenek a rendőrök a helyszínre? Miért nem maradok ott, hogy tanúskodjak? Miért akarnék azonnal eltűnni onnan, és miért vinném őt haza?

Eliot Duffyhoz fordult.

– A fiú halálra lesz rémülve – mondta Duffy. – Ő maga fogja megkérni rá, hogy vigye haza.

– De miért egyeznék bele? Az nem számít, hogy ő mire kér, az számít, hogy az én szempontomból mi a logikus cselekvés. Mert a közönség nem egy személyből fog állni, hanem kettőből. Richard Beck és Zachary Beck. Richard Beck ott a helyszínen, és az apja később, amikor elmeséljük neki, mi történt. Őt legalább annyira meg kell győznünk.

– Lehet, hogy a fiú maga kéri, hogy ne menjenek a rendőrségre. Ahogy a múltkori elrablásánál sem fordultak hozzájuk

– De én miért hallgatnék rá? Ha én vagyok Mr. Átlagos, akkor ilyen esetben az az első gondolatom, hogy gyerünk a rendőrségre.

– A fiú ellenkezni fog.

– Én meg nem veszek róla tudomást. Egy okos felnőtt miért hallgatna egy buta kölyökre? Ez itt egy nagyon nagy lyuk. Ha mindenbe beleegyezek, az túl feltűnő, túl együttműködő. Zachary Becknek azonnal szemet fog szúrni.

– Mondjuk, beülteti a fiút a kocsijába, és üldözni kezdik magukat.

– Akkor egyenesen a rendőrség elé hajtanék.

– A francba! – mormolta Duffy.

– Jó a terv – mondtam. – De úgy kell csinálnunk, hogy minden valódinak hasson.

Megint kibámultam az ablakon. Odakint ragyogott a nap. Sok zöldet lehetett látni, fák, bokrok, a távolban erdős hegyoldal, minden zsenge levelekkel borítva. A szemem sarkából láttam, hogy Eliot és Duffy a padlót bámulják. Az öt férfi némán ült. Eléggé hozzáértő társaságnak látszottak. Ketten kicsit fiatalabbak voltak nálam, magasak, szőkés hajúak. Ketten nagyjából velem egykorúak, átlagos külsejűek. Egy pedig jóval idősebb, kicsit hajlott tartású, őszülő.

Törtem a fejem. Emberrablás és mentőakció. Beck háza. Mindenképpen be kell jutnom a házba, mert meg kell találnom Quinnt. Tervezzünk hosszú távra. Mindent átgondoltam, próbáltam az egészet a fiú szemszögéből nézni. Aztán újból elölről, most az apja szemszögéből.

– A terv jó – mondtam újból. – De még tökéletesíteni kell. Tehát olyan embert kell játszanom, aki valamiért nem mehet a rendőrségre. – Kicsit hallgattam, és gondolkoztam. – Még jobb lenne, ha ott, Richard Beck szeme láttára történne valami, ami miatt nem mehetek a rendőrségre.

– De micsoda? – kérdezte Duffy.

– Valakit meg kell ölnöm. Véletlenül, a nagy kavarodásban. Egy járókelőt. Egy ártatlan kívülállót. Mondjuk menekülés közben elgázolok valakit. Egy idős hölgyet, aki épp a kutyáját sétáltatja. Aztán pánikba esek, és elmenekülök.

– Ezt túl nehéz lenne megrendezni – mondta Duffy. – És egyébként se lenne elég ok a menekülésre. Úgy értem, ilyen körülmények között igazán érthető, ha baleset történik.

Bólintottam. Csend lett a szobában. Lehunytam szemem, és tovább gondolkoztam, és az agyamban kezdett vázlatosan kirajzolódni a jelenet.

– Oké, akkor mit szólnak ehhez? Megölök egy rendőrt. Véletlenül.

Senki nem szólalt meg. Kinyitottam a szemem.

– Ez telitalálat – mondtam. – Hát nem látják? Egyszerűen tökéletes. Zachary Beck így megnyugszik, hogy miért nem viselkedtem normálisan, és miért nem mentem azonnal a rendőrségre. Az ember nem rohan a zsarukhoz, ha épp lelőtt egyet, még ha véletlenül is. Beck ezt meg fogja érteni. És ez jó ürügy, hogy ott maradhassak egy darabig a házában. Azt fogja hinni, hogy bujkálnom kell. Hálás lesz, amiért megmentettem a fiát, és viszonozni akarja. Egy bűnözőnek nem lesznek emiatt lelkiismereti problémái.

Senkinek sem volt ellenvetése. Egy darabig csönd volt, aztán lassan egyetértő és helyeslő mormolás hangzott fel innen is, onnan is. Még egyszer végiggondoltam az egészet, elejétől végéig. Tervezzünk hosszú távra. Elmosolyodtam.

– Sőt, még ennél jobban is elsülhet a dolog – mondtam. – Az is elképzelhető, hogy Beck felbérel, sőt, szerintem egyenesen kénytelen lesz megtenni, mivel elhitetjük vele, hogy a családja ellen ismét támadást akarnak intézni. Két testőrt is elveszített, és tudni fogja, hogy én jobb vagyok, mint azok voltak, végül is én sikeresen megoldottam egy helyzetet, amit ők nem tudtak. Boldogan fel fog bérelni, ha azt hiszi, hogy megöltem egy zsarut, és ő nyújt nekem menedéket. Úgy fogja érezni, hogy a kezében vagyok.

Erre már Duffy is elmosolyodott – Akkor vágjunk bele – mondta. – Alig negyvennyolc óránk van.

A két fiatalabb fickót neveztük ki emberrablónak. Úgy döntöttünk egy Toyota kisteherautóval lesznek amit a DEA elkobzott járművei közül választottunk ki. Szintén elkobzott Uzikat használnak majd, kilenc milliméteres vaktöltényekkel. Kell egy kábító gránát, amit a DEA kommandósainak raktárából szerzünk. Aztán elkezdtük próbálni az én szerepemet. Úgy gondoltuk, hogy mint minden jó szélhámosságnál, az lesz a legjobb, ha amennyire csak lehet, ragaszkodunk az igazsághoz. Tehát egy sodródó alak vagyok, aki régebben a hadseregben szolgált, és aki véletlenül épp jó időben jó helyen volt. Lesz nálam fegyver, ami Massachussetsben illegális, de a jellememhez illik, és hihető lesz.

– Egy nagyméretű, régimódi revolverre lesz szükségem – mondtam. – Valami olyasmire, amiről elképzelhető, hogy egy civil birtokában van. Az egésznek nagyon drámaian kell zajlania. A Toyota felém hajt, meg kell állítanom. Szét kell lőnöm a kerekeit. Tehát kell mondjuk három rendes golyó az autónak, és három vaktöltény, amivel az emberekre lövök.

– Bármilyen pisztolyt megtölthetünk így – szólt közbe Eliot.

– De látnom kell a tölténydobot, mielőtt lövök – mondtam.

– Nem fogok vaktában lövöldözni anélkül, hogy előbb ellenőrizném, mivel lövök. Tehát revolver kell. Jó nagy, hogy jól láthassam a töltényeket.

Eliot belátta, hogy igazam van. Feljegyzett valamit magának. Aztán kijelöltük az idősebb férfit a helyi rendőr szerepére. Duffy azt javasolta, játsszuk el, hogy véletlenül épp a tűzvonalba sétál, amikor lövök

– Nem, azért ne látszódjon teljesen véletlennek. Ne csak egy eltévedt golyó legyen. Az kell, hogy tényleg nagy hatást tegyek Zachary Beckre, és tudatosítsa, hogy milyen jól tudok lőni.

Duffy egyetértett, Eliot végiggondolta, milyen járművek állnak rendelkezésükre, és egy áruszállító furgon javasolt. Azt mondta, lehetnék szállító. Ez jó ürügyet jelentene, hogy miért ácsorgok ott az utcán. Listákat készítettünk a szükséges dolgokról, fejben is, papíron is. A két velem egyidős fickónak még nem jutott feladat, aminek nem örültek.

– Maguk is lehetnének rendőrök, a biztonság kedvéért – mondtam. – Mi van, ha a fiú nem látja, hogy lelőttem az elsőt? Az is megeshet, hogy elájul vagy ilyesmi. Maguk ketten üldözhetnének minket egy járőrkocsival, és akkor lőhetnék magukra, amikor biztos vagyok benne, hogy a fiú is figyel.

– Ez így nem lesz jó – szólt közbe az idősebb férfi. – Egyszer csak az egész környék nyüzsög a rendőröktől, minden különösebb ok nélkül?

– Járőrözhetnének az egyetem területén, ez elő szokott fordulni – mondta Duffy. – Miért ne járhatnának éppen arra?

– Remek – mondtam. – Indulhatnak bentről, az egyetem területéről. És közben rádión kontrollálhatják az egész akciót.

– És hogy akarja lelőni őket? – kérdezte Eliot.

Bólintottam. Igen, ez némi problémát jelent. Addigra már kilőttem hat golyót, több nem marad.

– Újra nem tölthetem a fegyvert, miközben vezetek. Főleg nem vaktöltényekkel, a fiúnak feltűnhetne.

– Nem tudná mondjuk lekényszeríteni őket az útról?

– Egy olyan ócska furgonnal nemigen. Szükségem lesz egy második revolverre, ami meg van töltve. Valahol a furgonban kell elhelyezni, mondjuk a kesztyűtartóban.

– Azt akarja elhitetni, hogy két hatlövetű revolverrel szaladgál a világban? – kérdezte az idősebb férfi. – Ez azért kicsit fura lenne Massachussetsben.

Bólintottam. Ez is egy gyenge pont. De néhányat meg kell kockáztatnunk.

– Tehát én civilben leszek – mondta az idősebb férfi. – Egy civil ruhás nyomozó. Ha valaki rálő egy egyenruhás rendőrre, azt elég nehéz lenne véletlennek beállítani. Ez is elég gyenge pont lenne.

– Oké, egyetértek. Kitűnő. Maga egy civil ruhás nyomozó, és épp elő akarja húzni a jelvényét, én meg azt hiszem, hogy lőni készül. Ilyesmi előfordul.

– És hogy halunk meg? – kérdezte az öreg. – A gyomrunkhoz kapunk és összeesünk, mint egy westernfilmben?

– Ez nem lenne túl meggyőző – mondta Eliot. – Az egésznek nagyon hitelesnek kell tűnnie Richard Beck szemében.

– Majd szerzünk filmes kellékeket – szólt közbe Duffy. – Golyóálló mellény, művérrel töltött gumitömlők, amiket távirányítással lehet felrobbantani, ilyesmi.

– Be tudunk szerezni ilyet?

– Talán New Yorkból vagy Bostonból.

– Szorít az idő.

– Nekem mondja? – nézett rám Duffy.

Ez volt a kilencedik nap vége. Duffy azt akarta, hogy költözzek át a motelbe, és felajánlotta, hogy valaki visszavisz kocsival a hotelbe a poggyászomért Mondtam neki, hogy nincs poggyászom, mire vetett rám egy oldalpillantást, de nem mondott semmit. Kivettem az idősebb férfi melletti szobát Valaki elment kocsival, és hozott pizzát. Mindenki sürgött-forgott, telefonálgatott, intézkedett. Engem magamra hagytak. Feküdtem az ágyon, és újra végiggondoltam az egészet, elejétől végéig, az én szemszögemből. Listát készítettem mindazokról a dolgokról, amiket még nem gondoltunk át. Egyvalami nagyon nyugtalanított. Felkeltem, és elmentem, hogy megkeressem Duffyt. Kint találtam a parkolóban, épp a kocsijától igyekezett vissza a szobájába.

– Nem hiszem, hogy Zachary Beck lenne a nagykutya – mondtam neki. – Ha Quinn is benne van a történetben, akkor csak ő lehet a főnök. Quinn soha nem lenne másodhegedűs. Hacsak ez a Beck nem nagyobb szörnyeteg, mint Quinn, márpedig erre gondolni sem szeretnék.

– Lehet, hogy Quinn megváltozott – mondta Duffy. – Mégiscsak kapott két golyót a fejébe. Talán megváltozott tőle a személyisége.

Nem feleltem semmit. Duffy elsietett, én is visszamentem a szobámba.

A tizedik nap azzal kezdődött, hogy megérkeztek a járművek. Az idősebb férfi egy hétéves Chevy Caprice-t kapott mint jelzés nélküli rendőrségi autót. Az a fajta volt, amiben Corvette motor van, az utolsó modell, mielőtt a General Motors leállt a gyártásukkal. Épp megfelelőnek nézett ki. A kisteherautó jó nagy volt, kopottas piros színű, az elején hatalmas ütközővel. Láttam, hogy a két fiatalabb fickó megbeszéli egymással, hogyan fogják használni. Az én furgonom egyszerű barna áruszállító volt, a legjellegtelenebb, amit valaha is láttam. Oldalt nem voltak ablakai, hátul is csak két egészen kicsi. Megnéztem, van-e kesztyűtartó. Volt.

– Jó lesz? – kérdezte Eliot.

Megcsapkodtam a furgon oldalát, ahogy a szállítók szokták. Tompán kongott.

– Tökéletes – mondtam. – Azt szeretném, ha a revolverek nagy.44-es Magnumok lennének. Három ólommagvas tölténnyel, és kilenc vaktölténnyel. Olyan hangosak legyenek, amennyire csak lehet.

– Rendben. Miért kell ólommagvas töltény?

– Kicsit aggasztanak az esetleges visszapattanások. Nem szeretnék senkit megsebezni, még véletlenül sem. A lágyfém deformálódik a becsapódásnál, és nem pattan vissza. Egyet lövök majd a hűtőrácsra, kettőt a kerekekre. A kerekeket jól pumpálják fel, hogy szétrobbanjanak. Látványosra kell csinálni.

Eliot elsietett, Duffy pedig odajött hozzám.

– Ezekre szüksége lesz – mondta. Egy kabát volt nála, meg egy pár kesztyű. – Realisztikusabban fog festeni bennük. Hideg lesz, és a kabát elrejti a revolvert.

Átvettem a holmikat, és felpróbáltam a kabátot. Egész jó volt. Duffy nyilván ért hozzá, hogy eltalálja az emberek méretét.

– Pszichológiailag nagyon kényes lesz a helyzet – mondta. – Nagyon rugalmasnak kell lennie. A fiú lehet, hogy lebénul a sokktól és úgy kell majd kicsalogatni belőle valami reakciót. De ideális helyzetben magánál lesz, és beszélni fog. Ebben az esetben magának meg kell játszani, hogy kicsit vonakodik, és nem akar még jobban belekeveredni az egészbe. Hagynia kell, hogy ő beszélje rá magát, hogy vigye haza, ugyanakkor mégis magának kell irányítani. Úgy kell irányítania az eseményeket, hogy a fiúnak ne is legyen ideje belegondolni, hogy pontosan mit látott.

– Oké, de akkor változtatni kell a muníción. A második revolverben a második golyó legyen valódi. Majd azt mondom neki, hogy kuporodjon le, aztán kilövöm a hátsó ablakot. Azt fogja hinni, hogy az üldözőink lőttek ránk. Ettől csak még inkább veszélyben érzi magát,

belátja, hogy jó, ha azt csinálja, amit mondok, és nem fogja bánni, ha golyót eresztek az utánunk jövő járőrökbe. Az nem lenne jó, ha mondjuk megpróbálna megakadályozni.

– Igen, nem ártana kicsit összebarátkozni vele. Feltétlenül szükséges, hogy később dicsérően beszéljen magáról. Mert szerintem is az lenne az igazi főnyeremény, ha Beck felbérelné testőrnek. Így sokkal jobban a közelébe férkőzhetne. De nagyon kifinomultan kell játszani. Arra nincs szükség, hogy a fiú kedvelje magát, elég, ha azt hiszi, kemény fickó, aki tudja, hogy mit csinál.

Elmentem megkeresni Eliotot, aztán meg odajött hozzám a két fiatalabb fickó, akik a járőröző rendőröket alakítják majd. Megbeszéltük, hogy először vaktölténnyel lőnek rám, majd én rájuk szintén vaktölténnyel, aztán kilövöm a furgonom hátsó ablakát, aztán újból egy vaktöltényt rájuk, majd a maradék hármat gyors egymásutánban. Az utolsó lövésemmel egyidőben ők is kilövik a saját szélvédőjüket egy valódi golyóval, aztán félrecsúsznak az útról, mintha kilőttem volna a kereküket, vagy eltaláltam volna a sofőrt.

– Aztán össze ne keverje a golyókat – jegyezte meg az egyik.

– Maguk se – feleltem.

Ebédre megint pizzát ettünk, aztán elmentünk, hogy egy kicsit körülnézzünk a helyszínen. Leparkoltunk úgy egy mérfölddel odébb, és tanulmányoztunk pár térképet. Aztán a két kocsival háromszor is elhajtottunk az egyetem kapuja előtt. Én jobban örültem volna, ha kicsit több időm van nézelődni, de féltünk, hogy szemet szúrunk valakinek. Némán hajtottunk vissza a motelbe, és ismét összegyűltünk Eliot szobájában.

– Szerintem megfelelő a helyszín – mondtam. – De melyik irányba fognak fordulni, miután kihajtottak az egyetem területéről?

– Maine innen északra van – mondta Duffy. – Feltételezhetjük hogy a fiú valahol Portland közelében lakik.

Bólintottam. – Szerintem akkor is dél felé indulnak. Nézzék meg a térképet. Arrafelé gyorsabban el lehet érni az autópályát. Az alapvető biztonsági szabály az, hogy minél szélesebb és minél forgalmasabb útra jussunk el, amilyen hamar csak lehet.

– Ez szerencsejáték, csak találgatni tudunk.

– Dél felé fognak menni.

– Még valami? – kérdezte Eliot.

– Őrültség lenne, ha végig a furgonnal mennék – mondtam. – Beck tudni fogja, hogy ilyen helyzetben meg kell szabadulni a furgontól, és lopni egy kocsit helyette.

– Hol? – kérdezte Duffy.

– A térkép szerint van egy bevásárlóközpont közvetlenül az autópálya előtt.

– Oké, hagyunk majd ott egy kocsit a parkolóban.

– És a slusszkulcs az ütköző alatt? – kérdezte Eliot.

Duffy megrázta a fejét. – Az túl feltűnő lenne. Teljesen meggyőzőnek kell lenni. Reachernek tényleg el kell lopnia.

– Fogalmam sincs, hogyan kell, még soha nem loptam autót.

Csönd lett a szobában.

– Én csak azt tudom, amit a seregben tanultam. A katonai járművek soha nincsenek bezárva. Nincs slusszkulcsuk, egy gombbal kell indítani.

– Oké – mondta Eliot –, ez a probléma sem megoldhatatlan. Majd nyitva hagyjuk az ajtaját. Maga megjátssza, mintha zárva lenne. Úgy tesz, mintha felfeszítené az ajtaját. Majd hagyunk a közelben elszórva egy csomó drótot. Mondjuk megkéri a fiút, hogy keressen egyet, hadd érezze úgy, hogy ő is közreműködik. Aztán kicsit piszkálgatja vele, és már nyitva is van. A műszerfal borítását majd meglazítjuk a kormány alatt. A drótokat, amikre szükség van, lecsupaszítjuk, maga megtalálja és szépen összetekeri, mint egy profi autótolvaj.

– Remek – mondta Duffy.

Eliot elmosolyodott. – Mindent megteszek, ami tőlem telik.

– Akkor tartsunk egy kis szünetet – mondta Duffy. – Vacsora után folytatjuk.

Vacsora után az utolsó mozaikkockák is a helyükre kerültek. Két ügynök visszajött a szükséges felszerelésekkel. Hoztak nekem két egyforma Colt Anacondát, óriási, brutális fegyverek voltak. Drágának látszottak. Nem kérdeztem, hol szerezték. Hoztak egy doboz valódi .44-es Magnum lövedéket és egy doboz .44-es vaktöltényt, amit egy barkácsboltban vásároltak. Betonba való szögbelövéshez használnak ilyeneket. Kinyitottam mindkét Anaconda tölténydobját, és egy olló hegyével jelet karcoltam az egyik töltényűr mellé. A Colt tölténydobja az óramutató járásával megegyező irányba forog, eltérően a Smith & Wessontól. Az X jelezte az első töltényt, amit ki kell lőnöm. Ezt állítottam a tízórás pozícióhoz, ahol jól látom. Ez kerül majd a kakas alá, ha először meghúzom a ravaszt.

Duffy hozott nekem egy pár cipőt. Ez is az én méretem volt. A jobb cipő sarkában kis üreg volt kiképezve. Duffy átadott egy kis e-mail küldő eszközt is, ami szépen belesimult az üregbe.

– Ezért örültem, hogy ilyen nagy lába van – mondta. – Így könnyebben belefér.

– Megbízható?

– Nagyon remélem. Új, minden minisztériumban ezt használják a bizalmas üzenetek küldésére.

– Remek – mondtam. A pályám során úgy tapasztaltam, hogy a technikai gikszerek több kudarcot okoznak, mint bármilyen más hibalehetőség.

– Ez a legjobb, amivel szolgálhatunk – mondta Duffy. – Ha bármi mással próbálkoznánk, azt megtalálnák magánál. Biztos, hogy alaposan meg fogják motozni.

Egy New York-i színpadi kellékboltból beszereztek három művértasakot. Jó nagyok voltak. Egy golyóálló mellényre voltak szerelve, amit a delikvens mellkasára kell erősíteni. Gumiból volt a vértartály, kis rádióvevő tartozott hozzá, robbanótöltet és elem.

– Bő inget vegyetek fel, fiúk – jegyezte meg Eliot.

A rádiójeleket küldő távirányítón három gomb volt, ezt a jobb alkaromra kell majd erősíteni. A hozzá csatlakozó drótokat és az elemeket a belső zsebembe teszem. A gombok elég nagyok voltak, hogy a kabáton keresztül is érezni lehessen őket. Úgy gondoltam, az nem lesz feltűnő, ha úgy teszek, mintha a bal kezemmel megtámasztanám a Coltot tartó jobb kezemet. Gondosan elpróbáltuk a sorrendet. Először a furgon sofőrjére lövök, ez a gomb van a csuklómhoz legközelebb. A mutatóujjammal nyomom meg. Aztán következik a mellette ülő utas. A középső gomb, a középső ujjammal. Harmadszor az öreg, aki a rendőrt játssza. A könyökömhöz legközelebbi gomb, a gyűrűsujjammal.

– Utána meg kell szabadulni valahogy a távirányítótól – mondta Eliot. – Ahogy Beck házába ér, nyilván rögtön megmotozzák. Útközben megáll valahol, kimegy a mosdóba, és ott eldobja.

Számtalanszor elpróbáltuk az egészet a motel parkolójában. Éjfélre olyan alaposan begyakoroltuk, amennyire csak lehet. Úgy számoltuk, az egészhez nyolc másodpercre lesz szükségünk.

– Magától függ a legkritikusabb döntés – mondta Duffy. – Ha úgy érzi, valami nem stimmel, amikor a Toyota elindul maga felé, akkor egyszerűen lefújja az egész akciót, és hagyja elmenni őket Utána majd valahogy elsimítjuk a dolgot. Három valódi golyót kell kilőnie nyilvános helyen, és nem szeretném, ha eltalálna egy járókelőt, egy biciklistát vagy egy kocogót Alig egy másodperce lesz, hogy döntsön.

– Értem – mondtam, habár azt nem igazán láttam, hogyan lehetne ebből kimászni, ha erre kerülne sor. Ezután Eliot telefonált még egy párat, elintézte, hogy kölcsönkapjunk egy járőrkocsit, amivel az egyetem területén fognak járőrözni. Egy régi Nissan Maximát leállítottak az üzletközpont mögött, a személyzeti parkolóban. A Maxima egy New York állambeli kisstílű marihuána-termesztőtől lett elkobozva. Hamis massachussetsi rendszámot raktak rá, és elhelyeztek benne egy-két holmit, ami egy bolti eladónő kocsijában heverne.

– Akkor most lefekvés – mondta végül Duffy. – Holnap nehéz napunk lesz.

És ezzel véget ért a tizedik nap.

A tizenegyedik napon Duffy korán reggel hozott nekem kávét meg fánkot a szobámba. Csak mi ketten voltunk. Újból végigvettük az egész tervet, még egyszer utoljára. Mutatott nekem fényképeket az ügynökükről, akit ötvennyolc nappal ezelőtt beépítettek. Szőke hajú, harminc körüli nő volt, akinek sikerült titkárnőként elhelyezkedni a Bizarre Bazaarnál, Teresa Daniel néven. Alacsony volt, filigrán, és nagyon talpraesettnek látszott. Alaposan megnéztem a fényképet, és próbáltam az emlékezetembe vésni a nő vonásait, de egy másik nő arca lebegett előttem, tíz évvel ezelőttről.

– Feltételezem, hogy még életben van – mondta Duffy. – Mert nem tehetek mást.

Nem feleltem semmit.

– Próbáljon meg mindent, hogy Beck felbérelje – mondta Duffy. – Utánanéztünk, mit lehet megtudni magáról, ahogy nyilván Beck is megteszi majd. Elég kevés derült ki. Sok fehér folt van az élettörténetében, ami engem aggasztana, de Becket nem hiszem, hogy zavarni fogja.

Visszaadtam a fényképeket.

– A hatás még tovább fog gyűrűzni. Elvesztett két embert, kevesen vannak, a családját támadás érte... De azért nem leszek túlságosan lelkes, az túl átlátszó lenne. Sőt, inkább kicsit vonakodó leszek.

– Jó – bólintott Duffy. – Tehát hét célkitűzésünk van, ezek közül az első, a második és a harmadik az, hogy ép bőrrel megússza a dolgot. Minden okunk megvan feltételezni, hogy ezek rendkívül veszélyes emberek.

Bólintottam. – Ez több mint feltételezés. Ha Quinn is benne van, akkor holtbiztos.

– Tehát eszerint viselkedjen. A legnagyobb óvatossággal, az elejétől fogva.

– Igen – feleltem. A jobb karommal elkezdtem a bal vállamat masszírozni, aztán döbbenten megtorpantam. A hadseregben egy pszichológus egyszer azt mondta nekem, ez a gesztus azt jelenti, hogy az illető sebezhetőnek érzi magát. Védekezés, menekülés és elbújás. Aztán a legvégén az illető magzatpózban összekuporodik a padlón. Duffy valószínűleg olvashatta ugyanezeket a pszichológiai szakkönyveket, mert azonnal észrevette, és rám meredt.

– Maga fél ettől a Quinntől, igaz? – kérdezte.

– Én nem félek senkitől. De az biztos, hogy jobban éreztem magam, amíg azt hittem, hogy halott.

– Még lefújhatjuk az egészet.

Megráztam a fejemet. – Szeretném megtalálni, higgye el nekem.

– Mi sikerült félre annak idején a letartóztatásnál?

Megint megráztam a fejemet.

– Erről nem szeretnék beszélni.

Duffy egy pillanatig hallgatott, de nem erőltette a dolgot. Elfordította a tekintetét, aztán megint rám nézett, és folytatta az eligazítást, halkan, célratörően.

– A negyedik célkitűzés, hogy megtalálja az ügynökünket – mondta –, és kiszabadítsuk.

Bólintottam.

– Az ötödik: szerezzen valami sziklaszilárd bizonyítékot, amivel elkaphatom Becket.

– Rendben.

Duffy megint hallgatott egy kicsit, mielőtt folytatta. – A hatodik: találja meg Quinnt, és tegye meg, amit tennie kell. És a hetedik: tűnjön el onnan, amilyen gyorsan csak lehet.

Nem feleltem semmit, csak bólintottam.

– Nem fogjuk követni a kocsijukat, mert a fiú észrevehetné. Addigra épp elég paranoiás lesz. És nem tehetünk jeladó készüléket sem a Nissanra, mert később esetleg megtalálnák. E-mailen kell értesítenie minket, hogy hová mentek, ahogy ki tudja deríteni.

– Oké – mondtam megint.

– Gyenge pontok?

Próbáltam elterelni a gondolataimat Quinnről.

– Én három hibát látok. Két kisebbet és egy nagyot. Az első kisebb hiba az, hogy ha kilövöm a furgon hátsó ablakát, a srác úgy tíz perc alatt rájöhet, hogy az üvegszilánkok nem befelé potyogtak.

– Akkor ne csinálja.

– Szerintem szükség van rá, lélektanilag. Nem árt, ha minél inkább pánikba esik.

– Oké, akkor majd berakunk hátulra egy nagy halom dobozt, amik eltakarják az ablakot úgyis azt játsszuk, hogy áruszállító. És ha ez kevés lenne, akkor reménykedünk, hogy nem rakja össze a dolgokat.

Bólintottam. – Másodszor, az öreg Beck előbb vagy utóbb fel fogja hívni a rendőrséget, talán a helyi újságokat is. Ki akarja majd deríteni, hogy pontosan mi is történt.

– A rendőrséggel majd megbeszéljük, hogy mit mondjanak, együtt fognak működni velünk. A sajtónak is majd mondunk valamit. És mi a nagy hiba?

– A testőrök – mondtam. – Mennyi ideig tudják fogva tartani őket? Azt nem engedhetik, hogy telefon közelébe kerüljenek, mert akkor azonnal felhívják Becket. Tehát hivatalosan nem tartóztathatják le őket különben is, annak papíron is nyoma maradna. Teljesen illegálisan kell valahol fogva tartani őket. Mennyi ideig tudják ezt megcsinálni?

Duffy vállat vont. – Legfeljebb négy-öt napig. Ennél tovább nem tudjuk magát támogatni, úgyhogy nagyon gyorsnak kell lennie.

– Úgy tervezem – bólintottam. – Az e-mail küldőben meddig tart az elem?

– Úgy öt napig. Addigra ki fog jutni onnan. Töltőt nem adhatunk hozzá, az gyanús lenne. De ha talál valahol egy mobiltelefon-töltőt, azt is használhatja.

– Oké – bólintottam.

Duffy csak nézett rám. Nem volt több mondanivalónk. Aztán odalépett, és teljesen váratlanul arcon csókolt. Lágy volt az ajka, leheletnyi porcukor maradt utána, ami a fánkról ragadt rá.

– Sok szerencsét – mondta. – Remélem, nem feledkeztünk meg semmiről.

Pedig nagyon is sok mindenről megfeledkeztünk. Óriási hibák voltak a tervben, és ezekre később nagyon is ráfáztam.

3. fejezet

Duke, a testőr este hét előtt öt perccel jött értem, ami túlságosan is korai volt a vacsorához. Hallottam odakint a lépteit, aztán egy halk kattanást, ahogy a zár kinyílt. Az ágyon ültem. Az e-mail küldőt már rég visszaraktam a cipősarkamba, a cipőt a lábamra húztam.

– Jól aludtál, seggfej? – kérdezte.

– Miért vagyok bezárva? – kérdeztem vissza.

– Mert megöltél egy zsarut.

Elfordultam. Talán ez a fickó is rendőr volt valamikor, mielőtt váltott. Nagyon könnyen lehet. Rengeteg volt rendőr köt ki a biztonsági szakmában mint tanácsadó, magánnyomozó vagy testőr. Az biztos, hogy volt valami ellenséges a viselkedésében. De amit mondott, azt is jelentette, hogy kételkedés nélkül bevette Richard Beck sztoriját, ez jó volt. Egy másodpercig kifejezéstelen arccal rám bámult, aztán kikísért a szobából. Több sötét folyosón át a ház északi része felé tartottunk. Éreztem a sós levegő és az átnyirkosodott gyapjúszőnyegek szagát. Mindenfelé szőnyegek voltak, egyes helyeken kettő is egymásra terítve. Tompa színekben tarkállottak. Duke megállt egy ajtó előtt, benyitott, aztán hátrább lépett, hogy engem előreengedjen. A szoba nagy volt, négyzet alakú, sötét tölgyfa burkolattal, mélyen ülő, kis ablakokkal. Odakint sötétség, sziklák, a szürke óceán. Volt egy tölgyfa asztal, a két Colt Anaconda ott feküdt rajta, megtöltetlenül, a tölténydob nyitva. Az asztalfőn egy férfi ült, egy tölgyfa széken, aminek karfája is volt és magas háttámlája. A férfi, akit Susan Duffy fényképein láttam.

Így életben még inkább jellegtelen volt rajta minden. Nem volt se túl magas, se túl alacsony. Talán száznyolcvan centi, talán kilencven kiló. Őszes haj, nem túl ritka, nem túl sűrű, nem rövid, de nem is hosszú. Ötven körül járhatott. Szürke öltönyt viselt, valami drága szövetből készült, de minden különösebb stílus nélkül szabva. Fehér ing és seszínű nyakkendő, barnás, mint a benzin. A keze és az arca sápadt volt, mintha az lenne a természetes életmódja, hogy föld alatti parkolókban árumintákat mutogat a Cadillacje csomagtartójából.

– Üljön le – mondta. A hangja halk volt és feszült, mintha úgy préselné ki a torkából. Leültem vele szemben az asztal túlsó végébe.

– Zachary Beck vagyok – mondta a férfi.

– Jack Reacher – feleltem.

Duke finoman becsukta az ajtót, és belülről nekitámaszkodott. A szobában csend lett. Hallottam az óceán zúgását Nem az a ritmikus hullámcsapkodás volt, amit a strandon hall az ember, hanem folyamatosan, állandóan ostromolta a víz a sziklákat. Hallottam, ahogy hatalmas robbanásként csattannak a megtörő hullámok, aztán visszafelé áramlanak, kavicsokat sodorva magukkal. Próbáltam számolni őket Azt mondják, minden hetedik az igazán nagy hullám.

– Szóval – kezdte Beck. Egy ital állt előtte az asztalon, valami borostyánszínű folyadék egy alacsony, vastag falú pohárban. Olajosan csillogott mint a skót whisky. Biccentett Duke-nak, aki hozott egy második poharat, amely már oda volt készítve egy kisasztalra, megtöltve ugyanazzal a borostyánszínű itallal. Ügyetlenül fogta, egészen a pohár aljánál. Átsétált a szobán, és kicsit lehajolt, ahogy óvatosan elém helyezte a poharat Elmosolyodtam. Tudtam, mi vele a céljuk.

– Szóval... – mondta újból Beck.

Vártam.

– A fiam elmagyarázta, milyen helyzetbe került – mondta, ugyanazokkal a szavakkal, mint korábban a felesége.

– Nemkívánatos következmények mindig előfordulnak.

– Ez okoz nekem némi nehézséget – mondta Beck. – Én csak egy átlagos üzletember vagyok, és igyekszem mindig betartani a szabályokat.

Vártam.

– Természetesen nagyon hálásak vagyunk magának – folytatta. – Kérem, ne értsen félre.

– De?

– De van itt egy kis probléma a törvénnyel – mondta kis bosszúsággal a hangjában, mintha úgy érezné, hogy áldozatul esett olyan körülményeknek, amiket nem tud irányítani.

– Nem olyan bonyolult a helyzet – mondtam. – Csak azt kérem, hogy hunyjon szemet, legalábbis átmenetileg. Jó tett helyébe jót várj, ilyesmi. Ha elviseli a lelkiismerete.

A szobában megint csend lett. Hallgattam az óceánt. Mindenféle zajok szűrődtek be odakintről, a hangok egész spektruma: hallottam, ahogy a merevre fagyott hínár karcolja a gránitsziklákat, a hosszan elnyúló, zúgó hangot, ahogy a hullámok visszavonulnak a partról kelet felé. Zachary Beck tekintete állandóan ide-oda járt. Hol az asztalra nézett, hol a padlóra, hol elbámult a semmibe. Az arca keskeny volt, az állkapcsa erőtlen. A szemei elég közel ültek egymáshoz. Az ajka vékony volt, a száját összeráncolta. A fejét megmegingatta. Egész jól eljátszotta az átlagos üzletembert, aki épp egy nehéz problémával viaskodik.

– Hiba volt? – kérdezte.

– Lelőni a zsarut? Így utólag végiggondolva, persze. De ott és akkor csak próbáltam megoldani a helyzetet.

Egy kicsit elgondolkozott, aztán bólintott.

– Rendben van – mondta. – Figyelembe véve a körülményeket, hajlandóak vagyunk segíteni magának. Ha tudunk. Nagy szolgálatot tett a családunknak.

– Szükségem lenne pénzre – mondtam.

– Minek?

– Utazgatnom kell egy kicsit, és minél messzebbre.

– Mikor akar elmenni?

– Most azonnal.

– Okos dolog ez?

Megráztam a fejemet – Nem igazán. Szívesebben várnék itt pár napig, amíg elcsitul a kezdeti pánik. De nem akarok a terhükre lenni.

– Mennyi pénzt akar?

– Ötezer dollár megtenné.

Beck nem felelt semmit, csak megint ide-oda járt a tekintete. De most nem a semmibe bámult, mintha jobban fókuszált volna a dolgokra.

– Lenne még néhány kérdésem, mielőtt elmegy – mondta. – Már ha elmegy. Van itt két nagyon fontos probléma. Először is, kik voltak azok a fickók?

– Maga nem tudja?

– Nagyon sok riválisom és ellenségem van.

– Akik ilyen messzire is elmennének?

– Szőnyegeket importálok – mondta Beck. – Nem ezzel akartam foglalkozni, de valahogy így alakult. Nyilván azt hiszi, csak áruházak és lakberendezők az ügyfeleim, de valójában egy csomó gyanús alakkal állok kapcsolatban, külföldi rabszolgaműhelyek tulajdonosai, ahol gyerekek dolgozzák véresre a kezüket napi tizennyolc órában. Ezek meg vannak győződve róla, hogy én átvágom és kihasználom őket, és lábbal tiprom a kultúrájukat. Az igazság az, hogy talán így is van, de nem vagyok rosszabb, mint ők. Nem a legbarátságosabb üzletfelek. Ebben az üzletágban kell egy kis keménység, ha az ember boldogulni akar. És a versenytársaim ugyanígy vannak ezzel. Ez egy kemény szakma. Úgyhogy a beszállítóimon és az üzleti riválisaimon kívül fél tucat embert tudnék, akik akár a fiamat is elrabolnák, hogy keresztbe tegyenek nekem. Végül is egyikük valóban megtette öt évvel ezelőtt, ahogy a fiam bizonyára elmesélte magának.

Nem feleltem semmit.

– Tudnom kell, kik voltak azok – folytatta Beck, nagyon nyomatékosan.

Egy pillanatig hallgattam, aztán elmeséltem neki mindent, másodpercről másodpercre, részletesen. Leírtam a két magas, szőkés hajú férfit a Toyotában, aprólékosan, pontosan.

– Nem ismerem őket – mondta Beck.

Nem feleltem.

– A Toyota rendszámát megjegyezte?

Kicsit gondolkoztam, aztán az igazságot feleltem: – Csak elölről láttam, és ott nem volt rendszámtábla.

– Oké – bólintott Beck. – Szóval egy olyan államból voltak, ahol nem kötelező az első rendszámtábla. Ez is valami, kicsit leszűkíti a lehetőségeket.

Erre sem feleltem semmit. Beck egy hosszú pillanatig gondolkozott, aztán megcsóválta a fejét. – Sajnos nagyon kevés információnk van. Egy ismerősöm, akinek vannak összeköttetései, felhívta az ottani rendőrséget. Egy helybéli rendőr meghalt, egy másik is, aki az egyetemen járőrözött, két ismeretlen halott a Lincoln limuzinban, és két ismeretlen egy Toyota kisteherautóban. Az egyetlen túlélő szemtanú a másik egyetemi járőr, aki még mindig eszméletlen. Úgy öt mérfölddel távolabb találtak rájuk a kocsijukban, nekimentek egy fának. Úgyhogy egyelőre senki nem tudja, mi történt és miért. Senki nem gyanakszik emberrablásra. Csak annyit tudnak, hogy vérfürdő volt, látszólag minden ok nélkül. Arra gyanakszanak, bandák közötti leszámolás lehetett.

– Mi lesz, ha utánanéznek a Lincoln rendszámának? – kérdeztem.

Beck kicsit habozott.

– Egy cég nevén van bejegyezve, nem köthető közvetlenül hozzám.

Bólintottam. – jó, de akkor is jobban szeretnék valahol a nyugati parton járni, mire az a járőr magához tér. Elég jól látott engem.

– Tudni szeretném, ki a hunyó – mondta Beck.

Az asztalon heverő Anacondákra néztem. Szépen megtisztítva és vékonyan beolajozva csillogtak. Hirtelen nagyon örültem, hogy megszabadultam a használt töltényhüvelyektől. Felemeltem a poharat, jól átfogtam a hüvelykujjammal meg a másik négy ujjammal, és beleszagoltam. Fogalmam sem volt, mi lehet. Jobban örültem volna egy kávénak. Visszaraktam a poharat az asztalra.

– Richard jól van? – kérdeztem.

– Túléli – felelte Beck. – Nagyon szeretném tudni, kik akarnak megtámadni.

– Elmondtam mindent, amit láttam – feleltem. – Az igazolványukat nem mutatták meg. Én nem ismerem őket. Csak véletlenül arra jártam. És mi a második nagy probléma?

Hosszú szünet. A hullámok morajlottak és dübörögtek odakint az ablakok alatt.

– Én óvatos ember vagyok – mondta Beck. – és nem szeretném megsérteni magát.

– De?

– De kíváncsi lennék, hogy tulajdonképpen kicsoda.

– Egy pasas, aki megmentette a fiacskája másik fülét

Beck Duke-ra pillantott, aki odalépett és elvette a poharamat, ugyanazzal az ügyetlen mozdulattal, két ujjal az aljánál fogva.

– Tessék, most már megvannak az ujjlenyomataim – mondtam. – Szép tiszták.

Beck csak bólintott, mint aki valami bölcs döntést hozott. Az asztalon heverő pisztolyokra mutatott.

– Remek fegyverek – mondta.

Nem válaszoltam. Beck keze megmozdult, az egyiket kicsit meglökte az öklével, és odacsúsztatta elém az asztalon. A súlyos acél kongó hangot adott a tölgyfán.

– Elárulná, miért van egy jel karcolva az egyik töltényűr mellé?

Hallgattam az óceán zúgását.

– Fogalmam sincs – feleltem. – Így vettem.

– Használtan vette?

– Arizonában.

– Egy fegyverboltban?

– Egy fegyverkiállításon.

– És nem kérdezte meg, miért van belekarcolva a jel?

– Gondoltam, valaki tesztelte, és bejelölte a legpontosabban célzó töltényűrt. Vagy a legkevésbé pontosat.

– Nem egyformák?

– Mindegyik más, nem tudják olyanra gyártani, hogy egyformán működjön.

– Még egy nyolcszáz dolláros revolvert sem?

– Minden attól függ, milyen fokon törekszünk a pontosságra. Ha a milliméter töredékéig pontosak akarunk lenni, akkor a világon semmi nem egyforma.

– És számít ez?

– Nekem nem – feleltem. – Ha rászegezek valakire egy pisztolyt, nem érdekel igazán, melyik vörösvérsejtjét találom el.

Beck egy pillanatig némán ült, aztán a zsebébe nyúlt, és elővett egy golyót Fényes rézborítású, ólomvégű. Lerakta maga elé az asztalra, felállítva, mint egy miniatűr tüzérségi lövedék. Feldöntötte, és meggörgette az ujjaival. Aztán óvatosan megállította, és megpöckölte úgy, hogy odagurult hozzám, széles, kecses ívben. Zörgő hangot adott az asztallapon. Hagytam, hogy az asztal szélén leguruljon, és a tenyerembe pottyanjon. Remington .44-es Magnum. Brutális lövedék. Valószínűleg majdnem egy dollár darabja. Még meleg volt Beck zsebétől.

– Játszott már orosz rulettet? – kérdezte.

– Meg kell szabadulnom az ellopott autótól – mondtam válasz helyett.

– Mi már megszabadultunk tőle – felelte Beck.

– Hová vitték?

– Ahol nem találják meg.

Beck elhallgatott, én sem mondtam semmit Csak néztem rá, mintha arra gondolnék: Egy átlagos üzletember szokott ilyesmit csinálni? Fantomcégek nevén tartja nyilván a limuzinjait? Kapásból tudja, mennyibe Kerül egy Colt Anaconda? Leveszi a vendégek ujjlenyomatát a whiskyspoharukról?

– Játszott már orosz rulettet? – kérdezte újból.

– Nem – feleltem. – Soha.

– Megtámadtak, és elvesztettem két emberemet. Ilyen nehéz időkben inkább több emberre lenne szükségem, nem kevesebbre.

Vártam, öt másodpercet, tízet. Megjátszottam, mintha próbálnám kitalálni, mire akar kilyukadni.

– Fel akar venni? – kérdeztem. – Nem hiszem, hogy tudnék maradni hosszú távra.

– Nem kérem, hogy maradjon, már eldöntöttem. Maga nagyon hasznavehetőnek látszik. Mi lenne, ha azért kapná az ötezer dollárt hogy maradjon, nem pedig búcsúajándékként?

Nem válaszoltam.

– A kezemben van – mondta Beck. – Egy zsaru halála szárad a lelkén, én pedig tudom a nevét, és megvannak az ujjlenyomatai.

– De...?

– De még mindig nem tudom, hogy kicsoda.

– Ezt szokja meg – mondtam. – Honnan tudná bárkiről is, hogy kicsoda?

– Kiderítem. Letesztelem az embereket. Mondjuk megkérhetném, hogy öljön meg még egy rendőrt, hogy bebizonyítsa az elkötelezettségét.

– Én pedig nemet mondanék. Megismételném, hogy az első csak baleset volt, amit nagyon sajnálok. És tűnődni kezdenék rajta, hogy miféle átlagos üzletember maga.

– Az üzlet az én dolgom, ezzel maga ne törődjön.

Nem feleltem semmit

– Játsszon velem orosz rulettet – mondta Beck.

– Ez mit bizonyítana?

– Egy szövetségi ügynök nem menne bele.

– Miért tart maga szövetségi ügynököktől?

– Ezzel se törődjön.

– Nem vagyok ügynök – mondtam.

– Akkor bizonyítsa be. Játsszon velem orosz rulettet. Ha úgy vesszük, bizonyos értelemben már úgyis azt játszom magával. Csak úgy beengedtem a házamba, anélkül, hogy tudnám, kicsoda.

– Megmentettem a fiát.

– És ezért nagyon hálás vagyok. Elég hálás, hogy még mindig ci– vilizáltan társalogjak magával. Elég hálás, hogy esetleg menedéket és munkát ajánljak. Mert szeretem az olyan embereket, akik csak azzal törődnek, hogy elvégezzék a feladatukat.

– Én nem keresek munkát – feleltem. – Csak szeretnék elrejtőzni úgy negyvennyolc óráig, aztán továbbmenni.

– Mi majd gondoskodunk magáról. Soha nem fogják megtalálni. Itt teljes biztonságban lesz. Ha átmegy a teszten.

– Az orosz rulett a teszt?

– Tapasztalatom szerint teljesen tévedhetetlen teszt.

Nem feleltem. A szobában mély csend volt. Beck előrehajolt.

– Vagy velem van, vagy ellenem – mondta. – Akárhogy is, be kell bizonyítania, őszintén remélem, hogy bölcsen dönt.

Duke megmozdult az ajtónál, a parketta megreccsent a talpa alatt. Hallgattam az óceánt. A tajték felfröcskölt, a szél felkapta, és nekicsapta az ablaknak, a súlyos vízcseppek nagyot koppantak az üvegen. Dübörögve megérkezett az óriási hetedik hullám. Felemeltem az előttem fekvő Anacondát. Duke előhúzott egy pisztolyt a zakója alól, és rámszegezte, arra az esetre, ha valami mást forgatnék a fejemben, mint az orosz rulettet. Steyr SPP volt nála, ami leginkább olyan, mint egy pisztoly formájúra lefűrészelt csövű Steyr TMP gépfegyver. Ritka darab, Ausztriából származik. Nagy és ocsmány volt a kezében. Elfordítottam róla a tekintetemet, és a Coltra összpontosítottam. A hüvelykujjammal találomra bepöccentettem a golyót egy üres helyre, lecsuktam a tölténydobot és megpörgettem. Hangosan zúgott a nagy csendben.

– Játsszunk! – mondta Beck.

Újból megpörgettem a tölténydobot, felemeltem a revolvert, és a halántékomhoz érintettem a csövét. Hideg volt az acél. Mereven Beck szemébe néztem, visszafojtottam a lélegzetemet, és nagyon finoman elkezdtem hátrahúzni a ravaszt. A dob fordult egyet, és kattant az ütőszeg. Simán, olajozottan működött, mintha selyem súrlódna selyemhez. Teljesen hátrahúztam a ravaszt. A kakas hangosat kattant. Éreztem, ahogy a koppanása végigrezeg az acélon, és eléri a fejem oldalát. De ezen kívül semmi más nem történt Kifújtam a levegőt, és leeresztettem a pisztolyt, lefektettem az asztalra, még mindig a kezemben tartva, aztán kihúztam az ujjamat a ravaszból.

– Maga jön – mondtam.

– Csak látni akartam, hogy megteszi-e – felelte Beck.

Csend lett a szobában. Elmosolyodtam.

– Akarja látni még egyszer? – kérdeztem.

Beck nem válaszolt. Megint felemeltem a revolvert, pörgettem rajta egyet, hagytam, hogy lelassuljon és megálljon. A fejemhez emeltem. A csöve olyan hosszú volt, hogy a könyökömet egész oldalra kellett nyújtani. Meghúztam a ravaszt gyors és határozott mozdulattal. Hangos kattanás hallatszott a csendben. Egy nyolcszáz dolláros precíziós gépezet hangja, amely pontosan úgy működik, ahogy működnie kell. Leengedtem a fegyvert, és harmadszor is megpörgettem. Felemeltem, meghúztam a ravaszt. Semmi. Negyedszer is megismételtem, gyorsan. Semmi, ötödször is megcsináltam, még gyorsabban. Semmi.

– Jól van – mondta Beck.

– Meséljen nekem a keleti szőnyegekről – mondtam.

– Nem sokat lehet mondani róluk. A padlóra terítik. Az emberek megveszik, néha nagyon sok pénzért.

Elmosolyodtam, és megint felemeltem a revolvert.

– Hat az egyhez az esélyem – mondtam, és hatodszorra is megpörgettem a dobot. A szobában halálos csend volt. A halántékomhoz emeltem a revolvert, meghúztam a ravaszt. Éreztem, ahogy az ütőszeg leesik az üres töltényűrben. Semmi más nem történt.

– Elég – mondta Beck.

Leengedtem a Coltot, kivettem a golyót, és kipottyantottam a töltényt az asztalra. Gondosan az oldalára fektettem, aztán visszagörgettem Becknek. Hangosan zörgött az asztallapon. Beck megállította a tenyere élével, aztán csak ült, és két-három percig egy szót sem szólt. Úgy nézett, mint egy érdekes példányt az állatkertben. És mintha talán annak örülne a legjobban, ha rácsok is lennének kettőnk között

– Richard azt mesélte, maga katonai rendőr volt valamikor – mondta végül.

– Tizenhárom évig – feleltem.

– Értette a dolgát?

– Jobban, mint azok a huligánok, akiket a fiáért küldött

– Richard nagyon dicsérte magát

– Még jó. Megmentettem az irháját, meglehetős kockázatot vállalva.

– Nem fogják hiányolni valahol?

– Nem.

– Családja van?

– Nincs.

– Állása?

– Oda most már nem mehetek vissza, ugyebár.

Egy pillanatig eljátszadozott a tölténnyel, a mutatóujja hegyével görgette. Aztán a tenyerébe kapta.

– Kit hívhatnék fel? – kérdezte.

– Minek?

Beck eljátszadozott a tenyerén a golyóval, mintha egy dobókockát rázogatna.

– Ajánlásért. Volt főnöke, nem? Hoppá, az első hiba.

– Szabadúszó vagyok. Visszarakta a töltényt az asztalra.

– Engedélye, társadalombiztosítása van? Egy pillanatig hallgattam.

– Nem egészen.

– Miért?

– Megvan rá az okom.

– A furgonjának voltak papírjai?

– Azt hiszem, nem tudom, hová raktam őket.

Beck tovább görgette a golyót az ujja hegyével, és rám meredt. Láttam, ahogy forognak az agyában a fogaskerekek. Mindent végigfuttatott a fejében. Feldolgozta az információkat. Próbálta beleilleszteni a saját előfeltevéseibe. Szuggeráltam, hogy gondolkozzon tovább. Egy fegyverrel szaladgáló kemény fickó, egy furgonnal, ami nem az övé. Autótolvaj. Egy rendőrgyilkos. Beck elmosolyodott.

– Ismerem azt a boltot, használt CD-ket árulnak – mondta. Nem feleltem semmit, csak mereven a szemébe néztem.

– Hadd találgassak. Lopott CD-kkel látja el őket. A neki való fickó.

Megráztam a fejemet.

– Csempészett CD-kkel – mondtam. – Nem vagyok tolvaj, csak egy volt katona, aki próbál valahogy megélni. Hiszek a szabad vállalkozásban.

– Egy frászt. A könnyű pénzkeresetben hisz.

A neki való fickó.

– Abban is – bólintottam.

– És jól ment a bolt?

– Elég jól.

Megint a tenyerébe fogta a golyót, és odadobta Duke-nak. Duke fél kézzel elkapta, aztán a zakója zsebébe csúsztatta.

– Duke a biztonsági főnök nálunk – mondta Beck. – Neki fog dolgozni mostantól.

Vetettem egy pillantást Duke-ra, aztán visszafordultam Beckhez.

– Mi van, ha nem akarok neki dolgozni?

– Nincs más választása. Megölt egy zsarut Massachussetsben, mi pedig tudjuk a nevét, és megvannak az ujjlenyomatai. Egyelőre próbaidőszakra vesszük fel, amíg kipuhatoljuk, milyen ember. De nézze a dolog jó oldalát. Gondoljon az ötezer dollárra. Ebből elég sok csempészett CD kitelne.

A különbség a megtisztelt vendég és a próbaidős alkalmazott között az volt, hogy a konyhában vacsoráztam a személyzet többi tagjával együtt. Az óriás az őrházból nem jelent meg, de Duke ott volt, és még egy fickó, akiről úgy gondoltam, autószerelő vagy ezermesterféle lehet. Volt egy konyhalány és egy szakácsnő is. Öten ültünk az egyszerű konyhaasztal körül, és ugyanolyan jó vacsorát kaptunk, mint a család tagjai odabent az ebédlőben. Talán még jobbat is, mert a szakácsnő lehet, hogy az övékbe beleköpött, de a miénkbe nem valószínű. Épp elég időt töltöttem bakák és tiszthelyettesek között, hogy tudjam, hogy megy az ilyesmi.

A társalgás nem folyt túl élénken. A szakácsnő rosszkedvű nőszemély volt, hatvan körül járhatott. A konyhalány nagyon félénknek tűnt. Az volt a benyomásom, hogy nem olyan rég dolgozhat itt, és még nem tudja igazán, hogy viselkedjen. Fiatal volt és csúnyácska. Valami kartonruha volt rajta és gyapjúkardigán meg lapos sarkú, ormótlan cipő. A szerelő középkorú volt vékony, szürke, hallgatag. Duke is hallgatag volt, mert törte a fejét Beck egy problémát varrt a nyakába, és nem volt biztos benne, hogyan oldja meg. Tud-e használni engem valamire? Megbízhat-e bennem? Nem volt ostoba, ez látszott rajta. Látta a helyzetet minden szemszögből, és hajlandó volt áldozni rá egy kis időt, hogy alaposan megvizsgálja. Nagyjából velem egyidős lehetett, talán kicsit fiatalabb, talán kicsit idősebb. Az a fajta megkeményedett, ronda vidéki arc, amelyiken nem látszik meg a kor. Nagyjából akkora volt, mint én. Nekem talán erősebbek a csontjaim, de ő egy kicsit testesebb. Néhány kiló különbséggel ugyanannyi lehetett a súlyunk. Mellette ültem, ettem, és próbáltam megfelelő időzítéssel feltenni a kérdéseket, amiket egy átlagos ember ilyen helyzetben feltenne.

– Mesélj valamit a szőnyeg-üzletről – mondtam, egy kicsit olyan hangszínnel, ami azt éreztette, hogy azért nem most jöttem le a falvédőről, és sejtem, hogy Beck valami egészen mással foglalkozik.

– Ne most – felelte, mintha azt akarná mondani, Ne a személyzet előtt. Aztán rám nézett, ami valami olyasmit akart jelenteni, hogy Egyébként sem biztos, hogy van kedvem beszélgetni egy olyan alakkal, aki elég őrült ahhoz, hogy hatszor egymás után megpróbálja fejbe lőni magát

– Nem volt valódi a golyó, igaz? – kérdeztem.

– Mi?

– Nem volt benne puskapor. Valószínűleg csak gyapotfojtás.

– Miért ne lett volna valódi?

– Becket is lelőhettem volna vele.

– Miért akartad volna lelőni?

– Nem is akartam, de Beck nagyon óvatos fickó. Nem vállalná a kockázatot.

– Én ott voltam, és fedeztem.

– Előbb lelőhettelek volna téged, aztán a te fegyvereddel őt.

Duke kicsit megmerevedett, de nem felelt semmit. Nem találtam túl szimpatikusnak, ami nem is volt nagy baj, mert az volt az érzésem, elég valószínű, hogy az akció során előbb vagy utóbb áldozatul fog esni.

– Fogd meg – mondta.

Kivette a zsebéből a golyót, és odaadta.

– Várj meg itt – mondta aztán.

Felállt, és kisétált a konyhából. Én felállítottam a lövedéket magam elé az asztalra, ahogy Beck csinálta. Befejeztem a vacsorámat. Desszert nem volt. Kávé se. Duke visszajött, az egyik Anacondát a mutatóujjára fűzve lógatta. Elsétált mellettem a konyha hátsó ajtajához, és biccentett nekem, hogy kövessem. Fogtam a golyót, a tenyerembe szorítottam, és Duke után mentem. A hátsó ajtó sípolt, ahogy kiléptünk. Itt is fémdetektor volt, szépen beépítve az ajtókeretbe. Betörés elleni riasztó viszont nem volt. A biztonságról gondoskodott a gránitfal, a szögesdrót meg az óceán.

A hátsó ajtó egy hideg, nyirkos, üvegezett tornácra nyílt, ennek volt egy rozoga szúnyoghálós ajtaja, amely az udvarra vezetett. Nem volt több hely, csak az ujj alakú sziklás kis félsziget legvége, talán száz méter széles, félkör alakú terület. Sötét volt, a házból kiszűrődő fények csak a gránitsziklák szürkeségét világították meg. Erős szél fújt, az óceánon láttam egészen halványan derengeni a fehér tajtékot. A hullámok kavarogva megtörtek a parton. Sütött a hold, alacsonyan függő, szakadozott felhők vitorláztak az égen. A horizont tágas volt és fekete, a levegő hideg. Kicsit hátrább léptem, felnéztem a házra, és megkerestem a szobám ablakát.

– A töltényt – mondta Duke.

Visszafordultam, és odaadtam neki.

– Figyelj! – mondta.

Megtöltötte a Coltot, és egy kézmozdulattal becsapta a tölténydobot. A holdfényben hunyorogva megpörgette, amíg a töltény a tízórás pozícióhoz került.

– Figyelj – mondta újból.

Kinyújtott karral célzott, valamivel a horizont alá, a sima, lapos gránitkövekre, oda, ahol összetalálkoztak az óceánnal. Meghúzta a ravaszt. A dob elfordult, az ütőszeg lesújtott, a revolver nagyot rúgott, dörrent és villant egyet. Ugyanabban a pillanatban szikrák pattantak le a gránitról, félreismerhetetlen fémes csattanás hallatszott, aztán lassan elhalt csöndben. A töltény valószínűleg kipattant az Atlanti-óceánba, vagy száz méterre. Lehet, hogy megölt egy halat.

– Valódi volt – mondta Duke. – Én meg elég gyors vagyok, meg tudom védeni Becket.

– Oké – feleltem.

Duke kirázta az üres töltényhüvelyt. Nagyot koppant a lábánál a sziklán.

– Nagy seggfej vagy – mondta. – Egy seggfej rendőrgyilkos.

– Te is rendőr voltál?

Duke bólintott. – Valamikor nagyon régen.

– A Duke keresztnév vagy vezetéknév?

– Vezetéknév.

– Miért kellenek egy szőnyegimportőrnek fegyveres biztonsági emberek?

– Ahogy Beck mondta, ez egy kemény szakma. Sok pénz van benne.

– Tényleg kellek nektek?

Duke vállat vont. – Lehetséges. Ha valami zűr lesz, lehet, hogy még egy-két emberünk otthagyja a fogát. Még mindig jobb ha te, mint ha én.

– Megmentettem a fiút.

– És akkor mi van? Jobb, ha tudod, hol a helyed. Mi itt mindnyájan megmentettük a fiút egyszer-kétszer. Vagy Mrs. Becket vagy magát Becket.

– Hány embere van?

– Nem elég – felelte Duke. – Ha esetleg megtámadnának.

– Mi folyik itt, háború?

Duke nem válaszolt, csak elsétált mellettem a ház felé. Én hátat fordítottam a nyugtalan óceánnak, és követtem.

A konyhában nem történt semmi különös. Az autószerelő eltűnt, a szakácsnő és a konyhalány épp rendet raktak. Az edényeket bepakolták a mosogatógépbe, amely akkora volt, hogy egy étteremnek is jó lett volna. A konyhalány szörnyen kétbalkezes volt. Nem tudta, mi hová való. Körbenéztem, van-e kávé. Nem volt. Duke leült az üres asztalhoz. Nyugi volt, senki nem csinált semmit. Tudatában voltam, hogy nagyon gyorsan telik az idő. Nem nagyon bíztam Susan Duffy becslésében, mely szerint öt napig kihúzom. Öt nap hosszú idő, ha két épkézláb egyént kell nem hivatalosan fogva tartani. Többre tartottam volna a realitásérzékét, ha három napot mond.

– Menj lefeküdni – szólt rám Duke. – Holnap reggel fél héttől szolgálatban vagy.

– És mi lesz a dolgom?

– Amit én mondok.

– Az ajtóm be lesz zárva?

– De még mennyire. Negyed hétkor kinyitom. Fél hétre legyél itt lent.

Megvártam az ágyam szélén ülve, amíg meghallottam, hogy Duke is feljön utánam, és rám zárja az ajtót. Vártam még egy kicsit, amíg biztos voltam benne, hogy nem jön vissza. Aztán levettem a cipőmet, és megnéztem, van-e üzenetem. A kis gép bekapcsolt, és a miniatűr, zöldes monitoron megjelent a dőlt betűs felirat: Üzenete van! Csak egy volt, Susan Duffytól. Egy egyszavas kérdés: Cím? Beírtam, hogy Abbot, Maine, a parton, 20 mérföldre Portlandtól, magányos ház egy ujj alakú félszigeten. Ennyi csak elég lesz, hogy megtalálják. A pontos címet vagy a műholdas koordinátákat nem tudtam megadni, de Duffy a leírás alapján csak meg tudja találni a helyet, ha elnézegeti kicsit a környék részletes térképét. Lenyomtam a „Küldés” gombot. Aztán rámeredtem a képernyőre. Nem voltam biztos benne, hogy működik ez a szerkentyű. Azonnal megkapják az üzenetet, mint egy telefonhívást? Vagy az üzenetem várakozik egy darabig valahol egy számítógépben, mielőtt eljut Duffyhoz? Feltételeztem, hogy várja, és folyamatosan figyeli, kap-e üzenetet. Eliottal nyilván váltják egymást.

Másfél perccel később megjelent az Üzenete érkezett! felirat. Elmosolyodtam, Úgy látszik, működik. Most hosszabb volt az üzenet, tizenhat szó, rá se fért egyszerre a kis monitorra. Köszönjük, megnézzük a térképen. A két testőr a hadseregben volt. Itt minden rendben, és ott? Haladás?

Annyit írtam, hogy Úgy néz ki, felvettek. Aztán egy pillanatig gondolkoztam, magam elé képzeltem Quinnt és Teresa Danielt, és hozzátettem: Más nincs. Aztán még egy kicsit gondolkoztam, és hozzáírtam: A testőrökről kérdezzék meg Powellt, üzenem neki, hogy 10-29, 10-30, 10-24, 10-36. Aztán lenyomtam a „Küldés” gombot. Vártam, amíg a monitor kiírja, hogy az üzenet elment, aztán elfordultam, és kinéztem az ablakon a sötétségbe. Reméltem, hogy Powell nemzedéke még mindig ugyanazt a szlenget használja, amit mi annak idején. A 10-29,10-30,10-24 és 10-36 a katonai rendőrség által használt rádiós kód, amik önmagukban nem sokat jelentenek. A 10-29 azt jelzi, hogy gyenge az adás. A 10-30 azt jelenti, hogy „segítséget kérek, de nincs vészhelyzet”. A 10-24 jelentése „gyanús személy”. A 10-36 „kérem továbbítani az üzenetet”. De így együtt a négy kód a mi zsargonunkban mást jelentett, legalábbis annak idején, amikor még én is egyenruhát hordtam. A „gyenge adás” azt jelentette, hogy a dolog maradjon köztünk, nem hivatalos. A „nem vészhelyzet” is ezt támogatta meg: ne maradjon nyoma hivatalosan. A „gyanús személy” magától értetődő. A „kérem továbbítani az üzenetet” azt jelentette, hogy tájékoztatást kérek. Úgyhogy ha Powell érti a dolgát, tudni fogja, hogy az egész így együtt azt jelenti, nézzen utána ennek a két fickónak, szép csendben, és tájékoztasson róla, mi az eredmény. Reméltem, érti a dolgát, mert tartozik nekem egy szívességgel. Nagyon nagy szívességgel, hiszen elárult. Az volt az érzésem, ő is örülne, ha jóvátehetné valamivel.

Megint a képernyőre pillantottam: üzenet érkezett Duffytól, csak annyi, hogy Oké, igyekezzen. Annyit válaszoltam, hogy Meglesz, aztán kikapcsoltam, és visszaraktam a készüléket a cipősarkamba. Aztán odamentem, hogy jobban megnézzem az ablakot.

Átlagos, két részre osztott, alulról feltolható ablak volt. Az alsó tábla felcsúszott a felsőre. Szúnyogháló nem volt. Bentről vékonyan és rendesen volt lefestve a kerete. A külső részén, ahol ki volt téve az időjárás viszontagságainak, vastag volt a festék, és kicsit már lepattogzott, látszott, hogy jó párszor átmázolták. Kis rézkallantyúval záródott, ősrégi volt. Semmiféle modern biztonsági berendezés. Elfordítottam a kallantyút, és feltoltam az alsó ablaktáblát. Megakadt a vastag festék miatt, de azért megmozdult. Feltoltam olyan tizenkét centire, a hideg tengeri levegő máris beáradt. Lehajoltam, és ellenőriztem, nincs-e valamiféle riasztó felszerelve, de nem volt. Teljesen feltoltam, és megvizsgáltam az egész ablakkeretet, sehol semmiféle riasztóberendezés. Ami érthető is: az ablak tizenöt méter magasan volt, és alatta semmi más, csak a sziklák meg az óceán. Az egész ház megközelíthetetlen volt a magas falak és a víz miatt.

Kihajoltam az ablakon, és lenéztem. Odalent láttam azt a helyet, ahol az előbb álltam, amikor Duke kilőtte a golyót, úgy öt percig kikönyököltem, és bámultam a fekete óceánt, beszívtam a sós levegőt, és a golyóra gondoltam. Hatszor húztam meg a ravaszt. Elég szépen elintézhetett volna. A szőnyegek is tönkrementek volna a sok vértől, meg a tölgyfa burkolatot is szilánkokra lőttem volna. Ásítottam egy nagyot. A sok fejtörés meg a sós levegő elálmosított. Visszabújtam, lecsaptam az ablakot, és lefeküdtem.

Már rég felkeltem, lezuhanyoztam és felöltöztem, amikor másnap reggel, a tizenkettedik napon negyed hétkor meghallottam, hogy Duke kinyitja az ajtót. Szerda volt, Elizabeth Beck születésnapja. Már ellenőriztem, hogy jött-e üzenetem, de nem jött. Nem aggódtam túlságosan. Tíz percig elnézelődtem az ablaknál. A szemem láttára hajnalodott, az óceán nyugodt volt, szürkén, olajosan, szelíden csillogott. Apály volt, a sziklák csupaszon meredeztek, itt-ott kisebb tavacskák formálódtak közöttük. Fekete madarakat láttam a parton, lummák voltak. Már kezdett kinőni a tavaszi tollazatuk, a szürke szinte teljesen átváltott feketébe. A lábuk élénkpiros volt. Láttam kormoránokat és feketehátú sirályokat is a távolban keringeni. A sirályok alacsonyan repültek, és heringre vadászva le-lecsaptak.

Megvártam, amíg Duke léptei eltávolodtak, aztán lementem a földszintre. Besétáltam a konyhába, és szembetaláltam magam az óriással az őrházból. A mosogató mellett álldogált, és épp vizet ivott. Valószínűleg most vette be a szteroidtablettákat. Hihetetlenül nagydarab volt. Én százkilencvenöt centi vagyok, és elég óvatosan be kell húzni a fejem, ha egy átlagos magasságú ajtónyíláson sétálok be. Ez a fickó legalább tizenöt centivel magasabb volt nálam, és talán tizenkét centivel szélesebb vállban. Valószínűleg száz kilóval is több volt Kellemetlen érzés bizsergett a zsigereimben, ami csak akkor fordul elő, ha olyan valaki közelébe kerülök, aki mellett kicsinek érzem magam. Az egész világ mintha kicsit kibillenne a helyéről.

– Duke az edzőteremben van – közölte.

– Hol van az edzőterem? – kérdeztem.

– Az alagsorban. – A hangja vékony volt és magas. Évek óta úgy falhatta a szteroidokat mint a savanyú cukorkát. A tekintete tompa volt, az arcbőre rossz, a szőke haja zsíros. Harmincas éveinek közepén járhatott. Hosszú ujjú pólót és melegítőnadrágot viselt. A karja vastagabb volt mint az én combom. Úgy festett, mint egy rajzfilmfigura.

– Reggeli előtt szoktunk edzeni – mondta.

– Nagyszerű – feleltem. – Csak tessék.

– Neked is kell.

– Én nem szoktam edzeni.

– Duke elvárja. Ha itt dolgozol, edzel.

Az órámra pillantottam. Öt perc múlva fél hét. Ketyeg az óra.

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

Nem felelt. Csak rám nézett, mintha valami csapdát állítanék neki a kérdéssel. Ez is a baj a szteroidokkal: ha az ember túl sokat szed, tönkreteszik az agyát is. És úgy tűnt, ennél a fickónál már a kiinduló állapot se lehetett túl fényes. Ostoba volt és rosszindulatú, ami nem a legkellemesebb kombináció. Volt valami az arcában, ami nem nagyon tetszett nekem. Nem álltam túl jól, ami az új kollégáim iránti rokonszenvet illeti.

– Nem olyan nehéz kérdés – mondtam.

– Paulie – felelte.

Bólintottam. – Örülök, hogy megismerhettelek, Paulie. Engem Reachernek hívnak.

– Tudom – mondta. – A seregben voltál.

– És van ez ellen valami kifogásod?

– Nem szeretem a tiszteket.

Bólintottam. Szóval már utánanéztek. Tudják, hogy őrnagy voltam. Van valami információforrásuk.

– És miért nem? Nem vettek fel a tisztképzőbe?

Nem felelt.

– Menjünk, keressük meg Duke-ot – javasoltam.

Letette a vizespoharat, és kikísért egy hátsó folyosóra, aztán lementünk egy fából készül pincelépcsőn. Zegzugos alagsor húzódott a ház alatt, a sziklába vájva. A falak nyers kőből voltak, egy kis betonnal lesimítva. A levegő kissé nyirkos és dohos volt. Kis dróthálós ketrecekkel védett, csupasz villanykörték világítottak. Több helyiség is volt, az egyik egy tágas terem, fehérre festett falakkal. A padlót fehér linóleum borította. Állott izzadságszag terjengett Volt szobakerékpár, taposógép, súlyzópad, gyaloglógép. Óriási homokzsák lógott a mennyezetre erősítve, egy polcon bokszkesztyűk sorakoztak. Egy másik polcon kézi súlyzók, egy pad mellett a földön súlyzótárcsák hevertek. Duke ott állt, a megszokott sötét öltönyében. Nagyon fáradtnak látszott, mintha egész éjszaka fönt lett volna. Látszott, hogy nem zuhanyozott le reggel. A haja kócos volt, az öltönye csupa gyűrődés, főleg a zakója hátulján.

Paulie bemelegítésképp rögtön nekilátott valami bonyolult nyújtó gyakorlatsornak. Olyan izmos volt, hogy szinte alig tudta behajlítani a karját meg a lábát. Nem tudta volna megérinteni a vállát az ujjai hegyével, túl nagy volt a bicepsze. A súlyemelő padra néztem. Tele volt mindenféle rudakkal meg fogantyúkkal, csigákon átvezetett erős fekete kábeleken ólomsúlyok lógtak. Úgy kétszázötven kilót kellett volna megemelni, ha az ember meg akarja mozdítani őket.

– Te szoktál gyúrni? – kérdeztem Duke-tól.

– Semmi közöd hozzá – válaszolta.

– Én sem – feleltem.

Paulie odafordította vaskos bikanyakát, és rám nézett. Aztán lefeküdt a súlyzópadra, és elhelyezkedett, hogy a válla az állványon elhelyezkedő rúd alá kerüljön. A rúd két végén több súly volt Kicsit nyögött, megmarkolta a rudat, fogást keresett rajta, és kinyújtotta a nyelve hegyét, mintha nagyon koncentrálna. Aztán felfelé nyomta a rudat. A rúdon annyi súly volt, hogy a két vége meghajolt. Régi filmeken lehet ilyet látni; az orosz súlyemelők olimpiai produkcióinál. Megint nyögött egyet, és kinyomta, amíg a karja teljesen egyenes nem lett. Elfordította a fejét, és rám bámult, mintha a hatást lesné. Tett is rám némi hatást, meg nem is. Sok súly volt, és neki sok izma volt. De a szteroiddal felépített izom ostoba izom. Ránézésre nagyon jól fest, és ha élettelen súllyal szemben vetik be, akkor jól is működik. De lassú, túl nehézkes, és az ember már abba is belefárad, hogy állandóan magával cipelje.

– Ki tudsz nyomni kétszáz kilót? – kiáltott oda Paulie kicsit kifulladva.

– Soha nem próbáltam – feleltem.

– Van kedved kipróbálni?

– Nincs – mondtam.

– Egy ilyen cingár alaknak jót tenne egy kis gyakorlás, összeszednél egy kis izmot.

– Tiszt lévén nem volt szükségem izmokra. Ha azt akartam, hogy valaki kinyomjon kétszáz kilót, kerestem egy nagydarab ostoba majmot, és megcsináltattam vele.

Rám meredt. Nem vettem róla tudomást, a nagy homokzsákot nézegettem. A szokásos edzőtermi felszerelés. Nem volt új. A tenyeremmel meglöktem, és kicsit meghintáztattam a láncon. Duke figyelt. Aztán Paulie-ra pillantott. Érezhetett valamit a levegőben, amit én nem. Megint meglöktem a homokzsákot. Annak idején a közelharc-gyakorlatokon rengeteget használtunk ilyet arra, hogy megtanuljuk, hogyan kell rúgni. Egyszer, évekkel ezelőtt a cipőm sarkával ki is szakítottam egyet. Kifolyt belőle a homok a padlóra. Gondoltam, ez nagy hatást tenne Paulie-ra, de nem akartam megpróbálni. Nem

akartam tönkretenni az e-mail berendezést a cipőm sarkában. Átfutott az agyamon az abszurd gondolat, hogy majd megmondom Duffynak, hogy legközelebb a bal cipőbe dugják. Persze ő balkezes.

– Nem tetszel nekem – szólt oda Paulie. Mereven rám nézett, úgyhogy gondoltam, nekem szól. A szeme nagyon apró volt, a bőre izzadságtól csillogott, ordított róla, hogy megbomlott a kémiai egyensúly a szervezetében. Mindenféle egzotikus vegyszer párolgott a pórusaiból.

– Szkanderezzünk – mondta.

– Micsoda?

– Szkanderezzünk – ismételte meg. Felállt, odalépett mellém, halk és könnyű léptekkel. Egész fölém tornyosult, szinte a fényt is elvette. Átható, savanykás izzadságszaga volt.

– Nem akarok szkanderezni – feleltem. Láttam, hogy Duke figyel. Aztán Paulie kezére pillantottam, ökölbe szorítva tartotta, de nem volt túl nagy. A szteroidok nem használnak az ember kezének, hacsak nem tornáztatja őket külön, és a legtöbben erre nem gondolnak.

– Gyáva kukac – mondta.

Nem feleltem.

– Gyáva – mondta megint.

– És mit kap a győztes? – kérdeztem.

– A győzelem örömét

– Oké – mondtam.

– Mi oké?

– Oké, benne vagyok.

Meglepettnek látszott, és gyorsan visszalépett a súlyzópadhoz. Én levettem a zakómat és odaterítettem a szobakerékpárra. Kigomboltam a jobb mandzsettámat, és feltűrtem az ingem ujját, egészen vállig. A karom nagyon vékonynak tűnt az övé mellett, viszont a kezem egy hajszállal nagyobb volt, és az ujjaim is hosszabbak. És az a kis izom, ami az övéhez képest nekem volt, velem született, és nem gyógyszeres üvegcsékből szedtem össze.

Letérdeltünk egymással szemben a pad két oldalán, és megtámasztottuk a könyökünket. Az alkarja kicsit hosszabb volt, mint az enyém, amitől kicsit meg kellett hajlítania a csuklóját, ez nekem segített. Összeillesztettük a tenyerünket, és megmarkoltuk egymás kezét. Hideg és nyirkos volt a tenyere. Duke elhelyezkedett a pad végénél, mint egy bíró.

– Rajta! – kiáltotta.

Az első pillanattól fogva csaltam egy kicsit. A szkanderezés célja az, hogy a karod és a vállad erejét kihasználva lefelé erőltesd a kezedet, vele együtt az ellenfél kezét is lenyomva az asztalra. Erre nem volt sok esélyem egy ilyen fickóval szemben. Sőt, a világon semmi esélyem. Legfeljebb annyit próbálhattam meg, hogy a saját kezemet egy helyben tartsam. Úgyhogy meg se próbáltam győzelemre játszani, egyszerűen csak teljes erőmből megszorítottam a kezét. Az egymillió éves evolúciónak köszönhetően szembe tudjuk fordítani a hüvelykujjunkat a többi négy ujjal, mint egy fogót. Úgy intéztem, hogy Paulie négy ujjízülete egyvonalba kerüljön, aztán könyörtelenül összenyomtam őket. Márpedig nekem elég erős kezem van. Csak arra koncentráltam, hogy közben egyenesen tartsam az alkaromat. Mereven a szemébe néztem, és szorítottam, amíg éreztem, hogy kezdenek összepréselődni a csontjai. Aztán még jobban megszorítottam. És még jobban. De nem adta fel. Hihetetlenül erős volt. Tovább nyomott lefelé. Izzadtam és lihegtem, és próbáltam nem veszíteni. Egy teljes percig így ment, némán, remegő izmokkal erőlködtünk. Még erősebben megszorítottam a kezét. Figyeltem az arcán a hatást. Hagytam, hogy fokozódjon a fájdalom a kezében. Aztán még erősebben megszorítottam. Ezzel lehet megfogni őket. Amikor azt hiszik, hogy már olyan rossz, amennyire csak lehet, akkor még rosszabb lesz, mintha egy satuba szorítanák. Aztán egyre rosszabb és roszszabb, mintha végtelen agónia állna előttük, a fájdalom könyörtelenül csak fokozódik és fokozódik. Ilyenkor már csak a saját kellemetlen helyzetükre koncentrálnak. Tudják, hogy csalok, de azzal is tisztában vannak, hogy nem tehetnek ellene semmit. Nem állhatnak le panaszkodni, hogy „Hé, fájdalmat okoz nekem, ez nem sportszerű!”, mert akkor ők lesznek a gyávák, nem én. És ezt nem bírnák elviselni. Úgyhogy inkább lenyelik. Lenyelik, és közben aggódnak, hogy lesz-e még rosszabb. És lesz. De még mennyire. Még sok van hátra. Mereven Paulie szemébe bámultam, és még jobban megszorítottam a kezét. Az izzadságtól síkos lett a bőre, úgyhogy a kezem könnyedén mozdult az övén, egyre szorosabbra és szorosabbra. A fájdalom egyenesen a csontjaiba sugárzott.

– Elég! – szólalt meg Duke. – Döntetlen.

Én azonban nem engedtem a szorításból. Paulie sem hagyta abba a nyomást. A karja olyan szilárd volt, mint egy fatörzs.

– Azt mondtam, elég! – szólt ránk Duke. – Dolgotok van, seggfejek.

Felemeltem a könyökömet, hogy meg ne lephessen azzal, hogy az utolsó pillanatban lenyomja a kezemet. Paulie elfordult, és levette a könyökét a padról. Elengedtük egymást. A kezem csupa vörös és fehér folt volt. A hüvelykujjam mintha égett volna. Paulie feltápászkodott a térdelésből, és kisétált a teremből. Hallottam súlyos lépteit koppanni a falépcsőn.

– Ez nagy ostobaság volt – mondta Duke. – Beszereztél egy újabb ellenséget.

Alig kaptam levegőt. – Miért, hagynom kellett volna, hogy győzzön?

– Jobb lett volna.

– Nem szokásom az ilyesmi.

– Akkor ostoba vagy.

– Te vagy a főnök – mondtam. – Megmondhatnád neki, hogy ne viselkedjen ilyen gyerekesen.

– Az nem ilyen egyszerű.

– Akkor miért nem szabadulsz meg tőle?

– Az sem ilyen egyszerű.

Lassan felálltam. Letekertem az ingem ujját, és begomboltam a mandzsettát. Az órámra pillantottam. Majdnem hét volt. Telik az idő.

– Mi lesz ma a dolgom? – kérdeztem.

– Egy furgont kell vezetned – felelte Duke. – Tudsz ilyet vezetni, igaz?

Bólintottam, mert nem mondhattam azt, hogy nem. Akkor is egy furgont vezettem, amikor megmentettem Richard Becket.

– Újra le kell zuhanyoznom – mondtam. – És kellenének tiszta ruhák.

– Szólj a lánynak – felelte Duke fásultan. – Mi vagyok én, az inasod?

Egy másodpercig csak nézett, aztán elindult a lépcső felé, és engem otthagyott egyedül az alagsorban. Álltam, nyújtózkodtam egyet, lihegtem, és megrázogattam a kezemet, hogy kicsit kilazítsam a megerőltetett izmokat Aztán fogtam a zakómat, és nekiláttam, hogy megkeressem Teresa Danielt. Elméletileg lehetséges, hogy itt tartják bezárva valahol. De nem találtam meg. Az alagsor a sziklába vájt kis helyiségek labirintusából állt. A legtöbbről egyértelmű volt, mire használják. Volt egy kazánház, zúgó bojlerrel és egy csomó csővel. Volt egy mosókonyha, hatalmas mosógéppel, amit felállítottak egy asztalra, hogy a gravitációnak köszönhetően folyjon le belőle a víz egy csövön keresztül, amely térdmagasságban jött ki a falból. Voltak tárolóhelyiségek. Volt két bezárt szoba, erős ajtókkal. Hallgatóztam, de semmit nem hallottam odabentről. Halkan bekopogtam, de nem kaptam választ.

Visszaindultam, és a földszinti hallban összefutottam Richard Beckkel meg az anyjával. Richard megmosta a haját, és egészen jobb oldalt választotta el, hogy elrejtse a hiányzó füle helyét Mint ahogy az öregurak szokták, akik kopaszodnak a fejük búbján. Az arcán még mindig vegyes érzelmek tükröződtek. Úgy tűnt, kényelmesen érzi magát a ház sötét, biztonságos mélyén, de azt is láttam rajta, hogy egy kicsit csapdában is érzi magát. Mintha örült volna, hogy lát. Nemcsak azért, mert megmentettem, hanem talán azért is, mert a külvilágot képviselem.

– Boldog születésnapot, Mrs. Beck – mondtam.

A nő rám mosolygott, mintha hízelegne neki, hogy emlékeztem a születésnapjára. Jobban nézett ki, mint előző nap. Talán tíz évvel is idősebb volt nálam, de ha véletlenül találkozunk valahol, egy klubban vagy egy bárban vagy egy hosszú és unalmas vonatúton, megakadt volna rajta a szemem.

– Hallom, velünk marad egy darabig – mondta. Aztán mintha eszébe jutott volna, hogy miért is maradok. Rejtőzködnöm kell, mert megöltem egy rendőrt. Ettől zavarba jött elfordította a tekintetét, és elindult át a hallon. Richard vele ment, és egyszer visszanézett rám a válla fölött. Én visszamentem a konyhába. Paulie nem volt ott, helyette Zachary Beck fogadott.

– Milyen fegyvert használtak, akik a Toyotában ültek? – kérdezte.

– Uzi volt náluk – feleltem. Amennyire lehet, maradj az igazságnál, ahogy minden jó szélhámos. – És egy kézigránát.

– Melyik fajta Uzi?

– A kicsi, Micro típusú.

– Milyen tár?

– A rövid, húsz lövedékkel.

– Teljesen biztos benne?

Bólintottam.

– Maga fegyverszakértő?

– Az izraeli hadsereg egy hadnagya tervezte őket – mondtam. – Uzi Galnak hívták. Nagy barkácsoló volt, mindenféle javítást hajtott végre a 23-as és 25-ös cseh gyártmányú modelleken, míg végül kialakított egy egészen újfajta fegyvert. Ez még 1949-ben volt Az eredeti Uzit 1953-ban kezdték sorozatban gyártani Belgiumban és Németországban, franchise-rendszerben. Láttam már belőlük párat itt-ott

– És teljesen biztos benne, hogy a Micro típus volt, a rövidebb tárral?

– Biztos.

– Oké – bólintott Beck, mintha ez jelentene neki valamit, aztán kisétált a konyhából, és eltűnt. Én csak álltam, és arra gondoltam, milyen sürgetően faggatózott, és hogy milyen gyűrött volt hátul Duke zakója. Ez a kettő így együtt kicsit aggasztott.

Megkerestem a lányt, és szóltam neki, hogy ruhákra lenne szükségem. ő megmutatta, milyen hosszú a bevásárlólistája. Épp indult a boltba. Mondtam, hogy nem azt kérem, hogy újakat vegyen nekem, hanem kérjen kölcsön valakitől pár darabot. Elvörösödött, és csak bólintott, nem felelt semmit. Közben valahonnan előkerült a szakácsnő, aki megkönyörült rajtam, és sütött nekem szalonnás tojást. És kávét is főzött, amitől máris egészen más színben láttam a világot. Ettem, megittam a kávét aztán felmentem a második emeletre, a szobámba. A lány otthagyta nekem a ruhákat az ajtó előtt a földön, szépen összehajtogatva. Fekete farmernadrág és egy fekete farmering. Fekete zokni, fehér alsónadrág. Minden szépen kimosva és kivasalva. Gondoltam, Duke-é lehet. Beck és Richard mérete túl kicsi lenne, Paulie ruhájában úgy néznék ki, mintha egy sátrat terítettem volna magamra. Fogtam a ruhákat, és bementem a szobába. Bezárkóztam a fürdőszobába, levettem a cipőmet és megnéztem, jött-e üzenetem. Egy volt, Susan Duffytól. Megtaláltuk a helyet a térképen. A közelben leszünk, 25 mérföld délnyugat, motel az I-95-ösön. Válasz Powelltől: 5 év után leszerelték őket, 10-2, 10-28. Haladás?

Elmosolyodtam. Szóval Powell beszéli a zsargont. Tehát mindkét fickó öt évig szolgált, aztán leszerelték őket Az öt év túlságosan is hosszú ahhoz, hogy azért rúgják ki őket, mert kiderült, hogy egyáltalán nem valók katonának, vagy mert valamit elszúrtak a kiképzés alatt. Az ilyesmi már a legelején kiderült volna. Az egyetlen ok, amiért öt év után kirúgnak valakit, ha rossz ember. A 10-2 és a 10-28 egyértelműen erre utalt. A 10-28 rádiós kódban azt jelentette, hogy „tiszta és hangos az adás”. A 10-2 azt, hogy „sürgősen mentőt kérünk”. De így együtt a kettő a katonai rendőrök szlengjében azt jelentette, hogy „jobb lenne, ha ezek a fickók halottak lennének, efelől semmi kétség”. Powell utánuk nézett az aktákban, és nyilván nem tetszett neki, amit talált

Válaszul annyit írtam, hogy Egyelőre semmi, majd üzenek. Aztán lenyomtam a „Küldés” gombot, és visszaraktam az e-mail-küldőt a cipőmbe. A zuhany alatt nem töltöttem sok időt, csak gyorsan leöblítettem az edzőtermi izzadságot, és felöltöztem a kölcsönkapott ruhákba. A saját cipőmet vettem fel, a zakómat és a télikabátot, amit Susan Duffy szerzett nekem. Lementem a földszintre. Zachary Beck és Duke ott ácsorogtak a hallban, mindketten nagykabátban. Duke kezében kocsikulcs. Látszott rajta, hogy még mindig nem zuhanyozott. Továbbra is nagyon fáradtnak tűnt, és a homloka borús volt. Talán nem tetszett neki, hogy az ő ruháit hordom. A bejárati ajtó nyitva állt, és megláttam, hogy a konyhalány egy poros, régi Saabbal épp elhajt, hogy elintézze a bevásárlást. Lehet, hogy a születésnapi tortáért megy.

– Gyerünk – mondta Beck, mintha valami fontos dolgunk lenne, és kevés lenne rá az idő. Kimentünk az ajtón. A fémdetektor kétszer sípolt, Becknél és Duke-nál, nálam nem szólalt meg. Odakint hideg és friss volt a levegő, az ég ragyogó kék. Beck fekete Cadillacje ott várakozott a felhajtón. Duke kinyitotta a hátsó ajtót, Beck beszállt. Duke előrement és beült a kormányhoz. Én beszálltam mellé, így tűnt helyesnek. Egyikünk sem szólt egy szót sem.

Duke indított, és végighajtott a kocsibehajtón. Láttam Paulie-t jó messze, ahogy épp kinyitja a kaput a lány Saabjának. Állt és várta, hogy mi is odaérjünk. Elsuhantunk mellette, aztán nyugat felé indultunk, eltávolodva az óceántól. Ahogy hátrafordultam, láttam, hogy Paulie becsukja utánunk a kaput.

Megtettünk tizenöt mérföldet az országúton a szárazföld belseje felé, Portlandig. Mereven előrebámultam a szélvédőn át, és azon tűnődtem, vajon hová visznek. És mit csinálnak velem, ha odaérünk.

A Portland határában fekvő kikötőbe vittek. Kint a vízen láttam a hajók árbocait meredezni, és mindenfelé daruk nyújtóztak a magasba. Gyomos telkeken konténerek álltak elhagyatottan, mellettük hosszan elnyúló, földszintes kis irodaépületek. Jöttek-mentek a teherautók. A levegőben mindenfelé sirályok keringtek. Duke áthajtott egy kapun egy kisebb betonozott udvarba. Nem volt benne semmi, csak egy furgon állt egymagában középen. Közepes méretű, a csomagtér szélesebb volt, mint a vezetőfülke, és fölé is nyúlt egy kicsit Az a fajta, amilyet bérelni lehet. Nem a legkisebb, és nem is a legnagyobb. Az oldalán nem volt semmiféle felirat, sima kékre volt festve. Itt-ott rozsdafoltok ütköztek ki rajta. Régi volt, és láthatóan egész életét a sós levegőn töltötte.

– A kulcsok az oldalzsebben vannak – monda Duke.

Beck előrehajolt a hátsó ülésről, és odaadott nekem egy cédulát. Egy útvonal leírása volt rajta, és egy cím, egy New London nevű helyen, Connecticut államban.

– Vigye el a furgont erre a címre – mondta. – Ez egy parkoló, nagyjából olyan, mint ez itt. Ott várni fogja egy pontosan ugyanilyen furgon. Annak a kulcsa is a az oldalzsebben lesz. Ezt otthagyja, és a másikat visszahozza ide.

– És ne nézz bele a csomagterébe egyiknek se – mondta Duke.

– És vezessen lassan – tette hozzá Beck. – Semmi törvényszegés, nem szeretnénk felhívni magunkra a figyelmet

– Miért, mi van bennük? – kérdeztem.

– Szőnyegek – mondta Beck a hátam mögül. – Csak maga miatt aggódtam. Végül is körözik. Jobb, ha meghúzza magát. Úgyhogy csak nyugodtan, szép lassan. Álljon meg kávézni, viselkedjen normálisan.

Többet nem mondtak. Kiszálltam a Cadillacből. A sós levegőnek olaj- és halszaga volt. Fújt a szél. Kopácsolás, rakodás zaja és a sirályok rikoltozása hallatszott Odaballagtam a kék furgonhoz. Ahogy elmentem mögötte, láttam, hogy a hátsó ajtón a kilincs egy kis ólomplombával van lepecsételve. Odasétáltam az első ajtóhoz, és kinyitottam. Megkerestem az oldalzsebben a slusszkulcsot. Beültem, és indítottam. Becsatoltam a biztonsági övet, kényelmesen elhelyezkedtem, majd kihajtottam a parkolóból. Láttam, hogy Beck és Duke kifejezéstelen arccal figyelnek a Cadillacből. Az első kanyarnál kicsit megálltam, aztán balra fordultam, és nekivágtam a hosszú útnak dél felé.

Az idő telt, ennek nagyon is tudatában voltam. Ez a dolog nyilván valami próba vagy teszt, és legalább tíz értékes órám rámegy. Tíz óra, amit pedig nem vesztegethek el. Ráadásul a furgont pokoli nehéz volt vezetni. Régi volt, nagydarab, a motor állandóan furcsán zúgott, és a sebváltója hangosan csikorgott. A felfüggesztése kopott volt és túl puha, amitől az egész jármű hintázott. De a négyszögletes visszapillantó tükrök szép nagyok voltak, és elég jól láttam bennük mindent, ami több mint tíz méterrel volt mögöttem. Az I-95-ösön haladtam dél felé. Az út nagyon elhagyatott volt. Nagyjából biztos voltam benne, hogy nem követnek. Nagyjából, de azért nem teljesen.

Lelassítottam, amennyire mertem, kicsit fészkelődtem az ülésen, a bal lábamat a gázpedálra raktam, oldalt lenyúlva levettem a jobb cipőmet. Felügyeskedtem az ölembe, és fél kézzel kivettem az e-mailküldőt. A kormányra téve megírtam egy üzenetet: Azonnal találkozzunk az I-95-ösön, a kennebunki lehajtótól délre eső első pihenőnél, kell forrasztópáka és ólom, a Radio Shackből vagy a barkácsboltból. Aztán lenyomtam a „Küldés” gombot és az ülésre raktam magam mellé a szerkentyűt. A lábamat visszagyömöszöltem a cipőbe, megint a pedálra raktam, és feljebb csúsztam az ülésen. Belenéztem a visszapillantó tükrökbe. Semmi. Kicsit számolgattam magamban. Kennebunktól New Londonig körülbelül 200 mérföld a távolság, talán kicsivel több. Az négy óra, ha óránkén ötven mérföldet teszek meg. Két óra ötven perc, ha hetven mérföldes sebességgel megyek, ami valószínűleg a legtöbb, amit ki lehet csikarni ebből a tragacsból. Úgyhogy maximum egy óra tíz perc felesleges időm marad arra, amit terveztem.

Tovább vezettem, egyenletes sebességgel, a jobb oldali sávban. Mindenki megelőzött egyetlen autó sem maradt mögöttem. Nem követtek. Nem voltam biztos benne, hogy ez jót jelent vagy rosszat Végül úgy döntöttem, ha követnének, az talán rosszabb lenne. Huszonkilenc perc múlva elhajtottam a kennebunki kijárat mellett. Egy mérfölddel később megláttam egy táblát, amely a pihenőt jelezte: étterem, benzinkút, mosdók hét mérföldre innen. A hét mérföldet nyolc és fél perc alatt tettem meg. Jobbra egy enyhén emelkedő rámpa vezetett a parkoló felé, amit egy erdősáv választott el az úttól. Nem lehetett túl messzire látni. A levelek ugyan még újak voltak és kicsik, de rengeteg volt belőlük, és szinte mindent eltakartak. Magát a pihenőt nem láttam. Felhajtottam a kis emelkedőn a teljesen átlagos parkolóba. Tágas terület volt, mindkét oldalon ferdén felrajzolt parkolóhelyekkel, jobbra kis csoportban alacsony téglaépületek álltak, mögöttük egy benzinkút. Talán egy tucat autó parkolt a mosdók közelében. Az egyik Susan Duffy Taurusa volt, az utolsó, bal oldalon. Ott állt, mellette Eliot.

Lassan elhajtottam mellettük, intettem, hogy várjanak, és leparkoltam négy hellyel odébb. Leállítottam a motort, és egy pár pillanatig hálásan elüldögéltem a hirtelen csendben. Az e-mail-küldőt visszaraktam a cipőm sarkába, és bekötöttem a cipőfűzőmet Aztán próbáltam úgy viselkedni, mint egy átlagos autós. Nagyot nyújtózkodtam, kinyitottam az ajtót kiszálltam, pár pillanatig toporogtam, mint aki elzsibbadt lábait tornáztatja és élvezi a friss erdei levegőt. Sétáltam pár kört, és jól körbenéztem a parkolóban, aztán megálltam, tekintetemet a rámpára szegezve. Senki nem hajtott fel rá. Hallottam az útról ideszűrődő motorzúgást. Közel volt az autópálya, és a zaj elég hangos, de a fák eltakartak, és ettől védve éreztem magam. Elszámoltam hetvenkét másodpercig, ezalatt lehet megtenni átlagsebességgel egy mérföldet. Továbbra sem hajtott fel senki a rámpán. Az pedig nem valószínű, hogy bárki is egy mérfölddel nagyobb távolságból követett volna. Úgyhogy odaszaladtam, ahol Duffy és Eliot vártak. Eliot sportos öltözékben volt, és úgy festett, mint aki kicsit kényelmetlenül érzi magát benne. Duffy kopott farmerben és a múltkori kopott bőrdzsekiben. Elég jól festett bennük. Egyikük sem vesztegette az időt üdvözlésekre, aminek a magam részéről örültem.

– Hová kell mennie? – kérdezte Eliot.

– New London, Connecticut – feleltem.

– Mi van a furgonban?

– Fogalmam sincs.

– Nem követik – mondta Duffy. Kijelentés volt, nem kérdés.

– Lehet, hogy valami elektronikus eszközzel.

– Hová rakták a jeladót?

– A csomagtérbe, ha van egy kis eszük. Hoztak forrasztópákát?

– Még nem, de útban van – mondta Duffy. – Minek kell?

– Le van pecsételve a csomagtartó. Ha felnyitjuk, utána vissza kell pecsételni.

Duffy ideges pillantást vetett a rámpa felé. – Nem olyan könnyű ilyen hirtelen beszerezni egy forrasztópákát.

– Nézzük meg addig azokat a részeket, amikhez hozzáférünk – javasolta Eliot.

Visszasiettünk a furgonhoz. Letérdeltem, és benéztem alá. Vastagon rá volt száradva az ősrégi sár, és szivárgott az olaj.

– Itt nem lesz – mondtam. – Vésővel kellett volna lekaparni a sarat.

Eliot megtalálta a jeladót a vezetőfülkében, úgy tizenöt másodperc alatt. Az utasülés aljának habszivacsába volt belenyomva, és kis kapcsokkal odaerősítve. Egy kis fémdobozka, egy centi széles, fél centi vastag. Egy vékony, húszcentis drót lógott ki belőle, amely valószínűleg az adókészülék antennája volt. Eliot a tenyerébe rakta a jeladót, összecsukta az ujjait, gyorsan kimászott a vezetőfülkéből, és a rámpa felé bámult

– Mi az? – kérdezte Duffy.

– Ez fura – mondta Eliot. – Egy ilyen legfeljebb annyira erős, mint egy hallókészülék, nagyon alacsony a hatótávolsága, úgy két mérföldnél messzebbről nem lehet fogni a jelzéseit. Akkor hol van most a fickó, aki követi a jeleket?

A rámpa üres volt. Amióta én megérkeztem a parkolóba, senki nem jött. Csak álltunk, és bámultuk a semmit, a szemünk könnyezett a csípős hideg szélben. Az autók elhúztak a fák mögött, de senki nem hajtott le az autópályáról.

– Mennyi ideje is van itt? – kérdezte Eliot.

– Úgy négy perce, talán öt.

– Ennek nincs semmi értelme – mondta. – Ez így azt jelentené, hogy a fickó, aki követi, négy vagy öt mérfölddel maga mögött jött. Ilyen távolságról nem foghatja ezeket a jeleket

– Talán nem is követ senki. Lehet hogy megbíznak bennem.

– Akkor minek rakták ezt ide?

– Talán nem is most rakták oda. Lehet hogy évek óta ott volt. Talán már el is feledkeztek róla.

– Túl sok a talán – csóválta a fejét Eliot.

Duffy hirtelen megpördült jobbra, és a fákra bámult.

– Lehet, hogy megálltak az útpadkán – mondta. – Pontosan egyvonalban velünk.

Eliot és én is gyorsan jobbra fordultunk, és arrafelé bámultunk.

Ez tényleg elképzelhető volt. Nem lenne okos megfigyelési taktika megállni egy pihenőnél, és leparkolni közvetlenül a megfigyelt személy mellett.

– Menjünk, nézzük meg – mondtam.

A parkoló szélénél egy keskeny, szépen ápolt füves sáv húzódott, aztán egy részen az útkarbantartók kicsit megszelídítették az erdőt, bokrokat ültettek, és fenyőkéreggel szórták fel a talajt. Ezután már a fák következtek. Kelet felé az autópálya foglalta el helyüket, nyugat felé a betonozott parkoló, de a kettő között tíz méteren át kis erdő terült el, amely az idők kezdete óta itt zöldellhetett. Elég nehéz volt átvágni rajta, tele volt tüskés bokrokkal, indák és lelógó ágak szövevényével. De szerencsére még csak április volt. Júliusban vagy augusztusban már áthatolhatatlanul sűrű lett volna a bozót.

Megálltunk közvetlenül azelőtt, hogy a fák átadták a helyüket az útszéli alacsony bokroknak. Ezek után már a füves útpadka következett. Előreóvakodtunk, amennyire csak mertünk, és a nyakunkat nyújtogatva jól körbenéztünk, jobbra is és balra is. Ameddig elláttunk, senki nem állt az útszélen. A forgalom nagyon gyér volt. Öt másodperces időszakok is elteltek úgy, hogy egyetlen járművet sem láttunk. Eliot megvonta a vállát, mint aki nem érti az egészet, aztán sarkon fordultunk, és visszaindultunk.

– Ennek nincs semmi értelme – mondta újból Eliot.

– Nincs elég emberük, hogy kövessenek – mondtam.

– Nem, szerintem az 1-es úton vannak – szólt közbe Duffy. – Csak így lehet. Az l-es teljesen párhuzamosan fut az I-95-össel, végig a tengerparton, Portlandtől le délre. A legtöbb helyen talán két mérföld sem választja el a két utat.

Kelet felé fordultunk, mintha legalábbis el tudnánk látni a fák között a távolba, és észrevehetnénk egy távoli, párhuzamos út szélén várakozó autót.

– Én így csinálnám – mondta Duffy.

Bólintottam. Ez valóban elképzelhető forgatókönyv volt. De meglennének a technikai hátrányai. Ha két mérföld távolság van a két párhuzamosan mozgó jármű között, a legkisebb lemaradás miatt is ki-kihagyhatna a jelzés. De végül is mást nem akarnak tudni, csak hogy alapvetően megtartom-e az irányt

– Igen, lehetséges – mondtam.

– Sőt, nagyon is valószínű – bólintott Eliot. – Duffynak igaza van.

Egy kis józan ész. Nyilván úgy akarják csinálni, hogy ameddig csak lehet, ne tűnjenek fel a visszapillantó tükörben.

Megint bólintottam. – Jó, akkor feltételezzük, hogy azon az úton vannak. Meddig marad az 1-es út az I-95-ös közelében?

– Végig – mondta Duffy. – Sokkal tovább, mint New London. Úgy Boston környékén válnak el egymástól, de aztán újból összetalálkoznak.

– Oké – bólintottam, és az órámra néztem. – Úgy kilenc perce vagyok itt. Ez elég hosszú idő, hogy kimenjek a mosdóba, és megigyak egy kávét. Nem ártana visszarakni a készüléket, és útnak indulni.

Szóltam Eliotnak, hogy tegye a zsebébe a jeladót, és Duffy Taurusával induljon el déli irányba egyenletes, ötven mérföldes sebességgel. Majd valahol New London előtt utolérem a furgonnal, és ott visszarakjuk a jeladót a helyére. Eliot elindult, én egyedül maradtam Duffyval. Néztük, ahogy a kocsi eltűnik déli irányba, aztán ellenkező irányba fordultunk, és a rámpát figyeltük. Még egy órám és egy percem volt, és nagy szükség lett volna a forrasztópákára. Telt az idő.

– Na és milyen Beck háza? – kérdezte Duffy.

– Egy rémálom – feleltem. Elmeséltem a két és fél méteres gránitfalat a szögesdróttal, a kaput, a fémdetektorokat az ajtófélfában, a szobámat, ahol belülről nincs kulcslyuk. És meséltem Paulie-ról.

– Az ügynökünknek semmi nyoma?

– Még nagyon rövid ideje vagyok ott – feleltem.

– Ott kell lennie a házban – mondta Duffy. – Muszáj hinnem benne.

Nem feleltem semmit.

– Minél előbb el kell érnie valami eredményt. Minden óra, amit ott tölt, csak nagyobb bajba sodorhatja. És az ügynökünket is.

– Tudom – feleltem.

– Beck milyen?

– Enyhén szólva gyanús – feleltem. Elmeséltem az ujjlenyomatot a whiskyspoháron, és hogy eltüntették a Maximát. Aztán elmeséltem az orosz rulettet.

– És maga játszott vele?

– Hatszor.

Duffy rám meredt. – Maga megőrült. Hat az egyhez az esélye, hogy otthagyja a fogát.

Elmosolyodtam. – Játszott már ilyet?

– Eszem ágában sem volt. Nem túl jók az esélyek.

– Maga is úgy gondolkodik, mint legtöbben, Beck is. Ő is úgy gondolta, hogy hat az egyhez az esélyem. De valójában sokkal inkább hatszáz az egyhez, vagy hatezer. Ha belerakunk egy súlyos töltényt egy ilyen jó minőségű, jól karbantartott fegyverbe, mint az Anaconda, csoda lenne, ha a tölténydob úgy állna meg, hogy a töltény legfelülre kerüljön. A forgatás után mindig legalul köt ki. Segít a precíziós mechanizmus, egy kis olaj meg gravitáció. Nem vagyok idióta. Az orosz rulett valójában sokkal biztonságosabb, mint a legtöbben hiszik. És megérte vállalni a kockázatot, hogy Beck felbéreljen.

Duffy egy kicsit hallgatott. – Van valami megérzése Beckkel kapcsolatban? – kérdezte aztán.

– Olyan, mint egy szőnyegimportőr – mondtam. – Legalábbis az egész átkozott ház tele van szőnyegekkel.

– De?

– De nem az, fogadni mernék. Mondjuk feltenném rá a nyugdíjamat. Kérdeztem a szőnyegekről, de alig mondott valamit, mintha nem érdekelné a téma. A legtöbb ember szívesen mesél a szakmájáról, akármeddig képesek beszélni róla.

– Van nyugdíja?

– Nincs – feleltem.

Ebben a pillanatban megjelent a rámpán egy Taurus, pontosan olyan, mint Duffyé, csak más színű. Egy kicsit lelassított, amíg a sofőr körbenézett a parkolóban, aztán felgyorsított és felénk indult. Az idősebb férfi ült a volánnál, az, aki a rendőr szerepét játszotta, akit „lelőttem” az egyetem kapuja előtt. Lefékezett a furgonom mellett, kinyitotta az ajtót, és nehézkesen kikászálódott, pontosan úgy, mint a múltkor a kölcsönkért rendőrségi Caprice-ból. Egy nagy, fekete-piros nejlonszatyrot szorongatott a kezében, Radio Shack felirattal. Nagy dobozok voltak benne. Felemelte, ránk mosolygott, aztán odalépett, és kezet ráztunk, új ing volt rajta, de az öltöny ugyanaz. Láttam rajta a halvány foltokat, ahol hiába próbálta kimosni a művér nyomait. Elképzeltem, ahogy áll a motelben a mosdókagyló mellett, és a törülközővel dörzsölgeti. Nem járt sok sikerrel, úgy festett, mint aki nem bánt elég óvatosan a ketchuppal az ebédnél.

– Már ilyen feladatokkal is megbízzák Beckék? – kérdezte.

– Egyelőre nem tudom, mivel bíztak meg – feleltem. – Le van pecsételve.

A férfi bólintott – Gondoltam. Különben minek kellett volna ilyén szerszám?

– Csinált már ilyet?

– Öreg róka vagyok, valamikor régen naponta tíz ilyen ellenőrzést is csináltunk. A teherautó megállt, a fickó elment enni, mi meg addig szépen feltörtük és visszazártuk, még mielőtt a levest megrendelte volna.

Leguggolt, és mindent kiborított a szatyorból az aszfaltra. Volt ott forrasztópáka, egy darab nyers ólom és egy adapter, amivel a kocsi szivargyújtójáról lehet működtetni a forrasztópákát. A motort ehhez járatni kellett, úgyhogy beindította, és kicsit hátrább tolatott, hogy odaérjen a zsinór.

A pecsét tulajdonképpen egy ólomdrótból állt, aminek a végére ráforrasztottak egy jó nagy plombát. Az öregen látszott, hogy tényleg csinált már ilyet. Bedugta a forrasztópákát, és várta, hogy bemelegedjen. Úgy ellenőrizte, hogy elég forró-e, hogy ráköpött a végére. Amikor jónak találta, letörölgette a hegyét a zakója ujjába, aztán odaérintette a dróthoz, ahol a legvékonyabb volt. A drót azonnal elolvadt és elszakadt. Kicsit széjjelebb húzta, mintha egy apró bilincset nyitna ki, és levette a drótról a plombát. Behajolt a kocsijába, és lerakta a műszerfalra. Én megragadtam a furgon hátsó ajtajának kilincsét, és kinyitottam.

– Oké, akkor lássuk, mi van itt – mondta Duffy.

Szőnyegek voltak benne. Ahogy az ajtó nyikorogva kitárult, és a napfény beáradt a csomagtérbe, megláttunk vagy kétszáz darab szőnyeget mind szépen összetekerve, madzaggal átkötve, a végükre felállítva. Mind különböző méretű volt, a magasabbakat a csomagtér végében helyezték el, a rövidebbeket az ajtóhoz közelebb, úgy sorakoztak, mint valami ősi bazaltszikla-formáció orgonasípjai. A belsejükkel befelé voltak összetekerve, csak a hátoldalukat láttuk, ami valami durva anyagból készült. Nyers gyapjú erős szagát árasztották, és a növényi festékanyagok enyhébb illatát.

– Át kell vizsgálni őket – mondta Duffy, hangjában kis csalódottsággal.

– Menyi időnk van? – kérdezte az öreg.

Az órámra néztem.

– Negyven percünk – mondtam.

– Akkor jobb lesz, ha csak szúrópróbaszerűen ellenőrizzük.

Kirángattunk pár szőnyegtekercset az elöl lévők közül. Szorosan össze voltak csavarva, kartonhenger nem volt a közepükön, csak úgy feltekerték és madzaggal átkötözték őket Az egyik rojtos volt, ósdi, dohos szagot árasztott. A madzagon a csomók régiek és laposak voltak. A körmünkkel piszkálgattuk, de nem sikerült kibogozni.

– El kell majd vágni, ha ki akarják bontani, de mi most nem tehetjük – mondta Duffy.

– Nem – rázta a fejét az öreg. – Nem lehet.

A madzag durva volt és érdes, fura anyagból készült. Régóta nem láttam már ilyet, valami természetes szálból sodorták, talán juta lehetett, vagy kender.

– Akkor mit csináljunk? – kérdezte az öreg.

Kihúztam egy másik szőnyeget. Megméregettem a kezemben a súlyát. Nagyjából olyan nehéz volt, amilyennek egy szőnyegnek lennie kell. Megszorítottam, de nem éreztem semmi keményet benne. A végével lefelé a földre állítottam, és az öklömmel megütöttem középen: Kicsit benyomódott, ahogy egy szőnyegnek kell.

– Ezek bizony csak szőnyegek – állapítottam meg.

– És alattuk nincs valami? – kérdezte Duffy. – Lehet, hogy ott hátul azok a nagyobbak nem is ilyen nagyok, csak rá vannak állítva valamire.

Egyesével kiszedegettük a szőnyegeket, és egymás mellé lefektettük a földre, szép sorrendben, hogy ugyanúgy vissza tudjuk rakni. Vájtunk találomra egy járatot a rakomány között leghátulra. A nagyméretű szőnyegek pontosan azok voltak, aminek látszottak: nagyméretű szőnyegek, madzaggal átkötve, a végükre állítva. Nem volt semmi elrejtve alattuk Kimásztunk a csomagtérből, álltunk a hidegben, körülöttünk a rengeteg szőnyeg, és csak néztünk egymásra.

– Ez csak félrevezetés – mondta Duffy. – Beck sejtette, hogy valahogy feltöri és megnézi.

– Lehet – mondtam.

– Vagy pedig egyszerűen csak szerette volna eltávolítani a házból.

– Amíg ő mit csinál?

– Amíg utánanéz magának, a biztonság kedvéért.

Az órámra pillantottam. – Ideje visszapakolni. Már így is őrült tempóban kell majd vezetnem.

– Magával megyek, úgy értem, amíg utolérjük Eliotot – mondta Duffy.

Bólintottam. – Az jó lesz, úgyis beszélnünk kell.

Visszaraktuk a szőnyegeket, rugdostuk és gyömöszöltük őket, amíg szépen elrendeztük mindet az eredeti helyére. Aztán becsuktam az ajtót, és az öreg munkához látott a forrasztópákával. visszacsúsztatta a plombát a drótra, összeillesztette a végeket, felmelegítette a pákát, és a hegyével összeforrasztotta a drótok végeit Kis ezüstös göb keletkezett a helyén. Más színű volt, mint az eredeti és túl nagy. Olyan volt a drót, mint egy vicces rajz egy óriáskígyóról, amelyik épp lenyelt egy nyulat egészben.

– Ne aggódjon, nem fog látszani – mondta az öreg.

A forrasztópákával mint egy kis ecsettel elsimítgatta a csomót, ami egyre kisebb és kisebb lett. A hegyével lepiszkálgatta a felesleges fémet. Nagyon finom mozdulatokkal dolgozott. Három teljes percbe telt, de amikor kész lett, az egész meglehetősen úgy festett, mint amilyen eredetileg volt. Hagyta kicsit hűlni, aztán jó erősen ráfújt. Az ezüstös szín azonnal szürkére változott. Olyan észrevehetetlen volt, amennyire csak lehetett. Az biztos, hogy jobban sikerült, mint ahogy én meg tudtam volna csinálni.

– Oké – bólintottam. – Nagyon remek. De még egyszer meg kell majd csinálnia. Az a dolgom, hogy visszafelé elhozzak egy másik furgont. Nem ártana annak a rakományát is megnézni. Találkozzunk az első északi irányban található pihenőnél Portsmouth után, Hampshire-ben.

– Mikor?

– Mostantól számítva öt óra múlva.

Az öreg ott maradt, Duffy meg én dél felé indultunk, olyan gyorsan, amennyit csak ki tudtam hozni a rozoga furgonból. Nem nagyon ment többel kilencvennél. Szögletes alakja volt, és a szél ellenállása miatt ennél gyorsabban nem volt hajlandó menni. De a kilencven nagyjából rendben volt.

– Látta Beck irodáját? – kérdezte Duffy.

– Még nem. Utána kéne néznünk a cégének, meg ennek az egész kikötői üzletnek.

– Dolgozunk rajta – mondta Duffy. Jó hangosan kellett beszélnie, mert a motor zaja és a sebváltó csikorgása kétszer olyan erős volt ilyen sebességnél. – Szerencsére Portlandben nincs olyan nagy bolondokháza. Ez csak a negyvennegyedik legforgalmasabb amerikai kikötő, úgy tizennégy millió importáru érkezik évente, ez nagyjából negyedmillió tonna hetente. Beck úgy tíz tonna árut kap, két-három konténerben.

– A vámosok átvizsgálják?

– Csak amennyire mindenki más áruját. Jelenleg nagyjából két százalékot tudnak ellenőrizni. Ha mondjuk Beck százötven konténert hozat be egy év alatt, akkor abból talán hármat ha ellenőriznek.

– Akkor hogy csinálja?

– Lehet, hogy próbálja csökkenteni a lebukás esélyét úgy, hogy mondjuk tízből egy konténerben van csempészáru. Így annak az esélye, hogy pont azt az egyet átkutatják, 0,2 százalékra csökkenthető. Így éveken át is kihúzhatja lebukás nélkül.

– Már évek óta csinálja, és soha nem bukott le. Nyilván lefizet valakit.

Duffy bólintott, de nem mondott semmit.

– El tudná intézni, hogy alaposabban vizsgálják át?

– Csak akkor, ha tudok valami elfogadható indokkal szolgálni. Ne felejtse el, hogy nem hivatalos az akció. Nagyon szilárd bizonyíték kéne hozzá. És ha tényleg lefizet valakit, akkor aknamezőn járkálunk. Lehet, hogy épp a rossz vámtisztet környékeznénk meg.

Továbbhajtottunk. A motor bőgött, a furgon felfüggesztése aggasztóan rugózott. Minden autót megelőztünk. Figyeltem a visszapillantó tükröt, de nem azért, hogy követnek-e, hanem hogy a rendőrök nem jönnek-e. Még megállítanak gyorshajtásért. Persze Duffy a DEA-igazolványával ki tudná magyarázni a dolgot, de nem akartam erre időt vesztegetni.

– És Beck hogy reagált a történtekre? – kérdezte. – Mi volt az első benyomása róla?

– Nem nagyon értette a dolgot, és kicsit mintha bosszús lett volna. Ez volt az első benyomásom. Maga nem furcsállja, hogy Richard Becket az egyetemen nem őrzik testőrök?

– Ott biztonságban van.

– Nem igazán. Egy egyetemről ugyanolyan könnyen elrabolhatják a srácot mint bárhonnan. Ha nincsenek őrök, az azt jelenti, hogy Beck szerint nincs veszélyben. Szerintem inkább csak azért kísértette testőrökkel haza, mert a fiú paranoiás. Az apja csak a kedvébe akart járni. Beck egyáltalán nem gondolta úgy, hogy tényleg szükség van őrökre, különben gondoskodott volna róla, hogy az iskolában is őrizzék a fiát Vagy egyáltalán nem is engedte volna, hogy egyetemre menjen.

– Tehát?

– Tehát szerintem valami egyezséget köthetett a riválisaival, még régebben. Talán amikor az emberrablás történt. Olyan egyezséget, ami garantált valamiféle stabilitást. Ezért nem voltak testőrök a kollégiumban. Ezért viselkedett Beck olyan sértetten, mintha valaki megszegett volna egy megegyezést.

– Gondolja?

Bólintottam. – Meglepett volt, értetlen és bosszús. És a fő kérdése az volt, hogy kik voltak az emberrablók.

– Elég nyilvánvaló kérdés.

– De úgy tette fel, mintha azt mondaná, „hogy merészelték?”. Volt benne valami dac Mintha valakik áthágtak volna valami szabályt. Nemcsak egyszerű kérdés volt, hanem azt is érezni lehetett benne, hogy nagyon bosszús valakire.

– És maga mit válaszolt?

– Leírtam neki a furgont meg a maga embereit.

Duffy elmosolyodott. – Ezzel nem sokra megy.

Megráztam a fejemet – Van egy embere, Duke-nak hívják. A keresztnevét nem tudom. Exrendőr. Ő a biztonsági főnöke. Láttam ma reggel. Látszott rajta, hogy egész éjszaka fönt volt. Nagyon fáradtnak tűnt, és csupa gyűrött volt hátul az öltönye, főleg a zakója alja.

– Na és?

– Ez azt jelenti, hogy egész éjszaka autóban ült. Szerintem elment, hogy szemügyre vegye a Toyotát, és ellenőrizze a hátsó rendszámtáblát. Hol tartják a kocsit?

– Hagytuk, hogy a rendőrség elvigye, hogy fenntartsuk a látszatot. Nem vihettük vissza a DEA garázsába. Valami telepen őrzik.

– A rendszámtábla hová vezet?

– Hartford, Connecticut. Lebuktattunk ott egy kisstílű bandát, Ecstasy terjesztésével foglalkoztak.

– Mikor?

– A múlt héten.

Tovább vezettem. A forgalom kezdett sűrűsödni.

– Ez az első hiba, amit elkövettünk – mondtam. – Beck utána fog járni. És nagyon csodálkozni fog, hogy egy kisstílű Ecstasy-terjesztő banda miért akarná elrabolni a fiát. Aztán azon fog eltűnődni, hogyan tudhatták mindezt végrehajtani egy héttel azután, hogy letartóztatták őket.

– A francba! – mormolta Duffy.

– És lesz még ennél rosszabb is – folytattam. – Szerintem Duke a Lincolnt is megnézte. Az eleje be van horpadva, és nem maradt ablaka, de golyónyomok nincsenek rajta. És egyáltalán nem úgy fest, mint aminek a belsejében egy igazi gránát robbant. Az a Lincoln önmagában bizonyíték, hogy az egész csak smafu volt.

– A Lincolnt elrejtettük. Nem egy helyen van a Toyotával.

– Biztos? Mert ma reggel Beck a legapróbb részletekig kifaggatott az Uzikról. Mintha azt kérte volna, hogy a saját számmal tegyek terhelő vallomást magam ellen. Két Uzi Micro, húszas tárral, mind a kettőt kilőtték, és közben egyetlen golyónyom sincs az autón?

– Nem – rázta a fejét Duffy. – Semmiképp nem lehet belőle baj. A Lincolnt elrejtettük.

– Hol?

– Bostonban van, a garázsunkban, de a papírok szerint a megyei halottasház udvarán. Bizonyítékként vizsgálják, mivel a testőröket a történet szerint szétlapította a gránát. Próbáltunk mindent hihetően intézni. Nagyon alaposan átgondoltunk mindent.

– Kivéve a Toyota rendszámát.

Duffy kicsit elszontyolodott. – De a Lincoln rendben van. Száz mérföldre van a Toyotától. Ehhez ennek a Duke nevű fickónak egész éjszaka vezetnie kellett volna.

– Hát ez az, szerintem egész éjszaka vezetett. És Beck miért volt olyan ideges az Uzik miatt?

Duffy hallgatott. – Le kell fújnunk – mondta végül. – A Toyota miatt. Nem a Lincoln miatt, az rendben van.

Az órámra néztem. Aztán az útra előttünk. A furgon tovább dübörgött. Nemsokára utolérjük Eliotot. Számítgattam az időt és a távolságot.

– Le kell fújnunk – mondta újból Duffy.

– Mi lesz az ügynökükkel?

– Ha magát is megöletjük, azzal nem segítünk rajta.

Quinnre gondoltam.

– Ezt majd később megbeszéljük – mondtam. – Egyelőre maradok.

Nyolc perccel később beértük Eliotot A Taurusa a belső sávban haladt, szerény ötvenes sebességgel. Megelőztem, aztán lelassítottam az ő sebességére, Eliot pedig besorolt mögénk. Végigmentünk a Bostont elkerülő körgyűrűn, aztán megálltunk az első pihenőnél, amit a város után délre találtunk. Errefelé már sokkal nagyobb volt a nyüzsgés. Némán ültünk Duffyval, és hetvenkét másodpercig figyeltük az utánunk jövőket Négy autó érkezett közvetlenül utánunk, de egyikük sofőrje sem vetett ránk egyetlen pillantást sem. Kettőben utas is volt. Mindegyikük úgy viselkedett, mint egy átlagos autós egy útszéli pihenőnél, ácsorogtak, ásítoztak, nézelődtek, aztán elindultak a mosdók és a gyorsétterem felé.

– Hol van a furgon, amit vissza kell vinnie? – kérdezte Duffy.

– Egy New London-i parkolóban.

– A kulcsok?

– A furgonban.

– Akkor kell hogy várják ott emberek is. Senki nem hagy ott csak úgy egy furgont, hogy benne vannak a kulcsok. Várni fogják. Ki tudja, milyen utasítást kaptak, hogy mit csináljanak magával. Ki kellene szállnunk.

– Ne izguljon, nem fogok csapdába sétálni, nem az én stílusom. És lehet, hogy a másik furgonban van valami érdekesebb rakomány.

– Oké – bólintott Duffy. – Akkor New Hampshire-ben találkozunk, és átvizsgáljuk. Ha eljut odáig.

– Kölcsönadhatná nekem a Glockját.

Láttam, hogy odanyúl a karja alá, és megérinti a pisztolyt. – Mennyi időre?

– Ameddig szükségem van rá.

– Mi lett a Coltokkal?

– Elvették.

– Nem adhatom oda a szolgálati fegyveremet.

– Már így is áthágott minden létező szabályt

Duffy kicsit hallgatott. – A fenébe! – Kivette a Glockot a pisztolytáskából, és odaadta. Még éreztem rajta a testének melegét. A tenyeremben tartottam, élveztem az érzést. Duffy belekotort a táskájába, és kivett két tartalék tárat. Az egyik zsebembe dugtam őket, a pisztolyt a másikba.

– Kösz – mondtam.

– Akkor találkozunk New Hampshire-ben – mondta. – Megnézzük a rakományt, aztán majd eldöntjük, hogyan tovább.

– Oké – feleltem, habár én már eldöntöttem. Eliot odasétált hozzánk, és kivette a zsebéből a jeladó készüléket, Duffy kiszállt, Eliot visszarakta az ülés alá, aztán együtt visszasétáltak a Taurushoz. Én vártam, annyi ideig, hogy hihető legyen, hogy kávézni álltam meg, aztán újból nekivágtam az útnak.

Minden baj nélkül megtaláltam New Londont. Piszkos, régi városka volt. Soha nem jártam még itt, mert nem volt rá semmi okom. Kikötőváros, a haditengerészet állomáshelye, és azt hiszem, tengeralattjárókat gyártanak itt. Vagy valahol a közelben, talán Grotonban. Követtem Beck utasításait, lefordultam az autópályáról, és átkanyarogtam a lerobbant ipari külvárosokon. Sok régi, koromtól megfeketedett, omladozó téglaépületet láttam. Leálltam az út szélén, egy lerobbant parkolóóránál, úgy egy mérfölddel azelőtt, ahol a parkolót sejtettem, és megnéztem Duffy pisztolyát. Glock 19-es volt, talán egy éves, tele tárral. A tartalék tárak is tele voltak. Kiszálltam a furgonból, és elindultam gyalog. Az öböl felől hajókürtök búgását hallottam. Épp beérkezett egy komp. A szél szemetet sodort maga előtt az utcán. Egy kurva lépett ki egy kapualjból, és rám mosolygott. Látszik, hogy csak a haditengerészet állomásozik itt. Máshol a lányok már messziről kiszagolják a katonai rendőröket, és nagy ívben elkerülik őket.

Egy sarkon befordultam, és innen már elég jól ráláttam a parkoló egy részére. A terület kicsit lejtett az óceán felé, így valamivel magasabban álltam. Láttam a rám váró furgont. Az ikertestvére volt annak, amivel jöttem. Ugyanolyan típusú, ugyanolyan korú, ugyanaz a szín. Ott álldogált egymagában, a parkoló kellős közepén, amely egyszerű, négyszögletes, bekerített telek volt, a macskakövek közötti résekben gyom nőtt. Törött téglák hevertek mindenfelé, valami régi épületet ledózerolhattak itt még évtizedekkel ezelőtt, és semmi nem épült a helyén.

Nem láttam, hogy bárki is várna rám, habár a környéken vagy ezer piszkos ablak is volt körös-körül, ahonnan jól ide lehetett látni, és elméletileg bármelyikből figyelhettek. De nem éreztem, hogy figyelnének. Sokszor csak erre lehet támaszkodni. Mozdulatlanul álltam, amíg fázni nem kezdtem, aztán visszaballagtam a furgonomhoz.

Megkerültem vele a háztömböt, és behajtottam a parkolóba. Leparkoltam szemben az új furgonnal, az orruk majdnem összeért. Kivettem a slusszkulcsot, és bepottyantottam az oldalzsebbe. Még egyszer jól körbenéztem, aztán kiszálltam. A kezemet a zsebembe mélyesztettem, és megmarkoltam Duffy pisztolyát. Hallgatóztam. Semmi, csak a szél, és a mindennapjait élő kisváros messziről ideszűrődő zajai. Minden rendben volt – hacsak valaki azt nem tervezi, hogy messziről lő rám, mert az ellen nem sokat használ, ha egy Glock 19-est szorongatok a zsebemben.

Az újabb furgon hideg volt és néma. Az ajtaja nem volt bezárva, a kulcs ott lapult az oldalzsebben. Hátrább toltam az ülést, és megigazgattam a visszapillantó tükröket. Úgy tettem, mintha véletlenül leejtettem volna a kulcsot a padlóra, lehajoltam érte, és benéztem az ülés alá. Nem volt jeladó készülék, csak néhány rágógumipapír és porcicák. Beindítottam a motort. Eltolattam a régi furgontól, körbehajtottam a parkolóban, és visszaindultam az autópálya felé. Nem láttam sehol senkit. Senki nem követett.

Az új furgont valamivel könnyebb volt vezetni, mint az előzőt. Kicsit halkabb volt, és kicsit gyorsabb is. Falta a mérföldeket, száguldottam vissza észak felé. Mereven előrebámultam a szélvédőn át, és úgy éreztem, mintha látnám magam előtt a magányos házat a félszigeten, ahogy percről percre egyre nagyobb lesz. Egyszerre vonzott és taszított, egyforma erővel. Csak ültem mozdulatlanul, egyik kezemmel a kormányon, és igyekeztem nyitva tartani a szemem. Rhode Island nyugodt és csendes volt. Továbbra sem követett senki. Massachussetsben csak megkerültem Bostont a hurok alakú elkerülő úton, aztán átszáguldottam olyan lepusztult kisvárosokon, mint Lowell, és szép helyeken, mint Newburyport, Cape Ann és Gloucester. Nem követtek. Aztán megérkeztem New Hampshire-be. Az I-95-ös út úgy húsz mérföldön át vezet rajta, Portsmouth az utolsó város. Elhaladtam mellette, és figyeltem a táblákat, jelzik-e a pihenőt. Még épp Maine határa előtt meg is találtam, amit kerestem. A tábla azt jelezte, nyolc mérföldre van a pihenő, ahol vár rám Duffy, Eliot meg az öreg.

De nemcsak ők vártak, hanem ott volt velük a kábszeresek egy kutyás egysége is. Úgy látszik, ha elég időt adunk egy kis gondolkodásra, a szövetségiek mindig kitalálnak valamit, amivel meglepik az embert. Befordultam a pihenőbe, amely nagyjából ugyanolyan volt, mint a kennebunki, és megláttam, hogy két Taurus ott parkol a sor végében, egy sima furgon mellett, aminek a tetején szellőzőnyílás volt. Leparkoltam négy hellyel odébb, elővigyázatosságból végigcsináltam a szokásos műsort, kiszálltam, nyújtózkodtam, körbenéztem, de senki nem jött utánam a parkolóba. Az nem aggasztott, hogy esetleg az út szélén várakoznak. A fák miatt egyáltalán nem lehetett idelátni. Mindenfelé sűrűn nőttek a fák. Maine-ben rengeteg fa van, az már biztos.

Kiszálltam. Az öreg odahajtott a kocsijával a furgon mellé, és azonnal munkához látott a forrasztópákával. Duffy megfogta a könyökömet, és kicsit félrevont.

– Telefonáltam párat – mondta, és felmutatta Nokia telefonját, mintha be akarná bizonyítani. – Van egy jó hírem meg egy rossz hírem.

– Előbb a jó hírt – mondtam. – Vidítson fel egy kicsit.

– Azt hiszem, a Toyotából talán mégsem lesz baj.

– Talán?

– Bonyolult a dolog, de megszereztük Beck szállítóleveleit a vámhivataltól. Minden áruja Ogyesszából érkezik, Ukrajnából, a Fekete-tenger partjáról.

– Tudom, hol van.

– Elképzelhető, hogy onnan szőnyegeket szállítanak. Törökországon keresztül érkeznek észak felé, mindenféle helyekről. De Ogyessza heroinkikötő is. Az az áru, ami nem közvetlenül Kolumbiából érkezik hozzánk, Afganisztánon, Türkmenisztánon, a Kaszpi-tengeren és a Kaukázuson keresztül jön. Tehát, ha Beck Ogyesszát használja, az azt jelenti, hogy heroinnal foglalkozik, és nem ismerhet Ecstasy-terjesztőket. Se Connecticutban, se máshol. Nem lehet köztük semmiféle kapcsolat. Ki van zárva. Teljesen más üzletág. Úgyhogy egyáltalán nem lesz könnyű bármit is kiderítenie róluk. Jó, a Toyota rendszáma alapján megtudhat egy nevet meg egy címet, de ez nem fog neki semmit sem jelenteni. Beletelik jó pár napba, amíg ki tud nyomozni róluk valamit.

– Ez a jó hír?

– Elég jó. Higgye el nekem, ez két külön világ. És magának amúgy is csak pár napja van az akcióra. Nem tarthatjuk fogva örökké a testőröket.

– És mi a rossz hír?

Duffy egy pillanatig hallgatott. – Úgy néz ki, mégsem teljesen lehetetlen, hogy valaki vethetett egy-két pillantást a Lincolnra.

– Miért, mi történt?

– Semmi különös. Utánanéztem, és lehet, hogy mégsem voltak olyan jók a biztonsági intézkedések a garázsunkban, mint kellett volna.

Hallottuk, hogy zörögve kinyílik a furgon ajtaja, egy másodperccel később pedig Eliot sürgető hangon odakiáltott nekünk. Odasiettünk, abban reménykedve, hogy valami érdekeset találunk. De csak egy újabb jeladó készülék volt, pontosan ugyanolyan, húszcentis antennával. Az ajtó mellett úgy fejmagasságban volt odaragasztva.

– Nagyszerű! – szólalt meg Duffy.

A csomagtartó tele volt szőnyegekkel, pontosan úgy, mint az előző. Akár ugyanaz a furgon is lehetett volna. Minden szőnyeg szorosan összetekerve, madzaggal átkötve, a végükre állítva, méret szerint felsorakoztatva.

– Átnézzük őket? – kérdezte az öreg.

– Nincs időnk – feleltem. – Ha valaki figyeli a leadott jeleket, gyanúsnak fogja találni, ha tíz percnél hosszabb időre megállnék egy ilyen helyen.

– Engedjék be a kutyát – mondta Duffy.

A DEA embere, akivel eddig nem találkoztam, kinyitotta a furgonja hátsó ajtaját, és pórázon kivezetett egy kábítószerkereső kutyát. Beagle volt, rövid lábú, kövér, lógó fülű, lelkes. Szeretem a kutyákat, néha megfordul a fejemben, hogy szerzek egyet. Jó társaság lenne. Ez a kutya egyáltalán nem vett rólam tudomást. Hagyta, hogy a gazdája odavezesse a kék furgonhoz, és várta az utasítást. A fickó felemelte, berakta a csomagtérbe, a lépcsősen emelkedő szőnyegtekercsek tetejére, csettintett egyet az ujjaival, kiadott valami parancsot, és levette a pórázt. A kutya mindenfelé szimatolni kezdett. A lábai nagyon rövidek voltak, és eléggé nehezére esett, hogy megmássza a szőnyegeket. De minden négyzetcentimétert átvizsgált, aztán visszajött oda, ahonnan indult, és megállt, csillogó szemmel, a farkát csóválva, abszurd, nyálas kutyavigyorral a képén, mintha azt kérdezné: Akkor most mi van?

– Semmi – mondta a férfi.

– Legális a rakomány – állapította meg Eliot.

Duffy bólintott. – De akkor minek hozzák vissza ide? Senki nem exportál szőnyegeket Ogyesszába. Minek?

– Csak teszt volt, hogy próbára tegyenek. Gondolták, talán megnézem, mi van benne, talán nem.

– Zárják vissza a plombát – adta ki az utasítást Duffy.

A férfi kiemelte a kutyát, Eliot becsukta a furgon ajtaját. Az öreg fogta a forrasztópákát, Duffy pedig megint félrevont.

– Döntött? – kérdezte.

– Maga mit csinálna?

– Lefújnám. A Lincoln nagyon rázós. Az életébe is kerülhet.

Elnéztem Duffy válla fölött, és figyeltem az öreget, ahogy dolgozik. Már az illesztés elsimításánál tartott.

– Bevették a mesémet. Lehetetlen, hogy ne hitték volna el. Nagyon jó a sztori.

– Ha megnézték a Lincolnt, feltűnhetett nekik, hogy valami nem stimmel.

– El sem tudom képzelni, miért akarták volna megnézni.

Az öreg végzett, lehajolt, és ráfújt a drótra. Az ezüstös szín szürkére változott. Duffy a karomra tette a kezét.

– Miért kérdezősködött Beck az Uzikról?

– Fogalmam sincs.

– Kész van! – kiáltott oda az öreg.

– Akkor döntött? – kérdezte Duffy.

Quinnre gondoltam. Arra, ahogy a tekintete végigsiklott az arcomon, nem is lassan, nem is gyorsan. A golyónyomokra a homlokának bal oldalán, mintha még két szeme lenne.

– Visszamegyek – mondtam. – Szerintem elég biztonságos a helyzet. Ha kételyeik lennének, már ma reggel elintéztek volna.

Duffy nem felelt semmit. Nem vitatkozott. Csak levette a kezét a karomról, és elengedett.

Elengedett, de a pisztolyát nem kérte vissza. Lehet, hogy tudat alatt azt akarta, hogy nálam legyen. Bedugtam hátulra, az övembe. Sokkal jobb érzés volt, mint a nagy Colt. A tartalék tárakat a zoknimba rejtettem. Aztán nekivágtam az útnak, és pontosan tíz órával azután, hogy elindultam, vissza is érkeztem a Portland közelében lévő dokkokhoz. Senki nem várt, nem volt ott a fekete Cadillac. Behajtottam az udvarba, és leparkoltam. A kulcsot belepottyantottam az oldalzsebbe, és kiszálltam. Fáradt voltam az ötszáz mérföldnyi vezetés után, és a motorzúgástól már majdnem megsüketültem.

Este hat óra volt, a nap már egész alacsonyan járt a város felett Hideg volt a levegő, és nyirkos ködpára szállt az óceán felől. Begomboltam a kabátomat, pár pillanatig mozdulatlanul álltam, hátha figyelnek, aztán elballagtam. Próbáltam úgy tenni, mint aki csak céltalanul lézeng, de nagyjából északi irányba tartottam, és közben jól szemügyre vettem az előttem emelkedő épületeket. A parkolót alacsony kis irodaépületek vették körbe, úgy festettek, mintha kerék nélküli kamionok lennének. Olcsó anyagból épültek, és nemigen voltak karbantartva. Előttük piszkos parkolóhelyek, közepes méretű autókkal. A telepen látszott, hogy itt igazi kereskedelem zajlik. Sehol elegáns irodák, csak egy csomó hétköznapi üzletember, akik keményen megdolgoznak a pénzükért a piszkos ablakok mögött, amelyeken törött reluxák lógnak.

Némelyik iroda csak kis hozzáépítésként csatlakozott a raktárépületek oldalához. A raktárak modern, előre gyártott fémszerkezetből épültek, előttük derékmagasságú betonrakodó platformok emelkedtek. A keskeny parkolóhelyeket vastag kis betonoszlopok jelölték ki, amelyekre rengeteg helyen festéknyomok voltak kenődve, minden elképzelhető színben, amilyenre autókat szoktak festeni.

Úgy öt perc alatt megtaláltam Beck fekete Cadillacjét. Az egyik raktárépület oldalánál, egy iroda bejáratának közelében parkolt ferde szögben a repedezett betonon. Az ajtó úgy nézett ki, mintha egy kertvárosi lakóház ajtaja lenne, gyarmati stílusú, keményfából. Látszott, hogy soha nem festették át, fakó volt, és a festék málladozott rajta a sós tengeri levegőtől. Az ajtóra csavarozott táblán az állt: Bizarre Bazaar. A felirat kézzel volt festve, a hatvanas évek stílusában, mint egy koncertplakát. Mintha a Bizarre Bazaar a Jefferson Airplane vagy a Grateful Dead előzenekara lenne.

Meghallottam, hogy közeledik egy autó. Behúzódtam a szomszédos raktárépület mögé, és vártam. Nagyméretű kocsi volt, és lassan jött. Hallottam, ahogy a kerekek lágyan belezökkennek a vízzel megtelt kátyúkba. Egy Lincoln volt, fényesfekete, pontosan olyan, mint amilyennel Richard Beckért mentek az egyetemre. Valószínűleg közvetlenül egymás után gördülhettek le a futószalagról. Lassan elhajtott Beck Cadillacje mellett, aztán bekanyarodott, és leparkolt a raktárépület mögött, a hátsó kijáratnál. Egy férfi szállt ki belőle, akit még soha nem láttam. Nyújtózkodott és ásított egyet, mintha ő is épp most vezetett volna le ötszáz mérföldet. Közepes magasságú volt, széles vállú, fekete haja egészen rövidre nyírva. Vékony arca volt és himlőhelyes arcbőre. Ráncolta a homlokát, mintha bosszús lenne valamiért. Veszélyes alaknak látszott, de az volt a benyomásom, hogy nincs nagy hatalma, csak alárendelt valaki, és elég alacsonyan állhat a rangsorban. De mintha ettől csak még veszélyesebb lett volna. Behajolt a kocsiba, és kivett egy hordozható rádióvevőt. Hosszú, krómozott antennája volt, és egy kis mikrofonja, amely nyilván meg-megreccsent, amikor a megfelelő jeladó készülék az egykét mérföldes körzetébe ért.

Megkerülte az épület sarkát, és bement a málladozó festésű ajtón. Én továbbra is meglapultam a szomszédos raktár sarkánál. A fejemben újra lejátszottam az elmúlt tíz óra történéseit. A rádiós megfigyeléssel annyit állapíthattak meg, hogy háromszor megálltam. Mindegyik alkalom elég rövid volt ahhoz, hogy ne legyen gyanús. Ha vizuálisan is megfigyeltek volna, az már teljesen más lenne, de nagyjából biztos voltam benne, hogy soha, egyetlenegyszer sem bukkant fel a közelemben fekete Lincoln. Egyre inkább egyetértettem Duffyval: a fickó a vevővel valószínűleg végig az 1-es úton haladhatott.

Egy percig mozdulatlanul álltam, aztán kiléptem az épület mögül, és odasétáltam az ajtóhoz. Benyitottam. Ahogy az ember belépett a kis előtérbe, azonnal derékszögben balra kellett fordulnia. Egy kis iroda nyílt innen, zsúfolva íróasztalokkal és irattartó szekrényekkel. Senki nem volt a helyiségben. Egyik íróasztalnál sem ültek, de nem olyan rég még dolgoztak itt, ez nyilvánvaló volt. Látszott, hogy az irodában érdemi munka folyik. Három asztal volt, telepakolva olyasféle holmikkal, amiket az emberek otthagynak a munkahelyükön, amikor hazamennek: befejezetlen papírmunka, kávésbögrék, írószerekkel telerakott ceruzatartók, papír zsebkendős dobozok. Egy elektromos radiátorral fűtöttek, nagyon meleg volt odabent, és enyhe parfümillat lengedezett.

Az iroda hátsó részében egy csukott ajtó mögül halk beszélgetés szűrődött ki. Felismertem Beck és Duke hangját. Egy harmadik férfival beszélgettek, gondoltam, a fickó lehet a rádióval. Nem tudtam kivenni, miről beszélnek, de mintha valami sürgős ügy lett volna, vitatkoztak valamin. Nem emelték meg a hangjukat, de hogy nem céges bulit beszéltek meg, az biztos.

Szemügyre vettem az asztalokon heverő holmikat meg a falakat. Két térkép volt felszegezve. Az egyik egy világtérkép, a Fekete-tenger nagyjából a közepére esett. Ogyessza a Krím-félsziget bal oldalán feküdt. Nem volt bejelölve a térképen semmi, de gondolatban végigkövettem az útvonalat, amit egy kis teherhajó megtehet: át a Boszporuszon, az Égei-tengeren, a Földközi-tengeren, aztán jön a Gibraltári-szoros, majd teljes gőzzel átszeli az Atlanti-óceánt Portland kikötőjéig. Kéthetes út lehet, talán három. A legtöbb hajó elég lassú.

A másik az Egyesült Államok térképe volt. Portland szinte nem is látszott, csak egy kis zsíros folt éktelenkedett a helyén. Gondoltam, mindenki folyton odateszi az egyik ujját, hogy így méregesse a távolságokat. Egy ilyen térképen egy kisebb kézzel mért arasz körülbelül egynapi autóutat jelent. Ilyen szempontból Portland nem a legelőnyösebb áruelosztó központ, mindentől elég távol esik.

Az íróasztalokon heverő papírokból nem sokat tudtam kihámozni. Nagyjából annyit értettem, hogy rakományok és dátumok szerepelnek rajtuk. Láttam, hogy néhány helyen az árak is fel vannak tüntetve. Kisebb összegek, nagyobb összegek vegyesen. Az árak mellett kódok szerepeltek. Lehet, hogy szőnyegeket jelentettek, lehet, hogy valami egészen mást. Ránézésre az egész hely úgy festett, mint egy ártatlan kikötői iroda. Eltűnődtem, vajon Teresa Daniel itt dolgozott-e.

Tovább füleltem a kiszűrődő hangokra. Most már dühösebbnek és aggodalmasnak hangzott a beszélgetés. Kihátráltam az előtérbe, elővettem a Glockot, az ujjammal a ravasz biztosítóján. A Glockon nincs biztosítózár, csak egy külön kis szerkezet, mint egy ravasz a ravaszon. Egy kis pecek, ami visszahúzódik, ahogy az ember meghúzza a ravaszt. Egészen kis nyomást gyakoroltam rá, és éreztem, ahogy enged. Szerettem volna készenlétben állni, ha úgy alakul a helyzet úgy gondoltam, először Duke-ot lőném agyon, aztán a fickót a rádióval. Végül Becket. valószínűleg Beck a leglassúbb hármuk közül, és mindig a leglassúbbat kell a legvégére hagyni.

A másik kezemet is a zsebembe mélyesztettem. Egy fickó, akinek az egyik keze a zsebében van, veszélyes, mert valószínűleg fegyver van nála. De ha valakinek mindkét keze zsebre van vágva, az csak laza és lusta, nem jelent fenyegetést. Vettem egy nagy levegőt, és jó hangosan trappoltam egy kicsit.

– Halló, van itt valaki? – kiáltottam.

A csukott ajtó azonnal kinyílt Ott álltak hárman egymás mellett, Beck, Duke, az új fickó. Fegyver nem volt náluk.

– Hogy jöttél be ide? – kérdezte Duke, aki továbbra is meglehetősen fáradtnak látszott.

– Az ajtó nyitva volt – feleltem.

– Honnan tudta, melyik ajtó az? – kérdezte Beck.

A kezemet továbbra is a zsebemben tartottam. Azt nem felelhettem, hogy láttam az ajtón a táblát, mert csak Duffytól tudtam a cége nevét, tőle nem.

– Itt parkol előtte az autója – mondtam.

Beck bólintott. – Oké – csak ennyit mondott. Nem kérdezte, hogy telt a napom. Az új fickó a rádióval nyilván már mindent elmesélt. Most csak állt ott, és mereven nézett. Fiatalabb volt Becknél, fiatalabb Duke-nál is. Még nálam is. Talán harmincöt lehetett. És továbbra is veszélyesnek látszott. A járomcsontja furcsán lapos volt, a tekintete tompa, úgy nézett ki, mint az a több száz rosszfiú, akiket annak idején letartóztattam a hadseregben.

– Élvezted a vezetést? – kérdeztem tőle.

Nem felelt semmit.

– Láttam, hogy behoztad a rádióvevőt – mondtam. – Az első furgonban megtaláltam a jeladót, az ülés alatt.

– Miért kerested? – kérdezte.

– Csak megszokásból. Hol volt a második?

– A csomagtartóban. Nem álltál meg ebédelni.

– Nem volt pénzem – feleltem. – Még nem kaptam.

A fickó nem mosolyodott el.

– Isten hozott Maine-ben – mondta. – Itt előbb meg kell dolgozni a pénzért.

– Oké – bólintottam.

– Engem Angel Dollnak hívnak – mondta a fickó, mintha azt várná, hogy nagy benyomást tesz rám a neve.

– Jack Reacher – feleltem.

– A rendőrgyilkos – mondta furcsa hangon.

Egy hosszú pillanatig csak nézett, aztán elfordult. Nem tudtam hová tenni a fickót. Beck volt a főnök, Duke a legfőbb biztonsági embere, de ez a náluk fiatalabb pasas egyáltalán nem zavartatta magát, hogy csak úgy átbeszéljen a fejük fölött.

– Épp értekezletet tartunk – közölte Beck. – Várjon kint a kocsinál.

A másik kettőt visszakísérte a belső irodába, és becsukta az orrom előtt az ajtót. Ez önmagában elárulta, hogy a kinti irodában úgysem találok semmi érdekeset, úgyhogy inkább kiballagtam, és kifelé menet alaposan szemügyre vettem a riasztóberendezést. Elég egyszerű volt, kis négyszögletes érintkezőkkel az ajtón és az összes ablakon. Spagettiszínű és méretű drótok kapcsolódtak hozzájuk, végighúzódtak a padlón, aztán összefutottak egy fémdobozban, amely a falra volt erősítve, egy hirdetőtábla mellett. A hirdetőtábla tele volt aggatva sárga cédulákkal, mindenféle értesítés a dolgozók biztosításáról, tűzrendészeti szabályokról és hasonlókról. A riasztó dobozán gombok voltak és két lámpácska. A piros alatt aktiválva felirat, a zöld alatt kikapcsolva. A riasztó nem külön zónák szerint működött, és nem voltak mozgásérzékelők. Nagyon kezdetleges volt, csak a behatolást érzékelte.

Nem vártam a kocsinál, inkább körbesétálgattam egy kicsit, hogy felmérjem, milyen a hely hangulata. Az egész telep irodák és raktárépületek labirintusa volt, ahol Beckéhez hasonló vállalkozások működtek. Volt egy kanyargós behajtóút a teherautók számára. Gondoltam, itt hozzák be észak felől a konténereket, és berakodják a raktárakba. Aztán a teherautókat megpakolják valami áruval, és indulnak dél felé. Beck raktára nem volt különösebben elszigetelt helyen, öt sorban álló épület közül a középső volt. Külső rakodóplatformja nem volt, csak egy tolóajtó, amit átmenetileg elállt Angel Doll Lincolnja. Elég nagy volt az ajtó, hogy egy teherautó is beférjen rajta, és bent rakodjanak ki-be, ahol senki nem látja.

A telepet semmiféle biztonsági rendszer nem védte. Nem volt drótkerítés, se kapu, nem voltak útakadályok, se biztonsági őrök kis őrházikókban. Csak egy nagy, rendezetlen, százholdas terület, elszórtan álló épületekkel, pocsolyákkal és sötét zugokkal. Gondoltam, egy ilyen helyen nyilván huszonnégy órában folyik a munka, ami éppen elég ahhoz, hogy álcázzák vele, ha valami illegális tevékenységet folytatnak.

Épp visszaértem a Cadillachez és nekitámaszkodtam, amikor mindhárman kijöttek az irodából. Először Beck és Duke, Doll hátramaradt az ajtóban. A kezemet a zsebemben tartottam, készen arra, hogy ha kell, elintézzem először Duke-ot De nem volt semmiféle agresszivitás a viselkedésükben, és óvatosság sem. Beck és Duke csak odasétáltak a kocsihoz. Fáradtnak és gondterheltnek tűntek. Doll ott maradt az ajtóban, úgy állt ott, mintha az övé lenne minden.

– Gyerünk, induljunk – mondta Beck.

– Ne, még várjanak! – szólt utánuk Doll. – Előbb még beszélni szeretnék Reacherrel.

Beck megtorpant, de nem fordult vissza.

– Öt perc – mondta Doll. – Csak ennyit kérek. Majd én bezárom utána az irodát.

Beck nem felelt semmit. Duke sem. Bosszúsnak látszottak, de nem tiltakoztak. A kezemet a zsebemben tartva visszasétáltam. Doll megfordult, és bevezetett a belső irodába, aztán onnan egy újabb ajtón át egy üvegfalú kis fülkébe, amely már benyúlt a raktárépületbe. Odabent megláttam egy villástargoncát, és szőnyegekkel megrakott acélállványokat Az állványok lehettek vagy hat méter magasak, a szőnyegek mind szorosan feltekerve, madzaggal átkötve sorakoztak. Az üvegfalú fülkéből egy ajtó nyílt a raktárba, egy fém íróasztal volt benne, rajta egy számítógép. Az asztal melletti szék nagyon kopott volt, a szakadásoknál kilátszott a piszkossárga habszivacs bélés. Doll leült, felnézett rám, és elhúzta a száját, ami nagyjából mosolyra hasonlított Megálltam az íróasztal mellett, és lenéztem rá.

– Mi van? – kérdeztem.

– Látod ezt a számítógépet? Ezzel be tudunk lépni az ország minden járműnyilvántartásába.

– És?

– És utána tudok nézni a rendszámoknak.

Nem feleltem semmit Doll kivett a zsebéből egy pisztolyt, gyors, könnyed mozdulattal. Persze nagyon jó, zsebbe való pisztoly volt: egy szovjet korszakból származó PSM. Ez egy kis automata pisztoly, amit olyan simára és karcsúra készítettek, amilyenre csak lehet, hogy ne akadjon meg az ember ruhájában, ha hirtelen elő akarja rántani a zsebéből. Nagyon fura orosz gyártmányú töltény való bele, amit nehéz beszerezni. Az oldalán van a biztosítózár. Doll pisztolyán előre volt állítva. Nem emlékeztem, hogy ez mit jelent ki van biztosítva, vagy nem.

– Mit akarsz? – kérdeztem.

– Csak szeretnék tisztázni valamit veled – mondta –, mielőtt másokkal is közlöm, és egy-két fokkal feljebb lépek a ranglétrán.

Csend lett.

– És ezt hogy akarod elérni?

– Azzal, hogy elmondok nekik egy kis apróságot, amit még nem tudnak. Talán keresek vele egy jó kis bonuszt, mondjuk az ötezer dollárt, amit neked ígértek.

Finoman megnyomtam a zsebemben a Glock ravaszának zárját, és vetettem egy gyors pillantást balra. Kiláttam egészen az elülső iroda ablakáig, és azon át a parkolóba. Beck és Duke még mindig ott álldogáltak a Cadillac mellett, nekem háttal, úgy tíz-tizenkét méterre lehettek. Túl közel.

– Én tüntettem el a Maximát – mondta Doll.

– Hová vitted?

– Az mindegy – felelte, aztán megint elmosolyodott.

– Mi van? – kérdeztem újból.

– Loptad, igaz? Találomra, egy bevásárlóközpont parkolójából.

– És?

– Massachussetsi rendszáma volt. De nem valódi. Soha nem adtak ki ilyen rendszámot.

Hoppá, egy újabb hiba. Nem feleltem semmit

– Úgyhogy megnéztem az azonosító sorszáma szerint is. Minden kocsinak van ilyen, egy kis fémtáblácskán a műszerfalra van szerelve.

– Tudom – mondtam.

– Az azonosítószáma szerint is Maxima, eddig rendben. De New York-i. Egy bűnözőé volt, akit két héttel ezelőtt letartóztattak a szövetségiek.

Hallgattam.

– Van valami hozzáfűznivalód?

Nem feleltem semmit.

– Talán majd megengedik, hogy én intézzelek el – mondta Doll. – Lehet, hogy még élvezném is.

– Gondolod?

– Csináltam már ilyet – mondta, mintha bizonygatni akarna valamit.

– Hányszor? – kérdeztem.

– Épp elégszer.

Kinéztem az iroda ablakán. Elengedtem a Glockot, és kihúztam a zsebemből a kezemet, üresen.

– A New York-i nyilvántartás nem naprakész – mondtam. – Régi kocsi volt. Lehet, hogy akár egy évvel ezelőtt is eladták, és átkerült egy másik államba. Az érvényességi kódját megnézted?

– Hol?

– A képernyő jobb felső sarkában. Ott jelzik, hogy fel vannak-e frissítve az adatok. Katonai rendőr voltam, kicsit többször használtam a járműnyilvántartást, mint te.

– Utálom a katonai rendőröket – közölte Doll.

– Nem érdekel, kit utálsz és kit nem. Csak azt mondom, hogy tudom, hogyan működik a nyilvántartás. És én is elkövettem már ezt a tévedést, amit te, nem is egyszer.

Doll egy pillanatig hallgatott.

– Marhaság – mondta aztán.

– Akkor csináld csak – mondtam. – Égesd le magad. Engem nem érdekel.

Egy ideig csak ült. Aztán a jobb kezéből átrakta a pisztolyt a balba, és buzgón kattintgatni kezdett az egérrel. Közben igyekezett a fél szemét rajtam tartani. Én kicsit közelebb léptem, mintha látni akarnám a monitort. Megjelent a New York-i nyilvántartás első oldala. Még egy kicsit közelebb húzódtam, megkerültem a háta mögött, és megálltam a válla mellett. Beírt valamit, nyilván a Maxima rendszámát, fejből, és lenyomta a keresést beindító gombot. A monitoron megjelent egy újabb oldal. Megint megmozdultam, mintha mutatni akarnék valamit.

– Hol van? – kérdezte Doll.

– Ott, tessék – mondtam, és úgy tettem, mintha a monitorra akarnék mutatni. De mindkét kezem megmozdult, és nem a monitorhoz nyúltam. A jobb kezem megállt a nyakánál, a ballal kikaptam a bal kezéből a pisztolyt. Ledobtam a földre. Pontosan olyan hangot adott, mint amikor egy félkilós acéltárgy koppan egy linóleummal borított padlón. Közben kifelé figyeltem az iroda ablakán. Beck és Duke még mindig nekem háttal álltak. Mindkét kezemmel átfogtam Doll nyakát, és jól megszorítottam. Vadul hánykolódott, és keményen küzdött. Másképp markoltam a nyakát. A szék felborult alatta. Még jobban szorítottam. Figyeltem az ablakot. Beck és Duke csak ácsorogtak, háttal nekem. A hidegben kis párafelhő fehérlett a szájuk előtt. Doll elkapta a csuklómat, mire még erősebben szorítottam a nyakát. A nyelve kilógott. Aztán végre rájött, hogy okosabb, ha elengedi a csuklómat, és a háta mögé nyúlva a szemembe próbálta vájni a körmét. Hátrább húztam a fejemet, egyik kezemmel az álla alá nyúltam, a másik tenyeremet a halántékára tettem. Keményen jobbra rántottam az állkapcsát, miközben a fejét előre és balra lenyomtam, így eltörtem a nyakát.

Felállítottam a felborult széket, és szépen betoltam az íróasztal alá. Felvettem a földről a pisztolyt, és kivettem belőle a tárat. Tele volt: nyolc 5.45 milliméteres szovjet gyártmányú golyó. Nagyjából ugyanolyan méretű, mint a .22-es. Lassúak, de elég nagy erővel csapódnak be. A szovjet biztonsági erőknek elég jól megfelelt. Megnéztem, csőre van-e töltve, egy golyó volt benne. Csőre töltve és kibiztosítva hagytam, és bedugtam a bal zsebembe.

Aztán gyorsan átkutattam Doll ruháit A szokásos holmik voltak nála: irattárca, néhány bankjegy, mobiltelefon, egy nagy kulcscsomó. Mindent a helyén hagytam. Kinyitottam a raktár hátsó kijáratát, és kilestem. Beck és Duke innen már nem látszott, eltakarta őket előlem az épület sarka. Nem láttam őket, tehát ők sem láttak engem. Odasétáltam Doll Lincolnjához, és kinyitottam az ajtót. Megnyomtam a csomagtartót nyitó gombot Halk kattanás hallatszott, és a teteje pár centire kinyílt. Visszasiettem a raktárba, és a gallérjánál fogva kivonszoltam a holttestet, aztán felnyitottam a csomagtartót, és beemeltem. Halkan lecsaptam a csomagtartó tetejét, aztán becsuktam a kocsi ajtaját is. Az órámra pillantottam. Letelt az öt perc. Valahogy később kell majd megszabadulnom a hullától, visszamentem a raktárba, át a kis üvegfalú irodán, a belső irodán, a titkárnők irodáján, és kiléptem az ajtón. Beck és Duke meghallották, és megfordultak. Becken látszott, hogy fázik, és bosszantja a késlekedés. Eltűnődtem, vajon akkor miért tűri. Duke is borzongott egy kicsit, a szeme könnyezett a hidegtől, és görcsösen ásítozott. Pontosan úgy festett, mint aki harminchat órája nem aludt. De mint később kiderült, ez nekem háromszorosan is jól jött.

– Majd én vezetek, ha akarod – szóltam oda neki.

Habozott, nem felelt.

– Tudod, hogy tudok vezetni – mondtam. – Most vezettem át egy egész napot. Rendesen megcsináltam, amit akartatok. Doll mindent elmondott nektek.

Duke nem felelt.

– Ez is egy teszt volt? – kérdeztem.

– Megtaláltad a jeladót – mondta Duke.

– Gondoltad, hogy nem fogom megtalálni?

– Ha nem találod meg, és nem tudod, hogy követünk, akkor lehet, hogy másképp viselkedtél volna.

– Miért tettem volna? Vissza akartam jutni ide, amilyen gyorsan és biztonságosan lehet. Tíz órán át ki voltam téve annak, hogy esetleg megállítanak a rendőrök. Nem nagy móka. Nekem több vesztenivalóm van, mint nektek, akármivel foglalkoztok is.

Nem felelt rá semmit.

Még egy pillanatig habozott, aztán fújt egy nagyot, és a kezembe nyomta a kulcsokat Ez volt az első előny, amit nyertem. Van valami mélyen szimbolikus abban, ha kulcsokat adnak át az embernek. Bizalom, befogadás. Mintha beljebb kerültem volna a köreikbe. Már kevésbé voltam kívülálló. Jó nagy kulcscsomó volt, a kocsikulcson kívül a ház és az iroda kulcsai is, összesen talán egy tucat. Jó sok fém. Szép nagy szimbólum. Beck figyelte a tranzakciót, és nem szólt semmit Csak elfordult, és beült a hátsó ülésre. Duke behuppant előre. Én beültem a kormányhoz, és beindítottam a motort. Eligazgattam a kabátomat hogy mindkét zsebemben lévő pisztoly az ölembe kerüljön, készen arra, hogy azonnal előkapjam és használjam, ha mondjuk megszólal egy mobiltelefon, ötven százalék az esélye, hogy ha valaki hívja őket, az azért lesz, mert megtalálták Doll holttestét úgyhogy a következő hívásuk lesz az utolsó, jobban örültem volna, ha egy a hatszázhoz vagy hatezerhez az esélye, az ötven százalék kicsit meredek volt.

De egész úton egyszer sem szólalt meg a telefonjuk. Simán, puhán vezettem, könnyen megtaláltam az utat. Kelet felé fordultam, az óceán felé. Már teljesen leszállt a sötétség. Megérkeztünk a sziklás félszigethez. A reflektorok vakítóan ragyogtak végig a fal tetején. A szögesdrót csillogott az éles fényben. Paulie ott várt, hogy kinyissa a kaput. Rám meredt, miközben behajtottam. Nem vettem róla tudomást. Végiggördültem a kocsibehajtón, és megálltam közvetlenül a ház bejárata előtt Beck azonnal kiszállt. Duke megrázta magát, hogy magához térjen, és követte.

– Hová tegyem a kocsit? – kérdeztem.

– A garázsba, seggfej. Oldalt.

Ez volt a második előny, ami ebből a helyzetből származott. Lesz öt percem, amit egyedül tölthetek.

Megkerültem a házat, a déli oldalához hajtottam. A garázs különálló épület volt, egy kisebb, külön fallal elkerített udvarban. Talán istálló lehetett annak idején, amikor a ház épült. Az udvart gránit macskakövek borították, az épület teteje kupola alakú volt, legfelül szellőzőnyílással. A bokszokat lebontották, és négy külön kis garázst alakítottak ki. A felső részen, ami valamikor szénapadlás lehetett, egy kis lakás volt. Gondoltam, talán a szótlan szerelő lakhat ott.

A garázs bal oldali végénél nyitva állt az ajtó. Behajtottam a Cadillackel, és leállítottam a motort. Sötét volt odabent. A falak mentén polcok, lomokkal megrakva, mindenféle, ami egy garázsban össze szokott gyűlni. Olajoskannák, vödrök, egy elektromos kompresszor, olajfoltos rongyok. Zsebre vágtam a kulcsokat, és kiszálltam a kocsiból. Hegyeztem a fülemet, nem hallok-e telefoncsöngést a ház felől. Semmi. Odaballagtam a polchoz, és megnéztem a rongyokat Kerestem egyet, ami akkora volt, mint egy kéztörlő. Fekete volt a kosztól és az olajtól. Letörölgettem vele egy nemlétező foltot a Cadillac ütközőjén, aztán körbenéztem. Sehol senki. Fogtam Doll pisztolyát, a Glockot meg a két tartalék tárat, és becsavartam a rongyba. A csomagot bedugtam a kabátom alá. Megpróbálhattam volna becsempészni a házba. Mondjuk a hátsó ajtón megyek, hagyom, hogy megszólaljon a fémdetektor, egy pillanatig úgy teszek, mint aki nem érti a dolgot aztán előhúzom és felmutatom a jó nagy kulcscsomót. Klasszikus félrevezetés. Lehet hogy beválna. Attól függ, mennyire gyanakvóak. Viszont ha újból ki akarom vinni a holmikat a házból, az már bonyolultabb lenne. Úgyhogy döntenem kellett, vállaljak-e némi kockázatot, vagy a biztonság az első? Úgy döntöttem, a biztonság a fontosabb, és inkább kint dugom el a pisztolyokat.

Kisétáltam a garázsból, és visszaballagtam a ház felé. Az udvar kőkerítésénél megálltam. Egy másodpercig mozdulatlanul álltam, és a fal mentén a parti sziklák felé sétáltam, mintha az óceánt akarnám megnézni. Nyugodt volt a víztükör. Az óceán feketének és végtelenül mélynek tűnt Egy pillanatig néztem, aztán gyorsan lehajoltam, és bedugtam a rongyba csavart pisztolyokat egy kis üregbe a fal tövénél, amit jól elrejtettek a gyomok. Csak akkor találják meg, ha szó szerint belebotlanak.

Visszaballagtam, összehúzva magamon a kabátot, és igyekeztem úgy festeni, mint aki merengő kedvében van, és csak szeretett volna pár percig egyedül lenni. Minden csendes volt, a partról már eltűntek a madarak, visszatértek a fészkükre. Megfordultam, és elindultam a ház hátsó bejárata felé. A tornácon és a konyhán keresztül mentem be. A fémdetektor sípolt. Duke, a szerelő és a szakácsnő megfordultak, és rám bámultak. Egy pillanatra megtorpantam, aztán kivettem a zsebemből a kulcscsomót és felmutattam. Mindenki megnyugodva elfordult. Besétáltam, és ledobtam a kulcscsomót az asztalra, Duke elé. Ő nem nyúlt érte, hagyta ott heverni.

Duke fáradtságának harmadik előnye a vacsora alatt derült ki. Alig bírta nyitva tartani a szemét. Egyetlen szót sem szólt. A konyhában meleg volt és gőz, és olyan kaját ettünk, amitől bárki elálmosodna. Sűrű leves volt, steak, krumpli, jó sok, mindenből. A tányérokat alaposan megpakolta a szakácsnő, úgy dolgozott, mintha futószalagra termelne. Egy adag félre volt téve, ott állt érintetlenül a tűzhely mellett. Talán valakinek az a szokása, hogy mindig kétszer eszik.

Gyorsan belapátoltam a vacsorát, és közben állandóan füleltem, nem hallok-e valahonnan telefoncsörgést. Gondoltam, akkor felkapom a kocsikulcsokat, és már kint is vagyok a házból, még mielőtt az első csöngés elhallgat. A második csöngés előtt bevágom magam a Cadillacbe. A harmadiknál már a behajtóút közepénél járok. Áttöröm a kaput, Paulie-t egyszerűen elgázolom. De nem szólalt meg a telefon. Semmi zaj nem volt a házban, csak az evés neszei az asztal körül. Kávé nem volt. Ezt kezdtem személyes sértésnek venni. Szeretem a kávét. Ittam helyette vizet a mosogató fölötti csapból, klóros íze volt. A lány bejött az ebédlőből, mielőtt megittam a második pohárral. Esetlenül odajött hozzám az ormótlan, divatjamúlt cipőben. Félénk volt. Ír származásúnak látszott, mintha csak most érkezett volna Connemarából Bostonba. Talán ott nem talált munkát.

– Mr. Beck beszélni akar magával – mondta.

Most hallottam másodszor megszólalni. A kiejtésének is enyhén ír íze volt. Kardigánt viselt, szorosan begombolva.

– Most rögtön? – kérdeztem.

– Gondolom – felelte a lány.

Beck a négyszögletes szobában várt, a tölgyfa asztalnál, ahol orosz rulettet játszottunk.

– A Toyota Hartfordból származik, Connecticutból – mondta. – Angel Doll ma reggel utánanézett a rendszám alapján.

– Connecticutban nem kötelező az első rendszámtábla – mondtam, hogy mondjak valamit.

– Ismerjük a tulajdonosokat – mondta Beck.

Csönd lett. Mereven rábámultam. Beletelt a másodperc egy töredékébe, amíg felfogtam, amit mond.

– Honnan ismeri őket? – kérdeztem.

– Üzleti kapcsolatban állunk.

– Szőnyegek?

– A kapcsolat jellege nem tartozik magára.

– Kik ezek?

– Ez sem tartozik magára – mondta Beck.

Nem feleltem semmit.

– De van itt egy kis probléma – folytatta Beck. – A támadók, akiket leírt, nem a furgon tulajdonosai.

– Biztos benne?

Beck bólintott. – A maga leírása szerint magasak voltak és szőkés hajúak. A furgon tulajdonosai alacsonyak és feketék.

– Akkor kik voltak azok, akiket láttam? – kérdeztem, mert kérdeznem kellett valamit.

– Két lehetőség van – mondta Beck. – Az első, hogy valaki ellopta a furgont

– Vagy?

– A második, hogy újabb embereket vettek fel.

– Bármelyik lehetséges – vélekedtem.

Beck megrázta a fejét. – Az első nem. Felhívtam őket. Nem vették fel a telefont. Kérdezősködtem kicsit utánuk, és eltűntek. Nem tűnnének el csak azért, mert valaki ellopta a furgonjukat.

– Akkor új embereik vannak.

Beck bólintott. – És úgy döntöttek, megharapják a kezet, amelyik eteti őket.

Nem mondtam semmit

– Biztos benne, hogy Uzit használtak? – kérdezte Beck.

– Azt láttam náluk – feleltem.

– Nem MP5K volt?

– Nem – mondtam, és elfordítottam a fejemet. Teljesen más a két fegyver, még csak nem is hasonlítanak egymásra. AZ MP5K egy rövid csövű Heckler & Koch géppisztoly, amit még a hetvenes évek elején terveztek. Nagyon futurisztikusan fest, mint egy filmes kellék. Ehhez képest egy Uzi úgy néz ki, mint amit egy vak ember barkácsolt össze otthon az alagsori műhelyében.

– Ki van zárva – mondtam.

– Nem lehetséges, hogy tulajdonképpen nem is tudták, kit rabolnak el? – kérdezte Beck.

– Ennek egy a millióhoz az esélye.

– Akkor hadat üzentek – mondta Beck. – És elrejtőztek valahol.

– Miért tennék ezt?

– Fogalmam sincs.

Csönd lett. Az óceánt sem hallottam. A hullámok némán jöttek és mentek.

– Megpróbálja előkeríteni őket? – kérdeztem Becktől.

– De még mennyire.

Duke a konyhában várt rám. Dühös volt és türelmetlen. Fel akart vinni az emeletre, hogy bezárjon a szobámba. Nem ellenkeztem. Egy bezárt ajtó, amin nincs belülről kulcslyuk, ez nagyon jó alibi.

– Holnap fél hétkor újból szolgálatban vagy – mondta Duke.

Hegyeztem a fülemet. Hallottam, ahogy kattan a zár, és megvártam, amíg Duke léptei eltávolodnak a folyosón. Aztán gyorsan levettem a cipőmet. Egy üzenetem volt Duffytól. Visszaért? Válaszul annyit írtam: Kell egy kocsi, egy mérföldre a háztól, a kulcs legyen az ülésen. Halkan jöjjenek, reflektorok nélkül.

Lenyomtam a „Küldés” gombot. Kis szünet. Gondoltam, Duffy nyilván laptopot használ, és a motelszobájában várja az üzeneteket.

Rögtön jött is a válasz: Minek? Mikorra?

Ne kérdezze. Éjfélre.

Hosszú szünet következett. Aztán annyi jött, hogy Oké.

Holnap reggel hatkor vigyék el, észrevétlenül.

Erre is csak annyit felelt: Oké.

Beck ismeri a Toyota tulajdonosait.

Kilencven fájdalmas másodperc után jött a válasz: Honnan?

Üzleti kapcsolatban állnak.

Pontosan milyen kapcsolatban?

Nem mondta.

Duffy csak annyit válaszolt: A francba.

Vártam. Duffy nem írt többet. Valószínűleg Eliottal tanácskozik. Elképzeltem őket, ahogy gyorsan megbeszélik a dolgot, és próbálnak dönteni. Elküldtem egy kérdést: Hány embert tartóztattak le Hartfordban? Annyit felelt: Mindet, vagyis hármat.

Beszélnek?, kérdeztem.

Nem, egyáltalán.

Megkérdeztem: Ügyvédeik vannak?

Nincsenek

Nagyon fárasztó volt ilyen módon társalogni. De közben bőven volt időm gondolkodni. Ha lennének ügyvédeik, az fatális lenne. Beck könnyedén eljuthatna hozzájuk. Előbb vagy utóbb eszébe juthat, hogy a haverjait esetleg letartóztatták.

Lehetne, hogy senkivel ne beszéljenek?

Két vagy három napig.

Jó volna.

Hosszú szünet. Utána Duffy megkérdezte: Beck mit gondol?

Hogy háborút indítottak ellene, és most rejtőzködnek

Mit fog most csinálni?

Nem tudom biztosan.

A kocsit otthagyjuk, szerintem szökjön meg.

Lehet

Megint hosszú szünet. Aztán: Kikapcsolom, hogy spóroljak az elemmel.

Elmosolyodtam. Ez a Duffy roppant praktikus nőszemély.

Három órán át felöltözve feküdtem az ágyon, és vártam, hogy megcsörren-e a telefon. Nem hallottam semmit Valamivel éjfél előtt felkeltem, felcsavartam az ágy előtti keleti szőnyeget, lefeküdtem a padlóra, a tölgyfa deszkáknak szorítottam a fülemet, és hallgatóztam. Ez a legjobb módszer, hogy a legkisebb neszeket is érzékeljük egy házban.

Hallottam, ahogy a fűtésrendszer csövei zúgnak. Hallottam, ahogy a szél halkan fütyül a ház körül. Az óceán csendes volt. A ház csendes volt. Szilárd kőszerkezet. Semmi nyikorgás vagy recsegés. Semmi emberi tevékenység. Se beszélgetés, se mozgás. Gondoltam, Duke úgy alszik, mint a bunda. Ez volt a harmadik hasznom a kimerültségéből. Egyedül tőle tartottam, mert ő volt az egyetlen igazi profi.

Jó szorosan bekötöztem a cipőfűzőmet, és levettem a zakómat. Még mindig a fekete farmering és -nadrág volt rajtam, amit a lány hozott. Feltoltam az ablakot, amennyire csak lehetett, és leültem a párkányra, a szoba felé fordulva. Az ajtót bámultam, aztán megfordultam és kinéztem. A holdból csak egy egész vékony sarló látszott, néhány csillag ragyogott. Egészen kicsit fújt a szél. Tépett szélű, ezüst színű fellegek úsztak az égen. A levegő hideg volt. Az óceán lassan, egyenletesen hullámzott.

Kilógattam a lábamat a párkányról, és kicsit oldalra csúsztam, aztán hasra fordultam, és a cipőm orrával addig tapogatóztam, amíg megtaláltam az ablak alatt húzódó keskeny díszpárkányzatot. Elhelyeztem rajta a lábamat, mindkét kezemmel az ablakpárkányba kapaszkodtam, és lassan leereszkedtem. Egyik kezemmel lehúztam az ablakot, épp csak egy-két centis rést hagytam. Oldalra csúsztam, és tapogatózva megkerestem az ereszcsatornát, amely a tetőről vezetett lefelé. Úgy egy méterrel odébb volt. Vaskos öntöttvas cső, talán tizenöt centi átmérőjű. A jobb tenyeremet ráfektettem. Szilárdnak és erősnek tűnt, de messze volt. Nem vagyok túl hajlékony, ha indulnom kéne az olimpián, birkózó lennék vagy bokszoló vagy súlyemelő, de semmiképpen sem tornász.

Visszahúztam a jobb kezemet, és a lábam hegyével óvatosan oldalra csoszogtam, amíg olyan messzire nem kerültem jobb felé, amennyire csak bírtam. Végigcsúsztattam a bal kezemet az ablakpárkány mentén, amíg elértem egészen az ablakkeret sarkához. Megint kinyújtottam a jobb kezem, és megragadtam az ereszt. Festve volt, hidegnek éreztem és kicsit síkosnak az éjszakai párától. Átfogtam, a hüvelykujjam előre nézett, a többi ujjam hátra. Próbálgattam, milyen fogás esik rajta. Még egy kicsit oldalra csúsztam, és a jobb lábammal átléptem az eresz túlsó felére. Egészen nekilapultam a falnak. A karommal a cső felé húztam magam, aztán a bal kezemmel is elengedtem a párkányt, és azzal is az ereszbe kapaszkodtam. Most már két kézzel fogtam a csövet, a lábammal a keskeny párkányzaton támaszkodtam. A fenekemet kifelé tolva lógtam a levegőben, tizenöt méterrel a sziklák felett. A szél belekapott a hajamba. Hideg volt.

Akár egész éjszaka itt lógtam volna, ezzel nem volt semmi probléma. De azt nem tudtam, hogyan fogok lejjebb jutni innen. Megfeszítettem a karomat, és a fal felé húztam magam, közben tíz centivel lejjebb csúsztattam a kezemet, és ugyanannyival a lábamat is lejjebb csúsztattam a falon. Hagytam, hogy hátra essen a súlypontom, úgy tűnt, ez beválik. Megismételtem a mozdulatot, megint tíz centivel lejjebb csúsztam. Hol az egyik, hol a másik kezemmel engedtem el a csövet és megtöröltem a tenyeremet, hogy ne legyen olyan csúszós, izzadtam, akármilyen hideg volt. A jobb kezem még mindig fájt a Paulie-val való birkózás miatt. Még mindig vagy tizenhárom méterre volt a föld. Araszolgattam lefelé. Elértem az első emelet magasságát Lassan haladtam, de aránylag biztonságosan, attól eltekintve, hogy pár másodpercenként százhúsz kilóval terheltem meg egy régi vascsövet amely talán százéves is lehetett. Márpedig a vas rozsdásodik és mállik.

Ahányszor megmozdultam, éreztem, hogy az egész eresz megrázkódik és remeg. Ráadásul csúszós is volt. Össze kellett rajta kulcsolni az ujjaimat, hogy tartson a fogás. Az ujjaim a falhoz súrlódtak. Tízcentinként eresztettem lefelé magam. Lassan kialakult a ritmus. Miután elértem az első emeleti ablakokat, már egy kicsit erősebbnek éreztem a csövet. Talán odalent betonalapba van ágyazva. Innen már kicsit gyorsabban haladtam lefelé, és végül le is értem a földre. A talpam alatt szilárd sziklákat éreztem.

Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt, és elléptem a fal mellől. Megtöröltem a kezemet a nadrágomba, aztán mozdulatlanul álltam és hallgatóztam. Jó érzés volt a szabadban lenni. A levegő bársonyos volt, hideg, frissítő. Semmit nem hallottam. Az ablakok sötétek voltak. Valami hideget éreztem a fogaimon, és ebből jöttem rá, hogy mosolygok. Felnéztem a hold sarlójára. Megráztam magam, és halkan elosontam, hogy megkeressem az elrejtett pisztolyokat.

Ott voltak a rongyba csavarva, a kis üregben a gyomok alatt. Doll pisztolyát otthagytam, a Glockot jobban szeretem. Kicsavartam a rongyból, és gondosan ellenőriztem, csak úgy megszokásból. Tizenhét golyó van benne, és tizenhét mindegyik tartalék tárban. Ötvenegy kilenc milliméteres Parabellum. Ha úgy alakul a helyzet, hogy lőni kezdek, akkor valószínűleg mindet ki kell lőnöm. A végére valaki győz, és valaki veszít. A zsebembe dugtam a tartalék tárat, a pisztolyt a nadrágom övrészébe hátul, és elsétáltam a garázs túlsó végéhez, hogy szemügyre vegyem a falat messziről. Még mindig ki volt világítva, a reflektorok élesen, kéken, agresszíven ragyogtak, mint egy stadionban. Az őrház fényben fürdött. A szögesdrót csillogott. A fény egy harminc méteres sávot világított meg, mögötte a teljes sötétség. A kapu bezárva, lelakatolva. Az egész úgy festett, mint egy tizenkilencedik századi börtön kerítése. Vagy mint egy bolondokházáé.

Addig bámultam, amíg kitaláltam, hogy jutok át rajta, aztán átvágtam a garázs előtti macskaköves udvaron. A garázs fölötti lakás is sötét volt és csendes. A garázs minden ajtaja becsukva, de egyiken sem volt zár. Nagy, régimódi, fából készült ajtók. Amikor ezek készültek, még senki nem gondolt rá, hogy egyszer autólopás ellen kellene védeniük. Négy ajtó nyílt a négy garázsba. A bal szélsőben állt a Cadillac, ott már jártam, úgyhogy inkább a másik hármat vettem sorra. A másodikban egy fekete Lincoln állt, ugyanolyan, mint Angel Dollé, és amilyet a testőrök használtak. Ki volt fényesítve, az ajtaja bezárva.

A harmadik garázs üres volt. A világon semmi nem volt benne, és teljesen tisztára söpörték. Láttam a seprű nyomait a földön a poros olajfoltokon, itt-ott pár szövetszál, ami a szőnyegekből hullhatott ki. Aki felsöpört, nem vette észre őket. Rövidek voltak és merevek, a színüket nem tudtam kivenni a sötétben. Szürkének látszottak. Mintha egy szőnyeg hátuljánk szövetéből hullottak volna ki. Nem mondtak nekem semmit. Továbbmentem.

A negyedikben megtaláltam, amire szükségem volt. Szélesebbre tártam az ajtót, hogy beessen egy kis holdfény. A poros régi Saab, amivel a lány ment bevásárolni, orrával befelé állt, egy munkapad közelében. A pad mögött piszkos kis ablak nyílt, amin át kiláttam az óceánon tükröződő szürkés holdfényre. A padra satu volt szerelve, és szerszámok hevertek rajta. Régiek voltak, fanyelük megsötétedett a kortól és az olajtól. Találtam egy árt. A nyele vastag volt, tölgyfából készült. Az acélhegy talán ötcentis. Befogtam a satuba a végéből félcentit. Jól rászorítottam, és derékszögben meghajlítottam. Kilazítottam a satut, ellenőriztem az ár végét, aztán elraktam a szerszámot az ingem zsebébe.

Ezután kerestem egy vésőt. Famunkákhoz való volt, egycentis pengével és szép kőrisfa nyéllel. Talán hetvenéves lehetett. Keresgéltem, és találtam egy fenőkövet meg egy rozsdás fémdobozban élezőfolyadékot. Kicsit öntöttem a kőre, és szétkentem a véső végével Aztán ide-oda húzogattam rajta, amíg kifényesedett az acél. A számtalan középiskola közül, amikbe jártam, volt egy régimódi hely Guamban, ahol azt osztályozták technikaórán, hogy az ember milyen jól élezte a szerszámokat. Mind jó jegyeket kaptunk. Ez olyasfajta feladat volt, ami érdekelt minket. Ott voltak a legjobb kések, amiket valaha láttam. Megfordítottam a vésőt, és a másik oldalát is kiéleztem. A legjobb pittsburghi acélnak látszott. Megtörölgettem a nadrágomban. Nem próbáltam ki az élét a hüvelykujjamon, nem szerettem volna megvágni magam. Ránézve is láttam, hogy olyan éles, mint a borotva.

Kisétáltam az udvarra, leguggoltam a fal tövében, és mindent elrendezgettem a zsebeimben. A vésőt arra az esetre, ha halkan kell elintézni valakit, és a Glockot akkorra, ha az sem baj, ha zajt csapok. Aztán átgondoltam a dolgok fontossági sorrendjét. Úgy döntöttem, első a ház átkutatása, mert az is lehet, hogy soha többé nem térek vissza ide.

A konyha előtti veranda ajtaját zárva találtam, de nagyon egyszerű szerkezet volt. Az ár meghajlított végét beledugtam a zárba, mint egy kulcsot, és kitapogattam vele a zár nyelveit. Nagyok voltak, jól kitapinthatóak. Egy percbe se telt, már bent is voltam. Megálltam, és hallgatóztam. Nem szerettem volna a szakácsnő karjaiba szaladni. Ki tudja, lehet, hogy sokáig fentmarad, mert valami különleges tortát süt. Vagy az ír lánynak akadt még valami dolga. De csak csend fogadott. Átsétáltam a verandán, és letérdeltem a konyhaajtó előtt. Ugyanolyan kezdetleges zárja volt, és ugyanolyan hamar kinyitottam. Odabent beleszimatoltam a levegőbe. Megint hallgatóztam. A helyiség hideg volt és üres. Leraktam magam elé a földre az árt, mellé a vésőt meg a Glockot és a tartalék tárakat. Nem szerettem volna, ha megszólal a fémdetektor. Úgy sivított volna az éjszakai csendben, mint egy sziréna. Végigcsúsztattam az árt a földön, jól odanyomva a padlódeszkákhoz. Szépen betoltam a konyhába. Ugyanígy a vésőt. Szinte minden fémdetektornak van egy vakfoltja legalul. Azért csinálják így, mert a drágább férficipők sarokrészébe be van építve egy rugalmasságot és tartást adó kis acéllemez. A fémdetektorokat szándékosan úgy tervezték, hogy a cipőket ne érzékeljék, különben mindig megszólalnának, ahányszor átsétál rajtuk valaki egy kicsit is jobb fajta cipőben.

A Glockot is átcsúsztattam, majd egyesével a tárakat Mindent betoltam, ameddig elért a kezem, aztán felálltam, besétáltam az ajtón, és halkan becsuktam magam után. Összeszedtem mindent, és visszarakosgattam a zsebeimbe. Fontolgattam, hogy levegyem–e a cipőmet. Zokniban könnyebb halkan osonni. De ha arra kerül a sor, egy cipő az ember lábán nagyon jó fegyver. Ha cipővel rúgunk meg valakit, akár ártalmatlanná is tehetjük. Ha zokniban rúgunk, legfeljebb eltörik a lábujjunk. És időbe telik újból felvenni a cipőmet Ha esetleg gyorsan kell kimenekülnöm a házból, nem szívesen rohangásznék odakint a sziklákon mezítláb. Úgy döntöttem, magamon tartom, és majd óvatosan lépkedek. Egy ilyen jól megépített házban úgysem nyikorog semmi. Megéri a kockázatot. Munkához láttam.

Először átkutattam a konyhát, nem találok-e valahol egy elemlámpát Nem találtam. A legtöbb olyan házban, amelynek rendszere egy villanyvezeték legvégére van bekötve, gyakran előfordul áramszünet, úgyhogy az emberek általában tartanak kéznél valami zseblámpát ilyen esetekre. De Beckéknél nem volt. Csak egy doboz gyufát találtam. Egyet meggyújtottam, a dobozt zsebre vágtam. A pislákoló kis lángnál megnéztem, ott van-e a kulcscsomó, amit az asztalra dobtam. Az sokat segített volna, de persze nem volt ott. Se az asztalon, se egy kis akasztón az ajtó mellett, sehol. Nem lepődtem meg különösebben. Túl szép lett volna.

Elfújtam a gyufát, és a sötétben eltapogatóztam az alagsorba vezető lépcsőig. Leosontam, és az aljánál meggyújtottam még egy gyufát. A mennyezeten húzódó vezetékeket követve megkerestem a villanyórát. A mellette levő kis polcon ott hevert egy elemlámpa. A lehető legostobább hely. Ha kimegy a biztosíték, az embernek a villanyórához kell eljutnia, nem onnan indul.

Az elemlámpa nagy, fekete, hat elemmel működő Maglite volt. A seregben is ilyet használtunk. Állítólag garantáltan törhetetlen, de mi úgy tapasztaltuk, ez csak attól függ, mit ütünk meg vele és milyen keményen. Felkapcsoltam, és elfújtam a gyufát. Ráköptem a még parázsló végére, és zsebre vágtam. Az elemlámpával megnéztem a villanyórát A dobozkának kis szürke fémajtaja volt, benne húsz biztosíték sorakozott. Egyik alatt sem találtam őrház feliratot. Valószínűleg külön áramforrása van, ami érthető is lenne. Nem lenne sok értelme elvezetni az áramot a nagy házhoz, aztán egy részét vissza a kapu előtti őrházig. Egyszerűbb, ha saját leágazása van a házhoz bejövő vezetékből. Nem lepődtem meg, de enyhe kis csalódottságot éreztem. Remek lett volna, ha egyszerűen le tudom kapcsolni a reflektorokat. Vállat vontam, becsuktam a szekrényke ajtaját, sarkon fordultam, és elindultam, hogy megnézzem, mi van a két bezárt ajtó mögött, amiket aznap reggel láttam az alagsorban.

Már nem voltak zárva. Az első, amit érdemes ellenőrizni, mielőtt az ember nekiesik egy ajtónak, és megpróbálja feltörni a zárat, hogy nincs-e nyitva. Semmitől nem érezheti magát ostobábbnak az ember, mint ha megpróbál egy olyan zárat kipiszkálni, ami nincs is bezárva. Ezek nem voltak. Mindkét ajtó könnyedén kinyílt, ahogy lenyomtam a kilincset

Az első helyiség teljesen üres volt. Nagyjából tökéletesen kocka alakú, talán két és fél méter minden oldala. Körbepásztáztam az elemlámpa fénysugarával. Kőfalak, betonozott padló. Ablakok nem voltak. Úgy festett, mint egy raktár. Kifogástalanul tiszta volt és nem volt benne semmi. Az égvilágon semmi, még szőnyegszálak sem. Egy kis szemét vagy kosz sem. Tisztára söpörték és kiporszívózták, talán még aznap. Kicsit nyirkos és dohos volt, pontosan úgy, ahogy az ember egy kőfalú pincehelyiségtől elvárja. Még a porszívó porzsákjának jellegzetes szagát is megéreztem. És még valaminek a halvány nyoma lebegett a levegőben. Enyhe, csábító illat éppen az érzékelhetőség határán. Valami, amiről tudtam, hogy ismerem. Beljebb léptem, és lekapcsoltam az elemlámpát. Lehunytam a szemem, megálltam a tökéletes sötétségben, és koncentráltam. Az illat eltűnt, mintha a mozdulataimmal felkavartam volna a levegő molekuláit, és az a néhány a billiónyi közül, amelyik engem érdekelt, eloszlott és beszívódott volna a nyirkos gránitfalakba. Próbáltam erőltetni az orromat, de hiába, úgyhogy feladtam. Olyan ez, mintha egy emlékfoszlányt szándékosan fel akarnánk idézni, de nem sikerül. És most nem volt vesztegetnivaló időm.

Visszakapcsoltam az elemlámpát, kimentem a folyosóra, és halkan becsuktam magam után az ajtót. Megálltam és hallgatóztam. Csak a kazán zúgását hallottam, semmi mást. Megpróbálkoztam a következő ajtóval, itt sem volt senki, de látszott, hogy nem olyan rég még lakója volt. Mindenféle holmit találtam benne. Hálószobának volt berendezve.

Kicsit nagyobb volt, mint a szomszédos raktárhelyiség, talán háromszor négy méteres. Az elemlámpa fényében láttam, hogy itt is gránitból vannak a falak, betonozott a padló, ablak nincs. A földön egy vékony matrac hevert, rajta gyűrött lepedő meg egy ócska takaró. Párna nem volt Hideg volt. Állott ételek, parfüm, alvás, izzadság és félelem szagát éreztem.

Alaposan átkutattam az egész helyiséget, de nem találtam semmi érdekeset, egészen addig, amíg félre nem toltam a matracot. Alatta a betonba karcolva egyetlen szó állt: JUSTICE. Reszketeg nagybetűkkel, bizonytalanul, de azért tisztán olvashatóan és nyomatékosan. Alatta hat szám, háromszor kettes csoportokban. Év, hónap, nap. A tegnapi dátum. Szélesebb és mélyebb volt a bevésés, mintha tűvel vagy szöggel csinálták volna, arra tippeltem, egy villa hegyével készülhetett. Visszatoltam a helyére a matracot, és megnéztem az ajtót. Tömör tölgyfa, súlyos és vastag. Belülről nem volt kulcslyuk. Ez nem hálószoba, hanem börtöncella.

Kiléptem, becsuktam az ajtót, megálltam, és hallgatóztam. Semmi. Negyedóra alatt átvizsgáltam az alagsor többi részét, de nem találtam az égvilágon semmit. Nem mintha számítottam volna rá, hogy találok bármit is. Nem hagyták volna ma reggel, hogy itt mászkáljak, ha lenne valami megtalálnivaló. Úgyhogy lekapcsoltam az elemlámpát, és a sötétben fellopakodtam a lépcsőn. Visszamentem a konyhába, és addig keresgéltem, amíg találtam egy jó nagy fekete szemeteszsákot. Aztán kellett volna még valami törülközőféle, de csak egy kopottas konyharuhát találtam. A zsákot és ezt is szépen összehajtogattam, és bedugtam a zsebembe. Aztán kimentem a hallba, és elindultam, hogy körbenézzek a ház többi részében, ahol eddig még nem jártam.

Elég nehéz volt eldönteni, hol kezdjem. Csupa zegzug volt az egész ház. Elöl kezdtem, ott, ahol előző nap bejöttem. A hatalmas tölgyfa ajtó most jól be volt zárva. Széles ívben elkerültem, mert nem tudtam, milyen távolságtól érzékeny a fémdetektor. Vannak olyanok, amelyek majdnem fél méterről is sípolnak. A padlót erős tölgyfa deszkák borították, és mindenfelé szőnyegek. Óvatosan lépkedtem, de nem aggódtam túlságosan a zaj miatt. A szőnyegek, a súlyos sötétítőfüggönyök és a falak tölgyfa burkolata jól elnyelték a neszeket

Körbejártam az egész földszintet. Csak egy helyiség volt, ami érdekesnek tűnt. A nappaliban, ahol Beckkel beszélgettem, az északi oldalon nyílt egy ajtó. Ez volt az egyetlen ajtó a földszinten, ami be volt zárva, tehát engem ez az egy érdekelt. A zárja nagy volt, sárgarézből készült, még akkoriban, amikor a munkájukra büszke mesteremberek készítették a tárgyakat. Cirkalmas díszítéssel volt ellátva, a csavarok fejét egész simára dörzsölték a százötven évnyi fényesítgetéssel. Valószínűleg még abból az időből származott, amikor a ház épült, kézzel készíthette egy tizenkilencedik századi portlandi mesterember, aki egyébként hajófelszerelésekkel foglalkozhatott. Úgy másfél perc alatt sikerült kinyitnom.

A helyiség afféle kis dohányzószoba volt. Nem iroda, nem dolgozószoba, nem is nappali. Minden négyzetcentiméterét végigvizsgáltam az elemlámpa fénycsóvájával. Tévé nem volt benne, se íróasztal, se számítógép. Egy egyszerű, régimódi bútorokkal berendezett szobácska. Az ablakokon súlyos bársonyfüggönyök. Hatalmas fotel, vörös bőrhuzattal, üvegezett vitrin. És szőnyegek. Az órámra pillantottam: pár perc múlva hajnali egy óra. Majdnem egy órája mászkálok. Beléptem a szobácskába, és halkan becsuktam az ajtót.

A vitrin majdnem két méter magas volt. Az aljánál két széles fiók, fölötte kulcsra zárt, üvegezett ajtók. Az üveg mögött öt darab Thompson gépfegyver sorakozott. Klasszikus, gengsztereknek való fegyverek a húszas évekből, olyanok, amilyeneket a régi, szemcsés fekete-fehér fotókon Al Capone embereinél látni. Egyet balra, egyet jobbra fordítva sorakoztatták fel őket, pontosan egy magasságban, kis fapeckekre támasztva. Mind teljesen egyforma volt, és vadonatújnak látszott, mintha soha nem is lőttek volna velük. Mintha soha senki a kezébe sem vette volna őket. A fotel szembe volt fordítva a vitrinnel. Más érdekesség nem volt a szobában. Leültem a fotelbe, és kicsit eltöprengtem, miért akarja bárki is azzal tölteni az idejét, hogy öt régi, beolajozott fegyvert bámul.

Ekkor léptek koppanása ütötte meg a fülemet. Könnyű lépések odafent az emeleten, közvetlenül a fejem fölött. Három lépés, négy, öt. Gyors, halk léptek. Az illető nem csak azért osont halkan, mert tiszteletben tartotta az éjszaka csendjét, hanem mert tényleg lopva akart közlekedni. Felálltam a fotelből, és mozdulatlanná dermedtem. Kikapcsoltam az elemlámpát, és a bal kezembe fogtam, a jobb kezembe a vésőt. Hallottam, hogy valahol nagyon halkan csukódik egy ajtó, aztán csend. Hallgatóztam. Figyeltem minden apró neszre. A fűtésrendszer halk zúgása szinte dübörgésnek hatott a fülemben. A lélegzetem fülsiketítőén hangos volt. Odafentről nem hallottam semmit. Aztán újból megindultak a lépések.

Valaki a lépcső felé tartott Bezártam a szoba ajtaját, letérdeltem az ajtó mögött, és figyeltem a lépcső nyikordulásait. Nem Richard volt az, ebben biztos voltam. Ezek nem egy húszéves léptei. Kimért óvatosság volt a mozdulatokban, és valami merevség. A léptek egyre lassúbbak és halkabbak lettek, ahogy a lépcső alja felé közeledtek. Aztán a hallban teljesen megszűnt a zaj. Elképzeltem, ahogy valaki ott áll a vastag szőnyegen, körbenéz, és hallgatózik. Lehet, hogy felém indul. Fogtam az elemlámpát meg a vésőt. A Glock az övembe dugva. Semmi kétségem nem volt, hogy ha kell, ki tudom verekedni magam a házból. De az már nem lett volna egyszerű, hogyan közelítsem meg nyílt terepen az őrködő Paulie-t, vakító reflektorfényben. Ha most nekiállok lövöldözni, akkor végleg búcsút mondhatok az akciónak, és Quinn örökre eltűnik a szemem elől.

Semmi zaj nem jött a hallból, csak súlyos csönd. Aztán meghallottam, hogy nyílik a bejárati ajtó. Zörgött a biztonsági lánc, aztán egy zár nyelve kattant, még a kis cuppanás is hallatszott, ahogy az ajtófélfa szivacs szigetelése enged. Egy másodperccel később újból becsukódott az ajtó. Egészen kicsit belerezzent a ház szerkezete, ahogy a súlyos tölgyfa ajtó nekiütődött az ajtófélfának. A fémdetektor nem szólalt meg. Akárki ment is ki, nem volt nála fegyver vagy kocsikulcs.

Vártam. Az biztos, hogy Duke alszik. És elég óvatos ember, nem hiszem, hogy csak úgy fegyver nélkül mászkálna az éjszaka kellős közepén. Beck sem. Ahhoz viszont egyiküket sem tartottam elég agyafúrtnak, hogy megálljanak a hallban, kinyissák az ajtó, aztán becsukják anélkül, hogy kimentek volna, hogy elhitessék velem, hogy kimentek, és közben mondjuk ott állnak, a kezükben pisztollyal, és a sötétségbe bámulva várják, hogy előbukkanjak.

Oldalvást leültem a vörös bőrfotelbe, elővettem a Glockot, és az ajtóra céloztam. Ha kilenc milliméternél szélesebbre nyílik, lövök. Addig várok. Értek a várakozáshoz. Ha azt hiszik, hogy nem lesz türelmem kivárni, hát nagyot tévedtek.

De egy teljes órával később még mindig síri csend honolt a hallban.

A világon semmi zaj. Semmi vibrálás, ami ember jelenlétéből áradhat. Nem volt ott senki. Duke nem, az biztos. Addigra már elaludt volna. És Beck sem. Beck amatőr, márpedig ahhoz, hogy valaki egy órán keresztül teljesen mozdulatlan és néma legyen, óriási ügyesség kell. Úgyhogy az ajtónyitás nem csel volt, valaki tényleg kiment, fegyvertelenül.

Letérdeltem, és az árral megint kipiszkáltam a zárat. Végignyúltam a padlón, aztán egyik kezemmel felnyúltam, és óvatosan kinyitottam az ajtót. Egy kis elővigyázatosság. Ha valaki odakint arra vár, hogy kinyíljon az ajtó, az szemmagasságra koncentrál. Így én előbb látom meg őt, mint ő engem. De nem várt ott senki. A hall üres volt Felálltam, kimentem, és bezártam az ajtót. Némán lelopakodtam az alagsori lépcsőn, és visszatettem a polcra az elemlámpát. Aztán feltapogatóztam a lépcsőn. A konyhába osontam, és a földön átcsúsztattam a fémtárgyakat a konyhaajtó fémdetektoránál. Kimentem, bezártam magam után az ajtót, összeszedtem a holmikat, és alaposan körbenéztem: semmi, csak az üres szürke világ, a holdfényben fürdő sziklák és az óceán.

A veranda ajtaját is bezártam magam után, aztán a ház fala mellé lapulva osontam tovább. A sötét árnyékok közé húzódva visszalopakodtam a garázsudvar falához. Megkerestem az üreget a fal tövénél, becsomagoltam a vésőt meg az árt a rongyba, és eldugtam őket. Nem vihettem magammal, kiszakítanák a szemeteszsákot. A fal mentén hátramentem a garázsépület mögé, dél felé, ide egyáltalán nem lehetett látni a házból.

Félúton hirtelen megtorpantam.

Elizabeth Beck ott ült a parton, egy sziklán. Fehér köntös volt rajta és fehér hálóing. Olyan volt, mint egy kísértet, vagy mint egy angyal. A térdére könyökölt és elbámult a sötétségbe, kelet felé, mozdulatlanul, mint egy szobor.

Én is mozdulatlanná dermedtem, úgy tíz méterre lehettem tőle. Fekete ruhákban voltam, de ha balra pillant meglátja az alakom körvonalait kirajzolódni a horizonton. Ha valami hirtelen mozdulatot teszek, biztos, hogy észrevesz, úgyhogy csak álltam. Az óceán hullámai halkan és lustán nyaldosták a partot. Békés hang volt, hipnotikus. Elizabeth Beck a vizet bámulta. Nagyon fázhatott. Kis szellő is fújdogált, láttam, ahogy meg-meglebben a haja.

Egészen lassan odább araszolgattam, és megpróbáltam beleolvadni a mellettem lévő sziklába. Kicsit behajlítottam a térdem, és lecsúsztam guggolásba. A nő megmozdult. Kicsit felkapta a fejét, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami. Egyenesen felém nézett. Nem mutatta semmi jelét a meglepetésnek. Egyenesen rám bámult, perceken keresztül. Hosszú ujjait összekulcsolta. Sápadt arcát megvilágította a lágyan hullámzó vízről visszatükröződő holdfény. A szeme nyitva volt, de egyértelmű volt, hogy nem lát semmit Vagy talán eléggé sikerült leguggolnom ahhoz, hogy azt higgye, csak egy kődarab vagyok vagy egy árnyék.

Így ült talán még tíz percig, és egyenesen felém bámult. Aztán megrázkódott a hidegben. Megint megmozdította a fejét, határozott mozdulattal, és elfordította rólam a tekintetét az óceán felé. Hátrasimította a haját, az ég felé fordította az arcát, aztán lassan felállt. Mezítláb volt. Megborzongott, mintha fázna vagy szomorú lenne. Kinyújtotta oldalra a karját, mint egy kötéltáncos, és elindult felém. Látszott, hogy szúrják a talpát a kövek. Kinyújtott karral egyensúlyozott, és óvatosan rakta le a lábát minden lépésnél. Már csak egy méterre volt tőlem. Elsétált mellettem, és továbbment a ház felé. Figyeltem, ahogy távolodik. A szél belekapott a köntösébe, a hálóinget egészen a testére tapasztotta. Aztán eltűnt a garázs fala mellett. Egy hosszú másodperccel később hallottam, hogy nyílik a ház ajtaja, aztán halk koppanással becsukódott Lehuppantam a földre, aztán a hátamra fordulva elnyúltam, és felbámultam a csillagokra.

Ott feküdtem, ameddig csak mertem, aztán felálltam, és a kövek között lebukdácsoltam a víz széléhez, úgy tizenöt métert. Szétráztam a nejlon szemeteszsákot levetkőztem, és a ruháimat szépen belepakoltam. A Glockot és a tárakat becsomagoltam az ingembe. A zoknit bedugtam a cipőbe, ezt raktam legfelülre, a tetejére a konyharuhát. Aztán jó szorosan bekötöztem a nejlonzsákot, és a nyakánál megfogtam. Belegázoltam a vízbe, a zsákot magam után húzva.

Hideg volt az óceán. Nagyjából sejtettem, hogy így lesz. Maine partjainál vagyunk, áprilisban. De ez tényleg hideg volt. Jeges, borzongató és zsibbasztó, a lélegzetem is elakadt tőle. Egy másodperc alatt csontig átfagytam. Még sehol nem tartottam, öt méterre voltam a parttól, de a fogaim már hangosan vacogtak, és a sós víz csípte a szememet.

Tovább tempóztam, amíg tíz méterre el nem távolodtam, innen már láttam a reflektorfényben úszó gránitfalat. Nem tudtam átjutni rajta másképp, kénytelen voltam a vízben megkerülni. Nem volt más választásom. Alaposan meghánytam-vetettem magamban a dolgot, úgy negyed mérföldet kell leúsznom. Erős vagyok, de nem túl gyors, és a zsákot is magammal kell vonszolni, így talán tíz percbe fog telni, amíg megteszem a távot. Maximum tizenöt perc. Tizenöt perc alatt senki nem hal bele egy kis hideg vízbe. Én nem, az biztos.

Küzdöttem a hideg és hullámzás ellen, és félig oldalvást tempóztam. A zsákot tíz lábtempóig a bal kezemben fogtam, aztán átraktam a másikba. Éreztem egy kis áramlatot, épp dagály volt, ami nekem segített. De meg is fagyasztott, mert az áramlat a Grand Banks felől jött, a sarki tengerekről. A bőröm már teljesen érzéketlen volt A lélegzésem egyre zihálóbb lett, a szívem vadul kalapált. Kicsit kezdett aggasztani, hogy sokkot kapok a hideg víztől. Egy könyv jutott az eszembe, amit a Titanicról olvastam. Akiknek nem sikerült feljutni a mentőcsónakokra, egy órán belül mind meghaltak a jeges vízben.

De én nem leszek egy órát a vízben, és jéghegyek sem úszkálnak körülöttem. Az úszási ritmusom jól bevált. Már nagyjából annál a pontnál tartottam, ahol a gránitfal a vízbe ért. A reflektorok fénye majdnem megvilágított. Meztelen voltam és a bőröm téli fehér, de azért láthatatlannak éreztem magam. Elhaladtam a fal mellett Ez már félút. Tovább tempóztam. Kiemeltem a csuklómat a vízből, és megnéztem az órámat. Hat perce úsztam.

Még hat percig tartott Tapostam a vizet, és kapkodtam a levegő után. Magam előtt toltam a vízen lebegő zsákot és visszanéztem. Már jócskán elhagytam a falat. Irányt változtattam, és célba vettem a partot A síkos, mohákkal benőtt sziklákon kimásztam a homokos partra. A zsákot előre dobtam, és térden csúszva kúsztam utána. Egy percig négykézláb állva ziháltam. Egész testemet rázta a hideg, a fogam vacogott Gyorsan kikötöztem a zsákot, megkerestem a konyharuhát és vadul ledörzsöltem magam. A karom egészen megkékült. Felkapkodtam a ruháimat, felvettem a cipőmet elraktam a Glockot. A zsákot meg a konyharuhát összehajtogattam, és úgy nedvesen zsebre vágtam. Aztán futni kezdtem, hogy egy kicsit átmelegedjek.

Majdnem tíz percet futottam, mire megtaláltam a kocsit. Az öreg Taurusa volt, szürkén a holdfényben. A háznak hátat fordítva állt, indulásra készen, hogy a fordulásra se kelljen időt vesztegetnem. Ez a Duffy roppant praktikus nőszemély. Elmosolyodtam. A kulcs az ülésen volt. Beültem, indítottam, és lassan elhajtottam. A fényszórókat nem kapcsoltam fel, amíg jól el nem távolodtam a félszigettől. Amint befordultam az első kanyarban, felkattintottam a fényszórókat, bekapcsoltam a fűtést, és keményen a gázra tapostam.

Negyedóra múlva mára portiandi dokkoknál jártam. Leparkoltam a Taurusszal egy csendes mellékutcában, egy mérföldre Beck raktárától. Onnan gyalog mentem tovább. Eljött az igazság pillanata. Ha Doll holttestét megtalálták, óriási felfordulás lesz a helyszínen. Akkor szépen elillanok, és soha többé nem látnak. Ha nem találták meg, akkor maradok.

Majdnem húsz percbe telt a séta. Útközben nem láttam senkit. Se zsarukat, se mentőautót, se rendőrségi kordont, se orvosszakértőket, se idegen férfiakat Lincolnokban. Megkerültem Beck raktárát, jó széles ívben. Belestem a raktárépületek közötti kis sikátorokba. Az irodaablakokban világosság volt, ahogy hagytam. Doll kocsija ugyanott állt, a raktár hátsó kijáratánál, pontosan ott, ahol hagytam.

Kicsit eltávolodtam, aztán megközelítettem a raktárépületet egy másik szögből, arról az oldaláról, ahol egyáltalán nem volt ablak. Elővettem a Glockot, és a lábam mellett lelógatva, elrejtve tartottam. Doll kocsija most szemben állt velem. Mögötte balra a személyzeti bejárat, azon túl a hátsó iroda. Elhaladtam az ajtó mellett, aztán lekuporodva, a fejemet jól behúzva elosontam az ablak alatt. Felemeltem a fejem, és belestem. Senki nem volt odabent. A titkárnők irodája is üres volt Mindenütt némaság. Kifújtam a levegőt, és elraktam a pisztolyt

Visszamentem Doll kocsijához. Kinyitottam a sofőrülés melletti ajtót, és megnyomtam a csomagtartó gombját. A holttest benne volt, nem szökött el. Kivettem Doll zsebéből a kulcscsomóját, aztán lecsaptam a csomagtartó tetejét. Bementem az iroda főbejáratán, megkerestem a kulcsát a kulcscsomón, és bezártam magam után az ajtót.

Tizenöt percet voltam hajlandó megreszkírozni, ötöt töltöttem a kis, üvegfalú kuckóban a raktárban, ötöt a belső irodában, ötöt a külsőben, ahol a titkárnők dolgoztak. Mindent, amihez hozzányúltam, letöröltem utána a konyharuhával, hogy ne hagyjak ujjlenyomatokat. Teresa Danielnek nem találtam nyomát, sem pedig Quinnek. De az is igaz, hogy nevek sehol nem szerepeltek. Minden kódolva volt, az emberek és az árucikkek is. Egyetlen szilárd tényt tudtam megállapítani: a Bizarre Bazaar minden évben több tízezernyi árucikket adott el, több száz vásárlónak, a tranzakcióik összesen több tízmillió dollárra rúgtak. Az semmiből nem derült ki, hogy pontosan mik is ezek az áruk, vagy hogy kik a vevők. Az árakat három kategóriába lehetett sorolni: ötven dollár körüliek, ezer dollár körüliek és néhány ennél jóval magasabb. Semmiféle feljegyzés nem volt a szállításról, sem a FedEx-szel, sem a UPS-szel, sem a postával nem dolgoztattak. Nyilvánvaló volt, hogy saját maguk intézik az áruk elosztását. De egy biztosítási kötvényből, amit találtam, az derült ki, hogy a cégnek összesen két teherautója van.

Visszamentem a raktárba, kikapcsoltam a számítógépet. Aztán visszaballagtam a bejárathoz, és közben leoltottam minden villanyt Próbálgattam Doll kulcsait a bejárati ajtónál, és megtaláltam az odavalót, ezt külön a tenyerembe szorítottam. Visszamentem a riasztóberendezéshez.

Nyilván Doll feladata volt hogy bezárja az irodát ami azt jelentette, ő tudta, hogy kell beállítania a riasztót De biztos, hogy időnként Duke is elvégezte ezt a feladatot, és nyilván Beck is. Talán egyik-másik titkárnő is. Egy csomó ember, akik közül egynek valószínűleg pocsék a memóriája. Megnéztem a riasztó melletti hirdetőtáblát, és átlapozgattam a cédulákat, amelyek helyenként hármasával egymásra voltak tűzve. Találtam is egy négy számjegyű kódot egy két évvel ezelőtt kiadott városi tájékoztató alján, amely az új parkolási szabályokról szólt. Benyomogattam a riasztóberendezés gombjain. A piros lámpácska villogni kezdett, és a berendezés halkan szaggatott sípoló hangot adott. Elmosolyodtam. Ez mindig beválik. Számítógépes jelszavak, titkos telefonszámok, a riasztó kódja – valaki mindig felírja valahová.

Kimentem a bejárati ajtón, és bezártam magam után. A sípolás elhallgatott. Megkerültem az épületet, és hátramentem Doll Lincolnjához. Beültem, indítottam, és elhajtottam. A közeli belvárosba mentem, és egy parkolóházban hagytam a kocsit. Akár ugyanaz is lehetett, ahol Duffy a fényképeket készítette. A Lincolnban is mindent letörölgettem, amihez hozzáértem, és zsebre vágtam a kulcsokat. Gondolkoztam, hogy ne gyújtsam-e fel. Volt benzin a tankban, és még ott lapult a zsebemben a gyufa, amit a konyhában találtam. Kocsikat felgyújtani egész jó móka. És növelné a Beckre nehezedő nyomást. Végül csak elsétáltam, úgy éreztem, ez a helyes döntés. Legalább egy teljes napba beletelik, amíg valakinek feltűnik, hogy nem jöttek ezért a kocsiért. Még egy nap, amíg eldöntik, hogy mit csináljanak. Még egy nap, mire a rendőrség is reagál a bejelentésre. A rendszám alapján kilyukadnak Beck valamelyik fantomcégénél. A kocsit elvontatják, és folytatják a vizsgálatot. Nyilván kinyitják a csomagtartót, mert félnek, hogy esetleg terroristák bombát rejtettek el benne, vagy a szag miatt, de addigra eltelik jó pár nap, letelnek a határidők, és én már rég eltűntem.

Visszagyalogoltam a Taurushoz. Beckék háza előtt egy mérfölddel leálltam vele, és visszafordultam ellenkező irányba, hogy viszonozzam Duffy udvariasságát Aztán végigcsináltam ugyanazt, amit idefelé, csak fordítva. Levetkőztem a parton, a ruháimat beraktam a szemeteszsákba. Belegázoltam a vízbe, nem a legnagyobb lelkesedéssel. Ugyanolyan hideg volt, de az árapály közben megfordult, és az áramlat megint nekem segített. Még az óceán is együttműködött velem. Ugyanúgy tizenkét percig úsztam. Jó nagy ívben kikerültem azt a részt, ahol a fal vízbe ért, és a garázsépület mögött értem partot. Reszkettem a hidegtől, és a fogaim ugyanolyan hangosan vacogtak. De nem volt rossz érzés. Letörölgettem magam a nedves konyharuhával, amennyire csak tudtam, és felkapkodtam a ruháimat, mielőtt megfagytam volna. A Glockot, a tartalék tárakat, a kulcsokat visszadugtam Doll pisztolya, a véső meg az ár mellé. A szemeteszsákot meg a konyharuhát összehajtogattam, és elrejtettem egy jó nagy kő alá, pár méterrel odébb. Aztán elindultam az ereszhez. Még mindig rázott a hideg.

Felfelé mászni sokkal könnyebb volt, mint lefelé. A kezemmel az ereszbe kapaszkodtam, a lábammal megtámaszkodtam a falon. Elértem az ablakomat, a bal kezemmel megragadtam a párkányt, a lábammal megtámaszkodtam a díszpárkányzaton. A jobb kezemmel feltoltam az ablakot és bemásztam, amilyen halkan csak tudtam.

A szobában hideg volt, órák óta nyitva állt az ablak, jól becsuktam, és gyorsan levetkőztem. A ruháim nyirkosak voltak. Kiteregettem őket a radiátorra, és a fürdőszobába mentem. Beálltam a forró zuhany alá. Aztán bevittem a cipőmet, és magamra zártam az ajtót Reggel hat óra volt. Most jönnek a Taurusért. Talán Eliot meg az öreg. Duffy ott maradhatott a motelben. Kivettem az e-mail-küldőt, és annyit írtam: Duffy? Kilencven másodperccel később jött a válasz: Itt vagyok. Jól van?

– Remekül. Ellenőrizze ezeket a neveket, Powellnél is.– Angel Doll, Paulie, talán régi haverok a seregből.

– Meglesz, válaszolta Duffy. Aztán elküldtem a kérdést, amely öt és fél órája foglalkoztatott: Mi Teresa Daniel valódi neve?

A szokásos kilencven másodperces késlekedés után megjött a válasz: Teresa Justice.

6. fejezet

Már nem volt értelme lefeküdni, úgyhogy csak ácsorogtam az ablaknál, és néztem a hajnalt. Nagyon hamar kivilágosodott, miután a napkorong felbukkant az óceán fölött. A levegő friss volt és tiszta, elláttam vagy ötven mérföldre. Figyeltem egy észak felől érkező sarki csért. Olyan alacsonyan repült, hogy szinte súrolta a hasával a sziklákat Talán fészkelőhelyet keresett A nap még alacsonyan állt szemközti és ettől a madár akkora árnyékot vetett, mint egy keselyű. Aztán feladta a keresgélést, tett egy nagy kanyart a víz fölött, aztán nyílegyenesen, zuhanórepüléssel belevette magát az óceánba. Egy másodperccel később előbukkant, a hátáról ezüstös, jéghideg vízcseppek peregtek le, ahogy felcsapott az ég felé. Nem volt semmi a csőrében. De úgy repült tovább, mintha jókedve lenne. Jobban viselte a kudarcot, mint én.

Ezután nem akadt sok látnivaló. A távolban néhány sirály körözött. Hunyorogtam a ragyogó fényözönben, és fürkésztem a vizet, nem látok-e bálnákat vagy delfineket, de nem láttam semmit. Elnéztem, ahogy a körben keringő áramlatok óriási hínárcsomókat sodornak magukkal. Negyed hétkor meghallottam Duke lépteit odakint és a zár kattanását. Nem jött be, csak eltrappolt a folyosón. Szembefordultam az ajtóval, és vettem egy jó mély levegőt. Tizenharmadik nap, csütörtök. Még mindig jobb, mintha péntekre esne. Mindegy, valahogy majd csak lesz. Vettem még egy nagy levegőt, aztán kisétáltam az ajtón, és elindultam lefelé a lépcsőn.

Semmi nem volt ugyanolyan, mint előző reggel. Duke most kipihent volt, én meg fáradt. Paulie-t nem láttam sehol. Lementem az alagsori edzőterembe, de ott sem találtam senkit. Duke nem maradt reggelire, valahová eltűnt Richard Beck lejött, és a konyhában evett Csak ketten ültünk az asztalnál, a szerelő sem volt ott. A szakácsnő a tűzhelynél foglalatoskodott Az ír lány szorgosan ki-be járkált a konyha és az ebédlő között. Izgatottság vibrált a levegőben. Valami készült

– Ma egy nagy szállítmány érkezik – magyarázta Richard Beck. – Ilyenkor mindig ilyen a hangulat Mindenki izgatott a nagy pénz miatt, amit keresni fognak rajta.

– Visszamész az egyetemre? – kérdeztem.

– Igen, vasárnap – felelte. Nem úgy tűnt, mintha aggasztaná a dolog. De engem nagyon is aggasztott. Vasárnapig még három nap van. Az lesz az ötödik napom, a végső határidő. Bármi történik is, addigra meg kell történnie. És a kölyök végig itt lesz a tűzvonalban.

– És nem vagy ideges miatta? – kérdeztem.

– Hogy vissza kell mennem?

Bólintottam. – A történtek után.

– Már tudjuk, kik voltak. Valami barmok Connecticutból. Nem fog még egyszer előfordulni.

– Ilyen biztos vagy benne?

Richard úgy nézett rám, mint egy idiótára. – Az apám tudja, mit kell tenni ilyen ügyekben. És ha vasárnapig nem sikerül elintéznie mindent, akkor maradok, amíg elintézi.

– Az apád egyedül csinálja ezt az egészet? Vagy van partnere?

– Egyedül van – felelte Richard. Már nem volt olyan kétértelmű a viselkedése. Úgy tűnt, örül, hogy otthon lehet, biztonságban és kényelemben, és büszke az apjára. Az egész világa összezsugorodott egy kopár, magányos sziklás félszigetre, amit körbevesz a nyughatatlan óceán és a szögesdróttal védett kőkerítés.

– Nem hiszem, hogy tényleg megölte volna azt a rendőrt – szólalt meg hirtelen.

Néma csend lett a konyhában. Rámeredtem.

– Szerintem csak megsebezte – folytatta. – Legalábbis nagyon remélem. Lehet, hogy lábadozik valahol egy kórházban. Próbálok erre gondolni. Magának is meg kéne próbálnia. Pozitív gondolkodás, ez a lényeg. Sokkal jobb így. Mindennek meg lehet látni a jó oldalát.

– Hát, nem tudom – feleltem.

– Csak tegyen úgy, mintha. Használja ki a pozitív gondolkodás erejét. Mondja azt magának, hogy helyesen cselekedtem, és nem történt semmi rossz.

– Az apád felhívta a rendőrséget. Megmondták volna, ha nem halt volna meg. Nem hiszem, hogy nagyon módunkban állna reménykedni.

– Akkor csak tegyen úgy – ismételte meg. – Én így szoktam. A rossz dolgok mintha meg sem történtek volna, ha nem emlékezünk rájuk.

Abbahagyta az evést, és a bal kezét önkéntelenül a feje bal oldalához emelte. Vidáman mosolygott, de a tudatalattija emlékezhetett a rossz dolgokra, ez egyértelmű volt. Nagyon is emlékezett.

– Oké – bólintottam. – Mondjuk, hogy nem volt komoly a sérülése.

– Éppen csak súrolta a golyó.

Nem mondtam semmit.

– Hajszálon múlt, de nem talált el egyetlen létfontosságú szervet sem. Szinte csodának számít.

Bólintottam. Ha ez igaz lenne, az tényleg csodaszámba menne. Ha valakit mellkason lőnek egy .44.es Magnummal, akkora lyukat üt rajta, mint Rhode Island. A halál általában azonnali. A szív rögtön megáll, leginkább mert már nincs is. Arra gondoltam, a fiú még nem látta, milyen az, amikor agyonlőnek valakit Vagy talán mégis, és nem tetszett neki, amit látott.

– Pozitív gondolkodás – ismételte meg. – Ez a kulcs. Gondolja azt, hogy az a rendőr jól van, és teljesen fel fog épülni.

– Mi van a szállítmányban? – kérdeztem.

– Valószínűleg hamisítványok – mondta. – Pakisztánban készülnek, de kétszáz éves perzsaszőnyegnek adják el őket. Az emberek szörnyen hiszékenyek.

– Tényleg?

Elfordultam. Kávé megint nem volt. Egy idő után az ember rájön, mennyire rá lehet szokni a koffeinre. Ingerült voltam és fáradt.

– Maga mit fog ma csinálni? – kérdezte Richard.

– Fogalmam sincs – feleltem.

– Én olvasni fogok. Talán kicsit sétálok a parton, megnézem, mit mosott ki éjszaka a víz.

– Ki szokott mosni dolgokat?

– Néha. Tudja, amik leesnek a hajókról.

Ránéztem. Ezzel vajon most célozni akar valamire? Hallottam olyat, hogy a csempészek a vízen lebegő bálákban úsztatják a partra a marihuánát az elhagyatott partszakaszokon. Ezt a heroinnal is meg lehet csinálni. Közölni akar valamit a fiú? Vagy figyelmeztetni? Tud az eldugott csomagomról? És mi volt ez a szövegelés a lelőtt rendőrről? Csak lelkizés? Vagy játszik velem?

– De ez inkább csak nyáron szokott előfordulni – folytatta Richard. – Most túl hideg van, nem nagyon járnak hajók. Úgyhogy azt hiszem, inkább bent maradok. Talán festegetek.

– Te festesz?

– Modern művészettörténetet tanulok, tudja, meséltem.

Bólintottam. Bámultam a szakácsnő tarkóját, mintha telepatikus úton akarnám rávenni, hogy főzzön egy kis kávét. Aztán bejött Duke, és odasétált hozzám. Egyik kezét a székem támlájára tette, a másikkal az asztalra tenyerelt. Lehajolt, mintha bizalmasan akarna súgni valamit.

– Ma szerencsés napod van, seggfej – mondta.

Nem feleltem semmit.

– Mrs. Beck sofőrje leszel – mondta. – Vásárolgatni akar.

– Hol?

– Az mindegy.

– Egész nap?

– Remélem.

Bólintottam. Nyilván nem akarják, hogy egy idegen legyen jelen a szállítmány napján.

– A Cadillacet vidd – mondta Duke, és ledobta a kulcsokat az asztalra. – Gondoskodj róla, hogy ne siessen haza.

– Oké – bólintottam.

– Érdekesnek fogod találni – mondta Duke. – Főleg az elejét. Engem mindig nagyon feldob, minden alkalommal.

Fogalmam sem volt, mit akar ezzel, de nem pazaroltam az időt arra, hogy a fejemet törjem.

Csak bámultam mereven az üres kávéskannát Duke kiment, és egy perc múlva hallottam, ahogy a bejárati ajtó nyílik és csukódik. A fémdetektor kétszer sípolt. Duke és Beck, mindkettőjüknél pisztoly és kulcsok. Richard felállt az asztaltól és kiballagott, én egyedül maradtam a szakácsnővel.

– Kávé nincs? – kérdeztem.

– Nincs – felelte.

Elüldögéltem egy darabig aztán eszembe jutott, hogy egy kötelességtudó sofőrnek illik készenlétben állnia, úgyhogy kimentem a hátsó ajtón. A fémdetektor udvariasan sípolt egyet, a kulcsokat jelezve. Apály volt, a levegő hidegnek és frissnek érződött. Só- és hínárszag csapta meg az orromat A víz visszahúzódott, hallottam, ahogy a hullámok megtörnek a parton. Odasétáltam a garázshoz, beindítottam a Cadillacet, és kitolattam vele az udvarra. A ház elé kanyarodtam, és vártam, járó motorral, hogy a fűtés is menjen. Észak felé álltam, így láttam a horizonton, hogy aprócska hajók jönnek-mennek a portlandi kikötőben. Épp a látóhatár alatt úsztak el, végtelenül lassan, ahol az ég és a víz összetalálkozott. Eltűnődtem, vajon az egyik ezek közül Beck hajója-e, vagy már beérkezett, és a kikötőben várja, hogy kirakodják. Egy vámtiszt talán épp most sétál el mellette lesütött szemmel a következő hajóhoz, a zsebében egy csomó ropogós bankjeggyel.

Elizabeth Beck tíz perccel később jött ki a házból. Térdig érő, kockás rakott szoknyát viselt, vékony fehér kardigánt, és gyapjúszövet kabátot. A lába meztelen volt, nem vett harisnyát A haja gumival hátrafogva. Látszott rajta, hogy fázik. Egyszerre tűnt dacosnak, megadónak és aggodalmasnak. Mint egy arisztokrata, aki épp a guillotine-hoz sétál. Gondoltam, hozzá van szokva, hogy Duke a sofőrje. Talán kissé vegyes érzelmekkel tölti el, hogy a zsarugyilkossal kell kocsikáznia. Kiszálltam, és ki akartam nyitni neki a hátsó ajtót, de ő elsétált mellette.

– Előreülök – mondta.

Elhelyezkedett az első ülésen, én pedig beültem mellé.

– Hová óhajtja? – kérdeztem udvariasan.

Elizabeth Beck kibámult az ablakon.

– Majd megbeszéljük, ha kijutottunk a kapun mondta.

A kapu zárva volt, Paulie ott állt előtte. Nagyobbnak látszott, mint valaha. A vállán és a karján úgy duzzadtak az izmok, mintha kosárlabdák lennének az öltönye alá tömve. Az arcát pirosra csípte a hideg. Várhatott már egy ideje. Megálltam a kocsival, másfél méterrel előtte, de ő nem mozdult a kapu felé. Mereven bámultam rá. Nem vett tudomást rólam, hanem odament Elizabeth Beck ablakához. Mosolygott bekopogott az ablakon, és mutogatott, hogy tekerje le. A nő mereven előrebámult a szélvédőn át, próbált nem tudomást venni róla. Paulie újból bekopogott Elizabeth Beck odafordult, és ránézett. Paulie felvonta a szemöldökét. Megint mutogatott, hogy tekerje le az ablakot. A nő megborzongott, annyira, hogy egy kicsit még a kocsi rugózásán is érezni lehetett. Mereven bámulta a saját kezét, aztán az ablakot nyitó gombra helyezte az ujját, és megnyomta. Az ablak halk zúgással legördült. Paulie a jobb karjával rákönyökölt az ablakkeretre.

– Jó reggelt – mondta.

Odahajolt, és megérintette a nő arcát a mutatóujjával. Elizabeth Beck nem mozdult, csak bámult mereven előre. Paulie a nő füle mögé simított egy kibújt tincset.

– Nagyon élveztem a tegnap éjszakai találkát – mondta.

A nő megint megborzongott, mintha halálosan fázna. Paulie keze megmozdult és a mellére siklott. Jól megmarkolta. Elizabeth Beck mozdulatlanul ült. Megnyomtam az ablak gombját, mire az zúgva feltekeredett, aztán megakadt Paulie vaskos karjában, és újból automatikusan letekeredett Kinyitottam az ajtót és kiszálltam. Megkerültem a kocsi orrát. Paulie még mindig lehajolva állt, és a keze bent volt a kocsiban.

– Kopj le – mondta nekem, de közben még mindig a nőre nézett.

Úgy éreztem magam, mint egy favágó, akinek fejsze vagy fűrész nélkül kell elbánnia egy óriásfenyővel. Hol kezdjem? Vesén rúgtam. Olyan rúgás volt, amitől a futball-labda kirepül a stadionból a parkolóba. Egy villanyoszlop eltört volna tőle. A legtöbben kórházba kerülnek egy ilyen rúgástól. Páran bele is halnának. De Paulie-ra nagyjából annyi hatást tett, mintha udvariasan megkocogtattam volna a vállát. Meg se nyikkant. Csak mindkét kezével az ablakkeretnek támaszkodott, lassan felegyenesedett, és szembefordult velem.

– Nyugi, őrnagy úr – mondta. – Csak üdvözöltem a hölgyet

Aztán ellépett a kocsitól, engem megkerülve a kapuhoz sétált, és kinyitotta. Figyeltem. Nagyon nyugodt volt, semmi reakció. Mintha hozzá se értem volna. Csak álltam, és hagytam, hogy lecsillapodjon bennem az adrenalin. Aztán a kocsira néztem. A csomagtartóra, a motorháztetőre. Ha a csomagtartó felől kerülöm meg, az azt jelentené, mintha tartanék Paulie-tól, úgyhogy inkább elölről kerültem meg. De azért ügyeltem rá, hogy elég távol maradjak tőle. Nem szerettem volna többhavi munkát adni egy plasztikai sebésznek, amíg összerakja az arcomat. Úgy másfél méternél közelebb nem kerültem hozzá. Paulie nem tett felém egy mozdulatot sem. Csak kitárta a kapuszárnyakat, és türelmesen várta, hogy újból becsukhassa.

– A rúgásról majd később beszélgetünk, jó? – kiáltott oda.

Nem feleltem semmit.

– Ne értsd félre a helyzetet. A hölgy élvezi.

Beültem a kocsiba. Elizabeth Beck közben becsukta az ablakot. Mereven előreszegezte a tekintetét, sápadtan, némán és megalázottan. Áthajtottam a kapun, és nyugat felé fordultam. A visszapillantó tükörben figyeltem Paulie-t. Becsukta a kaput, és visszaindult az őrházba, aztán eltűnt a szemem elől.

– Sajnálom, hogy tanúja volt ennek – szólalt meg Elizabeth Beck.

Nem feleltem semmit.

– És köszönöm, hogy közbelépett – folytatta. – De nincs semmi értelme. Attól tartok, csak bajba kerül miatta. Paulie már úgyis gyűlöli.

Nem mondtam semmit.

– Csak élvezi a hatalmát – folytatta, mintha magának magyarázkodna, nem is nekem. – Csak erőfitogtatás, semmi több. Szexről szó sincs. Nem is képes rá. A túl sok szteroid miatt. Csak fogdos.

Nem mondtam semmit.

– Le kell vetkőznöm, és sétálgatni előtte. Csak fogdos, semmi szex. Impotens.

Nem mondtam semmit, csak vezettem, lassan, egyenletesen, simán bevéve a kanyarokat a part menti úton.

– Többnyire egy óra hosszat szórakozik velem.

– A férjének elmondta? – kérdeztem.

– Ő mit tehetne?

– Kirúghatná a fickót.

– Azt nem lehet.

– Miért nem?

– Mert Paulie nem a férjemnek dolgozik.

Vetettem rá egy pillantást. Eszembe jutott, amikor azt mondtam Duke-nak: Miért nem szabadulsz meg tőle? Mire ő azt felelte: Az nem olyan egyszerű.

– És kinek dolgozik? – kérdeztem.

– Valaki másnak.

– Kinek?

Elizabeth Beck csak megrázta a fejét, mintha hem lenne képes kimondani a nevet

– Csak a hatalmát fitogtatja – mondta megint – Nem ellenkezhetek, ahogy a férjem sem ellenkezhet amiatt, amit vele tesznek. Senki nem ellenkezhet semmi ellen, ez a lényeg. Magának se fogják engedni, hogy bármiért ellenkezzen. Duke-nak eszébe sem jutna persze. Csak egy állat.

Nem feleltem semmit

– Csak azért adok hálát az égnek, hogy fiam van, és nem lányom.

Nem mondtam semmit.

– A tegnap éjszaka nagyon szörnyű volt – folytatta. – Abban reménykedtem, most már talán békén fog hagyni. Most, hogy öregszem.

Megint rápillantottam. Nem tudtam, mit mondhatnék.

– Tegnap volt a születésnapom. És ez volt Paulie ajándéka.

Nem mondtam semmit

– Ötvenéves lettem – folytatta Elizabeth Beck. – Gondolom, nincs sok kedve elképzelni egy ötvenéves nőt meztelenül sétálgatni.

Nem tudtam, mit mondjak.

– De igyekszem jó formában maradni – mondta. – Lejárok az edzőterembe, amikor nincs ott senki.

Hallgattam.

– Egy személyhívóval utasítgat – folytatta –, amit mindig magamnál kell hordanom. Tegnap az éjszaka közepén jelzett, és mennem kellett. Azonnal. Ha megvárakoztatom, az sokkal rosszabb.

Hallgattam.

– Tőle jöttem, amikor tegnap éjjel látott kint a parton.

Lehúzódtam az út szélére, finoman fékeztem, és megálltam.

– Szerintem maga szövetségi ügynök – szólalt meg Elizabeth Beck.

Megráztam a fejemet.

– Téved – feleltem. – Csak egy átlagos pasas vagyok.

– Akkor nagyot csalódtam.

– Csak egy átlagos pasas vagyok.

Elizabeth Beck nem mondott semmit.

– Ne mondjon ilyet rólam – folytattam. – Már így is épp elég nagy pácban vagyok.

– Igen. Megölnék, ha rájönnének.

– Legalábbis megpróbálnák – mondtam, aztán kicsit hallgattam. – Elmondta nekik, mit gondol rólam?

– Nem.

– Akkor ne is. Különben is, téved.

A nő nem felelt semmit.

– Óriási lövöldözés lenne – mondtam. – Nem adnám meg könnyen magam. Sokan megsérülhetnének. Esetleg Richard is.

A nő rám meredt. – Most alkudozik velem?

Megráztam a fejem.

– Csak figyelmeztetem – feleltem. – Én túlélőnek születtem.

A nő keserűen elmosolyodott.

– El sem tudja képzelni, mi folyik itt – mondta. – Akárki is maga, ezzel nem tud megbirkózni. El kéne mennie, most azonnal.

– Csak egy átlagos pasas vagyok – mondtam. – És nincs az égvilágon semmi titkolnivalóm előlük.

A szél meghintáztatta a kocsit Akármerre néztem, nem láttam semmit, csak sziklákat és fákat. Sehol egy lélek. Mérföldekre lehetett tőlünk a legközelebbi ember.

– A férjem bűnöző – mondta Elizabeth Beck.

– Azt sejtettem – feleltem.

– Kemény ember – folytatta. – Erőszakos is tud lenni, és mindig könyörtelen.

– Mégsem a maga ura – mondtam.

– Nem, nem az. Egy kemény ember, aki gyakorlatilag remeg a főnöke előtt

Nem feleltem semmit.

– Azt szokták kérdezni, miért történnek rossz dolgok jó emberekkel. De a férjem esetében egy rossz emberrel történnek rossz dolgok. Hát nem ironikus? De tényleg rossz dolgok.

– Duke kinek az embere?

– A férjemé. De Duke legalább olyan rémes, mint Paulie. Nem tudnék választani közülük. Korrupt rendőr volt, aztán korrupt FBI-ügynök. Egy gyilkos. Börtönben is volt.

– Ő az egyetlen?

– Aki a férjem embere? Ott volt a két testőr, ők is neki dolgoztak. Vagy legalábbis mellé rendelték ki őket. De őket megölték az egyetem előtt, azok a connecticutiak, úgyhogy most Duke az egyetlen. A szerelőn kívül persze, de ő csak egy szerelő.

– És a másik fickónak hány embere van?

– Nem tudom biztosan. Folyton változnak, jönnek és mennek.

– És pontosan mit importálnak?

A nő elfordult. – Ha nem szövetségi ügynök, akkor gondolom, ez nem érdekli.

Követtem a tekintetét a távoli fák felé. Gondolkozz, Reacher! Lehet, hogy ez az egész egy bonyolult színjáték, aminek az a célja, hogy kiugrasszák a nyulat a bokorból. Lehet, hogy mind benne vannak. Ha kicsit megfogdossák a feleségét, ez Becknek nem olyan nagy ár, ha ezzel létfontosságú információkhoz juthat. Kénytelen voltam hinni a bonyolult színjátékokban, hiszen én is épp nyakig benne voltam egy ilyenben.

– Nem vagyok szövetségi ügynök – mondtam végül.

– Akkor nagyot csalódtam – ismételte meg Elizabeth Beck.

Beindítottam a kocsit – Szóval hová? – kérdeztem.

– Azt hiszi, hogy érdekel, hová a pokolba megyünk?

– Van kedve meginni egy kávét?

– Kávét? Persze. Menjünk dél felé. Maradjunk ma minél távolabb Portlandtől.

Dél felé fordultam az 1-es útra, amely úgy egy mérföldre haladt az I-95-östől. Kellemes, régies hangulatú ez az út, amilyenek azelőtt voltak az országutak. Áthaladtunk egy Old Orchard Beach nevű városkán. Szép díszkővel kirakott járdák, viktoriánus stílusú kandeláberek. A táblák bal felé mutatták a strandot. Mindenfelé kopottas francia zászlók lógtak. Kanadaiak járhattak ide Quebecből nyaralni, mielőtt az olcsó floridai és karib-tengeri repülőjegyek megváltoztatták az utazási szokásaikat.

– Mit keresett kint tegnap éjjel? – kérdezte Elizabeth Beck.

Nem feleltem.

– Nem tagadhatja le. Azt hitte, nem vettem észre?

– Nem reagált

– Még Paulie hatása alatt voltam. Begyakoroltam, hogy ne reagáljak semmire.

Nem feleltem semmit.

– A szobája be volt zárva.

– Kimásztam az ablakon. Nem szeretek bezárva lenni.

– És azután mit csinált?

– Csak sétáltam egyet. Azt hittem, maga is.

– És aztán visszamászott?

Bólintottam.

– A ház körüli fal a nagy probléma – mondta Elizabeth Beck. – Ott vannak a reflektorok meg a szögesdrót, ez nyilvánvaló, de szenzorok is vannak a talajon. Paulie tíz méterről meghallaná, ha közeledne.

– Csak levegőztem – mondtam.

– A behajtó alatt nincsenek szenzorok, az aszfalton keresztül nem működnek. De az őrház tetején van egy kamera, és a kapuban is van mozgásérzékelő. Tudja mi az az NSV?

– Egy szovjet gépfegyver, tankokon használják.

– Paulie-nak olyan van. Az őrház oldalsó bejáratánál tartja. Azt az utasítást kapta, hogy lőjön, ha meghallja, hogy jelez az érzékelő.

Nagy levegőt vettem, aztán kifújtam. Az NSV több mint másfél méter hosszú, és a súlya meghaladja a huszonöt kilót. Tíz centi hosszú lövedékeket lehet kilőni vele, másodpercenként akár tizenkettőt is. Paulie és az NSV együtt – hát ez nem túl jó kombináció.

– Szerintem maga úszott – mondta Elizabeth. – Érzem az ingén a tenger szagát, de éppen csak. Nem törülközött meg rendesen utána.

Elhaladtunk egy tábla mellett, amely egy Saco nevű kisvárost jelzett. Megint kihúzódtam az út szélére, és megálltam. Autók és teherautók száguldottak el mellettünk.

– Hihetetlenül szerencsés volt – mondta Elizabeth Beck. – A félsziget csúcsától nem messze nagyon veszélyes és erős áramlatok vannak. De gondolom, a garázs mögött ment be a vízbe, így körülbelül három méterrel elkerülte őket.

– Nem vagyok szövetségi ügynök – mondtam.

– Tényleg?

– Nem gondolja, hogy pokoli nagy kockázatot vállal? Tegyük fel, csak teoretikusan, hogy nem az vagyok, akinek mondom magam. Például lehetnék egy rivális bűnszervezettől. Nem látja, milyen kockázatos, amit csinál? Azt hiszi, hogy visszajutna élve a házba, ha nem az volnék, aki?

Elizabeth Beck elfordította a fejét.

– Akkor ez lesz a teszt – mondta. – Ha szövetségi ügynök, akkor nem öl meg. Ha nem az, akkor megöl.

– Csak egy átlagos pasas vagyok – mondtam. – És maga miatt nagy bajba kerülhetek.

– Menjünk, igyunk egy kávét – mondta a nő. – Saco nagyon szép kisváros. Régen a nagy malmok tulajdonosai éltek itt.

Egy kis szigeten álltunk meg, a városkát átszelő Saco folyó közepén. Hatalmas téglaépület emelkedett rajta, amely valamikor gigantikus méretű malom volt Miután átalakították, több száz iroda és üzlet kapott benne helyet. Találtunk egy kis kávézót, csupa üvegből meg krómból, amit Café Cafénak hívtak. Nem túl jó név, de gondoltam, franciául elmegy szójátéknak. Már maga az illat megérte, hogy eljöttünk idáig. A tejeskávé és a különféle ízesítésű kapucsínók nem érdekeltek, dupla feketét rendeltem, forrón, erősen. Aztán Elizabeth Beckhez fordultam, de ő megrázta a fejét

– Maga maradjon csak itt. Úgy döntöttem, elmegyek vásárolni, de egyedül. Találkozzunk ugyanitt, négy óra múlva.

Nem feleltem semmit

– Nincs szükségem az engedélyére, maga csak a sofőröm.

– Nincs pénzem – mondtam.

Kivett a táskájából egy húszdollárost, és odaadta. Kifizettem a kávét, és odavittem egy asztalhoz. Elizabeth Beck odajött velem, és nézte, ahogy leülök.

– Négy óra – mondta. – Talán kicsit több, kevesebb semmi esetre. Ha lenne valami elintéznivalója...

– Nincs semmi elintéznivalóm – mondtam. – Csak a sofőrje vagyok.

Elizabeth Beck rám nézett, és behúzta a cipzárat a táskáján. Az asztal körül kevés volt a hely, kicsit forgolódnia kellett, hogy a vállára tudja akasztani a táskát Oldalra fordult, hogy ne lökje meg az asztalt, és ne löttyenjen ki a kávém. Hirtelen halk koppanás hallatszott, mintha valami kis műanyag tárgy esett volna a földre. Lenéztem. Valami kiesett a nő szoknyája alól. Rámeredt, és lassan, mélyen elvörösödött. Lehajolt, felvette, és a tenyerébe szorította. Leroskadt a velem szemben lévő székre, mintha hirtelen minden ereje elhagyta volna. Mintha valami óriási megaláztatás érte volna. Egy személyhívó volt a kezében. Kis, fekete, négyszögletes tárgy, valamivel kisebb, mint az én e-mail-küldőm. Csak bámulta. Még a nyaka is elvörösödött Suttogva megszólalt – Itt kell hordanom a bugyimban. Azt mondja, azért, hogy kellő hatása legyen, amikor vibrálni kezd. Mindig ellenőrzi, hogy ott van-e, ahányszor átmegyek a kapun. Általában utána kiveszem, és a táskámba rakom, csak most nem akartam maga előtt.

Nem feleltem semmit. Elizabeth Beck felállt Pislogott, nagy levegőt vett, nyelt egyet

– Négy óra – mondta. – Ha lenne valami elintéznivalója.

Azzal elment Néztem utána. Az ajtón kilépve balra fordult Bonyolult színjáték? Elképzelhető, hogy megpróbálnak beugratni a meséjével. Lehetséges, hogy egy személyhívót hord a bugyijában, hogy hihetőbb legyen. Lehetséges, hogy eljátssza, hogy véletlenül kiesik a megfelelő pillanatban. Ez mind elképzelhető. De az még csak távolról sem lehetséges, hogy meg tudja játszani, hogy így végszóra elpiruljon. Ezt senki nem tudja megjátszani. A világ legnagyobb színésznője sem, pályafutásának csúcspontján. Tehát Elizabeth Beck nem hazudott.

Azért nem mellőztem teljesen a józan elővigyázatosságot Túlságosan belém volt vésődve. Megittam a kávémat, mint egy ártatlan ember, akinek az égadta világon semmi más dolga nincsen, aztán kiballagtam a kávézóból, és ide-oda kanyarogtam a kis üzletek között, amíg biztos nem voltam benne, hogy nem követnek. Aztán visszamentem a kávézóba, és ittam még egy kávét. Utána a mosdóban bezárkóztam egy fülkébe, leültem a vécé tetejére, és levettem a cipőmet. Egy üzenet várt Duffytól: Miért érdekli Teresa Daniel valódi neve? Nem feleltem, hanem azt írtam: Hol van a motelje? Kilencven másodperc múlva jött a válasz: Mit reggelizett Bostonban? Elmosolyodtam. Ez a Duffy roppant praktikus nőszemély. Nyilván eszébe jutott, nem találták-e meg az e-mail-küldőmet. Beírtam a választ: Pirítós, tükörtojás, kávé, három dollár borravaló, megettem. Ha bármi más jött volna válaszul, nyilván már rohanna is a kocsijához. Kilencven másodperc múlva jött a válasza: Az 1-es úttól nyugatra, a Kennebunk folyótól száz méterrel délre. Úgy gondoltam, ez úgy tíz mérföldre lehet innen. Tíz perc múlva ott vagyok, írtam.

Több mint tizenöt percbe telt, amíg visszamentem a parkolóba a kocsihoz, és átvergődtem a dugón, ami az 1-es út Sacóba vezető részén volt. Fél szememet egész úton a visszapillantó tükrön tartottam, de nem láttam semmi gyanúsat. Áthajtottam a folyó túlpartjára, és jobbra megtaláltam a motelt. Barátságos kis épület volt, jellegzetes New England-i stílusban. Április lévén nem volt zsúfolt. Megláttam a Taurust a parkolóban, a motel utolsó szobája előtt. Megálltam a Cadillackel úgy harminc méterrel odébb, egy fabódé mögött, amiben egy nagy gáztartály volt. Nem lett volna okos otthagyni a kocsit, ahol mindenki láthatja, aki csak elhajt az 1-es úton.

Visszasétáltam a motelhez, és egyszer kopogtam. Susan Duffy rögtön ajtót nyitott, és üdvözlésképp önkéntelen mozdulattal átöleltük egymást. Valahogy magától jött a dolog. Engem teljesen meglepett Azt hiszem, őt is. Valószínűleg nem tesszük, ha előbb kicsit gondolkozunk. De nyilván ideges volt, én is elég feszült, ezért csak úgy megtörtént. Nagyon jó érzés volt Duffy magas volt, és vékony. A kezem majdnem átérte a hátát, éreztem, ahogy benyomódnak a bordái a tenyerem alatt. Friss, tiszta illatot árasztott. Semmi parfüm, csak a bőrének illata. Nem olyan rég zuhanyozhatott

– Megtudott valamit Teresáról? – kérdezte.

– Egyedül van?

Duffy bólintott. – A többiek Portlandben vannak. A vámosoktól megtudtuk, hogy Becknek ma fut be egy hajója.

Elengedtük egymást, és beléptünk a szobába.

– Mit fognak csinálni Portlandben? – kérdeztem.

– Csak megfigyelés. Ne aggódjon, értik a dolgukat. Senki nem fogja észrevenni őket.

A lehető legátlagosabb motelszoba volt. Egy ágy, egy szék, egy kis íróasztal, tévé, egy ablak, alatta légkondicionáló. Az egyetlen, ami megkülönböztette több ezer más motelszobától, az volt, hogy hajókat ábrázoló metszetek lógtak a falon, ettől határozottan New England-i tengerparti hangulata lett.

– Megtudott valamit Teresáról? – kérdezte újból Duffy.

Elmeséltem a betonba karcolt nevet az alagsori cellában, és a

dátumot Duffy rám meredt, aztán lehunyta a szemét

– Szóval él – mondta. – Köszönöm.

– Hát tegnap legalábbis még élt.

Duffy kinyitotta a szemét. – Gondolja, hogy még mindig életben van?

Bólintottam. – Szerintem elég jó esély van rá. Valami céljuk van vele. Ha kilenc hétig életben hagyták, most miért ölnék meg?

Duffy nem felelt semmit.

– Szerintem csak átköltöztették valahová, ennyi az egész. Az ajtó reggel még zárva volt, de amikor este körülnéztem, már nyitva volt, és nem találtam ott senkit.

– Gondolja, hogy jól bánnak vele?

Nem meséltem el neki, hogyan szeret szórakozni Paulie Elizabeth Beckkel. Így is van épp elég aggódnivalója.

– Szerintem egy villával karcolhatta oda a nevét – mondtam. – Tegnap este a vacsoránál oda volt készítve még egy adag. Talán olyan sietősen szállították el, hogy a szakácsnőnek nem is szóltak, hogy eggyel kevesebb vacsora kell. Úgyhogy rendesen adnak enni neki. Egyszerűen csak fogoly.

– És hová vihették?

– Szerintem Quinnhez.

– Minek?

– Nekem nagyon úgy tűnik, az a helyzet, hogy egy bűnszervezet rátelepedett egy másikra. Beck elég rosszfiú, az biztos, de átvette fölötte a hatalmat egy még rosszabb.

– Mint amikor egy vállalat bekebelez egy másikat?

– Pontosan. Quinn odarakta a saját embereit Beck bűnszervezetébe, és élősködik rajta, mint egy parazita.

– De miért vitték volna el Teresát?

– Elővigyázatosságból.

– Maga miatt? Mennyire tartanak magától?

– Egy kicsit. Mintha elszállítgatnának dolgokat, hogy elrejtsék előlem.

– De nyíltan nem vonták kérdőre magát, ugye?

Megráztam a fejem. – De nem biztosak benne, ki vagyok.

– Akkor miért vállalják magával a kockázatot?

– Mert megmentettem a fiút.

Duffy bólintott, és hallgatott. Kicsit fáradtnak tűnt. Az volt az érzésem, nem aludt, mióta éjféltájban üzentem a kocsi miatt. Farmer volt rajta és fehér férfiing, szépen betűrve. A felső két gomb nem volt begombolva. Meztelen lábán teniszcipő. A szobában magasra volt állítva a fűtés. Az íróasztalon egy laptop feküdt a telefon mellett. Vetettem rá egy pillantást, és az agyamba véstem a számát. A laptop valami bonyolultnak látszó adapteren keresztül volt csatlakoztatva a telefonkészülékhez. A monitoron az Igazságügyi Minisztérium emblémája forgott lassan körbe háttérképként. Amikor elért a képernyő szélére, visszapattant róla, találomra mindig más irányba, mint a régi időkben a tenisz-videojátékokon a labda.

– Quinnt látta már? – kérdezte Duffy.

Megráztam a fejem.

– Azt tudja, hol van a szervezetének a székhelye?

Megráztam a fejem. – Tulajdonképpen semmit nem láttam. Csak annyit tudok, hogy a könyvelésükben mintha kódokkal lennének jelölve a dolgok, és hogy nincs annyi szállítójárművük, ami elég lenne ahhoz, hogy ekkora szőnyegrakományokat elosszanak. Lehet, hogy a vevők idejönnek érte a raktárba.

– Ez őrültség lenne – mondta Duffy. – Nem engedhetik be a vevőiket a központjukba. Sőt, biztosan tudjuk, hogy nem teszik. Beck például a parkolóházban mutogatta az árut a Los Angeles-i pasasnak.

– Akkor talán valami semleges helyen találkoznak, hogy nyélbe üssék az üzletet. Valahol a közelben, mondjuk északkeletre.

Duffy bólintott – Hogy sikerült bepillantani a könyvelésbe?

– Tegnap éjjel ott jártam az irodájukban, ehhez kellett a kocsi.

Duffy az íróasztalhoz lépett, leült, és megérintette a laptop billentyűzetét. A képernyőkímélő eltűnt, és megjelent a legutóbbi e-mail üzenetem: Tíz perc múlva találkozzunk. Duffy a lomtárból kikeresett egy üzenetet, ami Powelltől jött.

– Utánanéztünk a neveknek, amit kért – mondta. – Angel Doll nyolc évet ült a leavenworthi katonai börtönben, nemi erőszakért és gyilkosságért. Tulajdonképpen életfogytiglanit kellett volna kapnia, de az ügyész elszúrta a dolgot. Megerőszakolt egy női alezredest, és hagyta elvérezni. Meglehetősen veszélyes ember.

– Már meglehetősen halott – tettem hozzá.

Duffy rám meredt.

– Utánanézett a Maxima rendszámának – mondtam. – És közölte velem, mit talált. Nagy hiba volt. Ő az első áldozat.

– Megölte?

Bólintottam. – Eltörtem a nyakát.

Duffy hallgatott.

– Ő tehet róla. Mindent elszúrhatott volna nekünk.

Duffy sápadt volt.

– Jól van? – kérdeztem.

Elfordult. – Nem számítottam rá, hogy tényleg lesznek áldozatok – mondta.

– Lehet több is. Szokjon hozzá a gondolathoz.

Megint rám nézett, vett egy nagy levegőt, és bólintott

– Oké – mondta, aztán kis hallgatás után hozzátette: – Sajnálom, hogy nem gondoltunk a rendszámra. Ez hiba volt.

– Paulie-ról van valami?

Lejjebb ment a monitoron. – Dollnak volt egy haverja Leavenworthben, akit Paul Masserellának hívtak. Egy body buildinges, nyolc évet kapott, mert megtámadott egy tisztet. A védőügyvédjének sikerült lealkudni a büntetést; azzal érvelt, hogy a szteroidok hatására kapott dührohamot. És a hadsereget próbálta hibáztatni, amiért nem ellenőrizték, hogy mennyit vesz be.

– Hát most végképp nem ellenőrzi senki.

– Azt hiszi, ez lehet Paulie?

– Csak ő lehet. Mondta is nekem, hogy nem szereti a tiszteket. Az előbb rúgtam vesén. Magát vagy Eliotot meg is ölte volna egy ilyen rúgás. Neki meg se kottyant.

– És ő most mit fog csinálni?

– Erre nem szívesen gondolok.

– Azért visszamegy?

– Beck felesége sejti, hogy nem az vagyok, akinek mondom magam.

Duffy rám meredt. – Honnan?

Megvontam a vállam. – Talán inkább csak szeretné meggyőzni magát.

– És másoknak is elmondta?

– Még nem. Látta tegnap éjjel, hogy kiszöktem a szobámból.

– Így nem mehet vissza.

– Nem szokásom feladni.

– De idiótának se nézem. Már nem tudjuk kézben tartani a dolgokat.

– Vállalom a kockázatot, így döntöttem.

Duffy megrázta a fejét. – Közösen kockáztatunk, és közösen döntünk. Maga is függ attól, hogy tőlünk kap-e háttértámogatást. Nélkülünk nem tudja végigcsinálni.

– Ki kell juttatnunk onnan Teresát Ezt a legkomolyabban mondom, Duffy. Pokoli helyzetben lehet.

– Küldhetek oda kommandósokat, hogy kihozzák. Most, hogy megbizonyosodtunk róla, hogy életben van.

– Nem tudjuk, hogy most pontosan hol van.

– Teresa az én dolgom.

– Quinn pedig az enyém.

Duffy nem felelt.

– Nem küldhet oda a kommandósokat – mondtam. – Az akció nem hivatalos. Ha kommandósokat kér, az olyan, mintha azt kérné, hogy rúgják ki.

Duffy hallgatott

– Különben is, mindenképpen visszamegyek, mert el akarom kapni Quinnt. Akár magával, akár maga nélkül. Úgyhogy ennyi erővel fel is használhat, ha már ott vagyok.

– Mit követett el maga ellen ez a Quinn?

Nem feleltem. Duffy egy hosszú pillanatig hallgatott. – Mrs. Beck hajlandó lenne beszélni velünk? – kérdezte aztán.

– Nem akarom megkérdezni tőle. Ha megkérdezem, azzal megerősítem a gyanúját Nem vagyok biztos benne, hogy ez hová vezetne.

– Mit fog csinálni, ha visszamegy?

– Előléptetem magam. Ez a legfontosabb. Feljebb kell jutnom, Duke posztjára. Így én leszek a legmagasabb rangú ember Beck oldalán, és akkor valamiféle hivatalos kapcsolatba kell kerülnöm Quinn embereivel. Erre van szükségem. Addig csak sötétben tapogatózom.

– El kell érnünk valami haladást. Bizonyítékokat kell szereznünk.

– Persze – mondtam.

– És hogy intézi el, hogy előléptessék?

– Ahogy mindenki el szokta intézni az ilyesmit.

Duffy erre nem válaszolt. Csak kilépett az e-mail programból, felállt, odament az ablakhoz, és kinézett. Én őt néztem. A háta mögül jövő fény átvilágított az ingén. A haja hátra volt fésülve, és lágyan a gallérjára hullott. Úgy festett, mintha ötszáz dollárt fizetett volna érte a fodrásznál, de úgy sejtettem, az ő fizetéséből erre nemigen telne. Valószínűleg ő csinálta magának. Vagy a barátnője vágta le. Elképzeltem egy konyhában, középre kitéve egy szék, a nyaka körül egy régi törülköző. Nyilván érdekli, hogy néz ki, de nem annyira, hogy súlyos dollárokat költsön rá egy fodrászszalonban.

A feneke remekül domborodott a farmerben. Láttam a cédulán a feliratot, mely szerint a dereka 24-es, a hossza 32-es. Vagyis a belső nadrághossza úgy tizenkét centivel rövidebb az enyémnél, ez még hagyján. De hogy valakinek harminc centivel vékonyabb legyen a dereka, mint az enyém, ez már abszurd. Rajtam szinte semmi zsírréteg nincs, és csak a legfontosabb szerveimet hordom odabent. Neki nyilván miniatűr változat van mindenből. Ha látok egy ilyen derekat, nem akarok mást, mint átfogni a két kezemmel, és csodálni. Esetleg beletemetni az arcomat valahová kicsit feljebb. Hogy az utóbbi hogy esne, nem tudtam, ehhez meg kellett volna fordulnia, hogy elölről is szemügyre vegyem, de azt gyanítottam, elég kellemes lenne.

– Realisztikusan nézve mennyire veszélyes a jelenlegi helyzet?

– Nem tudom megmondani, túl sok benne a változó. Mrs. Beck csak az intuíciójára alapoz, nincs semmi bizonyítéka. Ilyen szempontból szerintem elég jól állok, úgyhogy ha Mrs. Beck beszélne is valakinek a gyanújáról, attól függene a helyzet, hogy mennyire veszik komolyan a női megérzéseit.

– Látta, hogy maga kiszökött a házból. Ez elég súlyos bizonyíték.

– Mire? Hogy nyughatatlan alak vagyok?

– Ezt a Doll nevű fickót azalatt az idő alatt ölték meg, amíg maga kint volt.

– Úgy fogják gondolni, a falon nem juthattam túl. És Doll holttestét nem találják meg még jó darabig.

– Vajon miért vitték át máshová Teresát?

– Elővigyázatosságból.

– Már nem tudjuk kézben tartani a helyzetet – ismételte meg.

Vállat vontam, bár tudtam, hogy Duffy nem láthatja. – Az ilyen

dolgokat soha nem lehet kézben tartani. Soha semmi nem úgy alakul, ahogy az ember számít rá. Minden terv széthullik, ahogy eldördül az első lövés.

Duffy hallgatott egy kicsit, aztán megfordult. – Mit fog most csinálni? – kérdezte.

Egy pillanatig hallgattam, mielőtt válaszoltam. A fény még mindig hátulról jött. Igen, tényleg nagyon kellemes lenne, gondoltam, miután elölről is szemügyre vettem Duffyt – Először is szundítok egyet.

– Mennyi ideje van?

Az órámra pillantottam. – Úgy három órám.

– Fáradt?

Bólintottam. – Egész éjjel fent voltam, és elég szép távot leúsztam.

– Elúszott a fal mellett? Lehet, hogy az előbb tévedtem, és maga mégis eszelős.

– Maga is fáradt? – kérdeztem.

– Rémesen. Hetek óta nagyon keményen dolgozom.

– Akkor aludjon velem egyet.

– Nem lenne helyes, miközben Teresa valahol veszélyben van.

– Én úgyse mehetek egyelőre sehová, meg kell várnom Mrs. Becket.

Duffy kicsit hallgatott. – Csak egy ágy van.

– Nem nagy probléma. Maga nagyon vékony, nem foglal sok helyet.

– Nem lenne helyes – ismételte meg Duffy.

– Nem kell az ágyba bújni, csak ráfekszünk.

– Egymás mellett?

– Teljesen felöltözve. Még a cipőmet sem veszem le.

Nem felelt.

– Nem törvényellenes – mondtam.

– Lehet, hogy az. Egyes államokban hihetetlenül furcsa régi törvények vannak érvényben. Lehet, hogy Maine-ben is:

– Engem pillanatnyilag Maine állam más törvényei aggasztanak.

Elmosolyodtam, és ásítottam egyet. Leültem az ágyra, és végignyúltam rajta. Az oldalamra fordultam, és a fejem alá dugtam a karomat. Lehunytam a szemem. Éreztem, hogy Duffy ott áll, miközben telnek a percek. Aztán éreztem, hogy lefekszik mellém. Kicsit fészkelődött, aztán elcsendesedett. De feszült volt, éreztem. Átsugároztak a matrac rugóin az apró, aggodalmas rezgések.

– Ne aggódjon, túlságosan fáradt vagyok – nyugtattam meg.

De valójában nem voltam az. A baj akkor kezdődött, amikor Duffy kicsit megmoccant, és a feneke hozzám ért. Egészen apró kis érintés volt, de ennyi erővel akár a konnektorba is bedughattak volna. Kinyitottam a szemem, és a falat bámultam. Próbáltam rájönni, hogy alszik-e, és véletlenül ért-e hozzám, vagy szándékosan. Pár percig ezen töprengtem. De azt hiszem, ha az ember halálos veszélyben van, az remek afrodiziákum, mert úgy döntöttem, inkább optimistán értelmezem a helyzetet, és úgy veszem, szándékos volt. Aztán azon tanakodtam, mi a megfelelő válasz. Mit ír elő ilyenkor az etikett? úgy döntöttem, egy-két centivel közelebb húzódom, hogy erősebb legyen az érintkezés. Úgy gondoltam, ezzel most átpasszoltam az ő térfelére a labdát. Most ő küszködhet a helyzet értelmezésével.

Egy teljes percig nem történt semmi. Már kezdtem csalódottságot érezni, amikor megint megmozdult egy kicsit. Most már elég határozottan összesimultunk. Éreztem, ahogy hozzám nyomódnak a farmere zsebén lévő szegecsek. Most én jövök. Egy álmos kis nyögéssel álcázva a dolgot, átfordultam a másik oldalamra, és közelebb bújtam. A haja az arcomba simult, lágy volt és nyárillatú. A kezem a derekára siklott Ropogós fehér ing, aztán a farmer következett, ahogy a csípőjére simult. Kicsit lejjebb pillantottam. A cipőjét levette. Láttam a talpát, és a tíz kis lábujjat, szép sorban.

Ő is álmosan nyögött egyet. Biztos voltam benne, hogy csak megjátssza. Kicsit fészkelődött, amíg tetőtől talpig hozzám simult A karjára tettem a kezem, aztán lejjebb csúsztattam a könyökéig, és megpihentettem a derekán. A kisujjam hegye becsúszott a farmerja dereka alá. Duffy megint adott egy álmos kis hangocskát. Majdnem biztos, hogy megjátssza. Visszafojtottam a lélegzetemet. A feneke az ágyékomhoz simult. A szívem vadul kalapált, a fejem szédelgett Nem tudtam volna ellenállni. Ki van zárva. Egy olyan őrült, hormonoktól diktált pillanat volt, amikor azt is kockáztattam volna, hogy nyolc évet kell ülnöm Leavenworthben. Feljebb siklott a kezem, és a mellére simult. Aztán minden teljesen kicsúszott az irányítás alól.

Duffy az a fajta nő volt, aki sokkal csinosabb meztelenül, mint felöltözve. Nem minden nő ilyen, de ő ilyen volt. Olyan teste volt, amiért meg lehet halni. Nem volt lebarnulva, de nem is volt sápadtfehér a bőre. Lágy, mint a selyem, de nem áttetsző. Nagyon vékony volt, de a csontjai nem látszottak ki. Vékony volt, karcsú és izmos. Neki találták ki azt a fürdőruhát, ami magasan fel van vágva oldalt. Apró, kemény mellei voltak, tökéletes formájúak. A nyaka hosszú és karcsú. Gyönyörű a füle, a bokája, a térde és a válla. A nyakánál, a kulcscsontnál kis bemélyedés. Egész kicsit nyirkos volt a bőre.

Ráadásul erős is volt. Legalább hetven kilóval nehezebb voltam nála, de kifárasztott. A Fiatalsága miatt, gondolom. Tíz évvel Fiatalabb lehetett nálam. Fáradt voltam utána, amin mosolygott. Elragadó mosolya volt

– Emlékszel a bostoni hotelszobámra? – kérdeztem. – Ahogy a széken ültél? Már akkor akartalak.

– Csak ültem egy széken, nem volt benne semmi különös.

– Azt te csak hiszed.

– És emlékszel a bostoni találkozóra? Én meg akkor. Ha Eliot nem lett volna ott, ott helyben neked esem a parkban.

– Volt ott egy öregasszony, aki a galambokat etette.

– Bemehettünk volna egy bokor mögé.

– Paul Revere látott volna.

– Ő úgyis csak lovagolt egész éjszaka.

– Hát én nem vagyok Paul Revere.

Elmosolyodott, éreztem a vállamon, ahogy odabújt.

– Kifáradtál, öregfiú?

– Ezt nem mondtam.

– Az életveszély nagy afrodiziákum, nem?

– Azt hiszem.

– Szóval beismered, hogy veszélyben vagy?

– Legfeljebb annak a veszélye fenyeget, hogy szívrohamot kapok.

– Tényleg nem kéne visszamenned – komolyodott el Duffy.

– Attól tartok, erre nem lennék képes.

Duffy felült. A gravitáció semmilyen hatást nem tett az alakjára.

– Komolyan mondom, Reacher.

Rámosolyogtam. – Nem lesz semmi bajom. Még két vagy három nap. Megtalálom Teresát, megtalálom Quinnt, aztán eltűnök onnan.

– Csak ha segítek.

Bólintottam. – A két testőr.

Duffy is bólintott. – Ezért van szükséged az én közreműködésemre. Felejtsd el a hősieskedést, hogy velem vagy nélkülem. Ha mi elengedjük azt a két fickót, akkor te halott ember vagy, csak egy telefonjukba kerül.

– Most hol vannak?

– Massachussetsben, abban a motelben, ahol a múltkor voltunk. Az embereim vigyáznak rájuk.

– Remélem, alaposan.

– Nagyon alaposan.

– Az többórányira van innen – mondtam.

Duffy megrázta a fejét. – Kocsival igen, de telefonon nem.

– Vissza akarod kapni Teresát

– Igen. De akkor is én irányítom az akciót.

– Imádod a hatalmat, mi?

– Csak nem szeretném, ha valami bajod esne, ennyi az egész. Lehajolt, és az ujja hegyét végighúzta a testemen lévő hegeken, a mellkasomon, a hasamon, a karomon, a vállamon, a homlokomon. – Elég sok minden történt veled ahhoz képest, hogy neked soha nem esik semmi bajod.

– Ügyetlen vagyok – feleltem. – Gyakran hasra esem.

Duffy felkelt, és kisétált a fürdőszobába, meztelenül, kecsesen, teljesen természetesen.

– Siess vissza! – kiáltottam utána.

De nem sietett vissza. Sokáig időzött a fürdőszobában, és amikor kijött, köntös volt rajta. Az arca megváltozott. Mintha kicsit zavarban lenne. És mintha kicsit megbánta volna a dolgot.

– Ezt nem kellett volna – mondta.

– Miért nem?

– Nem profikhoz illő. – Egyenesen rám nézett. Én bólintottam. Egyetértettem, hogy nem volt profikhoz illő.

– De jó volt – tettem hozzá.

– Nem kellett volna.

– Felnőttek vagyunk. És egy szabad országban élünk.

– Csak vigasztalást kerestünk. Mert mind a ketten feszültek vagyunk és idegesek.

– Nincs ebben semmi rossz.

– Csak bonyolítani fogja a helyzetet.

Megráztam a fejemet. – Nem fogja, ha nem hagyjuk. Ettől még nem kell összeházasodnunk, vagy ilyesmi. Nem tartozunk egymásnak semmivel.

– Bárcsak ne történt volna meg.

– Én örülök, hogy megtörtént. Szerintem ha valami jó, akkor meg kell tenni.

– Ez az életfilozófiád?

Elfordultam.

– Csak a tapasztalat beszél belőlem – mondtam. – Egyszer nemet mondtam, amikor igent akartam mondani, és utána nagyon megbántam.

Duffy szorosabbra húzta magán a köntöst. – Jó volt – mondta.

– Nekem is.

– De felejtsük el. Csak ennyit jelentett, semmi többet, rendben?

– Rendben.

– És nagyon meg kéne gondolnod, hogy visszamész-e.

– Rendben – mondtam újból.

Feküdtem az ágyon, és azon gondolkoztam, milyen nemet mondani, amikor az ember igent akar mondani. Mindent egybevéve jobb igent mondani. Én nem bántam meg a dolgot Duffy hallgatott, mintha várnánk, hogy történjen valami. Lezuhanyoztam jó forró vízzel, és felöltöztem a fürdőszobában. Nem volt mit mondanunk. Mind a ketten tudtuk, hogy visszamegyek. Tetszett, hogy nem próbál meg lebeszélni. Tetszett, hogy mind a ketten ilyen gyakorlatiasak vagyunk. Épp a cipőfűzőmet kötöttem be, amikor egy e-mail érkezett Duffy laptopjára. Olyan hangot adott, mint amikor a mikrosütő kikapcsol. Kimentem a fürdőszobából. Duffy leült a laptophoz, és lenyomott egy gombot.

– Üzenet az irodámból – mondta. – A nyilvántartásokban tizenegy Duke nevű volt rendőrt találtak. Tegnap kértem, hogy nézzenek utána. Hány éves ez a Duke?

– Negyven körül – mondtam.

– A kiejtése alapján déli lehet vagy északi?

– Nem déli – ráztam meg a fejem.

– Akkor háromból választhatunk.

– Mrs. Beck azt mondta, szövetségi is volt.

Duffy olvasgatta a névsort a monitoron.

– John Chapman Duke – szólalt meg. – ő az egyetlen, aki később szövetségi ügynök is volt Minneapolisban kezdett, járőrként, aztán nyomozó lett Három belső vizsgálat is folyt ellene, de eredménytelenül, aztán szövetségi ügynök lett a pénzügyminisztériumnál.

– Pontosan mivel foglalkozott?

– Az nincs itt. De három éven belül ott is fegyelmit indítottak ellene, valami korrupciós ügybe keveredett. Több gyilkossággal is gyanúsították, de nem volt ellene bizonyíték. Mégis négy évet ült.

– Személyleírás van róla?

– Fehér bőrű, nagyjából olyan magas, mint te. De a fénykép szerint sokkal rondább.

– Ő lesz az – mondtam.

Duffy végigböngészte a jelentést.

– Nagyon vigyázz vele. Veszélyes alak.

– Ne aggódj. – Arra gondoltam, hogy adok neki egy búcsúcsókot az ajtóban. De végül nem tettem. Úgy gondoltam, ő nem akarná. Csak kisiettem a Cadillachez.

Visszamentem a kávézóba, és a második csésze kávén is majdnem túl voltam, mire Elizabeth Beck megérkezett Semmi nem vallott arra, hogy vásárolgatott volna, egyáltalán nem voltak nála szatyrok vagy csomagok. Sejtettem, hogy be se tette a lábát egy üzletbe sem. Órákon át csak lézengett, hogy hagyja a szövetségi ügynököt, hadd tegye a dolgát. Integettem neki, amikor belépett Nem vett tudomást rólam, hanem a pulthoz ment Kért egy tejeskávét, és odahozta az asztalomhoz. Közben már eldöntöttem, mit fogok mondani neki.

– Nem a szövetségieknek dolgozom.

– Akkor nagyot csalódtam – mondta immár harmadszor.

– Hogy lehetnék szövetségi ügynök, mikor megöltem egy rendőrt? Ugye emlékszik?

– Igen – bólintott.

– A szövetségiek nem tesznek ilyet.

– De előfordulhat – mondta Elizabeth. – Véletlenül.

– De utána nem menekülnek el – mondtam. – Hanem vállalják a következményeket.

Hosszú ideig hallgatott, és lassan kortyolgatta a kávéját

– Talán nyolcszor vagy tízszer is jártam ott az egyetemen – mondta. – Időnként tartanak mindenféle rendezvényeket, amikre a szülőket is meghívják. És minden szemeszter elején és év végén is megfordulok ott. Tavaly nyáron én hoztam haza Richardot a holmijával.

– És?

– Ez egy nagyon kicsi egyetem – folytatta. – De a szemeszter első napján eJég nagy a nyüzsgés. Sok szülő, diák, autók, furgonok, nagy a forgalom. A családi rendezvényeken pedig még nagyobb. De soha, egyetlenegyszer sem láttam ott rendőröket. Civil ruhás nyomozókról már nem is beszélve.

Kibámultam az ablakon.

– Gondolom, csak véletlen volt – folytatta Elizabeth Beck. – Egy átlagos kedd reggel áprilisban, nem történik semmi, de egy nyomozó ott várakozik, éppen az egyetem kapujánál, minden különösebb ok nélkül.

– Hová akar kilyukadni? – kérdeztem.

– Hogy maga szörnyen peches volt. Úgy értem, mekkorák voltak az esélyei annak, hogy éppen akkor arra járjon egy rendőr?

– Nem vagyok szövetségi – mondtam.

– Maga zuhanyozott és megmosta a haját.

– Igen?

– Látom, és érzem is az illatát. Olcsó szappan és olcsó sampon.

– Egy szaunában voltam.

– Nem volt pénze. Húsz dollárt adtam, és legalább két kávét vett belőle. Így maradt talán tizennégy dollár.

– Olcsó szauna volt – mondtam.

– Az biztos.

– Csak egy átlagos pasas vagyok – mondtam újból.

– Akkor csalódtam.

– Úgy beszél, mintha örülne, ha a férje lebukna.

– Örülnék is.

– Börtönbe kerülne.

– Már így is börtönben él. Meg is érdemli. De egy rendes börtönben még mindig szabadabb lenne, mint most. És nem maradna ott örökké.

– Szólhatna valakinek – mondtam. – Nem kéne megvárnia, hogy a férjéért jöjjenek.

Megrázta a fejét. – Az öngyilkosság lenne, nekem is, és Richardnak is.

– Ahogy az is, ha ilyeneket mondana rólam mások előtt. Ne felejtse el, nem adnám meg magam könnyen. Sokan megsebesülhetnének, esetleg maga is, és Richard is.

Elmosolyodott. – Megint alkudozik?

– Csak megint figyelmeztetem.

Elizabeth Beck bólintott.

– Tudom, hogy kell befogni a számat – mondta. Aztán be is bizonyította, mert egyetlen szót sem szólt többet. Némán megittuk a kávénkat, és visszasétáltunk a kocsihoz. Egyáltalán nem beszéltünk. Hazavittem, és nem tudtam, hogy most egy ketyegő bombát viszek-e magammal, vagy pedig hátat fordítottam az egyetlen belső segítségnek, amit szerezhettem volna.

Paulie a kapunál várt minket. Nyilván az ablakból figyelhetett, és ahogy meglátta közeledni a kocsit, elfoglalta a helyét. Lelassítottam, megálltam, ő pedig kibámult rám, aztán Elizabeth Beckre.

– Adja ide a személyi hívót – mondtam neki.

– Nem adhatom oda – mondta a nő.

– Csak adja ide.

Paulie levette a biztonsági láncot, és kitárta a kaput. Elizabeth elhúzta a cipzárat a táskáján, és odaadta nekem a személyi hívót. Lassan előregördültem a kocsival, és közben leengedtem az ablakot. Megálltam Paulie mellett, aki várta, hogy újból becsukhassa a kaput.

– Figyelj csak! – kiáltottam oda.

Nagy ívben kidobtam az ablakon a személyi hívót, a kocsi elé. Bal kézzel dobtam, elég gyenge dobás volt, és nem túl elegáns. De a célnak megfelelt. A kis fekete műanyag tárgy nagy ívben elrepült, és lepottyant a behajtóút kellős közepére, talán öt méterrel a kocsi előtt Paulie követte a tekintetével, aztán megdermedt, amikor rájött, mi az.

– Hé!

Utánaindult, én meg a gázra tapostam. A kerekek megcsikordultak, és a kocsi előrelódult. Az elülső ütköző jobb sarkával megcéloztam Paulie bal térdét Nagyon közelről súrolta, de ő hihetetlenül gyors volt. Felkapta a személyi hívót, és hátraugrott. A kocsi elsuhant mellette. Nem lassítottam, csak elhajtottam, és figyeltem a visszapillantó tükörben, ahogy Paulie csak áll és bámul utánunk, körülötte lebegett a kék benzingőzfelhő. Kicsit csalódtam. Ha verekednem kell valakivel, aki száz kilóval több, mint én, jobban örültem volna, ha sikerül előbb egy kicsit megnyomorítani. Vagy ha legalább nem lenne ilyen átkozottul gyors.

Megálltam a ház előtt, Elizabeth Beck kiszállt. Visszavittem a kocsit a garázsba, és épp indultam a konyhába, amikor kilépett a házból Zachary Beck és John Chapman Duke, akik engem kerestek. Izgatottak voltak, szaporán lépkedtek. Feszültnek és idegesnek látszottak. Azt hittem, Paulie miatt akarnak leszúrni, de nem erről volt szó.

– Angel Doll eltűnt – közölte Beck.

Mozdulatlanul álltam. A szél az óceán felől fújt, a lusta dagály rég visszavonult, és a hullámok ugyanolyan hatalmasak és zajosak voltak, mint az első estén, amikor megérkeztem. A szél vízcseppeket sodort magával.

– Magával beszélt utoljára – mondta Beck. – Aztán bezárta az irodát, és elment. Azóta senki nem látta.

– Mit akart tőled? – kérdezte Duke.

– Nem tudom – feleltem.

– Hogyhogy nem tudod? Ott voltál vele öt percig.

Bólintottam. – Hátravitt a raktárban lévő irodába.

– És?

– És semmi. Épp bele akart kezdeni a mondanivalójába, amikor megszólalt a mobilja.

– Ki hívta?

Megvontam a vállam. – Honnan tudjam? Valami sürgős hívás lehetett. Öt percen át csak telefonált. Csak vesztegette az időmet, meg a magukét, úgyhogy végül egyszerűen otthagytam, és kimentem.

– Miről folyt a beszélgetés?

– Nem figyeltem. Nem lett volna udvarias.

– Neveket nem hallott említeni? – kérdezte Beck.

Felé fordultam, és megráztam a fejem.

– Nem mondott neveket. De ismerhették egymást a hívó féllel, ez egyértelmű volt. Doll többnyire inkább csak hallgatott, mintha a másik valami utasításokat adott volna neki.

– Miről?

– Fogalmam sincs.

– Valami sürgős ügyben?

– Gondolom. Rólam egész meg is feledkezett, meg se próbált megállítani, amikor kifelé indultam.

– Semmi mást nem tud?

– Azt feltételeztem, valami tervet beszélnek meg – mondtam. – Talán másnapra.

– Mára?

Megint vállat vontam. – Csak találgatok. Elég egyoldalú beszélgetés volt.

– Nagyszerű – húzta el a száját Duke. – Ezzel aztán sokat segítettél!

Beck elnézett az óceán felé. – Szóval kapott egy sürgős hívást a mobilján, aztán bezárta az irodát, és elment. Ennyit tud mondani?

– Azt nem láttam, hogy bezárta az irodát – feleltem. – És azt sem, hogy elment. Amikor én otthagytam, még mindig telefonált.

– Nyilván bezárta – állapította meg Beck. – És az is nyilvánvaló, hogy elment. Ma reggel mindent rendben találtunk.

Nem mondtam semmit. Beck kilencven fokban elfordult, és kelet felé bámult. A szél az óceán felől fújt, és egész rásimította a ruháit. Nadrágjának szára úgy lobogott, mint valami zászló. Megmozdította a lábát, kicsit toporgott, mintha át akarna melegedni.

– Ez most igazán nem hiányzott – mondta. – Éppen most, amikor ilyen fontos hétvége előtt állunk.

Nem feleltem semmit. Beck és Duke sarkon fordultak, és visszaindultak a házba. Engem otthagytak egyedül.

Fáradt voltam, de tudtam, hogy nem lesz alkalmam pihenni, ez egyértelmű volt. Izgalom vibrált a levegőben, és semmi nem úgy zajlott, ahogy az előző két estén tapasztaltam. A konyha üres volt. Vacsora nem volt, a szakácsnő sehol. Hallottam, hogy a hallban emberek járnak-kelnek. Duke bejött a konyhába, egyenesen elsétált mellettem, és kiment a hátsó ajtón. Egy kék Nike sporttáska volt nála. Követtem, megálltam, és figyeltem a ház sarkától, ahogy bemegy a második garázsba. Öt perccel később kitolatott a fekete Lincolnnal, és elhajtott. Kicserélte rajta a rendszámtáblát. Amit éjszaka láttam, az hat számjegyű volt, maine-i. Most egy hét számjegyű New York-i rendszáma volt. Visszamentem a konyhába, és körülnéztem, nincs-e kávé. A kávéfőzőt megtaláltam, de a szűrőt nem. Kénytelen voltam beérni egy pohár vízzel. A felét megittam, amikor bejött Beck. Nála is egy sporttáska volt. Ahogy lógott a kezében, és a fémcsörgésből, ahogy nekiütődött a lábának, úgy ítéltem, elég súlyos fémtárgyak lehettek benne. Valószínűleg fegyverek, talán két darab.

– Hozza ki a Cadillacet, most azonnal – utasított. – Álljon vele a ház elé.

Kivette a zsebéből a kocsikulcsot, és odadobta elém az asztalra. Aztán leguggolt, elhúzta a cipzárat a sporttáskán, és kivett két New York-i rendszámtáblát meg egy csavarhúzót. Átnyújtotta nekem.

– Ezeket először szerelje fel.

Láttam, hogy fegyverek is vannak a táskában. Két Heckler & Koch MP5K, rövid, vaskos, fekete. Futurisztikus, mintha filmes kellékek lennének egy sci-fiből.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Duke után megyünk, Hartfordba, Connecticutba – mondta. – Van ott egy kis elintéznivalónk, ugye emlékszik?

Behúzta a cipzárat, felállt, fogta a táskát, és kiment a hallba. Én egy másodpercig mozdulatlanul ültem. Aztán magasba emeltem a vizespoharat, az üres fal felé.

– Igyunk a véres háborúkra és a halálos betegségekre! – mormoltam magamban.

7. fejezet

Leraktam a vizespoharat, és indultam a garázsba. Az óceán fölött, száz mérfölddel távolabb a horizonton már alkonyodott. A szél erősen fújt, a hullámok tomboltak. Megálltam, és körülnéztem. Nem láttam odakint senkit. A garázsudvar falához osontam, és megkerestem az eldugott csomagomat Leraktam a földre a hamis rendszámtáblát meg a csavarhúzót és kicsomagoltam a két pisztolyt Duffy Glockját a jobb kabátzsebembe dugtam, Doll pisztolyát a balba, a tartalék tárakat a zoknimba. A rongyot visszaraktam a rejtekhelyre, fogtam a rendszámtáblákat meg a csavarhúzót és visszaballagtam a garázs felé.

A szerelő a harmadik, üres garázsban épp a sarokvasakat olajozta. Az ajtó tárva-nyitva állt. A garázs belseje még tisztább volt, mint amikor éjszaka láttam, makulátlanul ragyogott A padlót slaggal is felmoshatták, láttam a száradó foltokat. Biccentettem a szerelőnek, ő visszabiccentett. Kinyitottam a bal oldali garázs ajtaját. Leguggoltam a kocsi mögé, lecsavaroztam a maine-i rendszámtáblát a Cadillacről, és kicseréltem a New York-ira. Ugyanezt megcsináltam elöl is. A régi rendszámtáblákat meg a csavarhúzót otthagytam a földön, beszálltam, és indítottam. Kitolattam a garázsból, és a ház elé kanyarodtam. A szerelő utánam bámult.

Beck már várt. Kinyitotta a hátsó ajtót, és bedobta a sporttáskát az ülésre. Hallottam, hogy megcsörrennek benne a fegyverek. Aztán becsukta a hátsó ajtót, és beült mellém előre.

– Indulhatunk – mondta. – Az I-95-ösön menjünk egészen Bostonig.

– Majd tankolni kell – figyelmeztettem.

– Jó, álljunk meg az első benzinkútnál.

Paulie a kapunál várt. Az arca egészen eltorzult a dühtől. Olyan problémát kezdett jelenteni nekem, aminek a megoldását már nem halogathattam sokáig. Rám meredt, és miközben kinyitotta a kaput, végig rajtam tartotta a szemét. Én úgy tettem, mintha meg se látnám. Nem vettem róla tudomást, csak áthajtottam a kapun.

A parti út szinte teljesen üres volt. Tizenkét perccel azután, hogy kijöttünk a házból, már az autópályán jártunk. Kezdtem hozzászokni a Cadillachez. Jó kocsi volt, sima és csendes, bár zabálta a benzint, az szent igaz. A mutató kezdett veszélyesen keveset jelezni. Úgy emlékeztem, az első benzinkút az, amelyik Kennebunktól délre van, ahol Duffyval és Eliottal találkoztam útban New London felé. Elhajtottam a parkoló mellett, ahol feltörtük a furgont, és továbbmentem a benzinkúthoz. Beck nem szólt semmit. Kiszálltam, és megtöltöttem a tankot Sokáig tartott, tizennyolc gallon kellett bele. Visszatekertem a tanksapkát, Beck pedig leengedte az ablakot, és kinyújtott egy bankjegycsomót.

– A benzinkútnál jobb készpénzzel fizetni, biztonságosabb – jegyezte meg.

A visszajárót megtartottam, kicsivel több volt, mint tizenöt dollár. Gondoltam, ez jár nekem. Még mindig nem fizettek semmit Továbbmentünk, és én próbáltam összeszedni az erőmet a hosszú útra. Fáradt voltam. Nincs rosszabb, mint mérföldeken át az üres autópálya, ha az ember fáradt Beck némán ült mellettem. Először azt hittem, csak rossz kedve van, vagy nem beszélgetős fajta. Aztán rájöttem, hogy ideges. Az volt az érzésem, nem örül neki, hogy csatába kell indulnia. Én nem izgattam magam, főleg mert biztosan tudtam, hogy nem fogunk találni ott senkit, akivel meg kellene küzdeni.

– Hogy van Richard? – kérdeztem.

– Jól. Van lelkiereje. Jó fiú.

– Tényleg? – mondtam, csak hogy mondjak valamit. Kellett, hogy Beck beszéljen, és el ne aludjak.

– Nagyon lojális hozzám. Ennél többet nem kívánhat egy apa.

Beck megint elhallgatott, én meg küszködtem, hogy ébren maradjak. Öt mérföld, tíz...

– Volt már dolga kisstílű drogkereskedőkkel? – kérdezte Beck.

– Nem – feleltem.

– Van egy furcsaságuk – mondta Beck.

Ezután húsz mérföldön át nem szólalt meg. Aztán megint folytatta, mintha valami nehezen megfogalmazható gondolatot forgatott volna a fejében.

– Teljes mértékben a divat irányítja őket – mondta.

– Tényleg? – kérdeztem, mintha érdekelne. Nem érdekelt, de örültem, ha beszél.

– Persze maguk a labordrogok is divatcikkek – folytatta. – A vásárlóik meg pont olyanok, mint ők. Én nyomon se tudom követni, hogy milyen cuccokat árulnak. Minden héten felbukkan valami új, fura nevű anyag.

– Mi az a labordrog?

– Szintetikusan gyártják, kémiai anyagokból, nem természetes.

– Mint a marihuána?

– Vagy a heroin – mondta Beck. – Vagy a kokain. Ezek természetes anyagok. Persze feldolgozzák és finomítanak rajtuk, de nem kémcsőben rakják össze.

Nem feleltem semmit, csak küszködtem, hogy nyitva tudjam tartani a szemem. A kocsiban túlságosan meleg volt. Ha az ember fáradt, hideg levegőre van szüksége. Az alsó ajkamat harapdáltam, hogy ne aludjak el.

– A divat diktál mindent, amit ezek csinálnak – folytatta Beck. – A világon mindent. Itt van például a cipőjük. Ezeken a fickókon, akiket meg akarok keresni, mindig másfajta cipő volt, ahányszor csak találkoztam velük.

– Edzőcipő?

– Persze, mintha profi kosárlabda-játékosok lennének. Egyik alkalommal egy kétszáz dolláros Reebok, vadonatúj. Legközelebb a Reebok már divatjamúltnak számít, és a Nike vagy valami más a menő. Aztán egyszer csak Caterpillar bakancs van rajtuk, vagy Timberlands. Bőr, aztán vászon, aztán megint bőr. Fekete, aztán sárga, mint amilyet a munkások hordanak, kikötött cipőfűzővel. Aztán megint jön az edzőcipő, csak most Adidas. Két-háromszáz dollárt kidobnak az ablakon, minden különösebb ok nélkül. Tiszta őrültség.

Nem feleltem semmit, csak vezettem, a szemem szúrt, a szemhéjamat ólomnehéznek éreztem.

– És tudja, miért van ez? – kérdezte Beck. – A pénz miatt. Annyi pénzük van, hogy egyszerűen nem tudják, mit kezdjenek vele. Látta, milyen dzsekit hordanak? Egyik héten North Face márkájú, fényes tollkabát, nem számít, hogy tél van vagy nyár, mert ezek a fickók úgyis csak éjszaka mászkálnak. A következő héten ez már ósdinak számít. Lehet, hogy még mindig a North Face a menő, csak most mikroszálas anyagból. Minden divatstílus körülbelül egy hétig tart náluk.

– Őrület – mondtam, csak hogy mondjak valamit.

– A pénz miatt van – mondta újból Beck. – Nem tudják, mit csináljanak vele, úgyhogy szórják teljesen fölöslegesen. Mindennel így vannak, a fegyverekkel is. Ezek a fickók például a Heckler & Koch MP5K-t szerették. Most meg maga szerint Uzijuk van. Érti, miről beszélek? Ezeknek még a fegyver is divatcikk, ahogy az edzőcipő vagy a dzseki. Vagy mint a termék, amit árulnak. Állandóan változtatnak mindent. Az autókat is. Többnyire a japán kocsikat kedvelik, de egyik héten Toyotájuk van, a másik héten Honda, aztán Nissan. A Nissan Maxima nagy kedvencük volt úgy két-három évvel ezelőtt. Mint az, amit maga ellopott. Aztán jött a Lexus. Ez egy mánia. Órákban is. Swatch, aztán Rolex. Teljes őrültség. Persze én is a piacról élek, ezt nem panaszképpen mondom. A piac igényeinek állandó változása nekünk is előnyös, de ez már nekem kicsit gyors. Nehéz lépést tartani vele.

– Szóval maga is a piacon van?

– Mit gondolt? Azt hitte, könyvelő vagyok?

– Azt hittem, szőnyegeket importál.

– Igen, sok szőnyeget importálok.

– Értem.

– De ez alapjában véve csak álcázás – mondta Beck, aztán felnevetett. – Az embernek manapság nem árt az elővigyázatosság...

Megint nevetett Áradt belőle az ideges feszültség. Én tovább vezettem, Beck megnyugodott Kinézett az oldalablakon, aztán előrebámult a szélvédőn. Megint beszélni kezdett, mintha neki ugyanúgy szüksége lenne rá, mint nekem.

– Szokott edzőcipőt hordani? – kérdezte.

– Nem.

– Csak mert szeretném, ha valaki egyszer elmagyarázná nekem. Van valami érdemleges különbség a Reebok és a Nike között?

– Fogalmam sincs.

– Úgy értem, ugyanabban a gyárban gyártják őket, valahol Vietnamban. Valószínűleg teljesen egyformák, amíg rájuk nem teszik a címkét

– Lehet – mondtam. – Nem tudom. Soha nem sportoltam, nem hordtam ilyen cipőket

– Van valami különbség egy Toyota és egy Honda között?

– Fogalmam sincs.

– Miért nincs?

– Soha nem volt saját autóm.

– Akkor mihez ért?

– Tudom, hogy mi a különbség a Swatch és a Rolex között

– Oké, mi a különbség?

– Nincs különbség. Mindegyik megmondja, hány óra.

– Ez nem válasz.

– Tudom, mi a különbség egy Uzi és egy Heckler & Koch között.

Beck felém fordult az ülésen. – Jó. Remek. Akkor magyarázza el. Miért dobják el ezek a fickók a Heckler & Kochjukat, hogy kicseréljék Uzira?

A Cadillac halkan zúgott Beck kérdésére csak vállat vontam, és elnyomtam egy ásítást A kérdés értelmetlen volt. A hartfordi fickók valójában nem dobták el a Heckler & Kochjukat. Eliot és Duffy nem voltak tisztában a hartfordi aktuális fegyverdivattal, és nem is sejtették, hogy Beck bármit is tud a hartfordiakról, ennyi. Ezért aztán Uzival látták el az embereiket, valószínűleg, mert épp ezek voltak kéznél.

Elméletileg azonban nagyon is jó kérdés volt. Az Uzi egészen kitűnő fegyver. Kicsit talán túl nehéz. Nem a világ leggyorsabb ismétlőfegyvere, ami egyesek szemében lehet, hogy rossz pontnak számít. A csőben nincs sok huzagolás, ami kicsit ront a célzás pontosságán. Másrészt viszont nagyon megbízható, nagyon egyszerű, jól bevált, és negyvenes tár is van hozzá. Kitűnő fegyver. De bármelyik Heckler & Koch MP5-változat jobb nála. Ugyanolyan töltényt gyorsabban és erősebben lő ki. Nagyon-nagyon pontos. Egyes kezekben olyan pontos, mint egy jó mesterlövészpuska. Egy remek 1970-es tervezésű fegyver szemben egy remek 1950-es tervezésű fegyverrel. Ez nem igaz ugyan az élet minden területén, de katonai dolgokban mindig az a jobb, ami modernebb.

– Nincs rá semmi okuk – feleltem Becknek. – Szerintem nincs értelme.

– Pontosan – bólintott Beck. – Csak divat. Futó szeszély. Mánia. Így mindenkinek jól megy ugyan az üzlet, de azért idegesítő egy kicsit

Megcsörrent a mobilja. Előhalászta a zsebéből, és beleszólt, csak a nevét, élesen és kurtán, kicsit idegesen: Beck. úgy hangzott, mint egy köhintés. Nagyon sokáig csak hallgatott Elismételtetett a hívóval egy címet és az útbaigazítást, aztán kikapcsolta a telefont, és visszarakta a zsebébe.

– Duke volt az – mondta. – Kérdezősködött egy kicsit. Az embereink nincsenek Hartfordban, de állítólag van valami vidéki házuk a várostól délkeletre, úgy gondolja, ott húzták meg magukat, úgyhogy odamegyünk.

– És mit csinálunk, ha odaértünk?

– Semmi különöset – felelte Beck. – Nem kell nagy feneket keríteni a dolognak. Semmi túlbonyolított megoldás. Egy ilyen helyzetben jobban szeretem egyszerűen elintézni a dolgot. Szeretném, ha látnák, hogy ha valaki ujjat húz velem, akkor gyors és határozott a visszavágás, de azért ne hasson úgy, mintha nagyon a szívemre vettem volna a dolgot.

– Így vásárlókat fog veszíteni.

– Majd lesznek újak. Az emberek sorban állnak. Ez a legnagyszerűbb ebben az üzletben. A kereslet nagyobb, mint a kínálat.

– És maga akarja elintézni őket?

Beck megrázta a fejét – Ezért van maga és Duke.

– Én? Azt hittem, én csak vezetek.

– Kettőt már elintézett közülük. Nem jelenthet akadályt még egy-kettő.

Lejjebb csavartam a fűtést, és tovább küszködtem, hogy nyitva tartsam a szemem. Véres háborúk – gondoltam magamban.

Félig már megkerültük Bostont, amikor Beck szólt, hogy kanyarodjak le délnyugat felé a Mass Pike-nál, aztán az I-84-esen menjünk tovább. Még hatvan mérföldet kellett megtennünk, ami nagyjából egy órába telt. Nem akarta, hogy túl gyorsan hajtsak, nem szeretett volna feltűnést kelteni. Hamis rendszámtábla, egy sporttáska a hátsó ülésen automata fegyverekkel – nem lett volna jó, ha leállít az autópálya-rendőrség, ezt én is beláttam, úgy vezettem, mint egy automata. Negyven órája nem aludtam. De nem bántam meg, hogy Duffy moteljében kihagytam az alvást. Nagyon elégedett voltam azzal, ahogy az időt töltöttem, még ha Duffy nem is annyira.

– A következő kijárat lesz az – mondta Beck.

Az I-84-es egyenesen átvágott Hartford városán. A felhők alacsonyan csüngtek az égen, a város fényei narancssárgán vetültek rájuk. A lehajtó egy széles útra vezetett, amely egy mérföld után elkeskenyedett, és délkelet felé haladt tovább a vidéki tájon. Előttünk csak a feketeség. Itt-ott bezárt boltok, sörözők, motorkerékpáralkatrész-kereskedések sorakoztak az út szélén, aztán semmi, csak a fák feketéllettek.

– A következőnél jobbra – mondta Beck nyolc perccel később.

Ráfordultam egy még kisebb útra. Rossz volt a burkolata, és sokat kanyargott ide-oda. Mindenfelé sötétség. Nagyon kellett koncentrálnom. Nem nagyon örültem, hogy visszafelé is meg kell majd tennem még egyszer ugyanezt az utat.

– Tovább – mondta Beck.

Megtettünk még nyolc-kilenc mérföldet. Fogalmam sem volt, merre járhatunk.

– Oké – szólalt meg Beck. – Nemsokára meglátjuk Duke-ot, itt vár valahol.

Másfél mérfölddel ezután a reflektorunk fénye ráesett Duke útszélen parkoló autójának rendszámtáblájára. Féloldalasan állt, félig egy árokban.

– Álljon meg mögötte.

Megálltam közvetlenül a Lincoln mögött Aludni akartam, öt perc is rengeteget jelentett volna. Duke rögtön kiszállt, ahogy meglátott minket, és odarohant Beck ablakához. Beck leengedte, Duke lehajolt, és bedugta a fejét az ablakon.

– Úgy két mérföldre innen van a házuk – mondta. – Hosszú, kanyargós behajtóút, bal kéz felé. Csak egy egyszerű földút. Félútig mehetünk kocsival, ha lassan és halkan megyünk, reflektorok nélkül. Aztán gyalogolni kell.

Beck szó nélkül feltekerte az ablakot Duke visszament a kocsijához. Kizökkent az árokból, és elindult. Követtem, két mérföldön át A behajtó előtt száz méterrel lekapcsoltuk a fényszórókat, aztán rákanyarodtunk a ház felé vezető útra. Lassan haladtunk. Volt egy kis holdfény. A Lincoln ugrált és zötyögött előttem a barázdákban. A Cadillac ugyanúgy, csak épp ellentétes ritmusban, amikor a Lincoln lefelé zökkent egyet mi felfelé. Már csak araszoltunk. Aztán Duke féklámpája pirosan felvillant, és a kocsi megállt. Én is megálltam mögötte. Beck hátrafordult, és előrehúzta a sporttáskát a hátsó ülésről, a térdére tette, és elhúzta a cipzárat. Elővett egy MP5K-t, és odaadta nekem, két tartalék harmincas tárral.

– Intézze el – mondta.

– Maga itt megvár?

Beck bólintott. Ellenőriztem a fegyvert, aztán újból összeraktam, csőre töltöttem, és rákapcsoltam a biztosítózárt Aztán zsebre vágtam a tartalék tárakat, óvatosan, nehogy nekiütközzenek a zsebemben lapuló pisztolyoknak. Kiszálltam a kocsiból, megálltam, és beszívtam a hideg éjszakai levegőt Nagy megkönnyebbülés volt kicsit felébredtem tőle. A közelben egy tó lehetett, éreztem a víz szagát, meg a fákét az avarét a földön. Egy kis vízesést is hallottam a távolban, és a lehűlő kipufogó halk kattanásait. A fák között lágy szellő susogott Ezen kívül semmi mást nem lehetett hallani, teljes volt a csend.

Duke már várt. Láttam a testtartásán, hogy feszült és türelmetlen. Csinált már ilyesmit máskor is, ez egyértelmű volt. Pontosan úgy festett, mint egy veterán rendőr bevetés előtt. Megvan a kellő rutinja, de azzal is tisztában van, hogy nincs két teljesen egyforma helyzet. Egy Steyrt tartott a kezében, benne a hosszú harmincas tárral, ami hátul hosszan kinyúlt belőle, és ettől még nagyobbnak és rondábbnak látszott a fegyver.

– Gyerünk, seggfej – suttogta.

Másfél méterrel mögötte maradtam, az út túloldalán, ahogy a katonaságnál szokás. Meg kellett játszanom, hogy aggaszt a helyzet és nem akarom, hogy csoportos célpontot nyújtsunk. Én tudtam, hogy a ház üres lesz, de Duke nem.

Az utolsó kanyarban megláttuk a házat. Az egyik ablak világos volt. Talán egy időzítős biztonsági villanykapcsoló időnként felkapcsolja a világítást. Duke lelassított, és megtorpant.

– Látod az ajtót? – suttogta.

Hunyorogtam a sötétségben, épp csak ki tudtam venni, hogy kis tornác húzódik a ház előtt.

– Te várj a bejárat előtt, én megnézem az ablakot – suttogtam.

Duke ebbe örömmel belement. Odalopakodtunk a tornáchoz,

Duke megállt és várt, amíg én elosontam az ablakig. Az utolsó pár métert a földön kúszva tettem meg. Felemeltem a fejem az ablakpárkányig, és belestem. Egy sárga ernyőjű asztali lámpában égett egy gyenge villanykörte. Kopottas kanapék, fotelek. A kandallóban kihűlt hamu. A falakon fenyőfa burkolat. Sehol egy lélek.

Visszakúsztam, addig ahová még elért az ablakból kiszűrődő világosság, és felmutattam Duke-nak két ujjamat amivel a mesterlövészek segítői szokták jelezni, hogy „láttam valamit”. Utána a tenyeremet felmutatva jeleztem, hogy „öt ember”. Aztán összevissza mutogattam mindenfélét, mintha az elhelyezkedésüket és a fegyverüket mutogatnám. Tudtam, hogy Duke nem fogja érteni. Én sem értettem, mit mutogatok, de elég meggyőző volt Profinak és sürgetőnek hatott

Visszakúsztam még három métert, aztán felálltam, és halkan odaosontam Duke mellé az ajtóhoz.

– Ki vannak ütve – suttogtam. – Részegek, vagy be vannak lőve. Ha gyorsak vagyunk, egy pillanat alatt elintézzük őket.

– Fegyvereik vannak?

– Jó pár, de nincs a kezük ügyében. – A tornácra böktem. – Úgy láttam, van egy kis előszoba. Berontunk, te balra, én jobbra, és megvárjuk ott, amíg kijönnek a szobából megnézni, mi ez a zaj.

– Te akarsz parancsokat osztogatni?

– Én végeztem a felderítést.

– Aztán el ne szúrj valamit, seggfej!

– Te se.

– Én soha nem szoktam.

– Oké.

– Nem viccelek. Ha útban leszel, téged is boldogan elintézlek velük együtt, habozás nélkül.

– Egy oldalon állunk.

– Igazán? Azt majd még meglátjuk.

– Nyugi – mondtam.

Duke hallgatott, aztán feszülten bólintott a sötétben. – Akkor én berúgom a külső ajtót, te a belsőt.

– Oké – mondtam újból. Elfordultam, és magamban kicsit elmosolyodtam. Veterán rendőr, érti a dolgát Ha én rúgom be a belső ajtót, akkor őt előreengedem, és ő ront be a szobába elsőnek, én pedig másodiknak. És általában a másodikat találják el, mert ennyi reakcióidő kell a bent levőknek.

– Kibiztosítani – suttogtam.

Átállítottam a Heckler & Kochot automatáról, ő pedig jobbra kattintottá a Steyr zárját Bólintottam, ő is bólintott és berúgta a külső ajtót Én ott voltam szorosan mögötte, és rögtön berontottam mellette, aztán ugyanazzal a lendülettel berúgtam a belső ajtót, ő berontott mellettem, balra ugrott, én követtem, és jobbra vetődtem. Elég jól csinálta, jó csapatot alkottunk. Leguggoltunk, miközben a berúgott ajtók még mindig himbálóztak. Duke mereven bámulta a szoba ajtaját. Szilárdan, két kézzel markolva tartotta a Steyrt, mereven kinyújtott karral, a szeme tágra nyitva. Mély levegőket vett, szinte zihált. Én kivettem a zsebemből Angel Doll PSM-pisztolyát. A bal kezemmel kibiztosítottam, odaléptem Duke mellé, és a halántékához szorítottam.

– Ne mozdulj – mondtam. – Dönthetsz. Felteszek egy kérdést. Csak egyet Ha hazudsz, vagy nem válaszolsz, szétlövöm a fejed. Érted?

Teljesen mozdulatlanná dermedt, eltelt öt másodperc, hat, nyolc, tíz. Kétségbeesetten bámulta maga előtt a padlót.

– Ne aggódj, seggfej – mondtam. – Nincs odabent senki. A múlt héten letartóztatták az egész bandát.

Duke mozdulatlan volt

– Megértetted, amit az előbb mondtam?

Bólintott, tétován, esetlenül, miközben a pisztoly keményen a halántékához szorult.

– Vagy válaszolsz, vagy fejbe lőlek, érthető?

Megint bólintott.

– Oké, akkor a kérdés. Készen állsz?

Megint bólintott egyet.

– Hol van Teresa Daniel? – kérdeztem.

Hosszú szünet. Duke félig felém fordult. A kezemmel követtem, hogy a helyén tartsam a pisztoly csövét. A szemében láttam, hogy lassan kezd neki derengeni, hogy mi a helyzet.

– Csak nem képzeled, hogy megmondom? – felelte.

Fejbe lőttem. Egyszer, bal kézzel, a jobb halántékába. A csattanás fülsiketítőén hatott a sötétben. Vér és csontszilánkok spricceltek a távolabbi falra. A torkolattűz megégette a haját Aztán a jobb kezemben lévő Heckler & Kochhal belelőttem kettőt a mennyezetbe, aztán egyet a bal kezemben tartott pisztollyal a padlóba. Visszaállítottam a Hecklert automatára, felálltam, és beleürítettem a tárat Duke testébe, közvetlen közelről. Aztán felemeltem a Steyrét, és azzal is a mennyezetbe lőttem, tizenöt gyors lövést adtam le, a tár felét. A kis előszoba azonnal megtelt kesernyés füsttel, faszilánkok és faldarabok hullottak mindenfelé. Kicseréltem a tárakat a Heckler & Kochban, és körben forogva a falakba lövöldöztem. Fülsiketítő volt a zaj. A töltényhüvelyek csak úgy záporoztak és pattogtak a földön. Miután a Heckler kiürült, a PSM megmaradt töltényeit kilőttem a falba, aztán berúgtam a szoba ajtaját, és a Steyrrel szétlőttem a lámpát. Találtam egy kisasztalt, azt kihajítottam az ablakon, aztán a második tartalék tárat kilőttem a ház előtti fákra, míg a bal kezemben lévő Steyrrel a földbe tüzeltem, amíg az is kiürült Aztán összeszedtem mindhárom fegyvert, és kirohantam. A fejem úgy zúgott, mintha harangoznának benne. Százhuszonnyolc lövés, úgy tizenöt másodperc alatt Teljesen megsüketített. Becknek úgy hangozhatott, mintha a harmadik világháború zajlott volna le.

Kirohantam, egyenesen a behajtóútra. Köhögtem, és úgy szállt belőlem a füst, mint egy felhő. A kocsihoz rohantam. Beck már átült a Cadillac sofőrülésére. Látta, hogy jövök, mire résnyire nyitotta az ajtót ez gyorsabb volt, mint leengedni az ablakot.

– Csapda volt! – mondtam. Kifulladva lihegtem, és a saját hangom furcsán kongott a fejemben. – Legalább nyolcan voltaki

– Hol van Duke?

– Halott. Azonnal indulnunk kell. Most rögtön!

Beck egy pillanatra megdermedt, aztán megmozdult.

– Menjen az ő kocsijával.

Már indította is a Cadillacet. Becsapta az ajtót, a pedálra taposott, és visszatolatott a behajtóúton. Én bepattantam a Lincolnba, és indítottam. Az üléstámlára könyökölve hátrafordultam, és a gázra tapostam. Becket követve kitolattam az útig, ott megfordultunk, és elszáguldottunk észak felé, egymás mellett, mint egy gyorsulási versenyen. Élesen vettük be a kanyarokat, legalább százzal. Nem is lassítottunk, amíg oda nem értünk ahhoz a kanyarhoz, amely után már Hartford következett Beck megelőzött, én besoroltam utána, és követtem. Megtett egy mérföldet aztán befordult egy bezárt italbolt elé, és beállt a hátsó parkolóba. Én is megálltam három méterrel odébb, csak hátradőltem az ülésen, és megvártam, hogy ő odajöjjön. Túl fáradt voltam, hogy kiszálljak. Beck futva megkerülte a Cadillac orrát, odaszaladt, és kinyitotta a Lincoln ajtaját.

– Lesből támadtak? – kérdezte.

Bólintottam. – Ott vártak ránk. Nyolcan voltak, talán többen is. Óriási vérfürdő volt.

Nem felelt semmit. Nem volt mit mondania. Felemeltem Duke Steyrét a mellettem lévő ülésről, és odaadtam.

– Ezt elhoztam.

– Minek?

– Gondoltam, nem árt. Hátha kiderítenék, kié volt.

Beck bólintott. – Nem lehet, de jól tette.

Odaadtam neki a Heckler & Kochot is. Visszament a Cadillachez, figyeltem, ahogy mindkét fegyvert beteszi a sporttáskába. Aztán megfordult, ökölbe szorította mind a két kezét, felnézett az égre, aztán rám.

– Az arcukat látta? – kérdezte.

Megráztam a fejemet. – Túl sötét volt De az egyiket eltaláltuk. Ez volt nála.

Odaadtam neki a PSM-pisztolyt. Beck úgy reagált, mintha gyomorszájon vágták volna. Elsápadt kinyújtotta a kezét, és nekitámaszkodott a Lincoln tetejének.

– Mi az? – kérdeztem.

Beck elfordult. – Ezt nem hiszem el.

– Mi az?

– Eltalált valakit, és ez a pisztoly volt nála?

– Azt hiszem, Duke lőtte le.

– Látta, hogyan történt?

– Csak alakokat a sötétben. Sokat villogtak a torkolattüzek, Duke lőtt, eltalált valakit, aztán ez ott hevert a padlón.

– Ez Angel Doll pisztolya – mondta Beck.

– Biztos benne?

– Egy a millióhoz az esélye, hogy nem az. Tudja, mi ez?

– Soha nem láttam még ilyet

– Ez egy speciális KGB–pisztoly, a volt Szovjetunióból. Nálunk nagyon ritka.

Beck odébb lépett, a parkoló sötétjébe. Lehunytam a szemem. Aludni akartam. Már öt másodperc is rengeteget jelentett volna.

– Reacher – szólt oda Beck. – Hagytak hátra valami nyomot?

Kinyitottam a szemem. – Csak Duke holttestét.

– Az nem fog árulkodni semmiről. Ballisztikai nyomok?

Elmosolyodtam a sötétben. Elképzeltem a hartfordi rendőrség ballisztikai szakértőit, ahogy próbálják kihámozni a golyók röppályája alapján, hogy mi történhetett. A falak, a padló, a mennyezet, minden szét van lőve. Olyan, mintha állig felfegyverzett, őrült diszkótáncosok ropták volna a házban.

– Csak a rengeteg golyó és a töltényhüvelyek – mondtam.

– Azokat nem lehet lenyomozni.

Beck még távolabb lépett, beburkolta a sötétség. Megint lehunytam a szemem. Ujjlenyomatokat nem hagytam. Egyetlen részem sem érintkezett a ház egyetlen részével sem, csak a cipőtalpam. És Duffy Glockjával egyszer sem tüzeltem.

– Vigyen haza, Reacher – mondta Beck.

Kinyitottam a szemem. – És mi lesz ezzel a kocsival? – kérdeztem.

– Itt hagyjuk.

Ásítottam és valahogy rávettem magam, hogy megmozduljak. A kabátom végével megtörölgettem a kormányt és a műszerfalon mindent, amihez hozzányúltam. A Glock majdnem kiesett a zsebemből. Beck nem vette észre. Annyira lefoglalták a gondolatai, hogy akár elő is vehettem volna a pisztolyt, és megpörgethettem volna az ujjamon, mint a Sundance kölyök, akkor sem tűnt volna fel neki. Letörölgettem a kilincset is, aztán behajoltam, kivettem a slusszkulcsot, és bedobtam a parkoló szélénél húzódó bozótba.

– Gyerünk! – mondta Beck.

Hallgatott, amíg meg nem tettünk harminc mérföldet Hartford után, aztán megszólalt. Addig mindent jól megforgatott a fejében.

– Az a tegnapi telefonhívás... – kezdte. – Nyilván akkor tervelték ki. Doll végig nekik dolgozott.

– Mióta?

– A legelejétől fogva.

– Ennek nincs értelme – mondtam. – Duke elment, és megnézte a Toyota rendszámát. Aztán maga megadta Dollnak, és megmondta, hogy derítse ki, kié. De miért mondta volna meg az igazat? Ha ezek a cimborái voltak, akkor biztos hazudott volna valamit, hogy zsákutcába vezessen a dolog, és elterelje róluk a gyanút

Beck fölényesen mosolygott.

– Nem, együtt tervelték ki ezt a támadást Erről szólt a telefonhívás. Egy kis improvizáció. Az emberrablás nem sikerült, úgyhogy taktikát változtattak. Szándékosan hagyták, hogy Doll rájuk terelje a figyelmünket hogy megrendezhessék ezt a mai csapdát.

Lassan bólogattam, mintha belátnám, hogy igaza van. A legjobb módszer a saját előléptetésünkre, ha hagyjuk, hogy a főnök azt higgye, kicsit ostobábbak vagyunk nála. Ez a hadseregben is bevált nekem, háromszor is.

– Doll tudta, hogy maga mit tervez ma estére? – kérdeztem.

– Igen – bólintott Beck. – Tegnap együtt beszéltük meg az egészet, részletesen. Amikor az irodában beszélgettünk.

– Szóval tényleg csapda volt.

– Igen. Tegnap éjjel ő zárta be az irodát, aztán elment Portland-ból, és nyilván odament ezekhez, a házukba, hogy velük együtt várjon. Elmondta nekik, mikor várható, hogy megyünk, hányan, mindent.

Hallgattam. Doll kocsijára gondoltam. Úgy egy mérföldre volt Beck irodájától. Kezdtem azt kívánni, bárcsak kicsit jobban elrejtettem volna.

– De van egy nagy kérdés – mondta Beck. – Vajon csak Doll volt az áruló?

– Vagy?

Beck hallgatott, és megvonta a vállát

– Vagy bárki a többiek közül, akik vele dolgoznak.

Akiket nem maga irányít, tettem hozzá gondolatban. Quinn emberei.

– Vagy mindnyájan – mondta Beck.

Megint törni kezdte a fejét újabb harminc-negyven mérföldön át. Egy szót sem szólt, amíg vissza nem értünk az I-95-ösre, miután megkerültük Bostont.

– Duke halott – szólalt meg.

– Nagyon sajnálom.

– Régóta ismertem.

Nem mondtam semmit.

– Magának kell átvennie a helyét – folytatta Beck. – Szükségem van valakire, most azonnal. Valakire, akiben megbízhatok. És maga eddig nagyon jól bevált.

– Elő akar léptetni? – kérdeztem.

– Megvan hozzá a képzettsége.

– Biztonsági főnöknek?

– Legalábbis átmenetileg – mondta Beck. – Ha akarja, véglegesen is.

– Nem is tudom – feleltem.

– Ne felejtse el, hogy mit tudok magáról. A kezemben van.

Egy mérföldön át hallgattam. – Tervezi, hogy a közeljövőben fizet is nekem?

– Megkapja az ötezret, plusz amit Duke kapott.

– Ismernem kell a dolgok hátterét. Anélkül nem segíthetek.

Beck bólintott. – Holnap – mondta. – Majd holnap megbeszéljük.

Aztán megint elhallgatott Amikor legközelebb rápillantottam, mélyen aludt. A sokk miatti reakció. Küszködtem, hogy ébren maradjak, és az úton tudjam tartani a kocsit. Az járt a fejemben, amit egyszer arról olvastam, hogy Indiában, a brit birodalom csúcspontján a fiatal altiszteknek külön étkezdéjük volt, ahol együtt ebédeltek, elegáns díszegyenruhában, és az előléptetés esélyeiről beszélgettek. De csak akkor volt rá módjuk, hogy feljebb jussanak, ha egy magasabb rangú tiszt meghalt. Úgyhogy arra emelték a kristálypoharukat, és arra ittak a finom francia borokkal, hogy „Éljenek a véres háborúk és a halálos betegségek!” – mert egy haláleset volt az egyetlen módjuk arra, hogy feljebb lépjenek a ranglétrán. Brutális, de hát a sereg már csak ilyen.

Úgy vezettem vissza a maine-i partokig, mint egy robotpilóta. Egyetlen mérföldre sem emlékszem abból az útból. Teljesen zsibbadt voltam a fáradtságtól. Minden tagom fájt Paulie nagyon lassan nyitotta a kaput. Azt hiszem, az ágyból ugrasztottuk ki. Tüntetőleg méregetett. Kitettem Becket a ház bejárata előtt, aztán bevittem a kocsit a garázsba. A Glockot és a tartalék tárakat a biztonság kedvéért eldugtam, és a hátsó ajtón mentem be. A fémdetektor megszólalt a kocsikulcs miatt. Ledobtam a konyhaasztalra. Éhes voltam, de ahhoz is túl fáradtnak éreztem magam, hogy egyek. Felmentem az emeletre, az ágyra zuhantam, és azonnal elaludtam, teljesen felöltözve, kabátban, cipőben, úgy, ahogy voltam.

Hat órával később felébredtem, mert az eső szinte horizontálisan esett, és hangosan verte az ablakot. Úgy hangzott, mintha apró kavicsok záporoznának az üvegre. Felkeltem az ágyról, és kinéztem az ablakon. Az ég ólomszürke volt, vastagon borították a felhők, az óceán tombolt. A parttól úgy fél mérföldön át haragos fehér tajték borította. A hullámok ostromolták a sziklákat. Madarakat nem láttam. Reggel kilenc óra volt. A tizennegyedik nap, péntek. Visszafeküdtem az ágyra, bámultam a mennyezetet, és gondolatban végigpergettem visszafelé az elmúlt hetvenkét órát, a tizenegyedik nap reggeléig, amikor Duffy előadta a hétpontos tervét a motelben. Hét célkitűzésünk van, ezek közül az első, a második és a harmadik az, hogy ép bőrrel megússza a dolgot. Ezt eddig elég jól betartottam. Egyelőre még életben vagyok. A negyedik, hogy megtalálja az ügynökünket, és kiszabadítsuk. Ebben nem tudtam túl sok haladást felmutatni. Az ötödik szerezzen valami sziklaszilárd bizonyítékot, amivel elkaphatom Becket. Ez idáig nem találtam semmit. Az égvilágon semmit, talán azon kívül, hogy hamis rendszámtáblával autózgatott, és egy fegyverekkel megrakott sporttáskával mászkált, ami valószínűleg illegális mind a négy államban, ahol megfordultunk. A hatodik, találja meg Quinnt. Itt sincs semmi eredmény. És a hetedik, tűnjön el onnan, amilyen gyorsan csak lehet Hát, ezzel még várni kell. Aztán Duffy arcon csókolt, és az ajkának nyomában kis porcukor maradt.

Megint felkeltem, és bezárkóztam a fürdőszobába, hogy megnézzem, van-e e-mailem. A hálószobám ajtaja már nem volt bezárva. Gondoltam, Richard Beck vagy az anyja biztos nem sétálna be csak úgy, de Beck esetleg igen. Azt hiszi, a kezében tart. Előléptetett ugyan, de még mindig nagyon vékony jégen táncolok. Leültem a padlóra, és levettem a cipőmet. Elfordítottam a sarkát, kivettem az e-mail-küldőt. Duffytól jött egy üzenet. Beck konténereit kipakolták, és teherautóval a raktárba szállították. A vámosok nem vizsgálták át. Összesen öt konténer, az utóbbi időben a legnagyobb szállítmány.

Továbbra is megfigyelés alatt tartjátok?, kérdeztem.

Kilencven másodperccel később jött a válasz: Igen.

Előléptettek, küldtem a következő üzenetet.

Használd ki!

Élveztem a tegnapot.

Spóroljunk az elemmel!

Elmosolyodtam, kikapcsoltam, és visszaraktam a cipősarkamba. Rámfért volna egy alapos zuhanyozás, de előbb reggelizni akartam, aztán tiszta ruhákat kellett szereznem. Kinyitottam a fürdőszobaajtót, és kisétáltam a szobámból. Lementem a földszintre, a konyhába. A szakácsnő megint ott sürgölődött. Épp pirítóst és teát készített az ír lánynak, és közben egy hosszú bevásárlólistát diktált neki. A Saab kulcsai ott hevertek az asztalon. A Cadillacé nem volt ott. Körbenéztem, és megettem mindent, amit találtam, aztán elmentem, hogy megkeressem Becket. Nem találtam sehol. Elizabethet és Richardot sem. Visszamentem a konyhába.

– Hol vannak Beckék? – kérdeztem.

A lány felnézett, de nem felelt semmit. Esőkabátban volt, indulásra készen.

– Hol van Mr. Duke? – kérdezte a szakácsnő.

– Nem érzi jól magát – feleltem. – Én helyettesítem. Hol vannak Beckék?

– Elmentek.

– Hová?

– Nem tudom.

Kinéztem az esőbe. – Ki vezetett?

A szakácsnő a földet bámulta.

– Paulie – felelte.

– Mikor mentek el?

– Úgy egy órája.

Még mindig rajtam volt a kabát, amit akkor vettem fel, amikor eljöttem Duffy moteljéből, azóta nem került le rólam. A hátsó ajtóhoz mentem, és kiléptem a szélbe. Az eső szakadt, és sós íze volt, összekeveredett a tengervízzel. A hullámok úgy robbantak szét a parti köveken, mintha bombák lennének. A fehér tajték tíz méterre is felspriccelt a levegőbe. Jól felhajtottam a galléromat, és kiszaladtam a garázshoz. Az udvar kicsit védettebb volt. Az első garázst üresen találtam. Az ajtaja nyitva állt, a Cadillac nem volt benne. A szerelő a harmadik garázsban foglalatoskodott valamivel. A lány kiszaladt az udvarra. Figyeltem, ahogy kinyitja a negyedik garázs ajtaját. Bőrig ázott, mire odaért. Bement, és egy perccel később kitolatott a régi Saabbal. A szél egész meghintáztatta a kocsit. Az esőtől a rátapadt por kis szürke patakokban lefolyt az oldalán. A lány elhajtott. Hallgattam a hullámok dübörgését. Aggasztani kezdett, milyen magasra csapnak fel. Elsétáltam a fal mellett, az óceán felé néző oldalához lapulva, és megkerestem a tövében a rejtekhelyemet. A kis üreget takaró gyomok vizesek és kókadtak voltak. A bemélyedés megtelt vízzel. Nem tengervízzel, hanem esővel. Az üreg jóval magasabban volt, mint ameddig a víz dagály idején elért. A hullámok nem csaptak ki idáig. De az esővízen kívül semmi mást nem találtam benne. Teljesen üres volt. A csomag sehol. A rongy eltűnt. A Glock is eltűnt, a tartalék tárakkal együtt. Eltűntek Doll kulcsai, eltűnt az ár, eltűnt a véső.

8. fejezet

Visszamentem a ház elé, nyugat felé fordulva megálltam a zuhogó esőben, és bámultam a magas kőfalat. Ebben a pillanatban nagyon közel voltam ahhoz, hogy feladjam és kiszálljak. Nagyon könnyű lett volna megtenni, a kapu tárva-nyitva állt. Gondoltam, biztosan az ír lány ment el, és így hagyta. Kiszállt az esőbe, hogy kinyissa, de nem volt kedve újból kiszállni, hogy be is csukja maga után. Paulie nem volt ott, hogy megcsinálja helyette. Elment, ő vezette a Cadillacet. Tehát a kapu nyitva volt, őr nélkül. Ez most először fordult elő, mióta itt voltam. Nyugodtan kisurranhattam volna rajta. De nem tettem. Maradtam.

Részben az időtényező volt az oka. A kapun túl legalább tizenkét mérföldön át egy teljesen üres útszakasz húzódik az első jelentősebb kanyarig. Tizenkét mérföld. És nem volt kocsi, amivel ellóghattam volna. Beckék elvitték a Cadillacet, a lány a Saabot. A Lincolnt otthagytuk Connecticutban. Gyalog kellett volna mennem. Három óra, gyors tempóban. És nem volt három órám. Szinte biztos, hogy Beckék három órán belül visszajönnek. Az út mentén nincs semmiféle búvóhely. Az útszél mindkét oldalon teljesen kopár volt és sziklás. Szembetalálkoznék Beckékkel, ahogy ott gyalogolok. Beck a kocsiban ül, és fegyver van nála. És vele van Paulie. Nekem nincs semmim.

Tehát a stratégiai megfontolás volt az egyik ok. Ha elkapnak, miközben ott gyalogolok az útszélen, az megerősítené, amit Beck esetleg gondol rólam, feltéve, hogy ő találta meg a csomagomat. De ha maradok, akkor talán van némi esélyem, hogy kimásszak a pácból. Ha maradok, az eleve ártatlanságot sugall. Duke-ra terelhetném a gyanút. Azt mondhatnám, az övé volt a cucc. Beck talán hihetőnek találná. Duke bárhová mehetett, éjjel-nappal, amikor akart. Én be voltam zárva, és egész idő alatt szemmel tartottak. Duke már nincs itt, hogy bármit is tagadjon. Én viszont ott állnék Beck előtt, és jó hangosan, határozottan és meggyőzően mondanám a magamét. Lehet, hogy bevenné.

A reménykedés is belejátszott, hogy maradtam. Talán mégsem Beck találta meg a csomagomat. Lehet, hogy Richard, amikor a parton sétált. Az ő reakciója kiszámíthatatlan, úgy gondoltam, ötven-ötven százalék a valószínűsége annak is, hogy először hozzám jön vele, és annak is, hogy az apjához. Vagy az is lehet, hogy Elizabeth találta meg. Ő jól ismeri azt a sziklás részt a parton, a titkos helyeket. Bizonyára sok időt tölt ott, ezért vagy azért. És ő valószínűleg az én pártomra állna.

Az eső is belejátszott, hogy maradtam. Hidegen, keményen és könyörtelenül zuhogott. Túl fáradt voltam ahhoz, hogy három órát masírozzak szakadó esőben. Tudtam, hogy ez csak gyengeség, de nem bírtam volna megmozdítani a lábamat. Húzott vissza a ház. Melegedni akartam, enni és pihenni.

Az is belejátszott, hogy féltem a kudarctól. Ha most elmegyek, soha nem jövök vissza, ezt biztosan tudtam. Már két hetet rááldoztam erre a dologra, és tulajdonképpen jól haladtam. Sokszor szenvedtem vereséget életemben, de soha semmit nem adtam fel. Soha, egyetlenegyszer sem. Ha most feladom, az egész életemben nyomasztani fog. Jack Reacher? Az egy beszari alak. Elmenekült, amikor keményre fordult a helyzet

Álltam, az eső verte a hátamat. Az időtényező, a stratégiai megfontolás, a reménykedés, az időjárás, a kudarctól való félelem – mind belejátszott, hogy maradtam. Mind ott szerepelt az indokok listáján.

De a lista élén egy nő állt.

Nem Susan Duffy, és nem Teresa Daniel. Egy nő, akit valamikor régen ismertem, olyan régen, mintha az előző életemben történt volna. Dominique Kohl volt a neve. Kapitány voltam a hadseregben, amikor megismerkedtünk. Egy évvel azután léptettek elő őrnaggyá.

Egyik reggel korán beértem az irodámba, és az íróasztalomon a szokásos irathalom várt. Nagy része szemétkosárba való. De volt köztük egy parancs, amely szerint beosztottak az egységemhez egy Kohl nevű őrmestert. Akkoriban az volt a szokás, hogy a megnevezésnek minden írásos szövegben semlegesnek kellett lennie, tehát nem utalhatott semmi az illető nemére. A Kohl név németesen hangzott, és én elképzeltem valami nagydarab Fickót Texasból vagy Minnesotából: nagy, vörös lapátkezek, nagy, vörös arc, majdnem kopaszra nyírt haj, nálam kicsit idősebb, talán harmincöt éves. Később, a délelőtt folyamán az előtérből beszólt az írnok, hogy az őrmester szolgálatra jelentkezik. Várattam tíz percig, csak úgy szórakozásból, aztán behívattam. Kiderült, hogy nő, és nem volt se nagydarab, se ronda, úgy huszonkilenc lehetett. Alacsony volt és vékony, de ahhoz túl kisportolt, hogy filigránnak lehessen nevezni, ahhoz meg túl csinos, hogy kisportoltnak. Olyan volt, mintha abból az anyagból formálták volna, amiből a teniszlabdák belsejét csinálják. Csupa ruganyosság volt, kemény és lágy egyszerre. Mint egy szobor, de nem voltak rajta kemény élek. Merev vigyázzállásba vágta magát előttem, és élesen tisztelgett. Nem viszonoztam, ami udvariatlanság volt. Csak bámultam rá, öt teljes másodpercig.

– Pihenj – mondtam végül.

Átadott nekem egy példányt a parancsból, és a személyi aktáját, amit szolgálati dossziénak hívtunk. Ebben minden benne volt, amit bárki tudni akarhatott róla. Hagytam, hogy ott álldogáljon pihenjben, amíg átolvastam az anyagát, ami szintén udvariatlanság volt, de nem volt más választásom, ugyanis nem volt szék az irodámban a látogatók számára. Akkoriban a seregben nem volt szokás ezredesi rang alatt széket adni. A nő mozdulatlanul állt, a kezét összekulcsolta a háta mögött, és egy pontot bámult a levegőben, harminc centivel a fejem fölött.

A személyi anyaga figyelemre méltó volt. Egy kicsit mindenbe belekóstolt, és mindenben látványos sikereket ért el. Kitűnő lövész volt, egy csomó szakterületen specialista, jó vezetőnek bizonyult, és gyorsan haladt előre. Két embert megölt, az egyiket lelőtte, a másikat fegyver nélkül; a rákövetkező vizsgálat eredménye szerint mindkét esetben indokolt volt a dolog. Kétségtelenül emelkedőben volt a csillaga. Rájöttem, hogy tulajdonképpen bóknak tekinthető valamelyik felettesem részéről, hogy hozzám osztották be.

– Örülök, hogy csatlakozik hozzánk – mondtam.

– Köszönöm, kapitány úr – felelte, a tekintetét mereven a levegőbe szegezve.

– Nem ragaszkodom ezekhez a marhaságokhoz – mondtam. – Nem félek tőle, hogy elolvadok, ha rám néz, és nem ragaszkodom a kapitány urazáshoz, rendben?

– Rendben – felelte. Gyorsan kapcsolt. Többször nem szólított kapitány úrnak, soha életében.

– Szeretne rögtön a mély vízben kezdeni?

Bólintott. – Hát persze.

Kihúztam egy zörgő fiókot, kivettem belőle egy vékonyka dossziét, és odacsúsztattam neki. Megfogta, de nem nézte meg, csak lógatta maga mellett az egyik kezében.

– A marylandi Aberdeenben van egy kísérleti lőtér. Dolgozik ott egy fegyverszakértő, aki nagyon furcsán viselkedik az utóbbi időben. Bizalmas tippet kaptunk egy barátjától, aki amiatt aggódik, hogy az illető valami kémkedési ügybe keveredett. De szerintem valószínűbb, hogy zsarolják. Lehet, hogy hosszú és kényes nyomozás lesz.

– Nem probléma – felelte a nő.

Dominique Kohl emléke volt a fő oka annak, hogy most nem sétáltam ki a nyitott kapun.

Inkább felmentem a szobámba, és vettem egy jó forró zuhanyt. Kicsit tartottam tőle, hogy Beckék közben hazaérnek. Az ember nem szívesen kockáztatja, hogy vizesen és anyaszült meztelenül kelljen konfrontálódnia az ellenfelével, de már nem izgattam magam. Kezdett rajtam erőt venni egyfajta fatalista hangulat Majd csak lesz valahogy. Egy törülközőt csavartam magam köré, lementem egy emeletet, megkerestem Duke szobáját, és szereztem néhány újabb ruhát. Felöltöztem, felvettem a saját cipőmet, a zakómat és a kabátomat Aztán lementem a konyhába, hogy ott várjak. Meleg volt. Attól, ahogy a tenger morajlott odakint, és ahogy az eső kopogott az ablakon, valahogy még melegebbnek érződött, mintha egy menedékhely lenne. A szakácsnő is ott volt, épp egy csirkéből készített valamit ebédre.

– Kávé van? – kérdeztem.

Megrázta a fejét.

– Miért nincs?

– Koffein van benne – mondta.

Bámultam a tarkóját.

– A koffein a kávé lényege – jegyeztem meg. – Egyébként a teában is van koffein, és láttam, hogy azt főzött.

– A teában csersav van – mondta.

– Meg koffein.

– Akkor igyon teát – ajánlotta a szakácsnő.

Körbenéztem a konyhában. Volt egy fa késtartó, amiből fekete

késnyelek álltak ki ferde szögben, üvegek, poharak. Gondoltam, a mosogató alatti szekrényben lehetnek ammóniatartalmú tisztítószerek, talán valami klóros fehérítő is. Épp elég, hogy fegyvereket lehessen rögtönözni belőlük, ha hirtelen közelharcra kerülne sor. Ha Becknek esetleg gátlásai lennének, hogy egy zsúfolt helyiségben lövöldözzön, lehet, hogy elleszek ezekkel. Talán sikerül elintéznem őt, mielőtt ő intézne el engem. Csak fél másodpercre van szükségem.

– Szóval kávét szeretne? – kérdezte a szakácsnő.

– Igen, nagyon.

– Csak kérni kell.

– Kértem.

– Nem, maga megkérdezte, hogy van-e. Az nem ugyanaz.

– Szóval csinál nekem? Ha megkérem?

– Mi történt Mr. Duke-kal?

Hallgattam. Ki tudja, talán azt tervezte, hogy hozzámegy feleségül, mint a régi filmekben, ahol a szakácsnő hozzámegy a főkomornyikhoz, együtt nyugalomba vonulnak, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

– Megölték – mondtam.

– Tegnap éjjel?

Bólintottam. – Csapdába csalták.

– Hol?

– Connecticutban.

– Jól van, főzök kávét.

Odatette a kávét. Figyeltem, honnan veszi elő a hozzávalókat. A papírszűrők a konyhaszekrényben voltak a szalvéták mellett. A kávé egy másik szekrényben. A kávéfőző régi volt, és lassan, komótosan csöpögött, szörcsögő hangokat adva közben. Az ablakon kopogó esővel és a hullámok dörgésével együtt olyan zajt csapott, hogy nem is hallottam, amikor megérkezett a Cadillac. Egyszer csak teljesen váratlanul kivágódott a konyhaajtó, és beesett Elizabeth Beck, a nyomában Richarddal, aztán legvégül Beck. Lihegtek, mint akik gyorsan szaladtak be valahová az eső elől.

– Heló – üdvözölt Elizabeth.

Csak odabólintottam, nem feleltem semmit.

– Van kávé? – kérdezte Richard. – Remek, nagyon rámfér!

– Elmentünk reggelizni – mondta Elizabeth. – Az Old Orchard Beachre. Van ott egy kis étterem, amit nagyon kedvelünk.

– Paulie úgy gondolta, jobb, ha magát nem ébresztjük fel – tette hozzá Beck. – Azt mondta, nagyon fáradtnak tűnt tegnap éjjel. Felajánlotta, hogy majd ő vezet.

– Oké – bólintottam, és arra gondoltam, hogy vajon Paulie találta-e meg a csomagot. És elmondta-e Becknek?

– Maga is kér kávét? – kérdezte Richard. Ott állt a kávéfőző mellett, csészéket zörgetve.

– Igen, köszönöm. Feketén.

Odahozott nekem egy csészével. Beck épp lehámozta magáról a kabátot, és lerázogatta róla a vizet a földre.

– Hozza át a kávét a nappaliba, beszélnünk kell – szólt oda nekem.

Elindult kifelé a hallba, és visszanézett, mintha ellenőrizné, hogy követem-e. Magammal vittem a kávémat. Tűzforrón gőzölgött. Ha kell, esetleg az arcába is löttyinthetem, azzal is nyerek egy kis időt. Bevezetett a négyzet alakú, faburkolatú szobába, ahol már előzőleg is beszélgettünk. Vittem a teli csészét, ami kicsit lelassított, ő jóval előbb ért be. Amikor beléptem, Beck már az egyik ablaknál állt, nekem háttal, és kibámult az esőbe. Amikor megfordult, egy pisztoly volt a kezében. Én mozdulatlanul álltam. Túl messze volt tőlem, hogy a kávét az arcába öntsem, talán öt méterre. Szétspriccelt volna a levegőben, és valószínűleg el sem ér odáig.

Egy Beretta M9 Special Edition volt, amely alapjában véve egy egyszerű, mezei Beretta 92FS, ellátva mindenféle kiegészítővel, hogy úgy nézzen ki, mint egy katonai M9-es. Kilencmilliméteres Parabellum munícióval működik, tizenötös tárral, és katonai célzókészülékkel. Bizarr élességgel eszembe villant, hogy az ára 861 dollár volt annak idején. Tizenhárom éven át M9-est használtam a seregben, sok ezer gyakorlólövést adtam le vele, és jó néhányat éles helyzetekben is. A legtöbbször könyörtelenül elpusztította a célpontot, mert nagyon erős fegyver. Jó szolgálatot tett nekem. De nem volt egyértelmű a megítélésük, a haditengerészet elit kommandós csapatánál például utálták. Azt állították, több tucatszor is előfordult, hogy felrobbant a kezükben. De nekem mindig jó szolgálatot tett az M9-es. Az én véleményem szerint jó fegyver. Becké vadonatúj példánynak tűnt, csillogott az olajtól, a festése hibátlan. Halványan derengett a félhomályban.

Vártam.

Beck csak állt, és fogta a pisztolyt. Aztán megmozdult. A bal tenyerébe fogta a csövét, a jobb kezével elengedte a markolatot. A tölgyfa asztal fölött odanyújtotta a fegyvert, a markolatával felém fordítva, udvariasan, mintha eladó lenne egy fegyverboltban.

– Remélem, tetszeni fog – mondta. – Gondoltam, jobban érezné magát ezzel. Duke az egzotikusabb márkákat szerette, mint a Steyr, de úgy gondoltam, a maga múltjával kényelmesebb lenne a Beretta.

Előbbre léptem, és leraktam a kávét az asztalra. Elvettem a fegyvert. Ellenőriztem a tárat, megnéztem a csövét Minden rendben volt vele, semmi átverés. A Parabellum töltények is valódiak voltak. Vadonatúj volt, látszott, hogy még egyszer sem lőttek vele. Visszaraktam a tárat, és egy pillanatig csak fogtam a kezemben a pisztolyt. Olyan volt, mintha kezet szorítanék egy régi jó baráttal. Aztán kibiztosítottam, és zsebre vágtam.

– Köszönöm – mondtam.

Beck is a zsebébe nyúlt, és kivett belőle két tartalék tárat. – Ezeket is tegye el – mondta.

Odanyújtotta, én elvettem.

– Később hozok még – mondta.

– Oké – bólintottam.

– Használt már lézeres célzókészüléket?

Megráztam a fejem.

– Van egy Laser Devices nevű cég, gyártanak egy minden fegyverhez használható célzókészüléket, amit a csőhöz kell erősíteni. Villanófény is van hozzá, ami a célzókészülék alá kattintható. Nagyon modern.

– Kis piros pontot vetít a célpontra?

Beck bólintott és elmosolyodott. – Igen, és senki nem örül, ha ráirányul, az biztos.

– Drága?

– Nem különösebben. Pár száz dollár.

– A súlya mekkora?

– Négy és fél uncia.

– És mind előre kerül a csőre?

– Ez tulajdonképpen még segít is – mondta Beck. – Megakadályozza, hogy tüzelésnél a cső felfelé húzzon, úgy tizenhárom százalékkal nehezíti meg a fegyvert. Ha villanófény is van hozzá, akkor persze még jobban, összesen talán negyven uncia. De még mindig könnyebb, mint azok az Anacondák, amiket használt. Mennyit nyomhatnak, ötvenkilenc uncia?

– Megtöltetlenül. Megtöltve több mint hatvan, visszakapom őket?

– Eltettem valahová – felelte Beck. – Majd később előkeresem.

– Köszönöm – mondtam újból.

– Ki akarja próbálni a lézert?

– Megvagyok nélküle is.

Beck bólintott. – Ahogy gondolja. De szeretnék a legjobb védelemben részesülni.

– Emiatt ne aggódjon – mondtam.

– Most el kell mennem valahová. Egyedül. Egy megbeszélésre.

– Akarja, hogy én vezessek?

– Ez olyan megbeszélés, amire egyedül kell mennem. Maga itt marad. Később majd beszélünk. Költözzön át Duke szobájába, rendben? Szeretem, ha a testőr közel van a hálószobámhoz.

A tartalék tárakat elraktam a másik zsebembe. – Rendben – bólintottam.

Beck elsétált mellettem, ki a hallba, vissza a konyha felé.

Egy ilyen lelki bukfenc után kicsit magához kell térni az embernek. Végletekig fokozott feszültség, aztán a nagy meglepetés. Elsétáltam a hall ablakához, és kinéztem. Láttam, hogy a Cadillac épp megfordul a ház előtt az esőben, és visszaindul a kapu felé. Megállt előtte, Paulie pedig kijött az őrházból, őt biztosan kitették, amikor visszatértek a reggelizésből, és a házig már Beck vezetett. Vagy Richard, vagy Elizabeth. Paulie kinyitotta a kaput. A Cadillac kihajtott rajta, és eltűnt az esőben meg a ködben. Paulie becsukta a kaput. Esőkabát volt rajta, akkora, mint egy cirkuszi sátor.

Megráztam magam, elfordultam az ablaktól, és elindultam, hogy megkeressem Richardot. Neki az a fajta ártatlan szeme van, amivel semmit nem lehet leplezni. Még mindig a konyhában volt, a kávéját iszogatta.

– Voltál sétálni ma reggel a parton? – kérdeztem.

Ártatlanul és barátságosan kérdeztem, mintha csak csevegni akarnék. Ha titkol valamit, rá fogok jönni. Elvörösödik, elfordítja a tekintetét, hebeg-habog, egyik lábáról a másikra áll. De semmi ilyesmit nem csinált, teljesen nyugodt volt. Egyenesen rám nézett.

– Viccel? Ilyen időben?

Bólintottam. – Elég pocsék.

– Otthagyom az egyetemet – közölte Richard.

– Miért?

– A tegnap esti támadás miatt – mondta. – Azok a connecticuti fickók még mindig szabadon mászkálnak. Nem lenne biztonságos visszamenni. Egy darabig inkább itt maradok.

– És neked jó így?

Bólintott. – Nagyrészt úgyis csak időpocsékolás volt az egyetem.

Elfordultam. Nemkívánatos következmények mindig adódnak Épp most tettem tönkre egy fiatal srác egyetemi pályafutását. Lehet, hogy az egész élete félresiklik. Végül is az apját készülök börtönbe juttatni, vagy akár kinyírni. Ehhez képest nem sokat számít az odaveszett diploma.

Ezután elmentem, hogy megkeressem Elizabeth Becket. Rajta már kicsit nehezebb lesz kiigazodni. Fontolgattam, hogyan közelítsem meg, de nem jutott eszembe semmi, ami garantáltan beválna. Az egyik kis szalonban találtam rá, a ház északnyugati sarkában. Egy fotelben üldögélt, az ölében egy nyitott könyvvel. A Doktor Zsivágó volt, Borisz Paszternaktól, kartonfedelű kiadásban. A filmet láttam valamikor. Emlékeztem Julie Christie-re, a zenére, a hosszú vonatozásra. És jó sok hó volt benne. Egy lány cipelt el rá annak idején.

– Nem maga az – mondta.

– Mi nem vagyok én?

– Nem maga a beépített ügynök.

Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. Nem mondaná ezt, ha ő találta volna meg a csomagomat.

– Pontosan – feleltem. – A férjétől épp most kaptam egy pisztolyt.

– Maga nem elég okos, hogy beépített ügynök legyen.

– Tényleg?

Elizabeth megrázta a fejét. – Richard odavolt egy csésze kávéért, amikor megjöttünk, nem tűnt fel?

– És?

– Azt hiszi, így kívánta volna, ha épp reggeliről jövünk vissza? Annyi kávét ihatott volna, amennyi belefér.

– Akkor hol voltak?

– Egy találkozóra hívattak.

– Kicsoda?

Elizabeth csak megrázta a fejét, mintha nem tudná kimondani a nevet.

– Paulie nem felajánlotta, hogy vezet. Ő rendelt oda minket. Richardnak kint kellett várnia a kocsiban.

– De maga bement?

Elizabeth bólintott. – Van egy Troy nevű emberük.

– Elég hülye név – jegyeztem meg.

– Nagyon okos fickó. Fiatal, és nagyon ért a számítógépekhez. Olyan hackerféle.

– És?

– Részben hozzá tud férni az egyik washingtoni szövetségi számítógépes rendszerhez. Rájött, hogy bejuttattak ide egy beépített ügynököt. Először azt feltételezték, maga az. Aztán kicsit tovább keresgéltek, és kiderült, hogy nő az illető, és már hetek óta itt van.

Rámeredtem Elizabethre. Semmit sem értettem. Teresa Daniel nem hivatalosan volt itt, senki nem tudott róla, sehol nem szerepelhet a szövetségi számítógépekben. Aztán eszembe jutott Duffy laptopja, amelyen az Igazságügyi Minisztérium emblémája volt a háttérkép. Eszembe jutott a modern vezeték, ahogy ott kígyózott az íróasztalon, a komplex adapter, amely összekötötte a laptopot a világ minden más számítógépével. Lehet, hogy Duffy jelentéseket írt az ügyről, csak saját magának? Hogy utólag igazolni tudja, amit csinált?

– Nem szívesen gondolok bele, mit művelnek egy nővel – mondta Elizabeth.

Láthatóan megborzongott, és elfordult. Én otthagytam, és visszasiettem a hallba, de ott megtorpantam. Nincs kocsi. És tizenkét mérföldnyi üres útszakasz áll előttem, mielőtt bárhová elérnék. Gyors gyaloglással három óra. Futva kettő.

– Felejtse el – szólalt meg a hátam mögött Elizabeth, aki utánam jött. – Magának semmi köze az egészhez.

Megfordultam, és rámeredtem.

– Felejtse el. Valószínűleg most intézik el. Nemsokára vége.

A második találkozásom Dominique Kohl őrmesterrel három nappal azután történt, hogy beosztották hozzánk. Sötétzöld nadrág volt rajta és khakipóló. Emlékszem, nagyon meleg volt aznap, óriási hőhullám jött. Az ő bőre úgy festett a legnagyobb hőségben is, mintha be lett volna hintőporozva. Egyáltalán nem izzadt. A póló remekül állt rajta. Jobboldalt kis névtábla Kohl felirattal, baloldalt U. S. Army felirat domborodott a mellén. Nála volt a dosszié, amit adtam neki. Valamivel vastagabb lett, mert közben az ő jegyzetei is belekerültek.

– Szükségem lesz egy partnerre – mondta.

Volt egy kis bűntudatom. Harmadik napja van nálunk, és még nem osztottam be mellé senkit Eltűnődtem, vajon íróasztalt kapott-e. Vagy öltözőszekrényt, vagy egyáltalán szobája van-e, ahol alhat

– Találkozott már egy Frasconi nevű fickóval?

– Tonyval? Igen, tegnap. De ő hadnagy.

Megvontam a vállam. – Engem nem zavar, ha tisztek és tiszthelyettesek együtt dolgoznak. Nem tiltja semmiféle szabály. Ha tiltaná is, nem vennék róla tudomást. Magának van valami kifogása ez ellen?

Megrázta a fejét. – De talán őt zavarná.

– Frasconit? Nem fogja érdekelni.

– Akkor megmondja neki?

– Persze – bólintottam. Felírtam magamnak egy kis cédulára Frasconi, Kohl, partnerek. Kétszer aláhúztam, hogy ne felejtsem el. Aztán a dossziéra mutattam, amit Kohl a kezében szorongatott. – Talált valamit?

– Van egy jó hírem meg egy rossz – mondta. – A rossz hír az, hogy a lőtéren hihetetlenül lezserül kezelik a titkos anyagokat. Le

het, hogy csak a szokásos hanyagság, de valószínűbb, hogy szándékos a lazaság, ezzel próbálnak leplezni bizonyos dolgokat.

– Ki ez a fegyverszakértő, akiről szó van?

– Egy nagyokos, Gorowskinak hívják. Közvetlenül a MIT elvégzése után lépett be a seregbe. Minden arra utal, hogy rendes fiú. Állítólag nagyon okos.

– Orosz?

Megrázta a fejét. – Lengyel származású, de szóba sem jöhet, hogy ideológiai okokból kémkedne.

– A Red Soxnak drukkolt az egyetemen?

– Miért?

– A Red Sox-drukkerek mind nagyon furák – mondtam. – Nézzen csak utána.

– Nagyon valószínű, hogy zsarolják.

– És mi a jó hír?

Kinyitotta a dossziét. – Ez a projekt, amin épp dolgoznak, alapjában véve egy egészen kisméretű rakéta kifejlesztéséről szól.

– Kivel dolgoznak együtt?

– A Honeywell-lel és a General Defense Corporationnel.

– És?

– A rakétáknak nagyon vékonyaknak kell lenniük, tehát kis kaliberűek. A harckocsik százhúsz milliméteres ágyúkat használnak, de ez ennél kisebb lesz.

– Mennyivel kisebb?

– Még senki nem tudja. De épp most dolgoznak az úgynevezett „sabot” tervein. Ez az a héj, ami körülveszi magát a rakétát, és amitől a körmérete függ.

– Tudom, mi a sabot.

Nem vett tudomást a közbevetésemről. – Közvetlenül azután, hogy elhagyja a fegyver csövét, ez a külső borítás azonnal lehullik. Most épp azzal kísérleteznek, hogy fémből legyen vagy műanyagból. A sabot franciául bakancsot vagy csizmát jelent. Mintha úgy indulna a rakéta, hogy csizmát visel.

– Tudom – mondtam. – Beszélek franciául. Az anyám francia volt.

– A „szabotázs” szó is ebből ered – folytatta Kohl. – Régen a francia munkások attól féltek, hogy elveszítik a munkájukat, és ezért szétrugdosták az új gépeket.

– A bakancsukkal – tettem hozzá.

Bólintott. – Igen.

– Szóval, akkor mi a jó hír?

– Ezek a tervek nem sokat mondanak senkinek, így önmagukban hasznavehetetlenek. Úgyhogy még bőven van időnk.

– Oké – bólintottam. – De azért lássanak neki minél előbb Frasconival. Tetszeni fog magának.

– Van kedve meginni később egy sört?

– Nekem?

Dominique Kohl egyenesen rám nézett. – Ha különböző rangúak együtt dolgozhatnak, akkor együtt is sörözhetnek, nem?

– Oké – bólintottam.

Dominique Kohl a fényképek alapján egyáltalán nem hasonlított Teresára, mégis egybefolyt az arcuk a gondolataimban. Otthagytam Elizabeth Becket a könyvével, és felmentem az eredeti hálószobámba. Ott nagyobb biztonságban éreztem magam. Bezárkóztam a fürdőszobába, és levettem a cipőmet. Kinyitottam a sarkát, és elővettem az e-mail-küldőt Egy üzenet várt Duffytól: A raktárban semmi sem folyik. Mit csinálnak most Beckék?

Nem válaszoltam a kérdésre, csak ezt írtam: Elvesztettük Teresa Danielt

Három szó, huszonöt betű, két szóköz. A „Küldés” gombra tettem az ujjamat. De nem nyomtam le, inkább letöröltem az üzenetet a „Vissza” gombbal. Jobbról balra haladva eltűntek a betűk, a kis kurzor felfalta őket Gondoltam, ezt inkább csak akkor írom meg, ha nagyon muszáj. Amikor már teljesen biztos vagyok benne.

Inkább ezt írtam: Lehetséges, hogy behatoltak a számítógépedbe.

Hosszú szünet következett. Sokkal hosszabb, mint a szokásos kilencven másodperc. Már azt hittem, Duffy nem is fog válaszolni. Talán épp kirángatja az összes vezetéket. De lehet hogy csak zuhanyozott, vagy ilyesmi, mert négy perccel később megjött a válasz, mindössze annyi: Miért?

Azt hallottam, egy hackerük hozzáfért valami szövetségi rendszerhez.

Helyi hálózat?

Fogalmam sem volt, ez mit jelent. Nem tudom, válaszoltam.

Részletek?, kérdezte Duffy.

Semmi, csak ezt hallottam. Leírtál valamit az akcióról a laptopodon?

Dehogy!!

Más számítógépen?

Dehogy!!

Esetleg Eliot?

Újabb négyperces szünet következett. Aztán a válasz: Nem hiszem.

Nem hiszed, vagy tudod?

Nem hiszem.

Bámultam a csempézett falat. Kifújtam a levegőt. Lehet, hogy Eliot miatt ölték meg Teresa Danielt. Ez volt az egyetlen magyarázat. Aztán nagy levegőt vettem. Az is lehet hogy nem. Ezeket az e-maileket nem lehet elolvasni?

Több mint hatvan órája folyt közöttünk intenzív e-mail-küldözgetés. Duffy többször is kérdezte, van-e valami hír a beépített emberéről. Én megkérdeztem, mi a valódi neve. Egyértelműen egy nőről volt szó. Lehet, hogy miattam ölték meg Teresa Danielt.

Visszafojtottam a lélegzetem, amíg megjött Duffy válasza: Az e-mailek kódolva vannak Technikailag hozzájuk lehet férni, de elolvasni nem tudják, lehetetlen feltörni a kódot

Kifújtam a levegőt.

Biztos?

Teljesen.

Hogyan van kódolva?

Az NSA egymillió dolláros új fejlesztése.

Ez némiképp felvidított, de csak egy egészen kicsit. A Nemzetbiztonsági Hivatal több millió dolláros titkos fejlesztései közül nem egy megjelent már a Washington Post címlapján, még mielőtt befejeződött volna a projekt. És a kommunikációs hibák több kudarcot okoznak, mint bármi más a világon.

Azonnal kérdezd meg Eliotot is a számítógéppel kapcsolatban.

Meglesz. Haladás?

Semmi – írtam. Aztán kitöröltem, és inkább azt küldtem el: Nemsokára. Gondoltam, Duffy ettől kicsit jobban fogja érezni magát

Lementem a földszintre, a hallba. A szalon ajtaja, ahol Elizabeth olvasott, most is nyitva állt. A nő még mindig ott ült a fotelben. A nyitott könyv lefelé fordítva az ölében feküdt, ő pedig kibámult az ablakon az esőbe. A bejárati ajtóhoz mentem, és kiléptem. A fémdetektor sípolt a zsebemben lapuló Beretta miatt. Becsuktam az ajtót, és elindultam a behajtóúton. Az eső keményen kopogott a hátamon, és végigfolyt a nyakamon. De a szél segített. Tolt hátulról, az őrház felé. Könnyűnek éreztem a lépteimet. Visszafelé jönni már nehezebb lesz, akkor szembe kell haladnom a széllel. Feltéve, ha egyáltalán tudok még járni.

Paulie látta, hogy közeledek. Nyilván minden idejét azzal töltötte, hogy ott kuporgott a kis őrházikóban, ide-oda járkálva az elülső és a hátsó ablakok között, mint egy nyugtalan állat a karámban. Kijött, az esőkabátjában. Be kellett húznia a fejét, és kicsit oldalt fordulni, hogy kiférjen az ajtón. Megállt az eresz alatt, a hátát a ház falának vetve, de az eresz nem nagyon védte meg, az eső horizontálisan beesett alá. Hallottam, ahogy kopog az esőkabátján, keményen, hangosan, élesen. Végigfolytak az arcán az esőcseppek, mintha verejték– patakocskák lennének. A fején nem volt semmi. A haja nedvesen rálapult a homlokára. Sötétebbnek látszott vizesen.

Mind a két kezem a zsebemben volt, a vállamat felhúztam, és jól bedugtam a nyakam a galléromba. A jobb kezemmel szorosan markoltam a kibiztosított Berettát. De nem akartam használni. Ha használom, az bonyolult magyarázkodást kívánna utána. És úgyis jönne valaki más Paulie helyett. Úgyhogy nem akartam használni a Berettát, de fel voltam készülve rá, hogy ha kell, használjam.

Megálltam, két méterre Paulie-tól, ahol nem ért el.

– Beszélnünk kell – mondtam.

– Én nem akarok veled beszélni – felelte.

– Akarsz inkább szkanderezni?

A szeme halványkék volt, és pupillája egészen apróra szűkült A reggelijét nyilván teljes egészében kapszulák és por formájában fogyasztotta el.

– Miről akarsz beszélni? – kérdezte.

– Az új helyzetről.

Nem felelt semmit

– Mi volt a beosztásod a seregben?

Szerettem volna, ha úgy érzi magát, mintha még mindig a seregben lenne. Olyan ez, mint kiugrott katolikusnak lenni. A régi rituálék kitörölhetetlenül belevésődnek az emberbe. Régi rituálék, mint például az, hogy a tiszteknek engedelmeskedni kell.

– 11B – felelte, és elmosolyodott.

Nem volt túl jó válasz. 11B, Bravó, gyalogság, vagyis harci alakulat. Ha már szembekerülök egy kétszáz kilós óriással, akinek az ereiben szteroidok folynak, jobban örülnék, ha az irodára lett volna beosztva gépírónak, vagy mondjuk autószerelő lett volna. Főleg egy olyan kétszáz kilós óriás esetében, aki nem kedveli a tiszteket, és nyolc évet ült Leavenworthben, mert összevert egyet.

– Menjünk be – javasoltam. – Nagyon esik.

Azon a hangon mondtam, amit az ember akkor kezd használni, ha kapitányi rang fölé emelkedik. Racionális, szinte barátian csevegő. Egyáltalán nem az a hang, amit mondjuk egy hadnagy használ. Javaslat, de ugyanakkor parancs is. Mintha azt mondaná az ember: Hé, haverok vagyunk, csak nem hagyjuk, hogy közénk álljanak ilyen felesleges formalitások, mint a rang és hasonlók, nem igaz?

Paulie egy hosszú másodpercig bámult rám, aztán sarkon fordult, és oldalazva bement az ajtón. Lehúzta a fejét, hogy az állát egészen a mellkasára kellett szorítania. Odabent úgy két és fél méter magas volt a mennyezet. Nekem alacsonynak tűnt. Paulie feje majdnem hozzáért Az esőkabátjáról lefolyó víz kis tócsába gyűlt a földön. Továbbra is a zsebemben tartottam a kezemet

A házban csípős szag volt, mint egy görény ketrecében. Minden mocskos volt. A kis nappaliból egy konyha nyílt. A konyha után egy kis előtér következett, abból nyílt a fürdőszoba, és legvégül a hálószoba. Ennyi. Kisebb volt, mint egy átlagos lakás. Mindenhol óriási rendetlenség uralkodott A mosogatóban elmosatlan edények tornyosultak, a nappaliban piszkos tányérok, bögrék és különféle sportruházati darabok hevertek szerteszét. Egy új tévékészülékkel szemben állt egy régi kanapé, amely egész elformátlanodott Paulie súlyától. A polcokon és az asztalokon mindenhol tabletták és kapszulák üvegcséi. Voltak köztük vitaminok is, de a legtöbb nem az volt.

Volt még a szobában egy gépfegyver. A régi szovjet NSV, ami harckocsira való. Paulie egy láncra lógatta a szoba közepén. Úgy függött ott, mint egy baljós modern szobor, mint Alexander Calder alkotásai, amelyekkel a repülőterek termináljait szokták díszíteni. Ha Paulie megáll a fegyver mögött, könnyedén el tudja fordítani bármely irányba, és bármelyik ablakon át tud tüzelni vele. Bár a célterület elég korlátozott volt, azért el tudott érni egy negyvenméteres szakaszt az országútból nyugat felé, és negyven métert a behajtóúttól keletre. A töltényheveder kilógott belőle a padlóig, és talán húsz másik volt odatámasztva a falhoz. Tompa olajbarna töltények, cirill betűkkel és vörös csillagokkal.

A gépfegyver olyan hatalmas volt, hogy a falhoz kellett lapulnom, hogy elférjek mellette. Láttam, hogy két telefonkészülék is van, az egyik valószínűleg külső vonalat ad, a másik belsőt, a házhoz. A falon riasztóberendezések dobozai. Az egyik nyilván a szenzorokat működtette a fal előtti sávon. A másik a kapu mozgásérzékelője. Volt egy kis monitor, amelyen homályos fekete-fehér kép vibrált, amit a kapunál felszerelt videokamera továbbított

– Megrúgtál – szólalt meg Paulie.

Nem feleltem semmit.

– Aztán megpróbáltál elgázolni – folytatta.

– Csak apró figyelmeztetés.

– Mire?

– Duke halott.

Paulie bólintott. – Hallottam.

– Úgyhogy most én veszem át a helyét. A tiéd a kapu, az enyém a ház.

Megint bólintott, nem mondott semmit.

– Ezentúl én vigyázok Beckékre – közöltem. – Én vagyok felelős a biztonságukért. Mr. Beck megbízik bennem. Annyira, hogy fegyvert is adott.

Mereven rászegeztem a tekintetemet egész idő alatt, amíg beszéltem, olyan pillantással, hogy úgy érezze, mintha valami nyomná a két szeme között. Ez volt az a pillanat amikor idióta vigyorral azt kellett volna mondania, hogy Nem fog úgy megbízni benned, ha elmesélem neki, mit találtam odakint a parton. De Paulie nem mondott semmit Nem is mozdult. Egyáltalán nem reagált, csak a tekintete homályosodott el egy kicsit, mintha nehezére esne, hogy végiggondolja, mit is jelent mindez.

– Megértetted? – kérdeztem.

– Eddig Duke volt, most te vagy – felelte semleges hangon.

Nem ő találta meg a csomagomat, most már biztos.

– Én vigyázok rájuk – mondtam. – Mrs. Becket is beleértve. Annak a játéknak vége, rendben?

Nem felelt semmit. Majdnem megfájdult a nyakam attól, hogy felfelé kellett néznem. A nyakcsigolyáim inkább ahhoz voltak szokva, hogy lefelé nézek az emberekre.

– Rendben? – ismételtem meg.

– És ha nem?

– Akkor lesz egy kis elszámolnivalónk.

– Azt nagyon élvezném.

Megráztam a fejem.

– Nem élveznéd. Egy kicsit sem. Szétszedlek cafatokra.

– Azt hiszed?

– Ütöttél meg annak idején katonai rendőrt?

Nem felelt, csak elfordult és hallgatott. Valószínűleg eszébe jutott a letartóztatása. Nyilván ellenállt egy kissé, és meg kellett fegyelmezni. Úgyhogy könnyen lehet, hogy leesett a lépcsőn, és kicsit megütötte magát, miközben a cellájába kísérték. Teljesen véletlenül, előfordul az ilyesmi, bizonyos körülmények között. Valószínűleg hat embert küldtek, hogy letartóztassák. Én nyolcat küldtem volna.

– És azután kirúgnálak – mondtam neki.

A tekintete lustán, lassan visszafordult rám.

– Nem tudsz kirúgni – mondta. – Nem neked dolgozom. És nem is Becknek.

– Hát kinek?

– Valakinek.

– Elárulod a nevét ennek a valakinek?

Paulie megrázta a fejét. – Eszem ágában sincs.

A kezemet a zsebemben tartva megkerültem a gépfegyvert, és az ajtó felé indultam.

– Akkor mindent tisztáztunk? – kérdeztem.

Paulie rám nézett, és nem felelt semmit. Nyugodt volt. Kiegyensúlyozott lehetett a ma reggeli gyógyszeradagja.

– Mrs. Beck tiltott terület, érthető?

– Amíg itt vagy – felelte. – De nem leszel itt örökké.

Remélhetőleg, gondoltam. Hirtelen megcsörrent a telefon. Gondoltam, a külső vonal. Nem tartottam túl valószínűnek, hogy Richard vagy Elizabeth hívná a házból. Hangosan szólt a csöngés a nagy csendben. Paulie felemelte a kagylót, és a nevét mondta, aztán csak hallgatott. Hallottam a kiszűrődő hangot, távoli volt és rezonáns, nem lehetett érteni, mit mond. A hang alig egy percig beszélt. Paulie lerakta a kagylót, aztán finom mozdulattal a tenyerével kicsit meglóbálta a láncon lógó gépfegyvert. Rájöttem, hogy szándékosan utánozza azt a mozdulatot, ahogy a homokzsákot meglöktem az edzőteremben. Rám vigyorgott.

– Szemmel tartalak – mondta. – Mindig figyellek.

Nem vettem róla tudomást, csak kinyitottam az ajtót, és kiléptem. Az eső úgy csapott meg, mintha slaggal locsolnának. Előredőltem, és egyenesen belevetettem magam. Visszafojtottam a lélegzetemet, és nagyon kellemetlenül bizsergett a hátam közepe, amíg túl nem jutottam azon a negyvenméteres szakaszon, amit a gépfegyverrel el lehet érni a hátsó ablakból. Aztán nagyot fújtam.

Nem Beck találta meg a csomagomat. Nem Elizabeth, és nem Richard. Nem is Paulie.

Valami közbejött, és az első megbeszélt időpontot le kellett mondanom, úgyhogy csak egy héttel később tudtuk összehozni a sörözést Dominique Kohllal. Vagy talán nyolc nap múlva. Az, hogy egy őrmester együtt iszogasson egy kapitánnyal, akkoriban nem volt egyszerű, mivel a tiszti és a tiszthelyettesi klub szigorúan elkülönült, úgyhogy inkább kimentünk a városba egy kocsmába. Átlagos hely volt, hosszúkás, alacsony mennyezetű helyiség, nyolc biliárdasztal, rengeteg ember, rengeteg neonfény, hangos zene a zenegépből, rengeteg füst. Még mindig nagy volt a hőség. A légkondicionálók már nem is bírták. A gyakorlóruhám nadrágja volt rajtam, meg egy régi póló, mivel nem volt semmilyen civil öltözékem. Kohl nyári ruhában érkezett. Egyszerű, lefelé bővülő szabású, ujjatlan, térdig érő, fekete ruha volt, fehér pöttyökkel. Nagyon apró pöttyökkel, finom mintával.

– Hogy jön ki Frasconival? – kérdeztem.

– Tonyval? Rendes pasas.

Ennél többet nem mondott. Rolling Rocksot rendeltünk, azon a nyáron az volt a kedvenc italom. Nagyon közel kellett hajolnia, hogy beszélgetni tudjunk, mert nagy volt a zaj. Élveztem a közelségét, de nem ámítottam magam semmivel. Csak a decibelszint miatt csinálta, semmi másért. Nem akartam próbálkozni nála, pedig nem tiltotta semmi. Íratlan szabályok persze voltak akkoriban, de hivatalosak még nem. A szexuális zaklatás fogalma nagyon lassan ért el a hadseregbe. Azért tudatában voltam, hogy nem lenne sportszerű vele szemben, ha kikezdenék vele. Nem mintha bárhogy is segíteni vagy hátráltatni tudtam volna a karrierjét. A dossziéjából egyértelmű volt, hogy sima lesz az előrehaladása. Csak idő kérdése. Elérheti a törzsőrmesteri rangot is. Utána következnek majd a problémák. Főtörzsőrmesterből már csak egy van minden ezredben. Úgyhogy emelkedni fog, aztán megtorpan az előmenetele, és ezen semmit nem változtat, hogy én mit mondok róla.

– Van egy taktikai problémánk – mondta Dominique. – Vagy talán inkább stratégiai.

– Micsoda?

– Azt a Gorowski nevű nagyokost szerintünk nem zsarolják, abban az értelemben, hogy valami szörnyű titka lenne, vagy ilyesmi. Inkább úgy néz ki, hogy a családját fenyegették meg.

– Honnan tudják?

– A személyi anyaga teljesen tiszta. A világon mindent ellenőriztek a múltjában, mielőtt alkalmazták. Pontosan ezért hogy kizárják a zsarolás eshetőségét.

– És a Red Soxnak drukkolt?

Dominique megrázta a fejét. – A Yankeesnek. Bronxban született. Ott járt középiskolába, természettudományi tagozatra.

– Oké – bólintottam. – Máris kedvelem a fickót.

– De a szabályok szerint most azonnal le kellene tartóztatnunk.

– Miért, mit csinál?

– Láttuk, hogy terveket vitt ki a kísérleti laboratóriumból.

– Még mindig a rakétahéjon dolgoznak?

Dominique bólintott. – De akár az újságban is közreadhatnák a terveiket, ebből még nem derülne ki semmi. Úgyhogy a helyzet egyelőre nem kritikus.

– És mit csinál Gorowski a papírokkal?

– Egy megbeszélt helyen hagyja őket Baltimore-ban.

– Azt látták, ki megy értük?

Megrázta a fejét

– Még nem sikerült kideríteni – felelte.

– És mit gondol Gorowskiról?

– Nem szeretném letartóztatni. Szerintem meg kéne szabadítanunk a zsarolótól és őt békén hagyni. Van két kislánya.

– És mit gondol Frasconi?

– Egyetért velem.

– Tényleg?

Kohl elmosolyodott. – Na jó, egyet fog érteni. De a nagykönyv szerint nem így kéne csinálni.

– Felejtse el a nagykönyvet.

– Komolyan?

– Ez közvetlen parancs. Ha akarja, írásba is adom. Kövesse az ösztöneit. Nyomozza ki, hová vezetnek a szálak, és ezt a Gorowskit hagyjuk ki a dologból, amennyire lehet. Ez a szokásos megközelítésem, ha Yankees-szurkolóról van szó. De azért ne hagyja, hogy kicsússzon a kezünkből.

– Nem fogom.

– Zárják le az ügyet, még mielőtt befejeznék a héj tervezését. Különben ki kell találni valami más megközelítést.

– Oké – bólintott.

Aztán más dolgokról beszélgettünk, és megittunk még egy-két sört. Úgy egy óra múlva egy jó szám csendült fel a zenegépen, és megkérdeztem, akar-e táncolni. Azt felelte, hogy szó sem lehet róla, de nem tudtam, mennyire gondolja komolyan.

Teljesen bőrig áztam, mire visszaértem a házba, úgyhogy felsiettem az emeletre, Duke szobájába, megtörölköztem, és átöltöztem az ő ruháiba. A szoba a ház elülső frontján volt, nagyjából középen helyezkedett el. Az ablakból nyugat felé az egész behajtóutat láttam. Innen az emeletről a falon is át lehetett látni. Észrevettem, hogy a távolban egy fekete Lincoln közeledik. A reflektorok világítottak, az eső miatt. Paulie kijött az esőkabátjában, és már jó előre kinyitotta a kaput, hogy az autónak le se kelljen lassítania, ha odaér. Egyenesen be is gördült. A szélvédője csuromvíz volt, az ablaktörlők ide-oda csapódtak. Paulie számított erre az autóra, nyilván a telefonhívás értesítette. Figyeltem, ahogy a Lincoln közeledik, amíg el nem tűnt az ablakom alatt. Aztán elfordultam.

Duke szobája egyszerű volt és kopár, mint a legtöbb a házban. Sötét faburkolat, egy nagy perzsaszőnyeg. Volt egy tévé és két telefon, belső és külső vonal. Az ágynemű tiszta volt. Semmiféle személyes tárgyat nem találtam sehol, a szekrényben lógó ruhákon kívül. Gondoltam, talán ma korán reggel Beck szólt a lánynak a változásokról. Lehet, hogy azt is ő mondta neki, hogy a ruhákat hagyja itt nekem.

Visszamentem az ablakhoz, és úgy öt perccel később láttam, hogy Beck megérkezik a Cadillackel. Paulie őt is a kapunál várta. A kocsinak alig kellett lassítania. Paulie kitárta a kaput, aztán becsukta utána, rátette a láncot és rákattintotta a lakatot. A kapu úgy száz méterre volt tőlem, de innen is láttam, Paulie mit csinál. A Cadillac eltűnt az ablakom alatt, és a házat megkerülve továbbhajtott a garázsba. Lementem a földszintre. Gondoltam, ha Beck hazaért, talán vacsoraidő van. Lehet, hogy Paulie azért tette a láncot a kapura, mert ő is csatlakozik hozzánk.

De tévedtem.

Lementem a hallba, ahol összefutottam Beckkel, aki épp kijött a konyhából. A kabátját esőcseppek pettyezték. Engem keresett. A kezében egy sporttáska volt, ugyanaz, mint amiben Connecticutba vittük a fegyvereket.

– Lenne egy kis feladata – mondta. – Most rögtön. El kell érni a dagályt.

– Hová kell mennem?

Beck továbbindult, és a válla fölött szólt vissza: – A Lincolnban várja egy fickó, majd ő elmond mindent.

A konyhán keresztül kimentem. A fémdetektor sípolt. Kisétáltam az esőbe, és a garázshoz mentem. A Lincoln ott parkolt a ház sarkánál. Megfordult, a csomagtartója az óceán felé nézett. Egy fickó a volánnál ülve várt, hogy ne ázzon meg, és türelmetlenül dobolt az ujjaival a kormánykeréken. Meglátott a visszapillantó tükörben, mire felpattant a csomagtartó teteje, ő pedig kinyitotta az ajtót, és gyorsan kiszállt.

Úgy nézett ki, mint egy csavargó, akire ráhúztak egy öltönyt Hosszú, őszes kecskeszakállat viselt, amely puha állat takart Zsíros haját lófarokban hordta, rózsaszín gumival összefogva. A gumiba aranyszálakat is szőttek, az a fajta volt amit a drogériákban a pénztárnál az alacsonyabb polcokra tesznek, hogy a kislányok meglássák, és kedvet kapjanak hozzá. Az arcán régi pattanások hegei, a nyakán láthatóan a börtönben szerzett tetoválások. Nagyon magas és cingár volt mintha hosszában félbe vágtak volna egy átlagos méretű embert

– Te vagy az új Duke? – kérdezte.

– Igen – bólintottam. – Én vagyok az új Duke.

– Engem Harleynak hívnak.

Nem mondtam meg neki a nevemet.

– Akkor nyomás, csináljuk.

– Mit kell csinálni?

Megkerülte az autót, és felnyitotta a csomagtartót

– Szemételtakarítás – mondta.

A csomagtartóban egy, a hadseregben használatos hullazsák volt. Vastag fekete gumiból, körben cipzárral. Láttam rajta, hogy egy kis termetű ember holtteste van benne. Valószínűleg egy nő.

– Ki ez? – kérdeztem, habár tudtam a választ.

– Az a beépített ügynök-kurva. Elég sokáig tartott, de végül csak lebukott.

Harley behajolt a csomagtartóba, megfogta a zsák egyik végét, és várt rám. Én csak álltam, éreztem, ahogy az eső a nyakamba folyik, és hallgattam, ahogy a gumizsákon kopognak az esőcseppek.

– El kell kapnunk a dagályt – sürgetett Harley. – Nemsokára megfordul.

Lehajoltam, és megfogtam a zsák másik végét a két csücskénél. Egymásra néztünk, hogy egyszerre emeljük, és kivettük a zsákot Nem volt túl nehéz, de rossz fogás esett rajta, és Harley nem volt valami erős. Pár lépést elcipeltük a part felé.

– Tegyük le egy kicsit – mondtam.

– Minek?

– Meg akarom nézni.

Harley csak állt

– Nem hiszem, hogy jól tennéd – jegyezte meg.

– Tegyük le – ismételtem meg.

Harley egy pillanatig még habozott, aztán egyszerre leguggoltunk, és leraktuk a zsákot a sziklákra. A holttest a hátával felfelé feküdt. A fejéhez lépkedtem. Megkerestem a cipzár végét és elhúztam.

– Csak az arcát nézd meg – figyelmeztetett Harley. – Az a része nem olyan szörnyű.

Megnéztem. Nagyon szörnyű volt. A legborzalmasabb kínok között halt meg, ez látszott. Az arca teljesen eltorzult a fájdalomtól, és még mindig a végső, kísérteties sikolyba dermedt.

De nem Teresa Daniel volt.

Beckék konyhalánya.

Amikor még egy kicsit lejjebb húztam a cipzárat, kiderült, hogy ugyanolyan csonkítások vannak a holttesten, amilyeneket tíz évvel ezelőtt is láttam. Felfelé fordítottam az arcomat, és lehunytam a szemem. Olyan volt az eső az arcomon, mintha könnyek folytak volna végig rajta.

– Gyerünk, essünk túl rajta – mondta Harley.

Kinyitottam a szememet, és a hullámokra néztem. Visszahúztam a cipzárat, anélkül, hogy lenéztem volna. Lassan felálltam, és odamentem a zsák végéhez. Harley várt. Mindketten megragadtuk és felemeltük, aztán elcipeltük a sziklákon át a part felé. Harley délkeleti irányba vezetett, oda, ahol két nagy gránit kőlap összetalálkozott. Meredek, V alakú hasadék volt közöttük, ahová beáramlottak a hullámok.

– Várjuk meg a következő nagy hullámot – mondta Harley.

Dübörögve meg is érkezett, el kellett fordítanunk a fejünket, mert odáig felfröcskölt a víz. Kicsapott a sziklák tetejére, majdnem elért a cipőnkig. Aztán ismét visszahúzódott, kavicsokat sodorva magával. Az óceán felszínén szürke hab úszott, amibe kis lyukacskákat fúrtak az esőcseppek.

– Oké, tegyük le – mondta Harley lihegve. – Fogd a végét!

Lefektettük a zsákot úgy, hogy a holttest feje lelógott a gránitsziklák találkozásánál a hasadékba. A cipzár felül volt, a test a hátán feküdt. Harley megfogta a zsák két csücskét a végénél. Az eső már egészen a fejemre tapasztotta a hajamat, és a szemembe folyt. Harley leguggolt, és még kijjebb csúsztatta a zsákot, én a végénél fogva toltam a síkos sziklákon. Megjött a következő hullám, a víz betódult a hasadékba, egy kicsit meg is emelte a zsákot. Harley ezt kihasználva még beljebb húzta az óceán felé, én hátulról toltam. A hullám visszahúzódott, a hasadékból megint eltűnt a víz. A zsák már félig lelógott. Az eső keményen verte a merev gumit, és kopogott a hátunkon. Jéghideg volt.

Harley a következő hullám erejét kihasználva még kijjebb tolta a holttestet, amíg egészen a hasadékba csúszott. Én már csak az üres gumizsákot fogtam a végénél, a gravitáció miatt a holttest a másik végébe csúszott. Harley várt, kibámult az óceánra, aztán leguggolt, végig lehúzta a cipzárat, gyorsan hátrajött a zsák végéhez, az egyik csücskét átvette tőlem, és jó szorosan fogta. Dübörögve megérkezett a hetedik, legnagyobb hullám. Teljesen eláztatott minket, úgy fröcskölt. A hasadék megtelt vízzel, és ahogy a nagy hullám visszahúzódott, a holttestet is magával sodorta, szinte kiszívta a zsákból. Egy töredékmásodpercig mozdulatlanul lebegett, aztán elkapta egy áramlat, elsodorta, és lehúzta magával a mélybe. Láttam, ahogy a hosszú szőke haj szétterül a vízben, a sápadt bőr zöldesszürkén felvillant, aztán már el is tűnt. A hasadékban vöröses lett a tajték.

– Őrülten erős itt a dagály – jegyezte meg Harley.

Nem feleltem semmit.

– Az áramlat kiviszi a nyílt óceánra – mondta. – Még soha nem fordult elő, hogy egyet is visszahozott volna a víz. Kisodorja egy-két mérföldre is, aztán gondolom, jönnek a cápák. Itt cirkálnak a partok mentén. Meg mindenféle más tengeri állat, rákok, dögevő halak, ilyesmik.

Nem feleltem.

– Soha egyet se hozott még vissza – mondta megint.

Rápillantottam, ő pedig elmosolyodott. A szája olyan volt, mint egy barlang a kecskeszakáll fölött. Megsárgult csonkok meredeztek a fogai helyén. Elfordultam. Megjött a következő hullám. Ez csak egy kisebbfajta volt, de amikor visszahúzódott, kimosta a hasadékból a véres tajtékot. Minden olyan volt, mintha mi sem történt volna. Semmi nyom nem maradt. Harley esetlen mozdulattal felállt, és behúzta a cipzárat az üres zsákon. Rózsaszín víz folyt ki belőle a sziklákra. Harley elkezdte összetekerni a zsákot. Én visszanéztem a házra. Beck ott állt a konyha ajtajában, egyedül, és minket figyelt.

Visszaindultunk a házba, bőrig ázva az esőtől és a sós víztől. Beck bement a konyhába, mi is követtük. Harley a sarokba húzódott, mintha úgy érezné, nem lenne szabad itt lennie.

– A lány ügynök volt? – kérdeztem.

– Minden kétséget kizáróan – felelte Beck.

A sporttáskája ott feküdt az asztal közepén, feltűnően, mint egy közszemlére tett tárgyi bizonyíték a bíróságon. Beck kinyitotta, és belekotort.

– Ezt nézze meg! – mondta.

Kiemelt belőle az asztalra egy csomagot, becsavarva egy törülkőző nagyságú olajos rongyba. Szétbontotta, és kivette belőle Duffy Glock 19-esét.

– Ez mind a kocsiban volt elrejtve, amit a lány használt – mondta.

– A Saabban? – kérdeztem, mert mondanom kellett valamit.

Beck bólintott. – A csomagtartóban, a pótkerék alatt eldugva. –

Az asztalra fektette a Glockot. Kivette a rongyból a két tartalék tárat, és a pisztoly mellé rakta őket, aztán a meghajlított árt és a kiélezett vésőt is. És Angel Doll kulcscsomóját.

A lélegzetemet is visszafojtottam.

– Az árral gondolom zárakat tudott kinyitni – mondta Beck.

– Ez mennyiben bizonyítja, hogy szövetségi ügynök volt?

Beck megint kezébe vette a Glockot, megfordította, és a jobb oldalon bevésett sorszámára mutatott.

– Utánanéztünk Ausztriában a Glock-gyárnál. Hozzá tudunk férni a számítógépes nyilvántartásukhoz. Ezt a pisztolyt úgy egy évvel ezelőtt vásárolta az Egyesült Államok kormánya. Egy nagy megrendelés volt a bűnüldöző szervek számára, 17-es a férfiaknak, 19-es a nőknek. Innen tudjuk biztosan, hogy szövetségi volt.

Rámeredtem a pisztoly sorszámára. – És tagadta?

Beck bólintott. – Persze, hogy tagadta. Azt mondta, csak találta ezeket. Nagy műsort rendezett. Sőt, magára akarta kenni. Azt mondta, a maga holmija. De hát mindig tagadnak, nem igaz? Gondolom, ki is vannak képezve rá.

Elfordultam, és kibámultam az ablakon át az óceánra. Miért szedte fel a csomagot? Miért nem hagyta ott, ahol találta? Megszokásból, rendrakási mániából? Nem akarta, hogy vizes legyen? Vagy miért?

– Úgy látom, rosszul érinti a dolog – mondta Beck.

És egyáltalán, hogy találta meg? Miért kotorászott ott?

– Úgy látom, rosszul érinti a dolog – ismételte meg Beck.

Az nem kifejezés, hogy rosszul érintett. Ez a lány szörnyűséges halált halt, és miattam. Talán azt hitte, szívességet tesz nekem, amikor elvitte a csomagot. Egy buta, naiv kislány Írországból, aki nekem akart segíteni. És én megöltem, mintha csak saját kezemmel tettem volna.

– Én vagyok a felelős a biztonságért – mondtam. – Gyanakodnom kellett volna rá.

– Maga csak tegnap este óta felelős – mondta Beck. – Úgyhogy ne okolja magát túlságosan. Duke volt az, akinek gyanakodnia kellett volna.

– De nekem soha nem lett volna gyanús – mondtam. – Azt hittem, egyszerű konyhálány.

– Hát nekem se volt gyanús – mondta Beck. – És Duke-nak sem.

Megint elfordítottam a tekintetemet. Kibámultam az óceánra.

Szürkén háborgott a víz. Nem igazán értettem az egészet. Jó, megtalálta. De utána miért rejtette el olyan jól?

– És ez itt a fő bizonyíték – szólalt meg Beck. Odanéztem, és láttam, hogy kiemel a táskából egy cipőt. Ormótlan, kerek orrú, fekete, az a cipő, amit a lány állandóan viselt.

– Nézze csak – mondta Beck.

Megfordította a jobb cipőt, és a körmével kipiszkált egy kis pecket a sarkánál. Aztán elfordította a gumisarkat, mint egy kis ajtót, felfordította a cipőt, és megrázta. Egy négyszögletes fekete tárgy pottyant ki belőle az asztalra. Fordítva esett le, Beck visszafordította.

Egy vezeték nélküli e-mail-küldő, pontosan olyan, mint az enyém.

Beck odanyújtotta a cipőt, én elvettem, és üres tekintettel rámeredtem. Harminchatos női cipő, kis lábra készült. De az orra kiszélesedett és kerek volt, és ennek megfelelően, hogy ezt ellensúlyozza, a sarka is vaskos és széles volt. Formátlan divatcipő. A sarkába kis négyszögletes üreg volt vájva, pontosan úgy, mint az enyémbe. Szép munka volt, sok türelem kellhetett hozzá. Nem géppel készült, látszottak a szerszám nyomai. Elképzeltem, ahogy valahol egy műhelyben üldögél egy fickó, új bőr szaga terjeng, az asztalon a cipők, előtte szép sorban kirakva szerszámok, a lábánál a padlón forgácsok és gumidarabkák gyűlnek össze, miközben dolgozik. A szövetségiek által végzett munka nagy része meglepően régimódian zajlik, semmi modern technika. Szó sincs robbanó golyóstollakról és órákba beépített kamerákról.

– Mit gondol? – kérdezte Beck.

Arra gondoltam, mit érzek. Mintha hullámvasúton ültem volna. A lány halott, de ezek szerint mégsem én öltem meg. Hanem a szövetségi számítógépek adatai. Úgyhogy személy szerint megkönnyebbülhettem. De meglehetősen dühös is voltam. Mi a fenét művel Duffy? Mi ez a játék? A legfontosabb szabály, hogy az ember nem tesz két beépített ügynököt ugyanarra a helyre anélkül, hogy ne tudnának egymásról. Ez alapvető. Teresa Danielt elmondta, akkor mi a fenéért nem beszélt erről a másik nőről?!

– Hihetetlen – mondtam.

– Már lemerült – mondta Beck. Mindkét kezével fogta, a hüvelykujjait úgy tartotta, mintha egy kis videojáték lenne. – Legalábbis nem működik.

Odaadta nekem az e-mail-küldőt. Letettem a cipőt, és elvettem. Lenyomtam az ismerős gombot, amivel be kellett kapcsolni, de az apró monitor sötét maradt.

– Mennyi ideje volt itt a lány? – kérdeztem.

– Nyolc hete – felelte Beck. – Nem könnyű ide személyzetet találni. Magányos hely. És tudja, Paulie... Duke se volt valami vendégszerető.

– Gondolom, nyolc hét elég hosszú idő, hogy lemerüljön az elem.

– Vajon mi ilyenkor az eljárás? – kérdezte Beck.

– Fogalmam sincs, soha nem voltam szövetségi ügynök.

– Úgy általánosságban. Csak van valami tapasztalata ilyen ügyekben.

Megvontam a vállam.

– Gondolom, számítottak rá, hogy ez előfordulhat – mondtam. – A kommunikációs eszközök az elsők, amik el szoktak romlani. Ha nem jönnek tőle üzenetek, nem biztos, hogy rögtön aggódni kezdenek. Nincs más választásuk, mint hogy kivárjanak. Végül is nem tudnak kapcsolatba lépni vele, hogy visszarendeljék, úgyhogy talán bíznak benne, hogy valahol fel tudja tölteni. – Az élére állítottam a kis műszert, és megmutattam az alján a kis bemélyedést. – Úgy néz ki, mobiltelefon-töltővel működik.

– Vajon küldenek utána embereket, hogy megnézzék, mi van vele?

– Előbb vagy utóbb nyilván.

– Mikor?

– Nem tudom. Egyelőre biztosan nem.

– Tagadni fogjuk, hogy valaha is nálunk volt. Azt mondjuk, soha nem is láttuk. Nincs rá semmi bizonyíték, hogy itt volt.

– Akkor nem ártana nagyon alaposan kitakarítani a szobáját – javasoltam. – Ujjlenyomatok, hajszálak, minden tele van DNS-nyomokkal.

– Valaki ajánlotta nekünk a lányt – mondta Beck. – Nem szoktunk az újságokban hirdetni, vagy ilyesmi, ismerőseink ajánlották, Bostonból.

Beck rám nézett. Ismerősök Bostonból, akik vádalkut kötöttek, gondoltam, és mindenben segítettek a szövetségieknek, amiben csak tudtak. Bólintottam.

– Hát ez elég rázós – mondtam. – Akkor most mit gondoljunk róluk?

Beck komoran bólintott. Egyetértett velem. Tudta, mire célzok. Felvette a kulcscsomót az asztalról, a véső mellől.

– Azt hiszem, ez Angel Dollé volt – mondta.

Nem feleltem semmit.

– Úgyhogy ez így már háromszoros rémálom – folytatta Beck. – Doll kapcsolatban állt a hartfordiakkal, ezt már tudjuk, a bostoni ismerőseink pedig a szövetségiekkel. De most már úgy néz ki, Doll kapcsolatban volt velük is, mivel ezek szerint odaadta a kulcsait ennek a nőnek. Vagyis a hartfordiak is nyilván besúgtak a szövetségieknek. Doll halott, hála Duke-nak, de a hartfordiak még mindig ott vannak, a bostoniak is, meg a szövetségiek, mind a nyakamon. Nagy szükségem lesz magára, Reacher.

Vetettem egy pillantást Harleyra. Az ablaknál állt, és bámulta az esőt.

Egy hosszú pillanatig csönd volt. Aztán Beck mindent visszacsomagolt a rongyba, és bedobta a sporttáskába. A kimúlt e-mail-küldőt utánadobta, a tetejére a lány cipőjét.

– Egyvalamit mindenesetre megtanultam – mondta Beck – Ezentúl alaposan szemügyre fogom venni az emberek cipőjét, az biztos. Biztos, mint a halál.

Biztos, mint a halál. Végül mégis megtartottam a saját cipőmet. Miután visszamentem Duke szobájába, megnéztem a szekrényét. Négy pár cipő sorakozott az aljában. Nem olyanok, amilyet magamnak vettem volna, de elfogadhatóak, és nagyjából a méret is megfelelt. De otthagytam őket. Ha hirtelen megjelenek egy új cipőben, az kissé feltűnő lett volna. És ha meg akarok szabadulni az enyémtől, akkor valami jó módszert kell találni. Nem hagyhatom ott a szobámban, ahol bárki megnézheti. Valahogy ki kell vinni a házból, és erre most nemigen lett volna módom. Nem sétálhatok le csak úgy a földszintre, a kezemben a cipőmmel. Hogy ez? Ó, csak a cipő, amiben megérkeztem. Meguntam, megyek, és kidobom az óceánba. Úgyhogy inkább megtartottam.

Különben is, még szükségem volt rá. Nagy kísértést éreztem, hogy Duffy nélkül folytassam tovább, de ennek még nem jött el az ideje. Bezárkóztam Duke fürdőszobájába, és elővettem az e-mail-küldőmet. Fura érzés volt. Bekapcsoltam, és azonnal megjelent egy üzenet – Találkoznunk kell. Válaszul azt írtam: Nagyon is! Aztán kikapcsoltam, visszadugtam a cipőm sarkába, és lementem a konyhába.

– Menjen el Harleyval – szólt oda Beck. – Vissza kell hoznia a Saabot.

A szakácsnő nem volt sehol. A konyhában minden tisztára volt súrolva, a tűzhely hideg. Mintha ki lett volna akasztva a „Zárva” tábla.

– Mi lesz az ebéddel? – kérdeztem.

– Éhes?

Arra gondoltam, ahogy a hullámok kiszippantották a holttestet a zsákból. Láttam a lány haját a vízben, ahogy végtelenül finoman és selymesen szétterül. Ahogy a véres habot elmossa a következő hullám. Nem voltam kimondottan éhes.

– Mint a farkas – feleltem.

Beck cinkosan elmosolyodott – Maga egy hidegvérű gazember, Reacher.

– Láttam már hullát máskor is. És gondolom, lesz még benne részem.

Beck bólintott. – A szakácsnő szabadnapos. Menjen el valahová enni, jó?

– Nincs pénzem.

Beck a nadrágzsebébe nyúlt, és kivett egy csomó bankjegyet. Elkezdett leszámolgatni belőle, aztán vállat vont, és odanyomta a kezembe az összeset. Legalább ezer dollár lehetett.

– Egy kis zsebpénz – mondta. – A fizetést majd később megbeszéljük.

Zsebre vágtam a pénzt.

– Harley kint várja a kocsiban.

Kisétáltam, és felhajtottam a galléromat. A szél kicsit enyhült, az eső már függőlegesen esett. A Lincoln ott állt a ház sarkánál. A csomagtartó teteje csukva. Harley dobolt az ujjaival a kormányon.

Beültem mellé, és kicsit hátrább toltam az ülést, hogy elférjen a lábam. Harley indított, bekapcsolta az ablaktörlőt, és elindultunk. Várnunk kellett, amíg Paulie kinyitja a kaput. Harley a fűtéssel vacakol– gatott közben, erősebbre állította. A ruháink nedvesek voltak, és az ablakok bepárásodtak. Paulie lassú volt. Harley megint dobolni kezdett az ujjaival.

– Te meg Paulie ugyanannak a pasasnak dolgoztok? – kérdeztem.

– Én és Paulie? Persze.

– És ki az illető?

– Beck nem mondta el neked?

– Nem.

– Akkor jobb, ha én se mondom el.

– Nehéz kellő információk nélkül végezni a munkámat – mondtam.

– Ez a te bajod.

Megint rám vigyorgott, kivillantva a megsárgult csonkokat Gondoltam, ha elég nagyot behúznék neki, az összeset kitörném, és lecsúsznának a torkán. De nem ütöttem meg. Paulie közben levette a biztonsági láncot, és kinyitotta a kaput Harley azonnal indított és kihajtott, alig egy-két centivel húzott el a kapuszárnyak mellett. Felkapcsolta a fényszórókat, és keményen a gázba taposott, az esővíz magasan felspriccelt mögöttünk. Nyugat felé tartottunk, az első tizenkét mérföldön nem is volt más választás. Aztán északnak fordultunk az 1-es úton Portland felé, eltávolodva Old Orchard Beachtől és Sacótól, ahol Elizabeth-tel voltunk. Nem láttam semmit olyan szürke volt az idő. Az előttünk haladó autók hátsó lámpáit is alig lehetett kivenni. Harley nem beszélt, csak vezetett, és időnként dobolt az ujjaival a kormányon. Nem vezetett valami simán, folyton vagy a gázt taposta, vagy a féket. Gyorsítottunk, lassítottunk, gyorsítottunk, lassítottunk. Hosszú volt az a tizenkét mérföld.

Aztán az út élesen nyugat felé kanyarodott, és megláttam, hogy tőlünk nem messze balra ott húzódik az I-95-ös út. Mögötte keskeny, szürke víztükör, azon túl pedig a portiandi reptér terült el. Épp felszállt egy gép, a kerekei hatalmas vízfelhőt szórtak szét. Alacsonyan a fejünk fölött eldübörgött, és délre, az óceán fölé kanyarodott Tőlünk balra kis üzletsor húzódott, előtte keskeny parkolóval. Olyasféle boltok, amilyenekre az ember egy ilyen olcsó bérleti díjú helyen számíthat, beszorulva két főút közé, egy reptér közvetlen szomszédságában. A parkolóhelyeken talán húsz kocsi állt, mindegyik az orrával befelé, egészen a járdaszélig húzódva. Az ócska Saab balról az ötödik volt. Harley közvetlenül mögötte megállt a Lincolnnal. Dobolt az ujjaival a kormányon.

– Viheted – mondta. – A kulcsok az oldalzsebben vannak.

Kiszálltam az esőbe, és ahogy beültem a Saabba, Harley már indított is. De nem ment vissza az 1-es útra. A parkoló végében balra kanyarodott, aztán rögtön jobbra. Láttam, ahogy átmanőverezik a hatalmas Lincolnnal a szomszédos telekre. Megint felhajtottam a galléromat, és figyeltem, ahogy eltűnik néhány vadonatújnak látszó épület mögött. Alacsony, fémből készült, hullámlemezzel fedett, barakkszerű kis épületek voltak, valami üzleti telephely. Köztük keskeny aszfaltutak hálózata kanyargott, nedvesen és fényesen az esőtől. Magas beton járdaszélek szegélyezték a sima és vadonatúj utakat. Megint megláttam a Lincolnt, két fémbarakk között egy résben. Lassan, lustán siklott, mintha parkolóhelyet keresne. Aztán behajtott a következő épület mögé, és eltűnt a szemem elől.

Megfordultam a kocsival. A Saab egy diszkont italbolt előtt állt. Az italbolt melletti üzlethelyiségben autórádiókat és magnókat árultak, a másik oldalán lévő kirakat tele hamis kristálycsillárokkal. Nem hittem volna, hogy azért küldték a lányt, hogy vegyen egy új csillárt, vagy CD-játszót a Saabba, valószínűleg az italboltba küldték. Aztán amikor kijött, emberek várták. Négyen vagy öten, legalább. Az első meglepetés után a félénk konyhalány átváltozott képzett ügynökké, aki az életéért küzd. Erre nyilván számítottak, és a biztonság kedvéért többen jöttek. Végignéztem a járdán mindkét irányba. Aztán szemügyre vettem a kis italboltot A kirakatában dobozok álltak, nem lehetett igazán kilátni bentről. De azért bementem.

A bolt is tele volt dobozokkal, de vásárló egy szál sem. úgy sejtettem, ez többnyire így van. Hideg volt odabent minden csupa por. A pult mögött egy jelentéktelen, ötven körüli férfi ült. Szürkülő haj, szürke ing, szürke arc. Úgy festett, mint aki egy évtizede ki se dugta az orrát a szabadba. Úgy tettem, mintha venni akarnék valamit, de nem volt, amit kértem. Úgyhogy a tárgyra tértem: – Látja odakint azt a Saabot? – kérdeztem.

A férfi tüntetőleg kibámult.

– Látom – mondta.

– Nem látta véletlenül, mi lett a gazdájával?

– Nem – felelte azonnal.

Ha valaki azonnal rávágja egy kérdésre, hogy nem, az többnyire hazudik. Ha valaki őszinte, az is mondhatja persze azt, hogy nem. De az emberek általában előbb elgondolkoznak a dolgon. És azt is hozzáteszik a nemhez, hogy sajnálom. Esetleg visszakérdeznek. Ilyen az emberi természet. A legtöbben valami olyasmit felelnének, hogy Sajnos, nem láttam, miért, mi történt vele? A zsebembe nyúltam, és lehámoztam egy bankjegyet a csomóból, amit Becktől kaptam. Egy százas volt. Félbehajtottam, és két ujjam között tartva felemeltem.

– Így sem látta? – kérdeztem.

A férfi vetett egy pillantást balra, vagyis tőlem jobbra, a telephely felé, mintha átlátna a falakon. Csak egy futó, lopott pillantás volt

– Nem – felelte megint.

– Egy fekete Lincoln volt? Arrafelé hajtott el?

– Nem láttam – mondta. – El voltam foglalva.

Bólintottam. – Igen, látszik, hogy egy pillanat nyugta sincs. Csoda, hogy egy ember meg tud birkózni ekkora forgalommal.

– Hátul voltam, azt hiszem, telefonáltam.

Még egy hosszú másodpercig az orra előtt tartottam a százdollárost. Száz adómentes dollár, ennél nem lehet sokkal több egy heti nettó bevétele. De ő elfordult. Ez is elég sokat elárult.

– Oké – mondtam, visszaraktam a pénzt a zsebembe, és kisétáltam.

Elindultam a Saabbal az 1-es úton dél felé, és megálltam az első benzinkútnál, amit találtam. Bementem, vettem egy üveg ásványvizet meg két csokit. Ha átszámoljuk gallonra, a vízért is négyszer annyit fizettem, mint amennyit a benzinre szántam volna. Aztán kimentem, és az ajtó közelében megálltam, lehámoztam a csokiról a papírt, és enni kezdtem, jól körbenéztem. Senki nem figyelt úgyhogy odamentem a telefonhoz, és felhívtam Duffyt. A múltkor a fejembe véstem a motelszobájának a számát. Behúzódtam a telefont védő kis műanyag tető alá, hogy ne ázzak el nagyon. A második csengésre felvette.

– Indulj el Sacóba, most rögtön. A város közepén, a szigeten van egy nagy bevásárlóközpont, óriási téglaépület, abban egy Café Café nevű kávézó, ott találkozunk. Aki másodiknak ér oda, az fizet.

Megettem a csokit, miközben továbbindultam dél felé. A Saab zötyögve haladt, és jó zajos is volt Beck Cadillacjéhez vagy Harley Lincolnjához képest. Régi volt és elhasznált, a kilométeróra hat számjegyet mutatott. De azért erre a célra megtette. A kerekek elég tűrhetőek voltak, és az ablaktörlő is működött. Elég jól átküzdötte magát az esőn. És szép nagy visszapillantó tükrök voltak. Egész úton nagyon figyeltem, de senki nem követett. Én értem oda előbb a kávézóba. Rendeltem egy dupla feketét, amit nagy pohárban adtak, hogy elvegye a számból a csoki ízét.

Duffy úgy hat perccel utánam érkezett Megállt az ajtóban, körbenézett, aztán elindult felém, és rám mosolygott. Új farmer volt rajta és egy másik ing – ez most kék, nem fehér –, bőrdzseki, és egy kopottas esőkabát, ami túl nagy volt rá. Talán az öregé, biztos kölcsönkérte tőle. Hogy nem Elioté, az biztos, ő alacsonyabb volt nála. Duffy nyilván nem számított a rossz időre, amikor idejött északra.

– Biztonságos ez a hely? – Ez volt az első kérdése.

Nem feleltem.

– Mi az? – kérdezte.

– Te fizetsz – mondtam. – Te értél ide másodiknak. Kérek még egy feketét És az első árával is jössz nekem.

Csak rám nézett, aztán odament a pulthoz, hozott nekem egy feketét és magának egy kapucsínót. A haja kicsit nedves volt Látszott, hogy az ujjaival fésülgette meg. Az utcán parkolhatott, átszaladt az esőn, és közben belenézett egy kirakatüvegbe. Némán leszámolgatott pár érmét és bankjegyet, az első kávém árát. A kávé is sokkal drágább volt itt Maine-ben, mint másutt, nem csak a benzin.

– Mi a helyzet? – kérdezte Duffy.

Nem feleltem semmit

– Reacher, mi történt?

– Odaküldtetek egy másik ügynököt is nyolc héttel ezelőtt – mondtam. – Miért nem szóltál róla?

– Micsoda?

– Hallottad.

– Milyen ügynököt?

– Ma reggel meghalt. Radikális mellamputáció, érzéstelenítés nélkül.

Duffy rámmeredt. – Teresa?

Megráztam a fejem. – Nem Teresa. A másik nő.

– Milyen másik nő?

– Ne próbálj mellébeszélni.

– Milyen másik nő?

Ránéztem. Először keményen, aztán kicsit meglágyult a tekintetem. Érdekes volt a fény játéka ebben a kávézóban. Talán ahogy visszatükröződött a világos fafelületekről és a sok üvegről meg krómról. Mintha röntgensugár lett volna, mindent átvilágított Vagy mint egy igazságszérum. Ebben a fényben láttam meg a múltkor, hogy Elizabeth Beck elpirul, amit nem lehet megjátszani. Most arra számítottam, ugyanezt a reakciót fogom látni Duffytól. Azt vártam, mélyen elvörösödik a szégyentől és a zavartól, amiért rájöttem, hogy valami kettős játékot űz. De ehelyett csak tökéletes meglepetést láttam rajta. És nagyon elsápadt. Falfehér lett a megdöbbenéstől, mintha minden vér kiszaladt volna az arcából. És ezt sem tudja senki megcsinálni parancsszóra, ahogy a pirulást sem.

– Milyen másik nő? – kérdezte újból. – Csak Teresa volt. Azt akarod mondani, halott?

– Nem Teresa halt meg, volt egy másik nő. Konyhalánynak vették fel.

– Nem – rázta a fejét Duffy. – Csak Teresa volt

– Láttam a holttestét, nem Teresa volt az.

– Egy konyhalány?

– Egy e-mail-küldő volt a cipőjében elrejtve, pontosan ugyanolyan, mint az enyém. Ugyanaz készíthette az üreget a sarkában. Felismertem a keze munkáját

– Ez lehetetlen – mondta Duffy.

Mereven ránéztem.

– Elmondtam volna neked. Ez természetes. És nem is lett volna rád szükségem, ha már lett volna ott egy másik ügynököm, hát nem érted?

Elfordultam. Aztán megint ránéztem. Most én jöttem zavarba.

– Akkor ki a fene volt az a nő?

Duffy nem felelt. Csak forgatta a csészéjét a csészealjon, a mutatóujjával piszkálgatva, egyszerre tíz fokot fordított rajta. A vastag hab és a csokireszelék a tetején egy helyben maradt. Duffyn látszott, hogy őrülten töri a fejét

– Nyolc hete volt ott? – kérdezte.

Bólintottam.

– Honnan jöttek rá, hogy ügynök?

– Behatoltak valami számítógépbe. Ma reggel, vagy talán tegnap este.

Duffy felnézett a csészéről. – Ezért kérdeztél a számítógépemről?

Bólintottam.

– Teresa nem szerepel sehol a számítógépekben, mivel nem hivatalos.

– Eliottól is megkérdezted?

– Nem kérdeztem, hanem átnéztem a teljes hard drive-ot, és az összes fájlt a washingtoni gépén is. Mindenhez hozzá tudok férni. Kerestem a Teresa nevet, azt, hogy Justice, Beck, Maine. Sehol nem szerepelnek ezek a szavak, egyetlenegyszer sem.

Nem feleltem semmit

– És pontosan hogy jöttek rá?

– Nem tudom biztosan. Gondolom, először annyit találtak, hogy beépítettek ide egy ügynököt, aztán tovább keresgéltek, és kiderült, hogy nő. Nevek vagy egyéb adatok nem voltak. Úgyhogy elkezdték keresni, ki lehet az. És azt hiszem, részben az én hibám volt, hogy lebukott.

– Miért?

– Egy rongyba csavarva elrejtettem a Glockodat, a tárakat, és még pár dolgot. A lány megtalálta, és eldugta a kocsiban, amit ő használt a bevásárlásokhoz.

Duffy egy pillanatig hallgatott – Oké – mondta aztán. – És gondolod, hogy átkutatták a kocsit, és megtalálták a holmikat?

– Gondolom.

– De az is lehet hogy előbb a nőt kutatták át, és megnézték a cipőjét.

Elfordultam. – Hát, őszintén remélem.

Duffy elhúzta a száját – Ne vádold magad. Nem a te hibád. Ha behatoltak a számítógépekbe, csak idő kérdése volt, hogy megtalálják És amelyiküket előbb ellenőrzik, az bukik le. Nem nagyon volt kiből válogatni. Gondolom, nem sok nő van a környezetükben. Feltehetően csak ez a nő volt ott, meg Teresa.

Bólintottam. Ott van még Elizabeth meg a szakácsnő, de egyikük sem túl valószínű jelölt. Elizabeth mégiscsak Beck felesége. A szakácsnő meg talán már húsz éve ott dolgozik.

– De ki lehetett ez a nő? – kérdeztem.

Duffy tovább piszkálgatta a csészéjét, amíg visszaért vele a kiinduló pozícióba. Halk, csikorgó hangot adott, ahogy összesúrlódott a csésze és a kistányér.

– Elég nyilvánvaló, hogyan történhetett – mondta. – Gondold csak végig. Számoljunk vissza mától. Tizenegy héttel ezelőtt történt, hogy elszúrtam a dolgot azokkal a fotókkal. Tíz héttel ezelőtt vették el tőlem az ügyet. De mivel Beck nagyon nagy hal, nem akartam feladni, és kilenc héttel ezelőtt odaküldtem Teresát, anélkül, hogy a feletteseim tudtak volna róla. Csakhogy Beck szerintük is nagy hal, ezért ők meg az én tudtom nélkül nyilván kiadták valaki másnak ezt az ügyet, és ez a valaki beépítette ezt a nőt mint konyhalányt. Teresa nem tudott róla, és a nő sem tudhatott arról, hogy Teresa már ott van.

– És miért nyúlt a holmimhoz?

– Gondolom, csak szerette volna kézben tartani a helyzetet. Annak alapján, amennyit ő tudott rólad, elég gyanús figurának tarthatott, aki bármikor bajt okozhat Egy rendőrgyilkos, aki fegyvereket rejteget Talán azt hitte, egy rivális bűnbandától vagy. Talán azt fontolgatta, elárul Becknek, és ezzel jó pontot szerez nála, és jobban a bizalmába férkőzik. Téged el kellett távolítania az útból, ha nem akart felesleges bonyodalmakat. És ha nem Becknek árul el, akkor mondjuk feladott volna az FBI-nak mint rendőrgyilkost. Meglep, hogy nem tette meg máris.

– Az e-mail-küldője lemerült.

Duffy bólintott. – Nyolc hét alatt érthető. Nem hiszem, hogy konyhalányként hozzáférhetett volna egy mobiltöltőhöz.

– Beck azt mondta, Bostonból jött.

– Érthető. Valószínűleg a bostoni irodánkból rendelték ki. És ez megmagyarázná azt is, miért nem jutott el a fülembe a dolog Washingtonban.

– Beck azt mondta, ismerősei ajánlották a nőt.

Duffy megint bólintott. – Nyilván vádalku. Gyakran használjuk ezt a módszert Az ilyenek boldogan beköpik egymást. Ezeknél nincs semmiféle becsületkódex.

Aztán eszembe jutott valami, amit Beck mondott

– Teresa hogy kommunikált veletek? – kérdeztem.

– Neki is volt ugyanolyan e-mail-küldője.

– A cipőjébe rejtve?

Duffy bólintott Hallottam Beck hangját, hangosan szólt a fejemben: Ezentúl alaposabban szemügyre veszem az emberek cipőjét, az biztos. Biztos, mint a halál.

– Mikor hallottatok tőle utoljára?

– A második napon megszűntek az üzenetek. – Duffy elhallgatott.

– Hol lakott? – kérdeztem.

– Portlandben, béreltünk neki egy lakást.

– Voltatok a lakásában?

Duffy bólintott. – A második nap után senki nem látta.

– A szekrényét megnéztétek?

– Miért?

– Tudnunk kellene, milyen cipő volt rajta, amikor elvitték.

Duffy megint elsápadt

– A francba – mormolta.

– Hát ez az. Milyen cipők voltak a szekrényében?

– Nem az.

– Vajon eszébe jutott, hogy megszabaduljon az e-mail-küldőtől?

– Az se sokat segítene. A cipőtől is meg kellett volna szabadulnia. Az üreg a sarkában önmagában is elég árulkodó.

– Sürgősen meg kell találnunk Teresát

– Az biztos – mondta Duffy, aztán kicsit hallgatott. – Piszok nagy szerencséje volt Egy nőt kerestek, és először a konyhalányt ellenőrizték. De nem számíthatunk rá, hogy sokáig kitart a szerencséje.

Nem feleltem semmit. Szerencse Teresának, szerencsétlenség a lánynak. Mindennek megvan a jó és rossz oldala. Duffy a kávéját kortyolgatta. Kicsit elfintorította az orrát, mintha nem lenne jó az íze, és letette a csészét.

– De min bukott le Teresa? Csak két napig volt ott. És kilenc héttel azelőtt tűnt el, hogy behatoltak volna a számítógépeinkbe.

– Milyen sztorit találtatok ki neki?

– A szokásos, amit ilyen munkához szoktunk. Hajadon, nincs senkije, nincs családja, nem tartozik sehová. Mint te, csak nálad nem kellett meghamisítani az életrajzot.

Lassan bólogattam. Egy csinos, szőke, harmincéves nő, akit senki nem fog keresni, ha eltűnik Nagy kísértés egy olyan alaknak, mint Paulie vagy Angel Doll. Talán ellenállhatatlan. Egy ilyen nővel mindig jól el lehet szórakozni. Arra gondoltam, mit művelt Paulie Elizabethtel. És a többi emberük lehet, hogy még nála is rosszabb. Mint például Harley. Nem az volt róla a benyomásom, hogy a civilizáltság megtestesülése.

– Lehet, hogy nem is bukott le – mondtam. – Csak eltűnt, ahogy előfordul egyedülálló nőkkel. Sok nő tűnik el, főleg fiatalok. Évente ezrek.

– De megtaláltad a helyiséget, ahol fogva tartották.

– Minden eltűnt nő van valahol. Csak a mi szemszögünkből számítanak eltűntnek. A férfiak, akik fogva tartják őket, tudják, hol vannak.

Duffy rám nézett. – Gondolod, hogy erről van szó?

– Lehetséges.

– Vajon jól van?

– Nem tudom. Remélem.

– Életben fogják hagyni?

Bólintottam. – Szerintem igen, amíg nem tudják, hogy szövetségi ügynök. Egyszerűen csak egy nő.

Akivel jól el lehet szórakozni.

– Meg tudod találni, mielőtt eszükbe jut megnézni a cipőjét?

– Lehet, hogy soha nem is nézik meg. Most, hogy a konyhalány lebukott, nincs okuk tovább gyanakodni. És amíg csak egy bizonyos szemszögből tekintenek rá, nem túl valószínű, hogy gyanakodni kezdjenek rá.

Duffy elfordult és hallgatott. – Egy bizonyos szemszögből. Miért nem mondjuk ki, amit gondolunk?

– Mert nem akarjuk.

Hallgatott, egy percig, kettőig. Aztán megint rám emelte a tekintetét Valami új jutott az eszébe. – És mi lesz a te cipőddel? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– Ugyanaz a helyzet. Megszoktak. Túl nagy váltás lenne, hogy egyszer csak valaki másnak lássanak.

– Azért ez óriási kockázat.

Megvontam a vállam.

– Beck adott egy Beretta M9-est – mondtam. – Úgyhogy egyelőre várjunk. Ha lehajolna, hogy megnézze a cipőmet, majd fejbe lövöm.

– Alapjában véve ő mégis csak egy üzletember, nem? Csak nem tenne rosszat Teresával, amíg nem gyanakszik rá?

– Nem tudom.

– Ő ölte meg a konyhalányt?

Megráztam a fejem. – Quinn.

– Láttad?

– Nem.

– Akkor honnan tudod?

Elfordultam. – Felismertem a keze munkáját.

Negyedik alkalommal egy héttel a kocsmai sörözgetés után találkoztam Dominique Kohl őrmesterrel. Még mindig nagy volt a forróság. Azt mondták, trópusi vihar közeleg Bermuda irányából. Egymillió ügy aktája feküdt az íróasztalomon, nemi erőszak, gyilkosság, öngyilkosság, fegyverlopás, verekedések, és előző este majdnem lázadás tört ki a kantinban, mert elromlott a hűtőszekrény, és megolvadt a fagylalt. Épp előtte beszéltem egy barátommal telefonon, aki a kaliforniai Fort Irwinben volt katonai rendőr, azt mondta, náluk is mindig ez van, ha sivatagi szelek fújnak.

Kohl sortban és ujjatlan pólóban érkezett. Még mindig nem izzadt. A bőre továbbra is olyan volt, mintha be lenne hintőporozva. A kezében a dosszié, amely nyolcszor vastagabb volt, mint amikor odaadtam neki.

– A rakétahéjat fémből kell készíteni – közölte. – Eldöntötték.

– Értem – bólintottam.

– Vagyis befejezték a héj tervezését, és most már továbbléphetnek.

– Továbbra is gyengéd érzelmeket táplál eziránt a Gorowski iránt?

Kohl bólintott. – Tragédia lenne, ha letartóztatnánk. Rendes pasas, és ártatlan áldozat ebben az ügyben. A lényeg az, hogy érti a dolgát, és hasznos a hadsereg számára.

– Akkor mit akar csinálni?

– Rázós ügy. Azt hiszem, megpróbálnám őt is bevonni a nyomozásba, és rávenni, hogy továbbítson hamis anyagokat annak, aki zsarolja. Így folytathatjuk a nyomozást anélkül, hogy kockáztatnánk, hogy valami tényleg fontos anyag kerül illetéktelen kezekbe.

– De?

– Tulajdonképpen az eredeti tervek is úgy hatnak, mintha hamisak lennének. Borzasztóan fura ez a rakéta. Nincs benne robbanótöltet.

– Akkor hogy működik?

– Hővé átalakuló kinetikus energia, nehézfémek, ilyesmi. Van diplomája fizikából?

– Nincs.

– Akkor nem fogja megérteni. De nekem az az érzésem, hogy ha megpróbáljuk meghamisítani a terveket, a zsaroló rá fog jönni. És ez kockázatot jelentene Gorowskinak. Vagy a kislányainak.

– Szóval mégiscsak ki akarja engedni a valódi terveket?

– Azt hiszem, kénytelenek leszünk.

– Ez nagyon nagy kockázat.

– Maga a főnök, magának kell dönteni. Ezért kapja a nagy fizetést.

– Kapitány vagyok – mondtam. – Kaját venni is csak ebédjegyekből tudok, már ha van időm enni.

– Hogy dönt?

– Sejtik már, ki a zsaroló?

– Nem.

– Biztos benne, hogy nem fog kicsúszni a kezéből?

– Teljesen.

Elmosolyodtam. Kohl volt a legmagabiztosabb ember, akit valaha is láttam. Ragyogó szemek, komoly arckifejezés, a haja a füle mögé simítva, rövid khakisort, szűk khakipóló, zokni és bakancs, lebarnult bőr mindenhol.

– Akkor csinálja – mondtam.

– Soha nem szoktam táncolni – szólalt meg hirtelen Kohl.

– Tessék?

– Nem csak magának mondtam nemet. Szerettem volna táncolni, nagyra értékeltem, hogy felkért. De soha nem táncolok.

– Miért nem?

– Nem tudom. Zavarban vagyok. Nem túl koordinált a mozgásom.

– Nekem se.

– Talán gyakorolhatnánk külön.

– Úgy érti, külön-külön?

– Talán ha korrepetálnánk egymást, az segítene – mondta.

Aztán rám kacsintott, és kisétált, nagyon enyhe parfümillatot hagyva maga után a forró, súlyos levegőben.

Duffyval némán ittuk meg a kávénkat Hígnak, hidegnek és keserűnek éreztem a feketét, nem kívántam. A jobb cipőm szorított. Nem illett a lábamra tökéletesen. És kezdtem úgy érezni, mintha egy láncon lógó vasgolyót cipelnék a lábamon. Eleinte zseniális megoldásnak tűnt, elegáns volt és modern. Emlékeztem rá, milyen volt, amikor először kinyitottam a cipőm sarkát, három nappal ezelőtt, amikor megérkeztem Beckék házába, és miután Duke először rámzárta az ajtót. Bent vagyok. Úgy éreztem magam, mint egy James Bond-film főhőse. Aztán eszembe jutott az utolsó alkalom, amikor használtam, Duke fürdőszobájában, másfél órával ezelőtt. Bekapcsoltam, és ott várt Duffy üzenete: Találkoznunk kell.

– Miért akartál találkozni velem? – kérdeztem.

Duffy megrázta a fejét. – Már nem fontos. Módosítottam az akciót. Minden más célkitűzés törölve, csak egy feladat van: kijuttatni onnan Teresát, aztán neked is eltűnni, rendben?

– Mi lesz Beckkel?

– Nem fogjuk elkapni Becket. Megint elszúrtam. Ez a konyhalány szabályos ügynök volt, Teresa nem az. Te sem vagy az. A konyhalány meghalt, úgyhogy engem ezek után ki fognak rúgni, és a Beck elleni ügyet lezárják, mert olyan csúnyán kompromittáltam minden hivatalos eljárást, hogy ezek után nincs az a bíróság, amelyik elé oda lehetne állni ezzel, úgyhogy csak annyi maradt hátra, hogy kihozzuk Teresát, és szépen mind hazamenjünk.

– Oké – bólintottam.

– És neked is el kell felejtened Quinnt – tette hozzá. – Hagyd futni.

Nem feleltem semmit.

– Egyébként is kudarcot vallottunk – mondta Duffy. – Nem találtál semmi használhatót. A világon semmi bizonyítékunk nincs Beck ellen. Teljes időpocsékolás volt az egész, az elejétől a végéig.

Nem feleltem semmit.

– És a karrieremnek is annyi.

– Mikor fogod elmondani a minisztériumban?

– A konyhalányt?

Bólintottam.

– Azonnal. Muszáj. Nincs más választásom. De előbb alaposan utánanézek az aktákban, és kiderítem, ki küldte oda. Jobban szeretném szemtől szembe neki elmondani először, hogy legyen lehetőségem bocsánatot kérni. Ha másképp történik, kitör a botrány, mielőtt erre alkalmam lenne. Szépen a kezembe nyomnak egy kartondobozt, és közlik, hogy félórán belül takarítsam le az íróasztalomat.

– Mióta dolgozol ott?

– Nagyon rég. Azt hittem, én leszek a DEA első női igazgatója.

Nem szóltam semmit.

– Elmondtam volna neked. Esküszöm, hogy ha lett volna ott még egy ügynök, elmondtam volna.

– Tudom – feleltem. – Sajnálom, amiért elhamarkodott következtetéseket vontam le.

– Csak a stressz miatt van. Szörnyen nehéz a dolgod.

Bólintottam. – Olyan az a ház, mint a tükörterem a vidámparkban. Minden teljesen valószerűtlennek tűnik.

Egyikünk sem itta ki a kávéját, otthagytuk. Kifelé indultunk, az üzletközpont belső utcácskáira, aztán ki az esőbe. Elég közel parkoltunk egymáshoz. Duffy arcon csókolt, aztán beszállt a Taurusába, és elindult dél felé, én pedig a Saabbal észak felé.

Paulie nem kapkodta el, hogy kijöjjön kaput nyitni nekem. Pár percig váratott, mielőtt egyáltalán kidugta volna az orrát a házból. Még mindig rajta volt az esőkabát. Aztán megállt, és egy percig bámult, mielőtt odament volna a kapuhoz. De nem izgatott. Forgott az agyam. Duffy hangja szólt a fülemben: Módosítottam az akciót. A katonai pályafutásom alatt közvetve vagy közvetlenül, de végig egy Leon Garber nevű ember volt a felettesem. Ő mindig mindent bölcs kis mondásokkal magyarázott meg. Minden alkalomra volt neki egy. Azt szokta mondani, hogy A célkitűzések módosítása okos dolog, mert megakadályozza, hogy feleslegesen szórjuk a pénzt. Persze nem csak szó szerint vett pénzre gondolt, hanem időre, erőfeszítésre, munkára, energiára. De sokszor ellent is mondott önmagának, mert legalább ilyen gyakran azt is mondogatta, hogy Soha ne térítsen el semmi az adott feladattól. Persze a közmondásokkal gyakran így van. Azt is mondjuk, hogy Lassan járj, tovább érsz, de azt is, hogy Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra. De mindent egybevéve Leon helyeselte a módosításokat. Nagyon is helyeselte. Főleg azért, mert ez gondolkodással jár, és a gondolkodás még soha senkinek nem ártott meg. Úgyhogy most gondolkoztam, de nagyon, mert éreztem, hogy valami nyugtalanítóan motoszkál a fejemben, épp a határán annak, hogy tudatossá váljon. Valami, ami azzal függ össze, amit Duffy mondott. Nem találtál semmi használhatót. A világon semmi bizonyítékunk nincs Beck ellen.

Hallottam, hogy kitárul a kapu. Felnéztem, és láttam, hogy Paulie ott áll, és várja, hogy behajtsak. Az eső kopogott az esőkabátján. A fején továbbra sem volt semmi. Kis bosszút álltam azzal, hogy én is várattam egy percig. Duffy új akcióterve nekem megfelelt. Beck nem nagyon érdekelt, de Teresát meg akartam találni. És meg is fogom találni. Quinnt is el akartam kapni. És el is fogom kapni, akármit mond Duffy. Ennyiben fogadtam el a módosításait.

Megint Paulie-ra néztem. Még mindig várt. Tiszta idióta, kint áll az esőben, én meg kényelmesen és szárazon üldögélek bent a kocsiban. Levettem a lábam a gázpedálról, és szép lassan begördültem a kapun, aztán felgyorsítottam, és a ház elé hajtottam.

Beálltam a Saabbal a garázsba, és kisétáltam az udvarra. A szerelő még mindig ott volt a harmadik, üres garázsban. Nem láttam, mivel foglalatoskodik, talán csak az eső elől húzódott be. Elfutottam a házig. Beck meghallotta a fémdetektor sípolását, amikor beléptem, és bejött a konyhába. A sporttáskára mutatott, amely még mindig ott állt az asztal közepén.

– Szabaduljon meg ettől a szeméttől – utasított. – Dobja az óceánba.

– Oké – bólintottam. – Beck visszament a hallba, én meg fogtam a táskát. Kimentem, és végigmentem a garázsudvar falának óceán felőli oldalánál. Visszatettem a csomagot a rejtett kis üregbe. Ne pazarolj, ha nem muszáj. Szerettem volna majd visszaadni Duffynak a Glockját. Már így is épp elég nagy bajban van, nem hiányzik az is, hogy elveszítse a szolgálati fegyverét. A legtöbb helyen ezt elég szigorúan veszik.

Aztán kisétáltam a gránitsziklák széléig, és elhajítottam a táskát az óceánba, jó messzire. Megpördült a levegőben, és kiesett belőle a cipő meg az e-mail-készülék. Láttam, ahogy belepottyan a vízbe. Azonnal el is süllyedt. A bal cipő orrával előre csapódott a vízbe, és követte. A táska lágyan loccsant a vízben, a szájával lefelé, majd megtelt vízzel, és lassan elmerült. A jobb cipő még egy darabig lebegett, mint egy aprócska fekete hajó. Felkapaszkodott egy hullám hátára, aztán leereszkedett a túlsó felén, és oldalra sodródott. Még talán tíz másodpercig lebegett, aztán ez is megtelt vízzel, és nyomtalanul elsüllyedt.

A házban nyugalom volt. A szakácsnőt nem láttam. Richard az ebédlőben eszegetett egy szendvicset, amit ő csinálhatott magának, és kibámult az esőbe. Elizabeth még mindig a kis szalonban volt, és a Doktor Zsivágót olvasta. Becket nem láttam sehol. Kizárásos alapon arra jutottam, hogy a kis dohányzószobában lehet. Talán a vörös bőrfotelben üldögél, és bámulja a fegyvergyűjteményét. Mindenhol csend honolt. Nem értettem a dolgot. Duffy azt mondta, öt konténerük érkezett a kikötőbe, és Beck is azt mondta, fontos hétvége előtt állnak, ehhez képest senki nem csinál semmit.

Felmentem Duke szobájába. Nem tudtam úgy gondolni rá, mint az én szobámra. Reméltem, soha nem is fogok. Lefeküdtem az ágyra, és megint gondolkozni kezdtem. Próbáltam előkotorni azt a valamit, ami az agyam legmélyén motoszkált. Nem olyan nehéz ez, szokta mondani Leon Garber. Vedd sorra a nyomokat. Gondolj át mindent, amit láttál és amit hallottál. Próbáltam végiggondolni, de a gondolataim folyton visszatértek Dominique Kohlhoz. Amikor ötödik alkalommal találkoztunk, Aberdeenbe mentünk, egy olajzöld Chevrolet-vel. Akkor már kicsit megbántam, hogy hagytuk kijutni az eredeti terveket Ez nagyon nagy kockázatot jelentett Többnyire nem volt szokásom aggódni ilyesmi miatt, de nagyon lassan haladtunk ezzel az üggyel. Kohl rájött, hol az a hely Baltimore-ban, ahol Gorowski a terveket hagyja, kiderítette, milyen módon cserélnek gazdát, Gorowski mikor és hogyan értesíti az összekötőjét, hogy a küldemény megérkezett. De azt még mindig nem látta, mikor és ki megy érte.

Aberdeen egy kisváros, huszonegynéhány mérfölddel északkeletre Baltimore-tól. Gorowski módszere az volt, hogy kocsival bement a városba vasárnap, és a jachtkikötőben tette le a küldeményt. Akkoriban teljes gőzzel folytak arrafelé az újjáépítések, és a kikötő környéke nagyon kellemes hely lett, de az emberek még nem fedezték fel igazán, így többnyire elég kihalt volt. Gorowskinak volt egy kocsija, egy kétéves, élénkpiros Mazda Miata. Mindent egybevéve hihető volt, hogy ilyen kocsija legyen. Nem vadonatúj, de nem is túl olcsó. Akkoriban ez népszerű modell volt. Kétüléses volt, a kislányai nem fértek volna el benne, úgyhogy kellett hogy legyen egy másik kocsija is. Tudtuk, hogy a felesége sem gazdag. Ezt a dolgot másnál gyanúsnak találtam volna, de ez a fickó végül is mérnök. Nem dohányzik, nem iszik, teljesen elképzelhető, hogy a kis félretett pénzét egy jó kocsira költi.

Azon a vasárnapon, amikor követtük, leparkolt a baltimore-i jachtkikötő közelében, és leült egy padon. Köpcös fickó volt, széles vállú, középmagas. Mindenhol fekete szőr borította. Volt nála egy vasárnapi újság. Egy ideig csak elnézegette a hajókat, aztán lehunyta a szemét, és a nap felé fordította az arcát. Az idő gyönyörű volt. Talán öt percig csak élvezte a napot, mint egy gyík. Aztán kinyitotta a szemét, széthajtogatta az újságot, és olvasni kezdett.

– Ez az ötödik alkalom – súgta oda nekem Kohl. – A harmadik azóta, hogy végeztek a héj-kísérletekkel.

– És idáig hogy csinálták a dolgot?

– Mindig ugyanígy.

Gorowski úgy húsz percig olvasgatta az újságot Láttam, hogy tényleg olvas. Minden rovatot gondosan áttanulmányozott, kivéve a sportoldalakat, amit kicsit furcsának találtam egy Yankees-szurkolótól.

– Most figyeljen – suttogta Kohl.

Gorowski felnézett, és kicsúsztatott az újság oldalai közül egy barna borítékot. Az a fajta volt, amit a hadseregnél használnak. Egy mozdulattal kihúzta az oldalak közül, amiket épp olvasott és ugyanabban a pillanatban már bele is dobta a szemetesbe, amely a pad végében, mellette állt.

– Ügyes – jegyeztem meg.

– Naná. Nem egy tökfej ez a pasas.

Bólintottam. Tényleg elég jól csinálta. Utána nem állt fel rögtön, ott ült még vagy tíz percig, és olvasgatott. Aztán gondosan, komótosan összehajtogatta az újságot, felállt, odasétált a móló széléhez, és még egy darabig elnézegette a hajókat. Aztán sarkon fordult, és visszasétált a kocsijához, az újságot a bal hóna alatt szorongatta.

– Most figyeljen – mondta Kohl.

Láttam, hogy Gorowski a jobb kezével kivesz a nadrágzsebéből egy krétát. Nekisúrlódott egy vas lámpaoszlopnak, és egy kis krétajelet hagyott rajta. Ez volt az ötödik ilyen jel. Öt hét, öt jel. Az első néhány már elhalványult. Bámultam a távcsővel, amíg Gorowski visszasétált a parkolóba, beült a kocsijába, és lassan elhajtott. Aztán visszafordultam, és a szemetesre irányítottam a távcsövet.

– Most mi történik? – kérdeztem.

– A világon semmi – felelte Kohl. – Már kétszer csináltam ezt, két teljes vasárnapom ráment. Senki nem jön érte.

– Mikor ürítik a szemetest?

– Holnap korán reggel.

– Talán a szemetes az összekötő.

Kohl megrázta a fejét – Ellenőriztem. Beleürítik a szemetesautóba, ahol azonnal mindent összepréselnek, és egyenesen az égetőbe megy.

– Szóval a titkos tervrajzaink egy helyi szemétégetőben végzik?

– Elég biztonságos hely.

– Talán valamelyik hajóról kioson valaki éjszaka.

– Ki van zárva, hacsak nem a láthatatlan ember horgonyoz itt.

– Akkor talán nincs is senki. Lehet, hogy az egészet megbeszélték előre, de közben az illetőt letartóztatták valami más miatt, és Gorowski nem tud róla. Vagy beijedt az illető, és kiszállt a buliból. Vagy megbetegedett.

– Gondolja?

– Nem igazán. Kezd kicsúszni a kezünkből a dolog.

– Akkor kipróbálhatom a B tervet?

Bólintottam. – Tartóztassa le Gorowskit, és fenyegesse meg a kivégzőosztaggal. Aztán mondja neki azt, hogy ha együttműködik velünk, és hajlandó hamis terveket továbbítani, akkor esetleg megúszhatja.

– Nehéz lesz, hogy olyan hamis terveket csináljon, amik meggyőzőek.

– Mondja meg neki, hogy ő maga készítse őket. Végül is a saját bőrét viszi vásárra.

– Vagy a gyerekeiét.

– Szülőnek lenni nem könnyű. Ez majd segít egy kicsit megerőltetni az agyát

Kohl egy pillanatig hallgatott. – Van kedve táncolni menni?

– Itt?

– Messze vagyunk, senki nem ismer.

– Oké – bólintottam.

Aztán úgy döntöttünk, ehhez még kicsit korán van, úgyhogy inkább megittunk pár sört, és megvártuk az estét. A bár kicsi volt és sötét. Kellemes kis hely volt. Volt zenegép is. Sokáig ott könyököltünk egymás mellett, és próbáltuk kiválasztani, mi legyen a szám, amire táncolunk. Heves vitát folytattunk. Kezdett egyre nagyobb jelentőséggel bírni a kérdés. Én próbáltam értelmezni Kohl választásait azzal, hogy a számok tempóját elemezgettem. Szorosan át kell-e ölelnünk egymást tánc közben? Vagy csak a szokásos lötyögés? A végén már ott tartottunk, hogy az ENSZ Biztonsági Tanácsa se tudta volna eldönteni a vitát, úgyhogy csak bedobtunk egy negyeddollárost, becsuktuk a szemünket, és találomra megnyomtunk egy gombot. Brown Sugar, a Rolling Stonestól. Jó szám. Mint kiderült, Kohl egész jól táncolt, én viszont rémesen.

Utána kicsit ki voltunk fulladva, úgyhogy leültünk, és rendeltünk még egy sört. És akkor hirtelen belém villant, miben sántikál Gorowski.

– Nem a borítékban vannak a tervek. A boríték üres. Hanem az újságban. Az újságba vannak dugva, a sportrovatnál, amit nem olvasott el. A boríték csak félrevezetés, arra az esetre, ha valaki figyelné. Az újságot nyilván később valahol máshol bedobja egy másik szemetesbe, a krétajelzés után. Talán ahogy kihajt a parkolóból.

– A francba – morogta Kohl. – Elpazaroltam öt hetet.

– És valaki megkapott most már három tervet.

– Közülünk való lehet az illető – mondta Kohl. – A hadseregből, a CIA-től vagy az FBI-tól. Profinak kell lennie, ha ilyen agyafúrt.

Az újság, nem a boríték. Tíz évvel később ott feküdtem az ágyon, Maine-ben, és arra gondoltam, ahogy Dominique Kohllal táncoltam, és ahogy Gorowski összehajtogatta az újságját, lassan, komótosan, és közben bámulta a vízen horgonyzó hajók meredező árbocait. Az újság, nem a boríték. Valahogy úgy éreztem, hogy ez valamiért fontos. Ez, és nem az. Aztán a lányra gondoltam, aki elrejtette a holmimat a Saab csomagtartójában. Mást biztos nem dugott oda, különben Beck azt is megtalálta volna, és elém tárta volna a többi bizonyítékkal együtt a konyhaasztalon. Csakhogy a Saab szőnyege régi volt és laza. Ha elrejtett egy pisztolyt a pótkerék alatt, ki tudja, nem rejtett-e el mondjuk papírokat a szőnyeg alatt..? Hátha írt feljegyzéseket

Felkeltem, és az ablakhoz mentem. A délután a vége felé járt, kezdett besötétedni. Tizennegyedik nap, péntek. Lementem a földszintre, és a Saabra gondoltam. Beck épp átsétált a halion. Sietett, gondterheltnek látszott. Bement a konyhába, és felvette a telefont. Egy másodpercig belehallgatott, aztán odanyújtotta nekem a kagylót.

– Az összes telefon süket – mondta.

A fülemhez szorítottam a kagylót. Semmi. Nem adott vonalat, nem is sziszegett. Tompa, halott csönd, és a vér zúgása a fülemben. Mintha egy tengeri kagylót szorítottam volna oda.

– Menjen, próbálja meg a szobájában – mondta Beck.

Felmentem Duke szobájába. A belső vonal rendben volt, működött. Paulie a harmadik csöngésre felvette. Leraktam anélkül, hogy beleszóltam volna. De a külső vonal teljesen süket volt. Csak szorongattam a kagylót, mintha várnék valamit. Beck megjelent az ajtóban.

– Az őrházzal tudok beszélni – mondtam.

Beck bólintott.

– Az teljesen külön vonal. Mi vezettük be. És a külső vonal?

– Süket.

– Furcsa.

Letettem a kagylót, és kinéztem az ablakon.

– Lehet, hogy az eső miatt – mondtam.

– Nem – rázta a fejét Beck, és felemelte a mobilját. Apró, ezüstszínű Nokia volt. – Ez se működik.

Odanyújtotta nekem. Apró kijelzője volt. A jobb sarkában egy jel mutatta, hogy teljesen fel van töltve. Alatta nagy betűkkel. A szolgáltatás szünetel felirat.

– Ki kell mennem a mosdóba – mondtam. – Rögtön jövök.

Bezárkóztam a fürdőszobába, levettem a cipőmet, és kivettem az e-mail-küldőt. Bekapcsoltam. A képernyőn A szolgáltatás szünetel felirat jelent meg. Kikapcsoltam, és visszadugtam a cipőm sarkába. A látszat kedvéért lehúztam a vécét, és leültem a tetejére. Nem vagyok a telekommunikáció szakértője. Annyit tudtam, hogy a telefonvonalak néha meghibásodnak. Azt is tudtam, hogy a mobiltechnológia néha megbízhatatlan. De vajon mekkora a valószínűsége annak, hogy a vezetékes vonal pontosan ugyanakkor hibásodjon meg mint a legközelebbi mobil-adótorony? Gondoltam, elég csekély. Tehát szándékosan rontotta el valaki. De ki intézhette el? Nem túl valószínű, hogy a telefontársaság ilyenkor végezne javításokat, pénteken, csúcsidőben. Az ilyesmit talán vasárnap reggel csinálják. És nem zárják le egyszerre a vezetékes vonalakat és a mobil adótornyot. Nyilván felváltva oldanák meg.

Akkor ki intézte el? Csak valami nagy hatáskörű szerv lehetett. Mint mondjuk a DEA. Lehet, hogy jönnek a kommandósaik, hogy megkeressék a konyhalányt. Talán már végrehajtottak valami akciót a kikötőben, és nem akarták, hogy Beck értesüljön róla, mielőtt a házat is lerohanják.

De ez sem tűnt túl valószínűnek. Nyilván rendelkeznek több kommandósegységgel is, és egyszerre támadnának. De ha nem, akkor is a világ legegyszerűbb dolga lenne lezárni a házhoz vezető utat az első kanyarnál. A végtelenségig elbarikádozhatnák. Tizenkét mérföldnyi lehetőségük van rá. Beck sarokba lenne szorítva, akár van telefonja, akár nincs.

Akkor ki...?

Talán Duffy, nem hivatalosan. Az ő státusában talán van rá mód, hogy ekkora szívességet kérjen egy telefontársaság igazgatójától. Főleg egy ilyen korlátozott helyen, egy kis mellékvonalon. És egy adótornyot kellett leállítani, valószínűleg valahol az I-95-ös közelében. Úgy harmincmérföldes körzetben lenne kimaradás, de talán ezt is el tudta intézni. Főleg rövid időre, mondjuk négy-öt órás időtartamra.

De miért aggódna Duffy hirtelen a telefonok miatt, és miért akarná kiiktatni őket négy-öt órára? Erre csak egyetlen lehetséges válasz van: engem véd.

A testőrök valahogy kiszabadultak.

10. fejezet

Idő. A távolság osztva a sebességgel. Vagy elég időm van, vagy egyáltalán semmi. Nem tudtam, hogy áll a helyzet. A testőröket a massachussetsi motelben tartották fogva, ahol kiterveltük az eredeti nyolc másodperces akciót. A motel innen alig kétszáz mérfölddel délre van. Ennyit tudtam. Ezek a tények. A többi puszta spekuláció. De nagyjából össze tudtam rakni, mi lehet a legelképzelhetőbb forgatókönyv. Valahogy sikerült kitörniük a motelből, és ellopták az egyik Taurust. Aztán elszáguldottak, teljes pánikban, talán egy óráig meg sem álltak. Nyilván szerettek volna jó messzire jutni, mielőtt bármi mást csinálnak. Talán kicsit el is tévedtek a vidéki utakon. Aztán sikerült tájékozódniuk, megtalálták az autópályát, és gyorsan észak felé indultak. Közben kicsit megnyugodtak, hogy nem követik őket, lelassítottak, és kerestek egy telefont. De addigra Duffy már elintézte, hogy Beckék vonalai ne működjenek. Nagyon gyorsan cselekedett. Tehát az első megálló, amikor telefonálni próbáltak, csak időpocsékolás volt. Tíz percbe telhetett, amíg parkolóhelyet kerestek, felhívták a házat hívták Beck mobilját újra útnak indultak. Aztán másodszor is megpróbáltak telefonálni a következő pihenőnél. Azt hihették, először valami véletlen vonalhiba miatt nem sikerült. Újabb tíz perc. Ezután már vagy látták, hogy valami nem stimmel, vagy pedig már olyan közel jártak a házhoz, hogy mindegy volt.

Mindent egybevéve talán négy óra kell, hogy ideérjenek. De mikortól számítva? Halvány fogalmam sem volt, mikor szabadulhattak ki. Nyilván valahol egy négy órával ezelőtti és egy félórával ezelőtti időpont között. Tehát ettől függően vagy van még bőven időm, vagy gyakorlatilag semmi.

Kisiettem a fürdőszobából, és kinéztem az ablakon. Az eső közben elállt, leszállt az éjszaka. A fal tetején égtek a reflektorok, kis párafelhő derengett körülöttük, mint valami dicsfény. Azon túl koromsötétség. Autók fényszóróit nem láttam közeledni. Lementem a földszintre. Becket a hallban találtam, még mindig a mobilját piszkálgatta, próbált életet verni belé.

– Kimegyek – mondtam –, körülnézek kicsit az úton.

– Minek?

– Nem tetszik nekem ez a dolog a telefonokkal. Lehet, hogy semmi, de az is lehet, hogy baj van.

– Mint például?

– Fogalmam sincs. Talán valaki meg akarja támadni. Maga mondta nem egyszer, hogy hány ellensége van.

– Ott van a fal meg a kapu.

– Csónakja van? – kérdeztem.

– Nincs, miért?

– Ha a kapuig eljutnak, akkor csak csónakkal lehet innen elmenekülni. Akármeddig elállhatják a kaput, és kiéheztethetik.

Beck nem felelt.

– Elviszem a Saabot – mondtam.

– Miért a Saabot?

Mert könnyebb, mint a Cadillac, gondoltam.

– A Cadillacet itthagyom magának. Nagyobb.

– Mit akar csinálni?

– Amit kell. Én vagyok a biztonsági főnöke. Lehet, hogy nincs semmi baj, de ha igen, akkor megpróbálom elintézni.

– Nekem mit kell tennem?

– Tartson nyitva egy ablakot, és figyeljen. Így éjszaka, és az óceánnal körbevéve akár mérföldekről is meghallja, ha lövöldözés törne ki. Ha ezt hallja, mindenkit beültet a Cadillacbe, és elhajt, amilyen gyorsan tud. Én feltartóztatom őket, amíg lehet. Van valami hely, ahová mehetnek?

Beck bólintott, de nem mondta meg, hol.

– Akkor menjenek oda. Ha sikerül, elmegyek az irodába, ott fogom várni a kocsiban. Később maga is odajöhet.

– Oké – bólintott Beck.

– Most hívja fel Paulie-t a belső telefonon, és szóljon neki, hogy álljon készenlétben, és engedjen ki a kapun.

– Oké – mondta újból Beck.

Otthagytam a hallban, és kisétáltam az éjszakába. Megkerültem a belső udvart, és kivettem az üregből a csomagomat. Elvittem magammal a Saabhoz, és a hátsó ülésre raktam. Aztán beültem, indítottam és kitolattam. Lassan végighajtottam a behajtóúton, aztán felgyorsítottam. A fal tetején vakítóan ragyogtak a fények. Már láttam Paulie-t a kapunál. Kicsit lelassítottam, és úgy időzítettem, hogy ne kelljen megállnom, csak áthajtottam a kapun, és nyugatra fordultam. Mereven előrebámultam a szélvédőn át, és figyeltem, nem közelednek-e szemből fényszórók.

Négy mérföld után megláttam a Taurust. Az út szélén állt, orrával felém, lekapcsolt reflektorokkal. Az öreg ült benne. Én is lekapcsoltam a fényszórókat, és megálltam mellette, hogy az ablakaink egymás mellé kerüljenek. Letekertem, ő is. Egy zseblámpával egy pillanatra az arcomba világított, a másik kezében egy pisztolyt tartott. Aztán elrakta mind a kettőt.

– A testőrök kiszabadultak – mondta.

Bólintottam. – Gondoltam. Mikor?

– Majdnem négy órával ezelőtt.

Önkéntelenül vetettem egy pillantást az útra. Szóval nincs időm.

– Két emberünket elvesztettük.

– Meghaltak?

Az öreg nem felelt, csak bólintott.

– Duffy jelentette?

– Nem teheti. Egyelőre. Továbbra sem hivatalos az egész, mintha nem is lennénk.

– Jelentenie kell. Mégiscsak két ember.

– Jelenteni fogja. Később. Miután maga végzett. Megint az a cél, hogy elkapjuk Becket, most még jobban szüksége van rá, mint eddig, hogy igazolni tudja, miért tette azt, amit tett.

– És hogyan történt?

Az öreg vállat vont. – Kivárták a kellő pillanatot. Ők ketten voltak, mi négyen, de azt hiszem, a fiúk kezdtek kevésbé elővigyázatosak lenni. Elég unalmas feladat embereket őrizni egy motelben.

– Melyik kettő?

– A két srác, akik a Toyotával voltak.

Nem feleltem semmit. Nagyjából nyolcvannégy óráig tudták kihúzni. Három és fél nap. Tulajdonképpen kicsit tovább is, mint vártam.

– Duffy hol van most? – kérdeztem.

– Portlandben van Eliottal.

– Ügyes volt a telefonokkal.

Az öreg bólintott. – Igen. Nagyon vigyáz magára.

– Mennyi időre van kikapcsolva?

– Négy órára, ennyit sikerült elintézni, úgyhogy nemsokára visszakapcsolják.

– Szerintem a testőrök egyenesen ide indultak.

– Szerintem is. Azért jöttem ide.

– Ha majdnem négy órája kiszabadultak, akkor már egészen közel lehetnek. Úgyhogy a telefon már nem számít.

– Én is így gondolom.

– Van valami terve? – kérdeztem.

– Magát vártam. Gondoltuk, hogy rá fog jönni, mi folyik.

– Fegyvereket vittek magukkal?

– Két Glockot, teli tárral.

Az öreg egy pillanatig hallgatott, aztán félrefordulva az mondta: – Négy golyót lőttek ki. Kettőt kapott mindegyikük, fejlövések.

– Keresnünk kell egy jó helyet.

Mondtam, hogy hagyja ott a kocsiját, ahol áll, és üljön át az enyémbe. Megkerülte a kocsi orrát, és beszállt mellém. Az az esőkabát volt rajta, amit Duffyn láttam, amikor a kávézóban találkoztunk. Megtettünk egy mérföldet az úton, aztán kezdtem figyelni, látok-e valami jó helyet. Találtam is egyet, ahol az út hirtelen elkeskenyedett, és egy hosszú, lágy ívben kanyarodott. Az aszfalt kicsit megemelkedett, mint egy töltés. Az útpadka harminccentis ha volt, utána egy sziklás terület váltotta fel. Megálltam, aztán kicsit még előbbre gördültem, és keresztbe fordultam az úton. Kiszálltunk, és megnéztük a kocsit. Jó akadály volt, elég szemet szúró, és egyik oldalról sem lehetett kikerülni. Ha a két fickó megjelenik a kanyarban, rögtön a fékre taposnak, aztán kicsit hátratolatnak, és nyilván lőni kezdenek.

– Fel kell borítanunk – mondtam. – Mintha nagy baleset lett volna.

A csomagomat a biztonság kedvéért kivettem a hátsó ülésről, és leraktam az út szélére. Aztán szóltam az öregnek, hogy vegye le az esőkabátját, és terítse az úttestre. Kiürítettem a zsebeimet, és én is melléterítettem az enyémet. Úgy akartam felborítani a kocsit, hogy a . teteje a kabátokra kerüljön, így kevésbé karcolódik meg. Aránylag ép állapotban kellett visszavinnem a házba, hogy ne keltsek gyanút. Aztán megálltunk, vállt vállhoz vetve, háttal a kocsinak, és hintáztatni kezdtük. Nem túl nehéz felborítani egy autót, láttam már épp elégszer, hogyan csinálják. A kerekek és a rugózás sokat segítenek. Meghintáztatjuk, aztán nagyot lökünk rajta, és ezt addig ismételgetjük, amíg eléggé fel nem emelkedik a földről, aztán a kellő pillanatban egy nagyot lódítunk rajta, amíg teljesen átfordul. Az öreg erős volt, kivette a részét a dologból, úgy negyvenöt fokos szögben felemelgettük a kocsit, aztán benyúltunk a széle alá, és az oldalára fordítottuk, aztán a lendületet kihasználva tovább a tetejére.

A kabátoknak köszönhetően nem karcolódott össze, simán átfordult. Kinyitottam a sofőrülés melletti ajtót, és mondtam az öregnek, hogy bújjon be, és játssza el, hogy halott – négy nap alatt immár másodszor. Bebújt, és félig kilógva hasra feküdt, a karját felfelé nyújtva. A sötétben egész meggyőzően festett. A reflektorok éles fényében sem lesz sokkal rosszabb a látvány. A kabátokat a kocsi teteje alatt nem lehetett látni, hacsak valaki nem nézi meg nagyon alaposan. Odébbmentem, fogtam a csomagomat, és bebújtam az útszélen egy nagy szikla mögé, és leguggoltam.

Aztán vártunk.

Hosszúnak tűnt a várakozás, öt perc, hat, hét. Kerestem három követ, akkorákat, mint az öklöm. Figyeltem a horizontot nyugaton. Az égen még mindig alacsonyan függtek a felhők, úgy gondoltam, jól meg fog látszani, ahogy a távolban rájuk vetül a reflektorok fénye. De a horizont fekete maradt és néma. Nem hallottam semmit, csak a hullámok távoli morajlását és az öreg szuszogását.

– Mindenképp jönniük kell – mondta.

– Jönni fognak – feleltem.

Vártunk. Az éjszaka sötét volt és néma.

– Hogy hívják? – kérdeztem az öregtől.

– Miért? – kérdezett vissza.

– Csak úgy, tudni szeretném. Mégsincs rendjén, hogy most halt meg miattam másodszor, és még a nevét se tudom.

– Terry Villanueva – felelte.

– Ez spanyol név?

– Persze.

– Nem néz ki spanyolnak.

– Tudom. Az anyám ír volt, az apám spanyol. De a bátyám és én az anyánkra hasonlítunk. A bátyám angolosította a nevét, Newtonra. Mint a nagy fizikus. A Villanueva is ugyanazt jelenti, „új város”. De én megmaradtam a spanyolnál, az apám iránti tiszteletből.

– Hol született?

– Boston déli részén. Nem volt könnyű annak idején arrafelé egy ilyen vegyes házasság.

Megint elhallgattunk. Hallgatóztam és figyeltem. Sehol semmi. Villanueva fészkelődött a kocsiban. Nem lehetett neki túl kényelmes.

Hirtelen megütötte a fülemet a távolból egy motor zúgása. És ugyanebben a pillanatban megszólalt Villanueva mobilja.

A kocsi talán még egy mérföldre lehetett tőlünk. Hallottam a halk berregést, a motor gyors pörgését. Aztán megpillantottam a távolban a fényszórók ragyogását is az út és a felhők között, Villanueva telefonjának csengőhangja Bach D-moll toccata és fúgája volt, őrült tempóra felgyorsítva. Félig feltérdelt, és kirángatta a zsebéből a mobilt. A hüvelykujjával megnyomott egy gombot, leállította a zenét, és beleszólt. Apró volt a készülék, egészen elveszett a kezében. A füléhez szorította, és egy másodpercig hallgatott. Aztán azt mondta. – Oké, aztán azt: Éppen most csináljuk. Aztán Oké, aztán még egyszer

Oké, utána kikapcsolta, és megint lefeküdt, az arcát az aszfalthoz nyomva. A telefont a kezében tartotta.

– Most állították vissza a szolgáltatást – kiáltott oda nekem.

Tehát újból ketyegni kezdett az óra. Jobbra pillantottam, kelet felé. Beck nyilván folyamatosan próbálgatja, hogy működik-e már a telefon. Gondoltam, ahogy sikerül vonalat kapnia, kijön az útra, hogy megkeressen, és szóljon nekem. Balra néztem, nyugatra. Hangosan és tisztán hallottam a közeledő autó zúgását. A reflektorok fénypászmái vakítóan ragyogva hasítottak a sötétségbe.

– Fél perc, és itt vannak – kiáltottam.

A motorzúgás egyre hangosabb lett. Már hallottam a kerekek csikorgását, az automata sebváltó zajait, a motor berregését, mind külön. Még jobban lekuporodtam a szikla mögé, és visszaszámoltam. Tíz másodperc, nyolc, öt. A kocsi nagy sebességgel száguldva megjelent a kanyarban, a fényszóróinak sugara egyenesen a hátamra vetült. Aztán meghallottam a fék csikorgását, az aszfalthoz tapadó gumik sivítását, és a kocsi megállt, kicsit ferdén, öt-hat méterre a Saabtól.

Felnéztem. Taurus volt, sima kék, a felhős holdfényben szürkének hatott. Elöl a fényszóró kúp alakú fehér fénysugara, mögötte a pirosan pislogó féklámpák. Ketten ültek benne. Az arcukat megvilágította a Saabról visszatükröződő fény. Egy pillanatig mozdulatlanul ültek és csak mereven előrebámultak. Felismerték a Saabot, nyilván százszor látták már. Aztán láttam, hogy a sofőr megmozdul. A féklámpa kialudt. A motor üresben járt tovább. Éreztem a kipufogógázok szagát és a motorháztető alól áradó meleget.

A két férfi egyszerre nyitotta ki az ajtót, kiszálltak, és megálltak az ajtó mögött maradva. A kezükben a Glock. Vártak. Aztán kiléptek a kocsi ajtaja mögül. Lassan előbbre lépkedtek, a pisztolyt lelógatva maguk mellett. A fényszórók sugarai jól megvilágították őket deréktól lefelé. A felsőtestüket nem láttam olyan jól, de azért ki tudtam venni az arcukat. A testőrök voltak azok, semmi kétség. Sötét öltönyük gyűrött volt és foltos, nyakkendőt nem viseltek. Az ingük már nem fehér volt, hanem szürkés.

Odamentek Villanuevához, és letérdeltek mellé. Eltakarta az árnyékuk. Kicsit megmozdították, és a fény felé fordították az arcát. Tudtam, hogy látták már korábban, de épp csak egy futó pillanatra, amikor elhaladtak mellette az egyetem kapujánál, negyvennyolc órával ezelőtt. Nem volt valószínű, hogy emlékeznének rá, de nagyon óvatosak voltak. Egyszer már átrázták őket, és nem akartak még egyszer bedőlni. Nem az elsősegélynyújtás volt a legfőbb gondjuk. Csak guggoltak mellette, és nem csináltak semmit. Aztán az, amelyik közelebb volt hozzám, felállt

Addigra közelebb osontam, másfél méterre voltam tőle. A jobb kezemben az egyik követ szorongattam. Valamivel nagyobb volt mint egy baseball-labda. Széles ívben meglódítottam a karomat, mintha pofon akarnám vágni a fickót, de akkora erővel, hogy leszakadt volna a karom, ha nem találom el. De eltaláltam. A kő egyenesen a halántékán koppant, olyan súlyosan, mintha valahonnan a magasból esett volna rá. A másik testőr gyorsabb volt. Guggolásban maradva odébb ugrott, aztán felállt. Villanueva a lába után kapott, de nem sikerült elgáncsolnia. A fickó odébb táncolt, megpördült a Glockot felemelte és rám célzott. Én csak meg akartam akadályozni, hogy tüzeljen, úgyhogy elhajítottam a másik követ a fejére célozva. De közben elfordult, és a tarkóján találta el, épp a koponya tövénél, mint egy hatalmas ütés. Egyenesen előrezuhant tőle, és kiesett a kezéből a Glock. Arccal előre eldőlt, mint egy fa, és mozdulatlanul feküdt.

Álltam, és elbámultam a sötétségbe, kelet felé. Nem láttam semmit, fények sehol. Nem is hallottam semmit, csak az óceán távoli zúgását. Villanueva négykézláb kimászott a kocsiból, és odahajolt az első fickó fölé.

– Ez halott – mondta.

Én is megnéztem–, tényleg halott volt. Elég nehéz túlélni, ha egy ötkilós kődarab eltalálja az ember halántékát. A koponyája behorpadt, a szeme tágra nyitva, élettelenül meredt a semmibe. Megnéztem a pulzusát a nyakánál és a csuklóján: semmi. Aztán odamentem a másikhoz, és azt is szemügyre vettem. Ez is halott volt. Eltört a nyaka, elég csúnyán. Nem lepett meg túlságosan. A kődarab talán ötkilós is volt, és úgy hajítottam, mint Nolan Ryan.

– Két legyet egy csapásra – jegyezte meg Villanueva.

Hallgattam.

– Miért, talán vissza akarta vinni őket őrizetbe? Azok után, amit elkövettek ellenünk? Ők tehetnek mindenről.

Nem feleltem semmit.

– Valami baj van?

Amit elkövettek ellenünk. Én nem voltam a DEA embere, és nem voltam rendőr sem. De arra gondoltam, amit Powell üzent, hogy jobb lenne, ha ezek a fickók halottak lennének, efelől semmi kétség. És én hajlandó voltam elhinni, amit Powell mond. Lojalitás fűzött hozzá, ahogy Villanuevát is a saját bajtársaihoz.

– Nem, nincs semmi baj – mondtam.

Megkerestem a követ, és visszagurítottam az út szélére. Aztán felálltam, odasétáltam a kocsihoz, benyúltam és lekapcsoltam a fényszóróit. Intettem Villanuevának, hogy jöjjön oda.

– Akkor most nagyon gyorsnak kell lennünk – mondtam. – Telefonáljon Duffynak, és szóljon neki, hogy jöjjenek ide Eliottal. Vissza kell vinnie ezt a kocsit.

Villanueva azonnal előkapta a telefont, és beszélni kezdett, én közben megkerestem a két Glockot az úttesten, és visszadugtam a halott Fickók zsebébe. Aztán odamentem a Saabhoz. Felállítani már sokkal nehezebb lesz, mint felborítani. Egy pillanatig aggódtam is, hogy nem fog sikerülni. Ha meglökjük, a kabátok miatt egyszerűen csak odébb fog csúszni egy kicsit a tetején. Becsuktam a sofőrülés melletti ajtót, és vártam.

– Jönnek – szólt oda Villanueva.

– Segítsen visszafordítani.

Megtoltuk a kocsit. Lecsúszott Villanueva kabátjáról, aztán az enyémről is, de amikor a teteje az aszfalthoz ért, megakadt.

– Össze fog karcolódni – mondta Villanueva.

Bólintottam. – Egy kis kockázat. Üljön be a Taurusba, és lökje meg egy kicsit.

Villanueva beült, és előbbre hajtott a Taurusszal, amíg az ütközője a Saab oldalához ért, a két ajtó közötti részen. Intettem neki, hogy adjon még egy kis gázt A Saab oldalra csúszott, a teteje nekisúrlódott az aszfaltnak. Én felmásztam a Taurus motorháztetejére, és keményen meglöktem a Saab alvázát. Villanueva lassan, egyenletesen nyomta a gázt. A Saab az oldalára dőlt, először negyven fokban, aztán ötven fokban, hatvanban. Nekitámasztottam a lábam a Taurus szélvédőjének aljához, a kezemet lejjebb csúsztattam a Saab oldalán, és megfogtam a tetőrész szélét. Villanueva a gázra taposott, mire a Saab megfordult, és nagy huppanással a kerekein landolt Villanueva keményen fékezett, amitől én lezuhantam a motorháztetőről, és jól bevágtam a fejemet a Saab ajtajába. Elterültem az úton a Taurus lökhárítója előtt Villanueva kicsit hátrább tolatott, megállt és gyorsan kiszállt.

– Jól van? – kérdezte.

Csak feküdtem. Fájt a fejem. Jó alaposan, bevágtam.

– A kocsival mi van? – kérdeztem.

– A jó hírt mondjam vagy a rosszat?

– Előbb a jót

– A visszapillantó tükrök megvannak, kicsit elgörbültek, de ki lehet egyenesíteni.

– És?

– Jó nagy karcolások vannak a festésen. Az ajtó kicsit behorpadt. Azt hiszem, ahol nekiütötte a fejét. A tető is kicsit be van nyomódva.

– Majd azt mondom, elütöttem egy szarvast.

– Nem tudom, hogy vannak-e errefelé szarvasok.

– Akkor egy medvét. Vagy akármit. Egy partra vetődött bálnát Egy tengeri szörnyet Egy hatalmas, szőrös mamutot, amelyik most olvadt ki egy gleccser jegéből.

– Jól van? – kérdezte újból Villanueva.

– Túlélem – feleltem.

Az oldalamra fordultam, feltápászkodtam négykézlábra, aztán lassan és aránylag könnyedén felálltam.

– A holttesteket el tudja vinni? – kérdezte. – Mi nem vihetjük magunkkal őket.

– Akkor kénytelen leszek.

Kinyitottuk a Saab csomagtartóját, elég nehezen ment Kicsit eldeformálódott attól, ahogy a tető benyomódott. Odacipeltük a két hullát, és bepakoltuk a csomagtartóba. Majdnem teljesen kitöltötték. Visszamentem az út szélére a csomagomért, és azt is beraktam a csomagtartóba. Mindketten kellettünk hozzá, hogy egyesült erővel le tudjuk csukni a tetejét. Aztán felemeltük a kabátunkat az úttestről, jól kirázogattuk és felvettük. Nyirkosak voltak és gyűröttek, pár helyen ki is szakadtak.

– Jól van? – kérdezte újból Villanueva.

– Szálljon be a kocsiba – mondtam.

Kiegyengettük az elgörbült oldaltükröket, és mind a ketten beültünk a Saabba. Elfordítottam a slusszkulcsot. Nem indult Újból próbálkoztam. Semmi. Hallottam, ahogy a szívató nyöszörgő hangot ad.

– Hagyja rajta egy pillanatra a gyújtást – javasolta Villanueva. – A benzin kifolyt a motorból, amíg fejjel lefelé volt Várjunk egy kicsit, hadd pumpálja vissza.

Vártam egy kicsit és harmadik próbálkozásra be is indult Visszamentünk egy mérföldet az úton, arra a helyre, ahol a másik Taurust hagytuk, amivel Villanueva jött. Ott várt ránk az útszélen, szürkén és kísértetiesen a holdfényben.

– Most menjen vissza, és várja meg Duffyt és Eliotot – mondtam. – Aztán azt javasolnám, tűnjenek el onnan nagyon gyorsan. Majd később találkozunk.

Megszorította a kezemet – A régi iskola – mondta.

– 10-18 - feleltem. A rádiós kódban ez azt jelenti, a küldetés elvégezve. De gondolom, ő nem tudta, mert csak nézett rám.

– Vigyázzon magára – mondtam.

Bólintott

– A hangposta – szólalt meg hirtelen.

– Mi van vele?

– Ha egy mobilszolgáltatás leáll egy időre, a közben érkező hívásokat átirányítják hangpostára.

– Az egész torony nem működött.

– De a hálózat ezt nem érzékelte. Az ő szempontjukból ez csak olyan volt, mintha Beck telefonja ki lett volna kapcsolva. Úgyhogy a hangpostája működött, valami központi szerveren keresztül. Lehet, hogy a testőrök hagytak neki üzenetet.

– Mi értelme lett volna?

Villanueva vállat vont. – Lehet, hogy szóltak neki, hogy útban vannak visszafelé. Talán arra számítottak, hogy amint visszajön a vonal, azonnal ellenőrzi az üzeneteit. Lehet, hogy elmesélték neki az egész sztorit.

– Lehet – bólintottam.

– Akkor mit fog csinálni?

– Lövöldözni kezdek. Ha Beck megnézi a cipőmet, vagy lehallgatta a hangpostáját, lövök.

Villanueva megcsóválta a fejét.

– Nem teheti. Duffynak szüksége van rá, hogy letartóztassuk. Ez az egyetlen módja, hogy megmentse a saját bőrét.

Elfordultam. – Mondja meg neki, hogy minden tőlem telhetőt megteszek. De ha választanom kell, hogy Beck vagy én, akkor lelövöm.

Villanueva nem felelt semmit.

– Mi az? Talán az lenne a dolgom, hogy feláldozzam magam?

– Csak tegyen meg mindent. Duffy rendes lány.

– Tudom.

Villanueva kiszállt a Saabból, egyik kezével az ajtókeretbe kapaszkodva, a másikkal az ülés hátára támaszkodva. Odasétált a saját kocsijához, beült és elhajtott. Lassan, halkan, reflektorok nélkül. Láttam, hogy még visszainteget. Figyeltem, amíg eltűnt a szemem elől, aztán én is megfordultam, és megálltam a Saabbal az út közepén, nyugat felé fordulva. Gondoltam, ha Beck kijön megnézni, hogy mi van velem, elégedett lesz, nyilván úgy fogja gondolni, nagyon jól végzem a munkámat.

Beck vagy nem próbálgatta túl gyakran, hogy rendbejött-e a vonal, vagy nem nagyon törődött velem, mert ott ücsörögtem tíz percig, de esze ágában sem volt kijönni. Arra használtam fel az időt, hogy utánanézzek annak a feltevésemnek, hogy ha valaki elrejtett egy pisztolyt a pótkerék alatt, az esetleg mást is elrejthetett a szőnyeg alatt. A szőnyeg laza volt, és az sem használt neki, hogy egy darabig fejjel lefelé lógott. De nem volt alatta semmi, csak rozsdafoltok, és egy nyirkos szigetelésréteg, ami olyan volt, mintha ócska piros és szürke pulóverekből készült volna. Semmiféle feljegyzések vagy más papírok nem bújtak meg alatta. Téves volt a feltevés. Visszaraktam a szőnyeget a helyére, és kicsit megtapostam, hogy minél jobban lesimuljon.

Aztán kiszálltam, és megnéztem, mennyi kár esett a kocsiban kívülről. A festésen esett karcolásokkal nem tudtam mit kezdeni. Elég csúnyák voltak, de azért nem vészesek. Végül is nem új autó. Az ajtó horpadásával sem tudtam mit csinálni, hacsak szét nem szedem, és belülről ki nem nyomom. A teteje is be volt kicsit horpadva. Úgy emlékeztem, határozottan domború volt, most meg inkább lapos. De úgy gondoltam, ezen lehet valamit javítani belülről. Bemásztam a hátsó ülésre, mindkét tenyeremet a tetőre raktam, és jó nagyot nyomtam rajta. Két hangot kaptam válaszul: egy kattanást, ahogy a fémlap visszaugrott eredeti formájába, és papírzörgést.

A kocsi nem volt új, úgyhogy a belseje nem az a fajta egy darabból öntött, egérszürke műanyag valami volt, mint manapság a legtöbb autóban, hanem régimódi, krémszínű műbőr borítása volt, a tető szélénél körbefutó fekete gumiszalaggal odaerősítve. Elöl, a sofőrülés feletti részen kicsit kidudorodott a helyéről a gumiszalag, mintha kilazult volna. Arra gondoltam, ha ott elkezdeném, le lehetne hámozni. Addig piszkálgattam, amíg sikerült is kirángatni, így be lehetett nyúlni a tető műbőr borítása alá. Ha az ember a körmével felpiszkálgatja, csak idő kérdése, és le lehet szedni, és ha ügyes az illető, nem is lehet utólag észrevenni.

Benyúltam, és megtapogattam a tető csupasz alját az elülső részen. Semmi. Aztán középen. Semmi. De amikor a hátsó ülés feletti részen benyúltam, egy papírcsomót találtam elrejtve. Talán nyolc-tíz oldal lehetett, füzetlap méretű.

Épp próbáltam kitágítani, hogy jobban be tudjak nyúlni, amikor hirtelen hátulról éles, vakító reflektorfény vetült rám. Az út bal szélén álltam, úgyhogy a jobb oldali tükörbe néztem. Ragyogóan fénylő fényszórók jelentek meg benne, Megakadt a tekintetem a tükör szélére vésett feliraton: A tükörben látható tárgyak a valóságban közelebb vannak! Hátrafordultam az ülésen, és megláttam, hogy úgy negyed mérföld távolságról közelednek a fények, elég gyorsan. Résnyire letekertem az ablakot, és már hallottam is a kerekek surrogását, és ahogy kettesbe kapcsol a motor. A Cadillac közeledett, nagy sebességgel. Gyorsan visszanyomkodtam a műbőr borítás szélét, a gumiszalagot nem volt időm rendesen visszarakni. Csak odanyomtam, és reméltem, ott is marad.

A Cadillac megállt közvetlenül mögöttem, és élesen lefékezett. A reflektorok égve maradtak. A tükörben néztem, ahogy nyílik az ajtó, és kiszáll Beck. A zsebembe nyúltam, és megmarkoltam a Berettát. Duffy ide vagy oda, nem volt nagy kedvem hosszasan eltársalogni Beckkel a hangpostájáról. De az ő kezében nem volt semmi. Se pisztoly, se a mobilja. Közelebb lépett, én kiszálltam, és elé mentem, a Saab végénél találkoztunk. Szerettem volna távolabb tartani a karcolásoktól és a horpadásoktól. Úgy fél méterre álltunk a testőrök holttestétől.

– Újból működnek a telefonok – mondta Beck.

– A mobil is?

Beck bólintott

– De nézze meg ezt. – Kivette a zsebéből a kis ezüstszínű Nokiát. Én továbbra is szorongattam a zsebemben a Berettát. Jó nagy lyukat fog ütni a kabátomon, de Beck kabátján még nagyobbat. Átadta nekem a telefont. Bal kézzel elvettem. Alacsonyan tartottam, a Cadillac reflektorfényébe, és megnéztem a kijelzőt. Nem tudtam, mit keressek. Egyes mobilokon egy kis boríték jelzi, ha hangposta van.

Másokon két kis kör, az aljukon összekötve, mint egy régimódi orsós magnószalag, amit kicsit furcsállok, mert szerintem a legtöbb mobiltelefon-használó életében nem látott orsós magnószalagot. Abban biztos voltam, hogy a telefontársaság nem magnóra veszi az üzeneteket, hanem digitálisan rögzítik. Persze a vasúti kereszteződéseknél lévő táblákon is egy olyan gőzmozdony látható, amilyen a Vadnyugat hőskorában közlekedhetett.

– Látja? – kérdezte Beck.

Nem láttam semmit. Se kis borítékot, se magnószalagot. Csak a térerő erősségét és a feltöltöttséget mutató jelet, és a menüt.

– Mi az? – kérdeztem.

– A térerő. Hármas az öt fokozatból. Általában négyes szokott lenni.

– Talán az adótoronnyal volt valami probléma, és csak lassan jön vissza a térerő. Valami elektronikus hiba lehetett.

– Gondolja?

– A mikrohullámokkal van valami. Nézze meg kicsit később, talán addigra visszatér.

Visszaadtam a mobilt, bal kézzel. Beck elvette, és a zsebébe tette, még mindig aggodalmasan.

– Itt minden csendes?

– Mint a sír.

– Szóval vaklárma volt.

– Azt hiszem, tévedtem. Sajnálom.

– Nem, dehogy, nagyra értékelem az óvatosságát. Tényleg.

– Csak a munkámat végzem.

– Menjünk vissza vacsorázni.

Visszament a Cadillachez, és beszállt. Én is beültem a Saabba. Beck megfordult az úton, de nem indult el, megvárt engem. Gondoltam, azt akarta, hogy együtt érjünk oda a kapuhoz, hogy Paulie-nak csak egyszer kelljen kinyitnia és becsuknia. Egymás mögött hajtva tettük meg a négy rövid mérföldet A Saab elég zötyögősen haladt, a reflektorok fénye furcsa szögben vetült előre, kicsit felfelé, és a kormánnyal se stimmelt valami. A csomagtartóban úgy kétszáz kiló súly. A műbőr borítás az egyik sarokban leesett amikor belezökkentem egy kátyúba, és egész úton az arcomba lógott.

A kocsikkal beálltunk a garázsba, Beck megvárt kint az udvaron. Dagály volt, hallottam a falon túl zúgó hullámokat Hatalmas víztömeg hullott a sziklákra, éreztem, ahogy megremeg a föld a talpam alatt Csatlakoztam Beckhez, és együtt megkerültük a házat a főbejárathoz. A fémdetektor kétszer sípolt, egyszer Becknél, egyszer nálam. Ideadta nekem a ház kulcsait. Én átvettem mint hivatalom jelképét. Aztán azt mondta, vacsora félóra múlva, és meghívott, hogy egyek velük.

Felmentem Duke szobájába, és megálltam az ablaknál, öt mérföldre nyugatra a távolban mintha piros féklámpákat láttam volna távolodni. Három autó. Villanueva, Eliot és Duffy a Taurusokkal, legalábbis reméltem, hogy ők azok. 10-18, a küldetés elvégezve. Nehéz volt megállapítani, hogy tényleg lámpákat látok-e, vagy csak a fal tetején vakító reflektoroktól táncolnak piros pontok a szemem előtt, a fáradtságtól vagy attól, hogy beütöttem a fejem.

Gyorsan lezuhanyoztam, és megint Duke ruháit vettem fel. A saját cipőmet és zakómat visszavettem. A tönkretett kabátot a szekrénybe tettem. Nem néztem meg, jött-e e-mailem. Duffy túl elfoglalt hogy üzeneteket küldözgessen. És különben is, ugyanott tartottunk, nem tudott volna újat mondani nekem. Nemsokára én mondok majd neki újságot, ahogy lesz rá alkalmam, hogy teljesen leszedjem a Saab tetejének borítását.

Félóra múlva lesétáltam a földszintre, és megkerestem az ebédlőt. Még soha nem jártam ott. Tágas volt, egy hosszú, súlyos, szilárd, nem túl elegáns tölgyfa asztal állt benne. Akár húszan is elfértek volna mellette. Beck az asztalfőn ült, Elizabeth a túlsó végében, Richard egyedül az egyik oldalon. Nekem vele szemben terítettek, háttal az ajtónak. Fontolgattam, hogy megkérem Richardot, cseréljünk. Nem szeretek úgy ülni, hogy a hátam mögött van az ajtó. De inkább mégsem tettem, csak leültem.

Paulie nem volt ott, nyilván nem hívták meg. Most, hogy nem volt a konyhalány, a szakácsnőnek kellett mindent egyedül elvégezni, amitől nem látszott túl boldognak, de a vacsora finom volt. Francia hagymalevessel kezdtük. Hamisítatlanul franciás volt. Az anyámnak nem ízlett volna, de mind a húszmillió francia nő úgy gondolja, hogy csak az ő receptje az igazi.

– Meséljen nekünk valamit a katonai karrierjéről – mondta Beck, mintha csak társalogni akarna. Üzleti ügyekről nem akart beszélni a családja előtt, ez nyilvánvaló volt. Gondoltam, Elizabeth biztosan többet tud, mint kellene, de úgy tűnt, Richard nemigen van beavatva. Vagy talán csak titkolja, amit tud. Mit is mondott? A rossz dolgok mintha meg sem történtek volna, ha nem emlékezünk rájuk?

– Nincs sok mesélnivalóm – mondtam. Nem akartam beszélni róla. Rossz dolgok történtek, és én nem akartam emlékezni rájuk.

– Valami érdekes csak volt – mondta Elizabeth.

Mindhárman várakozóan rám bámultak, úgyhogy megvontam a vállam, és elmeséltem egy sztorit arról, hogy egyszer a Pentagon költségvetésében kellett ellenőriznünk valamit, és feltűnt, hogy nyolcezer dolláros tételek vannak elszámolva valami szerszámért, amit úgy hívtak, hogy rotációs applikátor. Utánanéztem, mi ez, és kiderült, hogy egyszerű háromdolláros csavarhúzókról van szó. Aztán tovább vizsgálódtunk, és találtunk háromezer dolláros kalapácsokat, ezerdolláros vécéülőkéket, és hasonlókat Jó sztori, minden közönségnek tetszik. A legtöbb ember nem kedveli a kormányt, és jól felháborodnak rajta. Pedig nem igaz a történet. Illetve megtörtént, csak nem velem.

– Ölt meg embereket? – kérdezte Richard.

Négyet az elmúlt három napban, gondoltam.

– Ne kérdezz ilyeneket – rótta meg Elizabeth.

– Finom a leves – jegyezte meg Beck. – Talán lehetne benne kicsit több sajt

– Apa – szólt rá szemrehányóan Richard.

– Mi van?

– Gondolj az artériáidra. A sajt nem tesz jót nekik.

– Az én artériáim.

– Te meg az én apám vagy.

Egymásra néztek, és kicsit szégyenlősen elmosolyodtak. Apa és fia, a legjobb haverok. Úgy tűnt, hosszú lesz a vacsora. Elizabeth elterelte a témát a koleszterinről. A portlandi Szépművészeti Múzeumról kezdett beszélni. Azt mesélte, szép gyűjteményük van amerikai és impresszionista festők műveiből is. Nem tudtam, hogy az én műveltségemet akarja-e gyarapítani, vagy Richardnak akar célozgatni, hogy néha elmehetne itthonról, és kezdhetne magával valamit. Kikapcsoltam az agyamat nem figyeltem oda. Szerettem volna kimenni a Saabhoz, de nem tehettem, úgyhogy próbáltam találgatni, mit fogok találni benne. Megszólalt a fejemben Leon Garber hangja: Gondolj át mindent, amit láttál, amit hallottál. Vedd sorra a nyomokat. Hallani nem sokat hallottam. De elég sok mindent láttam. Gondoltam, a maga módján ez mind nyom. Például az ebédlőasztal. Az egész ház, és minden, ami benne van. A kocsik. A Saab egy roncs. A Cadillac és a Lincolnok szép autók ugyan, de azért mégsem Rolls-Royce vagy Bentley. A bútorok régiek és jellegtelenek. Nem olcsók, de nem is mostanában vették őket, hanem valamikor jó régen. Mit is mondott Eliot arról a Los Angeles-i gengszterről? A profitja több millióra rúghat hetente, úgy él, mint egy császár. Beck állítólag pár fokkal fölötte áll. De Beck egyáltalán nem úgy él, mint egy császár. Miért nem? Csak egy óvatos jenki, akinek nincsenek ilyen igényei, és nem vágyik csecsebecsékre?

– Nézze – szólalt meg Beck. Felkaptam a fejem, és ránéztem a felém nyújtott mobilra. Átvettem tőle, és megnéztem a kijelzőt. Megint négyes térerő-fokozatot mutatott.

– Úgy látszik, lassan jön vissza a térerő.

Aztán még egyszer megnéztem. Boríték, magnószalag nem volt. Nincs hangposta-üzenet. A telefon nagyon aprócska volt, nekem meg jó nagy a hüvelykujjam, és ahogy fogtam, véletlenül lenyomtam egy gombot a kijelző alatt, amelyikkel fel-le lehet mozgatni a szöveget. Nevek és telefonszámok jelentek meg, Beck virtuális telefonregisztere. Legfelül a ház telefonszáma, aztán a kapu melletti őrházé. A listán a harmadik az volt, hogy Xavier. Rámeredtem. A szoba elnémult körülöttem, és a vér hangosan zakatolt a fülemben.

– Nagyon jó volt a leves – szólalt meg Richard.

Visszaadtam a telefont Becknek. A szakácsnő közben bejött, odanyúlt elém, és elvette a tányéromat.

A Xavier nevet akkor hallottam először, amikor hatodik alkalommal találkoztam Dominique Kohllal, tizenhét nappal azután, hogy elmentünk táncolni Baltimore-ban. A hőség közben véget ért. A hőmérséklet nagyot zuhant, az égbolt szürke volt és komor. Dominique díszegyenruhában jelent meg. Egy pillanatig arra gondoltam, talán teljesítményértékelése lesz, csak elfelejtkeztem róla. De az írnok, akinek a dolga volt emlékeztetni ilyesmire, nem említette.

– Ennek nem fog örülni – kezdte Kohl.

– Mi az? Előléptették, és itthagy minket?

Elmosolyodott. Rájöttem, hogy ez a kelleténél nagyobb bók volt.

– Megtaláltam a zsarolót.

– Hogyan?

– Példaértékű nyomozási technikák alkalmazásával.

Ránéztem. – Mára beszéltük meg az értékelését?

– Nem, de szerintem esedékes lenne.

– Miért?

– Mert megtaláltam a zsarolót. És az értékelés mindig jobban veszi ki magát egy nagy áttörés után.

– Még mindig Frasconival dolgozik együtt, ugye?

– Partnerek vagyunk – felelte, ami nem volt igazi válasz a kérdésemre.

– Segít magának?

Kohl elhúzta a száját. – Válaszolhatok nyíltan?

Bólintottam.

– Megalszik a tej a szájában. Nem jó semmire.

Megint bólintottam. Nekem is ez volt a benyomásom. Anthony Frasconi hadnagy nagyon megbízható volt, de nem egy észkombájn.

– Rendes srác – mondta Kohl. – Nem akarok rosszat mondani róla.

– De maga csinál minden munkát.

Kohl bólintott. Az eredeti dosszié volt nála, amit akkor adtam neki, amikor megtudtam, hogy „Kohl” nem egy nagydarab pasas Texasból vagy Minnesotából. A dosszié dagadt a jegyzeteitől.

– De maga sokat segített – mondta. – Igaza volt, a kérdéses dokumentumok az újságban voltak elrejtve. Gorowski az egész újságot bedobja egy szemetesbe, a parkoló kijáratánál. Egymás után két vasárnap így történt, ugyanabba a szemetesbe dobta.

– És?

– Mindkét alkalommal érte jött ugyanaz a pasas, aki kihalászta.

Hallgattam. Okos terv volt, attól eltekintve, hogy az, hogy egy szemetesben kell hozzá kotorászni, eléggé megnehezítette. Ezt nem könnyű feltűnés nélkül megcsinálni, hacsak valaki mindent be nem vet, ami ehhez kell, és hajléktalannak nem álcázza magát. Ami nem könnyű, ha tényleg hiteles akar lenni. Nagy gondosságot igényel, ha egy szemetesben guberáló hajléktalant akar meggyőzően utánozni valaki.

– Milyen az a pasas? – kérdeztem.

– Tudom, mire gondol. Ki más turkálna egy szemetesben, mint egy hajléktalan?

– Szóval ki az?

– Képzeljen el egy tipikus vasárnapot. Lusta nap, maga sétálgat, mondjuk találkozója van valakivel, aki késik, vagy mondjuk csak kezdi unni a sétát, de szépen süt a nap, és épp ott egy kellemes pad. És a vasárnapi újságok mindig érdekesek, mindenféle melléklettel. De nincs magánál újság.

– Oké, elképzeltem.

– Észrevette, hogy a kiolvasott újság amolyan köztulajdon? Például a vonaton vagy a metrón, ha valaki kiolvasta az újságját, otthagyja az ülésen, mások meg felveszik. Olyan valaki, aki mondjuk inkább meghalna, mint hogy felvegyen egy félig megevett csokit, egy újságot minden további nélkül felvesz.

– Igen – bólintottam.

– Az emberünk úgy negyven körüli. Elég magas, talán 185 centi, vékony, rövid fekete haja van, kicsit őszül. Meglehetősen elegáns, jó ruhákban jár, vászonnadrág, golfpóló. Szépen odaballag a parkolón át a szemeteshez, elgondolkozva, mint aki nem törődik a külvilággal. Aztán észreveszi a szemetes tetején a vasárnapi újságot, felveszi, és vet egy pillantást a főcímekre, aztán a hóna alá csapja, mintha kedvet kapott volna hozzá, hogy később elolvassa, és elballag. Nagyon természetes az egész. Az orrom előtt folyt, de még én is alig vettem észre.

Elgondolkoztam. Kohlnak igaza volt. Ért a pszichológiához, ettől jó nyomozó. Ha tényleg sor kerül az értékelésre, nagyon jó véleményt fogok adni róla.

– És még valami bejött, amit maga mondott A fickó ezután elsétál, és a kikötőben felszáll egy jachtra.

– Ott lakik?

– Nem hiszem. Persze van a hajóján hálókabin meg minden, de szerintem hobbyjacht.

– Honnan tudja, hogy van hálókabin? – Voltam a fedélzetén.

– Mikor?

– A második vasárnap. Odáig csak annyit láttam, ami az újsággal zajlik, még nem lehettem biztos benne, hogy tényleg benne vannak a tervek. De amikor átment egy másik hajóra valami ismerősökhöz, akkor utánanéztem.

– Hogyan?

– Példaértékű nyomozási technikák alkalmazásával – felelte Kohl. – Bikini volt rajtam.

– Ez egy nyomozási technika? – érdeklődtem.

– Akkor még mindig nagy volt a hőség. Elvegyültem a kikötőben mászkálok között, sokan voltak fürdőruhában. Csak úgy odasétáltam, és felmentem a jachtra, senkinek nem tűnt fel. Feltörtem a zárat, és egy órán át kutattam.

Nem tudtam magamba fojtani a kérdést: – Hol rejtette el a szerszámokat a bikiniben?

– Cipő volt rajtam.

– És megtalálta a terveket?

– Igen, mindet.

– A jachtnak van neve?

Kohl bólintott. – Utánanéztem. Van egy jachtnyilvántartás.

– Szóval ki a pasas?

– Ez az a része, aminek nem fog örülni. Magas rangú tiszt a katonai hírszerzésnél. Alezredes, közel-keleti szakértő. Nemrég kapott valami kitüntetést az öböl-háborúban végzett munkájáért

– A francbal De lehet, hogy van valami ártatlan magyarázat az egészre.

– Lehet, de én kétlem. Egy órával ezelőtt találkoztam Gorowskival.

Bólintottam. Ez megmagyarázta a díszegyenruhát. Félelmetesebb hatást kelt, mint mondjuk a bikini. – És?

– Mindent kiszedtem belőle. A kislányai egy- és kétévesek. A kétéves két hónappal ezelőtt eltűnt egy napra. Nem beszél róla, hogy hol volt, csak sokat sír. Aztán egy héttel utána a hírszerző barátunk felbukkant nála, és célzásokat tett rá, hogy a kislány hosszabb időre is eltűnhet, ha apuci nem hajlandó belemenni bizonyos dolgokba. Erre elég nehéz lenne bármiféle ártatlan magyarázatot találni.

– Hát igen. Szóval ki a pasas?

– Francis Xavier Quinn a neve.

A szakácsnő behozta a következő fogást, valami egybesült hús volt, de szinte észre sem vettem, mert még mindig Francis Xavier Quinn járt a fejemben. Miután otthagyta a kaliforniai kórházat, a „Quinn”-től nyilván megszabadult, mintha bedobta volna egy szemetesbe a használt ruháival és a kórházi kötésekkel együtt. Elsétált, egy új élet felé, egy új személyiséggel, amiben kényelmesen érezhette magát. Már nem az Egyesült Államok hadseregének alezredese a hírszerzésnél, ettől kezdve egyszerűen csak Frank Xavier lett, egy átlagos állampolgár.

– Átsütve vagy véresen? – kérdezte Beck.

Épp a húst szeletelte az egyik fekete nyelű késsel, amit a konyhában láttam, és amivel meg akartam ölni, ha úgy alakul a helyzet. Épp megfelelt volna erre a célra. Úgy huszonöt centi hosszú volt a pengéje és borotvaéles abból ítélve, ahogy a húsba hasított. Hacsak nem hihetetlenül puha a hús.

– Véresen, köszönöm – feleltem.

Levágott nekem két szeletet, és én azonnal megbántam. A gondolataimban felvillant a hullazsák pár órával ezelőttről, ahogy elhúztam a cipzárat és megláttam egy másik kés nyomait. A kép olyan eleven volt, hogy szinte éreztem a kezemben a cipzár kis fémfülét. Aztán tíz évvel korábbi emlék villant fel, ami Quinnel kezdődött, és a kör bezárult.

– Egy kis tormát? – kérdezte Elizabeth.

Vettem belőle egy kanállal. Az aranyszabály a seregben az, hogy egyél, amikor csak módodban áll, és aludj, amikor csak lehet, mert nem tudhatod, mikor lesz rá alkalom legközelebb. Úgyhogy kizártam Quinnt a gondolataimból, szedtem a párolt zöldségekből is, és enni kezdtem. Közben újból forogni kezdett az agyam. Minden, amit hallottam, minden, amit láttam. Folyton eszembe jutott a baltimore-i jachtkikötő a ragyogó napsütésben, a boríték meg az újság. Nem ez, hanem az. És amit Duffy mondott nekem: Nem találtál semmi használhatót. A világon semmi bizonyítékunk nincs Beck ellen.

– Olvasott Paszternakot? – kérdezte Elizabeth.

– Mit gondol Edward Hopperről? – kérdezte Richard.

– Maga szerint az Ml6-osok elavultak? – kérdezte Beck.

Próbáltam visszazökkenni a jelenbe. Mind a hárman rám néztek, mintha ki lennének éhezve egy kis beszélgetésre. Mintha mind magányosak lennének. Hallgattam az odakint megtörő hullámokat, a házat három oldalról körbevevő óceán zúgását, és megértettem, miért érzik így magukat. Nagyon elszigetelt hely volt. Én szeretem az elszigeteltséget, három hétig is kibírom anélkül, hogy egy szót is szólnék.

– Láttam filmen a Doktor Zsivágót – feleltem. – És szeretem azt a Hopper-képet, amelyiken este emberek vannak egy útszéli bisztróban.

– Éjszakai csavargók a címe – mondta Richard.

Bólintottam. – Tetszik az a fickó, aki egyedül áll baloldalt.

– Emlékszik a bisztró nevére?

– Phillies – mondtam. – És szerintem az Ml6-os nagyon remek fegyver.

– Tényleg? – kérdezte Beck.

– A célnak megfelel. Ennél többet nemigen lehet elvárni tőle.

– Hopper zseni volt – mondta Richard.

– Paszternak volt a zseni – tette hozzá Elizabeth. – Sajnos a film trivializálta. És rosszul fordították. Szolzsenyicint szerintem túlértékelik hozzá képest.

– Azt hiszem, az M16-os már eleve egy feljavított változat – jegyezte meg Beck.

– Edward Hopper olyan, mint Raymond Chandler – mondta Richard. – Megragadott egy bizonyos helyet és időt. Persze Chandler is zseni volt, sokkal jobb, mint Hammet.

– Ahogy Paszternak jobb, mint Szolzsenyicin? – kérdezte Elizabeth.

Így folytatták még jó ideig. Tizennegyedik nap, péntek, majdnem este. Finom vacsora három elátkozott ember társaságában, akik könyvekről, festményekről és fegyverekről társalognak. Nem ez, hanem az. Nem figyeltem oda rájuk, visszakalandoztam tíz évvel ezelőttre, és inkább Dominique Kohl hangjára figyeltem.

Igazi bennfentes a Pentagonban – mondta, amikor a hetedik alkalommal találkoztunk. – A közelben is lakik, Virginiában. Gondolom, ezért tartja a jachtját Baltimore-ban.

– Hány éves? – kérdeztem.

– Negyven.

– Látta a teljes személyi aktáját?

Kohl megrázta a fejét. – A legnagyobb része titkosítva van.

Bólintottam. Megpróbáltam összeállítani a kronológiát. Ha negyvenéves, akkor a vietnami háború utolsó két évében már besorozható volt, tizennyolc vagy tizenkilenc lehetett. De ha valaki még negyvenéves kora előtt odáig viszi, hogy alezredes a hírszerzésnél, az majdnem biztos, hogy egyetemet végzett, talán le is doktorált, aminek köszönhetően halasztást kapott a besorozás alól. Úgyhogy valószínűleg nem járta meg Indokínát, ami lelassította volna az előrehaladását a ranglétrán. Nem volt része sem véres háborúkban, sem halálos betegségekben. De semmi esetre sem volt lassú az előrehaladása, ha negyven előtt alezredes lett.

– Tudom, mire gondol – mondta Kohl. – Hogy lehet, hogy máris két fokozattal maga fölött áll?

– Ami azt illeti, magára gondoltam, bikiniben.

Kohl megrázta a fejét. – Nem, nem arra gondolt.

– A pasas idősebb nálam.

– Úgy haladt fölfelé, mint egy rakéta.

– Talán okosabb nálam.

– Az majdnem biztos – felelte Kohl. – De akkor is, nagyon sokra vitte, és nagyon gyorsan.

Bólintottam.

– Remek. Szóval akkor egy nagykutya hírszerzővel van dolgunk.

– Sok kapcsolata van külföldiekkel – mondta Kohl. – Láttam mindenféle emberekkel, izraeliek, libanoniak, szíriaiak.

– Nem csoda, ha Közel-Kelet-szakértő.

– Kaliforniában született – folytatta Kohl. – Az apja a vasútnál dolgozott, az anyja háztartásbeli. Egy kis házban éltek, az állam északi részén, ő örökölte a szülei halála után, ez az összes vagyona. És feltételezhetően mióta végzett az egyetemen, a hadsereg alkalmazásában állt. Tehát szegény ember. Akkor hogy tud ekkora házat bérelni Mecleanben, Virginiában? És hogy lehet jachtja?

– Igazi jacht?

– Egy nagy hajó, hálókabinokkal, ez jacht, nem?

– Kocsija van?

– Egy vadonatúj Lexus.

Nem feleltem semmit

– A feletteseinek ez miért nem szúr szemet? – kérdezte Kohl.

– Soha nem szokták észrevenni, magának még nem tűnt fel? Kiszúrja a szemüket, de nem veszik észre.

– Nem értem, hogyan történhetett.

Vállat vontam. – Ők is csak emberek. Nem szabad túl szigorúan megítélni őket. Az előfeltevéseik irányítják őket. Csak a jót látják meg benne.

Kohl bólintott. – Ahogy én kétszer is a borítékot figyeltem, és nem az újságot. Téves előfeltevések.

Ízlett? – kérdezte Elizabeth Beck tíz évvel később.

Nem feleltem. Téves előfeltevések.

– ízlett? – kérdezte újból.

– Tessék? – néztem fel. Minden, amit hallottam.

– A vacsora. Ízlett?

Lenéztem a tányéromra, üres volt.

– Kitűnő volt – feleltem. Minden, amit láttam.

– Tényleg?

– Hát persze. – Nem találtál semmi hasznosat.

– Örülök – mondta Elizabeth.

– Felejtsük el Hoppert és Paszternakot és Chandlert. A szakácsnőjük a zseni.

– Jól érzi magát? – kérdezte Beck. – A hús felét otthagyta a tányérján.

– Remekül – feleltem. A világon semmi bizonyítékunk nincs Beck ellen.

– Biztos?

– Hogyne, biztos.

És tényleg jól is éreztem magam. Mert már tudtam, mi van a Saabban elrejtett feljegyzésekben. Teljesen biztos voltam benne. Úgyhogy remekül éreztem magam. De azért kicsit szégyenkeztem is, amiért ilyen gyalázatosan lassan jöttem rá a megoldásra. Nyolcvanhat órámba telt, több mint három és fél napba. Pontosan olyan ostoba voltam, mint Quinn felettesei. Kiszúrja a szemüket, de nem veszik észre. Felemeltem a fejem, és úgy néztem Beckre, mintha most látnám először.

11. fejezet

A desszert és a kávé alatt aztán gyorsan lecsillapodott a lelkesedésem. De már nem is szégyenkeztem annyira. Ezeket az érzéseket kiszorította valami más, egy kis aggodalom. Mert kezdtem átlátni a taktikai probléma minden dimenzióját. És a probléma hatalmas volt.

Így már egészen új értelmet nyert, mit jelent beépített ügynöknek lenni, egyedül.

A vacsora véget ért, mindenki hátratolta a székét, felállt és kiment. Én ott maradtam az ebédlőben. Nem mentem ki a Saabhoz, nem volt sürgős. Majd később elintézem. Nem lett volna értelme, hogy megerősítést keressek valamire, amit már úgyis tudtam, inkább segítettem a szakácsnőnek leszedni az asztalt. Gondoltam, az udvariasság megkívánja. Talán el is várják tőlem. Beckék elmentek valahová, én kivittem a tányérokat a konyhába. A szerelőt ott találtam, éppen evett. Nagyobb adag hús volt előtte, mint az enyém. Néztem, és megint kicsit szégyenkeztem. Eddig egyáltalán nem figyeltem rá, nem is törődtem vele. Soha nem tettem fel magamnak a kérdést, minek van itt. Most már tudtam.

Beraktam az edényeket a mosogatógépbe. A szakácsnő eltette a maradékot, letörölgette a konyhaasztalt, és úgy húsz percen belül rend is volt. Aztán azt mondta, elmegy lefeküdni, úgyhogy jó éjszakát kívántam neki. Kimentem a hátsó ajtón, és kisétáltam a parti sziklákhoz. Szerettem volna megnézni az óceánt. Fel akartam mérni, mennyire erős a dagály. Nem nagyon ismertem az óceánt Azt tudtam, hogy talán naponta kétszer váltakozik az apály és a dagály. Azt nem, hogy mikor vagy miért. A hold tömegvonzásához van valami köze. Mintha egy nagy fürdőkáddá változna az egész Atlanti-óceán, és a víz keletre-nyugatra loccsan Európa és Amerika között. Talán amikor Portugáliában apály van, akkor Maine-ben dagály, és fordítva. Fogalmam sem volt, hogy működik a dolog. Pillanatnyilag úgy tűnt, a víz épp visszavonulóban van. Figyeltem a hullámokat úgy öt percig, aztán visszaballagtam a konyhába. A szerelő eltűnt. A kulccsal, amit Beck adott, bezártam a konyhaajtót A külsőt, a tornácét nyitva hagytam. Aztán besétáltam a hallba, és megnéztem a bejárati ajtót. Úgy gondoltam, ezentúl ez is a feladataim közé tartozik. Az ajtó be volt zárva, rajta a biztonsági lánc. Az egész ház néma volt. Úgyhogy felmentem Duke szobájába, és elkezdtem tervezgetni a végjátékot.

Egy üzenet várt Duffytól: Jól vagy? Azt feleltem: Kösz, hogy elintézted a telefonokat. Megmentettél.

Meg a saját bőrömet. Önérdek

Erre nem feleltem. Nem tudtam, mit mondhatnék. Csak ültem némán. Duffynak sikerült egészen kis haladékot nyernie, de ennyi az egész. Elég nagy pácban van akármi következzen is ezután, és ezen nem tudok segíteni.

Aztán azt írta: Átnéztem minden fájlt, és sehol nem találtam semmi nyomát a másik ügynöknek.

Tudom, válaszoltam.

Csak ennyit írt: ??

Találkoznunk kell. Telefonálok, vagy csak úgy beállítok, légy készenlétben.

Aztán kikapcsoltam a készüléket, visszadugtam a cipősarkamba, és egy pillanatig eltűnődtem, vajon ki fogom-e venni onnan még egyszer. Az órámra néztem. Majdnem éjfél. Tizennegyedik nap, péntek, és a napnak majdnem vége. A tizenötödik nap rövidesen megkezdődik. Szombat. Két hét telt el azóta, hogy átlökdösődtem a tömegen Bostonban, a Symphony Hall előtt, útban a bárba, ahová soha nem érkeztem meg.

Végignyúltam az ágyon, teljesen felöltözve. Úgy gondoltam, a következő huszonnégy vagy negyvennyolc óra döntő fontosságú lesz, és szerettem volna legalább ötöt alvással tölteni. A fáradtság általában több hibát okoz, mint a gondatlanság és az ostobaság együttvéve. Talán mert a gondatlanság és az ostobaság többnyire a fáradtságból fakad. Úgyhogy kényelmesen elhelyezkedtem, és lehunytam a szemem. Beállítottam magamban az ébresztőórát éjjel kettőre. Bevált, mint mindig. Két óra szunyókálás után fel is ébredtem, és kipihentnek éreztem magam.

Felkeltem, és leosontam a földszintre. Átmentem a hallon és a konyhán, és kinyitottam a hátsó ajtót. Minden fémtárgyat kivettem a zsebemből, és az asztalon hagytam. Nem szerettem volna, ha megszólal a detektor. Kiléptem. Nagyon sötét volt odakint, a hold nem látszott, se a csillagok. Az óceán morajlott. A levegő hideg volt. Kis szellő fújdogált, nyirkos szaga volt. Odamentem a negyedik garázshoz, és kinyitottam az ajtaját. A Saab még mindig ott állt, senki nem nyúlt hozzá. Kinyitottam a csomagtartót, és kivettem a csomagot. Az üreghez vittem, és eldugtam. Aztán visszamentem az első testőr holttestéért. Több órája halott volt, és a hideg miatt hamar beállt a hullamerevség. Kirángattam, és a vállamra vettem a hullát. Mintha egy százkilós fatörzset kellett volna cipelnem. A karjai úgy meredtek szét, mint a faágak.

Odacipeltem a V alakú sziklahasadékhoz, amit Harley mutatott. Lefektettem a sziklára, álltam, és számoltam a hullámokat. Megvártam a hetediket, és közvetlenül mielőtt befutott volna, belöktem a holttestet a hasadékba. A víz aláfolyt, és visszatolta felém, mintha a fickó el akarna kapni merev karjaival, és magával vinni. Vagy mintha búcsúcsókot akarna adni. Lustán ott lebegett egy másodpercig, aztán a hullám visszahúzódott, és a hulla eltűnt.

Ugyanígy csináltam a másodikkal is. Az óceán elsodorta a társa meg a konyhalány után. Egy percig ott guggoltam, éreztem az arcomon a szellőt, és hallgattam a fáradhatatlan hullámzást. Aztán visszamentem, és lecsuktam a Saab csomagtartójának tetejét Beültem, leszedtem a tető borítását, benyúltam alá, és kivettem a lány jegyzeteit. Nyolc papírlap volt, egy jegyzettömbből kitépve. Elolvastam az autó kislámpájának halvány fényében. Tele volt adatokkal. Sok apró részlet. De nagy általánosságban nem mondott olyat, amit már ne tudtam volna. Kétszer is átfutottam, aztán szépen összehajtogattam, és kivittem az óceánhoz. Leültem egy sziklára, és minden lapból kis papírcsónakot hajtogattam. Még gyerekkoromban valaki megmutatta, hogyan kell. Talán az apám, nem emlékeztem. Vagy talán a bátyám. Egyenként vízre bocsátottam a nyolc kis hajót, és néztem, ahogy a hullámokon bukdácsolva elvitorláznak a sötétségben kelet felé.

Aztán visszamentem, és eltöltöttem egy kis időt azzal, hogy visszaigazgassam a helyére a tető műbőr borítását. Elég szépen sikerült Aztán bezártam a garázs ajtaját. Gondoltam, én már rég nem leszek itt, mire valaki bemegy, és észreveszi a sérüléseket a kocsin. Visszamentem a házba. Visszapakoltam a zsebembe a holmikat, bezártam az ajtót, és felosontam az emeletre. Levetkőztem alsónadrágra, és ágyba bújtam. Jó lett volna még három órát aludni. Újból beállítottam a fejemben az ébresztőórát, betakaróztam, elhelyezkedtem a párnán, és megint behunytam szemem. Próbáltam elaludni, de nem ment. Nem jött álom a szememre. Dominique Kohlt láttam magam előtt. Megjelent a sötétségben, ahogy számítottam is rá.

A nyolcadik találkozásunk alkalmával taktikai problémákat beszéltünk meg. Ha egy hírszerző tisztet akarunk lebuktatni, az olyan, mintha darázsfészekbe nyúlnánk. A katonai rendőröknek természetesen az a dolguk, hogy katonákkal foglalkozzanak, tehát nem újdonság, hogy a mi sorainkba tartozó emberekkel szemben kell intézkednünk. De a hírszerző közösség egészen más. Ők elkülönülnek tőlünk, titkosak, és mindent elkövetnek, hogy senkinek ne tartozzanak elszámolással. Nehéz a közelükbe férkőzni és elkapni őket, nagyon összetartanak. Úgyhogy Kohllal elég sok megbeszélnivalónk volt Nem akartam az irodámban tartani a megbeszélést, mivel nem volt szék. Nem szerettem volna, hogy végig állnia kelljen, inkább megint bementünk a városba a kocsmába, ez megfelelő helynek tűnt. Az egész ügy kezdett egyre nyomasztóbb lenni, kicsit paranoiásak lettünk miatta. Okos dolognak tűnt, ha a támaszponton kívüli helyen találkozunk. És tetszett az ötlet, hogy úgy tárgyalunk egy kémkedési ügyről, mint az igazi kémek, egy kocsma sötét sarkában megbújva. Azt hiszem, Kohlnak is tetszett. Civil öltözékben érkezett, farmerben és fehér pólóban. Én gyakorlóruhában voltam. Nem is voltak civil ruháim. Addigra lehűlt az idő. Kávét rendeltem, ő teát kért. Tiszta fejre volt szükségünk.

– Most már örülök, hogy a valódi terveket használtuk – mondta.

Bólintottam. – Jó döntés volt. Ha el akarjuk kapni Quinnt, sziklaszilárd bizonyíték kell, és ha megtalálják nála az eredeti terveket, az éppen elég. Ha ennél kevesebb lenne, kitalálhatna valami bonyolult mesét, amivel kimagyarázza magát.

– A szíriaiak az ügyfelei – mondta Kohl. – Részletekben adja át nekik a terveket, és ők részletenként fizetnek.

– Hogyan?

– Aktatáskákat cserélnek – mondta Kohl. – Quinn találkozik a szíriai követség egy attaséjával, Washingtonban. Elmennek egy kávézóba Georgetownban. Mindegyiküknél egyforma aktatáska van, az a fajta, amelyik olyan, mint egy kis alumíniumbőrönd.

– Halliburton – mondtam.

Kohl bólintott – Leteszik egymás mellé az asztal alá, aztán amikor Quinn távozik, a szíriaiét viszi magával.

– Ha kérdőre vonjuk, azt fogja mondani, a szíriai legitim összekötő, és hogy ő adott át neki anyagokat.

– Akkor majd azt mondjuk, jó, látni szeretnénk, milyen anyagokat

– Mire ő azt fogja mondani, nem tudja megmutatni, mert titkos.

Kohl nem felelt. Elmosolyodtam.

– Óriási műsort fog rendezni. A vállunkra teszi a kezét, mélyen a szemünkbe néz, és azt mondja, higgyék el nekem, nemzetbiztonsági ügyről van szó.

– Volt már dolga ilyenekkel korábban?

– Egyszer – feleltem.

– És maga győzött?

Bólintottam. – Általában gennyes alakok. A bátyám is a hírszerzésnél dolgozott egy ideig, aztán a Pénzügyminisztériumnál volt. Sokat mesélt nekem róluk. Azt hiszik, nagyon okosak, pedig semmivel nem jobbak másoknál.

– Akkor mit csinálunk?

– Rá kell vennünk a szíriait az együttműködésre.

– Akkor nem tudjuk őt is letartóztatni.

– Nem lehet mindent egyszerre. A szíriai csak a munkáját végzi, ezért nem hibáztathatja. Itt Quinn a rosszfiú.

Kohl egy pillanatig kicsit csalódottan hallgatott. Aztán megvonta a vállát.

– Oké. De hogy csináljuk? A szíriai egyszerűen el fog sétálni. Követségi attasé, diplomáciai mentessége van.

Megint elmosolyodtam. – A diplomáciai mentesség csak egy darab papír a Külügyminisztériumtól. A múltkor, mikor egy ilyen ügyem volt, úgy csináltam, hogy megmondtam a fickónak, tartsa maga elé a papírt, aztán elővettem a pisztolyomat, és megkérdeztem, mit gondol, a papír meg fogja-e állítani a golyót Azt felelte, bajba fogok kerülni. Mire én azt feleltem, akármekkora bajba kerülök is, attól ő még nem fog lassabban elvérezni.

– És engedelmeskedett?

– Mint egy kezes bárány.

Kohl megint elhallgatott. Aztán feltette az első olyan kérdést, amire másképp kellett volna válaszolnom.

– Találkozhatnánk magánemberként?

Egy bokszban ültünk egy sötét kiskocsmában. Pokolian csinos volt, és ott ült mellettem, egészen közel. Akkor még fiatal voltam, és azt hittem, nagyon ráérek, előttem az egész élet.

– Randevúzni akar? – kérdeztem.

– Igen – felelte.

Nem feleltem semmit.

– Modern időket élünk – mondta. – Úgy értem, a nők egyenjogúságát illetően.

Nem feleltem.

– Tudom, hogy mit akarok – mondta.

Bólintottam. Elhittem neki. Én hittem az egyenjogúságban. Nagyon is. Nem sokkal korábban ismerkedtem meg a légierő egy női ezredesével, aki egy B-52–es bombázót vezetett, egy akkora robbanóerejű bombával a fedélzeten, mint a történelem során ledobott összes bomba együttvéve. Gondoltam, ha rá lehet bízni, hogy felrobbantsa a földgolyót, akkor Dominique Kohl őrmesterre is rá lehet bízni, hogy kivel akar randevúzni.

– Szóval? – kérdezte.

Kérdések, amikre utólag már másképp válaszolnék.

– Nem – feleltem.

– Miért nem?

– Nem lenne profikhoz illő.

– Miért nem?

– Ez csak egy fekete folt lenne a karrierjén – feleltem. – Maga nagyon tehetséges katona, és ha így folytatja, tíz éven belül alezredes lehet magából, mert megérdemli, de mindenki azt fogja mondani, azért vitte idáig, mert egy kapitánnyal randevúzott annak idején.

Nem felelt semmit. Csak odahívta a pincérnőt, és rendelt két sört. A helyiségben egyre melegebb lett, ahogy nőtt a tömeg. Levettem a zubbonyomat, ő is a kabátját. Rajtam olajzöld póló volt, egész vékony és fakó az ezernyi mosástól. Az ő pólója egy butikból származhatott. A nyakkivágása kicsit mélyebb volt, mint az átlagos pólóké, és az ujja kicsit ferdén volt szabva, ráfeszült a deltaizmokra a karján. Az anyag hófehéren világított lebarnult bőrén, és kicsit átlátszó is volt. Láttam, hogy nincs alatta semmi.

– A katonaélet tele van áldozatokkal – mondtam, inkább magamnak, mint neki.

– Valahogy túlélem – mondta ő.

Aztán feltette a második olyan kérdést, amire jobb lett volna, ha másképp válaszolok.

– Megengedi, hogy én intézzem a letartóztatást?

Tíz évvel később felébredtem Duke szobájában, reggel hatkor. A szoba a ház elülső frontján volt, így az óceánt nem láttam. Elbámultam nyugatra, a szárazföld belseje felé. Ide nem sütött be reggel a nap, hosszú hajnali árnyékokat vetve. Csak tompa szürke fény derengett a behajtón, a kőfalon, és mögötte a sziklás tájon. A szél az óceán felől fújt. Láttam, ahogy mozognak a fák ágai. Elképzeltem a hátam mögött a sötét viharfellegeket, kint az Atlanti-óceán felett, ahogy sebesen sodródnak a part felé. Elképzeltem, ahogy a tengeri madarak küzdenek az örvénylő levegővel, a tollaikat felborzolja a szél. A tizenötödik nap szürkén, hidegen és barátságtalanul kezdődött, és elég valószínű volt, hogy lesz még rosszabb is.

Lezuhanyoztam, de nem borotválkoztam. Felvettem Duke fekete farmerruháit, bekötöttem a cipőmet, a zakómat a kabátommal együtt a karomra terítettem. Halkan lementem a konyhába. A szakácsnő már főzött kávét. Adott egy csészével, én elvettem, és leültem vele az asztalhoz. A szakácsnő elővett egy kenyeret a mélyhűtőből, és betette a mikrosütőbe. Arra gondoltam, őt majd el kell küldenem a házból, még mielőtt komolyra fordulnak a dolgok. Elizabethet és Richardot is. A szerelő és Beck nyugodtan maradhatnak, és kivehetik a részüket a buliból.

Hangosan és tisztán lehetett hallani a konyhából az óceán dübörgését. A hullámok egyre jöttek, és aztán a könyörtelen áramlat újból visszaszívta őket. A bemélyedésekben keletkező kis tavacskák megteltek és kiürültek, a kavicsok zörögtek a sziklákon. A szél halkan befütyült a külső ajtó repedésein. Hallottam a sirályok vad rikoltozását. Hallgattam őket, kortyolgattam a kávét, és vártam.

Richard tíz perccel utánam jött le. A haja kócos volt, kilátszott a hiányzó fülének helye. Ő is töltött magának kávét, és leült velem szemben. Megint elég ellentmondásos volt a viselkedése. Láttam, kezdi felfogni, hogy vége a diákéletnek, és ezentúl bujkálhat a családjával összezárva élete végégig. Gondoltam, ha az anyja megússza vádemelés nélkül, akkor talán majd kezdhetnek valahol új életet. Ha elég szívós és rugalmas, akár az egyetemre is visszamehet, ha akar. Hacsak nem túl magas a tandíj. Úgy sejtettem, magas lehet. Lesznek majd anyagi problémáik. Egy szál ruhában kell menekülniük innen, ha egyáltalán elmenekülnek.

A szakácsnő kiment az ebédlőbe, hogy megterítsen a reggelihez. Richard nézett utána, ahogy kiment, én meg őt figyeltem, a hiányzó fülét, és megint a helyére kattant a mozaik egy darabkája.

– Az az emberrablás öt évvel ezelőtt... – szólaltam meg.

Richard megőrizte a lélekjelenlétét, csak lenézett az asztalra, aztán felnézett rám, és az ujjaival a sebhelyre simítgatta a haját.

– Tudod, hogy az apád valójában mivel foglalkozik?

Richard bólintott, de nem felelt semmit.

– Nem csak szőnyegekkel, igaz?

– Nem, nem csak szőnyegekkel.

– És te hogy viszonyulsz ehhez?

– Vannak ennél rosszabb dolgok is – mondta.

– Nincs kedved elmesélni, mi történt öt évvel ezelőtt?

Megrázta a fejét, és elfordult.

– Nincs.

– Ismertem egy Gorowski nevű fickót – mondtam. – A kétéves kislányát elrabolták, csak egy napra. Téged mennyi időre?

– Nyolc napra.

– Gorowski megtette, amit kértek tőle. Egy nap bőven elég volt neki.

Richard nem felelt.

– Nem az apád a főnök – mondtam.

Richard nem felelt.

– Gondolom, ő is megtette öt évvel ezelőtt, amit akartak tőle, miután nyolc napra eltűntél.

Richard hallgatott. Gorowski kislányára gondoltam. Most tizenkét éves lehet. Valószínűleg van a szobájában internet, CD-lejátszó és telefon, poszterek a falon. És egy apró tompa kis fájdalom valahol a tudatának legmélyén, valami miatt, ami nagyon régen történt, mint egy rég összeforrt csont sajgása.

– Nem akarom tudni a részleteket – mondtam. – Csak azt akarom, hogy mondd meg a nevét.

– Kinek a nevét?

– Aki nyolc napra elrabolt.

Richard először csak megrázta a fejét, aztán azt mondta: – Valami Xaviert emlegettek.

Elfordult, és a bal kezével a fejéhez nyúlt, ami elég volt megerősítésnek, többre nem is volt szükségem.

– Megerőszakoltak – mondta.

Hallgattam, ahogy a hullámok ostromolják odakint a sziklákat.

– Xavier?

– Paulie. Épp akkor jött ki a börtönből, még volt kedve az ilyesmihez.

Egy hosszú pillanatig hallgattam.

– Az apád tudja?

– Nem.

– Az anyád?

– Nem.

Nem tudtam, mit mondjak. Richard is hallgatott. Csak ültünk némán. Aztán a szakácsnő visszajött, és meggyújtotta a lángot a tűzhelyen. Olajat forrósított egy nagy serpenyőben. Felfordult a gyomrom a szagától.

– Menjünk, sétáljunk egyet – javasoltam Richardnak.

Richard követett, ki a parti sziklákhoz. A levegő sós volt, friss és csípősen hideg, a fények szürkék. A heves szél egyenesen az arcunkba fújt. Richard haját egészen hátrafújta, majdnem horizontálisan. A tajték három méterre is felspriccelt, és a habos vízcseppek úgy záporoztak ránk, mint a puskagolyók.

– Minden rosszban van valami jó – mondtam. Nagyon hangosan kellett beszélni a hullámverésben és a szélben. – Talán egy nap Xavier és Paulie megkapja a magáét, de akkor az apád is börtönbe fog kerülni.

Richard bólintott. Könnyes volt a szeme. Talán a hideg széltől, talán mástól.

– Megérdemli – mondta.

Nagyon lojális hozzám, mondta Beck. Apa és fia.

– Nyolc napig voltam távol – mondta Richard. – Egy is elég lehetett volna. Mint annál a másik fickónál.

– Gorowski?

– Akinek a kislányát rabolták el. Gondolja, hogy megerőszakolták?

– Őszintén remélem, hogy nem.

– Én is.

– Tudsz vezetni?

– Igen.

– Lehet, hogy el kell majd menned innen. Nemsokára. Neked, az anyádnak meg a szakácsnőnek. Állj készenlétben. Ha szólok, azonnal indulnotok kell.

– Ki maga?

– Valaki, akit azért fizet az apád, hogy megvédje. Az úgynevezett barátaitól és az ellenségeitől.

– Paulie nem fog kiengedni minket a kapun.

– Ő nemsokára már nem lesz itt.

Richard megrázta a fejét. – Fogalma sincs, kivel áll szemben.

Nem tud elbánni Paulie-val, akárki is maga. Senki nem tud szembeszállni vele.

– Azokat is elintéztem, akik az egyetemnél megtámadtak.

Richard újból megrázta a fejét A haja lobogott a szélben. A konyhalány haja jutott eszembe, ahogy lebegve szétterült a vízben.

– Azt a támadást csak megjátszották – mondta. – Az anyámmal sokat beszéltünk róla. Nem volt valódi.

Egy pillanatig hallgattam. Megbízhatok-e benne?

– Valódi volt – mondtam. Nem, még nem bízom meg benne.

– Az egy nagyon kis város. Nagyjából öt rendőr van benne. Azt a fickót még soha nem láttam.

Nem feleltem semmit.

– És soha nem láttam azokat sem, akik a járőrkocsiban ültek. Pedig két éve vagyok ott az egyetemen.

Hallgattam. Hibák, amikre később nagyon ráfáztam.

– És akkor miért hagyod ott az egyetemet? Ha nem volt valódi a támadás?

Richard nem felelt.

– És hogy lehet, hogy Duke-ot és engem csapdába csaltak Hartfordban?

Nem felelt

– Szóval csak megjátszották, vagy valódi volt?

Richard megvonta a vállát. – Nem tudom.

– Láttad, hogy agyonlőttem őket.

Richard nem felelt, csak elfordult. Nagy dübörgéssel megérkezett a hetedik hullám. Kicsapott a partra vagy négy méterre, olyan gyorsan, hogy futva sem lehetett volna lehagyni. A föld megrázkódott, és a tajték szétfröcskölt, mint egy gránát repeszei.

– Az apáddal beszélt erről bámelyikőtök?

– Én nem, és nem is fogok. Azt nem tudom, hogy az anyám beszélt-e vele.

Nem tudtam eldönteni, mit gondoljak róla. Lehet, hogy most helyesnek tűnik neki, hogy az apja börtönbe kerüljön, de később esetleg meggondolja magát. Ha veszélyesre fordul a helyzet, bármelyik irányba hajolhat.

– Megmentettem a bőrödet – mondtam. – Nem tetszik, hogy megpróbálod letagadni.

– Mindegy, most már úgysem tehet semmit. Elfoglalt hétvégéje

lesz, a szállítmánnyal kell foglalkoznia. És utána már maga is közéjük fog tartozni.

– Akkor segíts kijutni.

– Nem teszek semmit az apám háta mögött

Nagyon lojális hozzám. Apa és fia.

– Nem is kell.

– Akkor hogyan segíthetnék?

– Csak mondd neki azt, hogy szeretnéd, ha én itt maradnék a házban. Hogy nem akarsz most egyedül maradni. Hallgat rád ilyen dolgokban.

Richard nem felelt. Csak elfordult, és visszaindult a konyha felé. Bement a hallba. Gondoltam, az ebédlőbe tart reggelizni. Én a konyhában maradtam. A szakácsnő megterített nekem az asztalnál. Nem voltam éhes, de kényszerítettem magam, hogy egyek. A fáradtság és az éhség az ember legnagyobb ellensége. Kialudtam magam, de enni is kell. Nem szerettem volna épp a legrosszabb pillanatban szédelegni a gyengeségtől. Ettem egy kis pirítóst, ittam még egy kávét. Kezdett megjönni az étvágyam, és nekiláttam a szalonnás tojásnak is. Épp a harmadik csésze kávénál tartottam, amikor bejött Beck. Lezser vasárnapi öltözékben volt, farmerben és piros flanelingben.

– Portlandbe megyünk – közölte –, a raktárba. Most azonnal indulunk.

Kiment a hallba. Gondoltam, a ház előtt fog várni. Ezek szerint Richard nem beszélt vele. Vagy nem volt rá alkalma, vagy nem akart. Megtöröltem a számat a kézfejemmel. Megtapogattam a zsebeimet, hogy megvan-e a Beretta és a kulcsok. Aztán kimentem a garázsba, és kihoztam a kocsit. A ház elé hajtottam vele. Beck ott várt. Egy vékony ballonanyagból készült dzsekit vett fel. Úgy festett, mint egy átlagos maine-i polgár, aki épp fát aprítani indul a hátsó udvarba, vagy a juharfákat megcsapolni. De nem egészen erre készült.

Paulie már félig kinyitotta a kaput, mire odaértünk, úgyhogy nem kellett megállnom, csak egy kicsit lassítani. Vetettem rá egy pillantást, miközben elhaladtam mellette. Úgy gondoltam, még ma meg fog halni. Vagy holnap. Vagy én halok meg. Végighajtottam az ismerős úton. Egy mérföld után elhaladtunk a mellett a hely mellett, ahol Villanueva kocsija állt a múltkor. Négy mérfölddel később a kanyarnál, ahol csapdát állítottunk a testőröknek. Beck egész úton nem szólt semmit. A térdét kicsit szétnyitva ült, lelógatta köztük a kezeit, és kicsit előre hajolt az ülésen. A fejét lehajtotta, de felfelé nézett. Mereven előre bámult. Idegesnek látszott.

Az 1-es út helyett az I-95-ösön mentem északnak, a város felé. Az égbolt továbbra is szürke volt. Az erős szél meg-megtaszította a kocsit. Ráfordultam 295-ösre, és elhaladtunk a reptér mellett. Jobbra az üzletsor, ahol elkapták a konyhalányt, mögötte a telephely, ahol valószínűleg meghalt. Egyenesen továbbhajtottam, és lekanyarogtunk a kikötőig, be a parkolóba, majd egy perc múlva már ott is voltunk Beck raktáránál.

Az épületet teherautók vették körbe. Öt parkolt orrával a fal felé, sorban, mint a repülőgépek egy terminálban. Vagy mint állatok az itatóvályúnál. Dögevő halak egy hullán. Két fekete Lincoln, két kék Chevy Suburban és egy szürke Mercury Grand Marquis. Az egyik Lincoln az volt, amelyikkel Harley elvitt a Saabért. Kerestem helyet, ahol leparkolhatok a Cadillackel.

– Csak tegyen ki itt – mondta Beck.

Lefékeztem. – És?

– És menjen vissza a házba. Vigyázzon a családomra.

Bólintottam. Szóval lehet, hogy Richard mégiscsak beszélt vele.

Ha csak átmenetileg is, de az én oldalamra állt.

– Oké – bólintottam. – Ahogy gondolja. Később magáért jöjjek?

Beck megrázta a fejét

– Majd valaki visszavisz.

Kiszállt, és elindult a raktár kopottasszürke ajtaja felé. Levettem a lábamat a fékről, megkerültem a raktárépületet, és visszaindultam dél felé.

Az 1-es úton mentem a 295-ös helyett, és az új üzleti telephelyhez hajtottam. Bekanyarodtam, és végighajtottam a vadonatúj utakon. Talán három tucat teljesen egyforma kis fémbarakk sorakozott ott. Nagyon egyszerűek voltak, nem az a fajta hely, amely vonzani akarja a véletlenül arra járókat. A gyalogosok nem fontosak. Nem voltak kiskereskedések, se vevőcsalogató reklámtáblák. Csak diszkrét kis számok jelezték az egyes épületeket mellettük kis betűkkel a cég neve. Biztonsági zárak, csempe és járólap, nyomdai szolgáltatók, egy kozmetikai nagykereskedés. A 26-os cég elektromos kerekesszékeket forgalmazott. És mellette a 27-es: Xavier eXport Company.

Az X-ek nagyobbak voltak, mint a többi betű. A táblán a cég központi irodája is fel volt tüntetve, más címen. Gondoltam, valahol Portland belvárosában lehet. Úgyhogy megint észak felé haladtam tovább, átszeltem a folyót, és kicsit autózgattam a városban.

Az 1-es útra lyukadtam ki, a bal oldalamon egy park terült el. jobbra kanyarodtam egy utcára, amely tele volt irodaépületekkel. Öt hosszú percen át keringtem az üzleti negyedben, mire megtaláltam az utcatáblát, amit kerestem. Aztán figyeltem a házszámokat, és megálltam egy tűzcsap mellett, egy toronyépület előtt, amelynek homlokzatán hatalmas rozsdamentes acélbetűk hirdették az irodaház nevét: Missionary House. Az alagsorban volt a parkoló. Ahogy a bejáratára néztem, rögtön biztos voltam benne, hogy Susan Duffy ide sétált be tizenegy héttel ezelőtt, a kezében fényképezőgéppel, és itt készült az a fotó. Aztán eszembe jutott egy gimnáziumi történelemóra huszonöt évvel ezelőttről. Akkor épp valami forró éghajlatú helyen jártam iskolába, már nem is emlékszem, melyikbe a sok közül, és egy öreg tanár beszélt nekünk egy spanyol jezsuitáról, akit Francisco Javiernek hívtak. Még a születésének és halálának évszáma is megragadt a fejemben: 1506 és 1552. Francisco Javier spanyol misszionárius volt. Francis Xavier, Missionary House. Quinn-nek elég bizarr humora lehet.

Visszatértem az 1-es útra, és dél felé indultam. Gyorsan hajtottam, de így is félórába telt, amíg odaértem a Kennebunk folyóhoz. Három Ford Taurus parkolt a motel előtt, mind teljesen egyforma, a színüktől eltekintve, de még az se különbözött nagyon. Szürke, szürkéskék, kék. Megálltam a Cadillackel ugyanott, ahol a múltkor, a propángáztartály mögött. Odasétáltam a hidegben Duffy szobájának ajtajához, és bekopogtam. Láttam, hogy egy pillanatra elsötétedik a kukucskálónyílás, aztán kitárult az ajtó. Most nem öleltük meg egymást. Odabent ott volt Eliot és Villanueva.

– Miért nem találom sehol a második ügynököt? – kérdezte Duffy minden bevezetés nélkül.

– Hol néztél utána?

– Mindenhol.

Farmerben és fehér ingben volt. Másik farmer és másik ing. Jó pár lehetett belőlük a ruhatárában. Meztelen lábán mokaszin. Jól festett, de a szeme aggodalmas volt.

– Bejöhetek? – kérdeztem.

Duffy egy pillanatig szórakozottan nézett rám, aztán félreállt az útból, és beengedett. Villanueva az íróasztal melletti széken ült, hátradöntve a széket. Reméltem, erős a szék lába, és elbírja, mert elég nagydarab pasas volt. Eliot az ágy végében ült, mint Bostonban a szállodai szobámban. Duffy korábban az ágy fejénél ülhetett, látszott a hely, ahol a háta benyomódott a feltámasztott párnákba.

– Hol néztél utána? – kérdeztem újból.

– Az egész rendszerben. Az Igazságügyi Minisztériumban, az FBI-nál, a DEA-nál. Ennek az ügynöknek sehol semmi nyoma.

– És ebből mire következtetsz?

– Hogy ő is valami nem hivatalos akció keretében volt ott

– Ami felveti azt a kérdést, hogy mi a frász folyik itt? – szólt közbe Eliot.

Duffy visszaült az ágy másik végébe, én meg leültem mellé. Nem volt máshol hely. Kihúzott a háta mögül egy párnát, és odatolta nekem. Még meleg volt a testétől.

– Nem folyik semmi különös – mondtam. – Csak éppen két héttel ezelőtt mind a hárman rossz úton indultunk neki.

– Amennyiben? – kérdezte Eliot

– Én el voltam foglalva Quinn-nel, maguk Teresa Daniellel. Annyira csak velük foglalkoztunk, hogy nem láttunk tovább az orrunknál. Kártyavárat építettünk.

– Amennyiben? – kérdezte megint Eliot.

– Én nagyobb hibát követtem el, mint maguk – folytattam. – Gondolják csak végig a legelejétől. Hogy kezdődött tizenegy héttel ezelőtt?

– Tizenegy héttel ezelőtt még nem volt semmi köze magához az egésznek, maga még nem szállt be.

– Mondják el pontosan, mi is történt akkor.

Eliot vállat vont – Fülest kaptunk Los Angelesből, hogy az a drogkereskedő épp most vett egy első osztályú repülőjegyet Portlandbe.

Bólintottam. – És maguk megfigyelés alatt tartották, és a tanúi voltak a találkozójának Beckkel. És lefotózták, miközben mit csinált?

– Árumintákat nézett meg, és valami üzletet kötöttek – mondta Duffy.

– Egy irodaház parkolójában. Ami eléggé magánterületnek számít ahhoz, hogy maguknak utána bajuk legyen belőle. Érdekes kérdés, hogy Beck hogy került be oda.

Duffy nem felelt semmit.

– És azután mi történt? – kérdeztem.

– Figyeltük Becket – mondta Eliot. – Arra jutottunk, hogy nagyban importál és kereskedik valamivel.

– Ami így is van. És beépítették Teresát, hogy lebuktassák.

– Nem hivatalosan – tette hozzá Eliot.

– Ez most mellékes.

– És mit rontottunk el?

– Kártyavár volt az egész – mondtam. – A legelején elkövettek egy apró tévedést, ami aztán mindent érvénytelenített, ami utána jött

– Milyen tévedést?

– Valamit amire már sokkal korábban rá kellett volna jönnöm.

– Micsoda?

– Gondolja végig, vajon miért nem találják a számítógépekben semmi nyomát a konyhalánynak?

– Nem hivatalos volt. Ez az egyetlen magyarázat.

Megráztam a fejem. – Az akció olyan legális volt, amennyire csak lehet. A jegyzeteit is megtaláltam, semmi kétség.

Duffy rám meredt. – Reacher, mi ez az egész?

– Beck házában van egy szerelő. Eleinte valami ezermesternek vagy autószerelőnek néztem. Vajon mi a dolga?

– Fogalmam sincs – mondta Duffy.

– Én sem tettem fel magamnak a kérdést. Pedig kellett volna. De nem láttam a fától az erdőt, elvakítottak az előfeltevéseim, ahogy magukat is.

– Milyen előfeltevések?

– Beck kapásból tudta, mennyibe kerül egy Anaconda Colt. Tudta, pontosan mennyi a súlya. Duke-nak egy Steyr SPP-je volt, ami nagyon ritka és fura osztrák fegyver. Angel Dollnál egy PSM volt, ami nagyon ritka és fura szovjet pisztoly. Paulie-nál az őrházban egy NSV van, talán az egyetlen darab az Egyesült Államokban. Becket nagyon foglalkoztatta az a tény, hogy a támadóknál Uzi volt, és nem Heckler & Koch. Tudta, hogy a Beretta 92FS pont úgy néz ki, mint a hadseregben használt M9-es.

– És?

– Beck nem az, akinek gondoltuk.

– Akkor mi? Épp az előbb állapítottuk meg, hogy nagyban importál és kereskedik.

– Úgy is van.

– És?

– Nem azokban a számítógépekben keresgéltek, ahol kellett volna. A konyhalány nem az Igazságügyi Minisztériumnak dolgozott.

– Hát akkor? A titkosszolgálatnak?

Megráztam a fejem.

– Az ATF-nek – mondtam. – Az Alkohol-, Dohány- és Fegyverfelügyeletnek.

Csend lett a szobában.

– Beck nem heroinnal kereskedik, hanem fegyverekkel.

Nagyon sokáig csönd volt. Duffy Eliotra nézett, Eliot visszabámult rá. Aztán mind a ketten Villanuevára néztek, Villanueva viszont rám. Aztán kinézett az ablakon. Vártam, hogy rájöjjenek, mi itt a taktikai probléma. Elég lassan kezdett derengeni nekik.

– Akkor mi dolga volt vele a Los Angeles-i fickónak? – kérdezte Duffy.

– Árumintákat nézegetett a Cadillac csomagtartójában. Pontosan, ahogy gondoltuk. Csak épp nem kábítószer volt, hanem azok a fegyverek, amikkel Beck kereskedik. Gyakorlatilag saját maga mesélte el nekem. Arról beszélt, hogy a kábítószer-kereskedőket mindig mindenben a divat irányítja. Szeretik az új és menő dolgokat. Állandóan változtatják például a fegyvereiket, mindig a legújabbat keresik.

– Ezt így elmesélte?

– Csak nem figyeltem eléggé oda, fáradt voltam. És közben összevissza beszélt mindenféle másról is, edzőcipőkről, autókról, dzsekikről, órákról.

– És hogy jön a képbe Quinn?

– Gondolom, egy rivális fegyverkereskedő-hálózatot irányít. Valószínűleg nagyon régen, azóta, hogy megszökött a kórházból. Volt hat hónapja, hogy kidolgozzon mindent. Egy ilyen fickóhoz, mint Quinn, sokkal inkább illenek a fegyverek, mint a drogok. Gondolom, valamikor kiszúrta magának Beck hálózatát. Talán tetszett neki, ahogy bedolgozta magát a drogkereskedők közé. Vagy megtetszett neki a szőnyeg-üzlet, ez remek fedővállalkozás, úgyhogy öt évvel ezelőtt elrabolta Richardot, hogy megszerezze Beck beleegyezését.

– Beck azt mondta, a hartfordiak a vásárlói – mondta Eliot.

– Azok is. Csak nem kábítószert vettek tőle, hanem fegyvereket. Ezért lepődött meg annyira azon, hogy Uzi volt náluk. Valószínűleg nemrég adhatott el nekik egy egész rakomány Heckler & Kochot, és akkor egyszer csak Uzit használnak. Nem értette a dolgot. Azt hihette, átpártoltak más fegyverszállítóhoz.

– Nagyon ostobák voltunk – mondta Villanueva.

– Én még ostobább. Hihetetlenül ostoba. Az egész ház tele van bizonyítékokkal. Beck nem annyira gazdag, mint egy drogkereskedő. Sokat keres, az biztos, de azért nem milliókat hetente. Észrevette a jeleket, amiket a Colt tölténydobjába karcoltam. Tudta, mennyibe kerül és mennyi a súlya a Berettára való lézeres célzókészüléknek. Két vadonatúj Hecklert hozott magával, amikor el kellett intézni a connecticutiakat. Valószínűleg úgy vette ki a dobozból egy szállítmányból. Gyűjteménye van régi Thompson puskákból.

– És minek a szerelő?

– Ő készíti elő a fegyvereket eladás előtt. Legalábbis ezt gyanítom. Beállítja, beolajozza, ellenőrzi. Beck egyes vevői biztosan nem vennék jó néven, ha nem tökéletes árut kapnának.

– Hát, akiket mi ismerünk, biztos nem – jegyezte meg Duffy.

– A múltkor a vacsoránál Beck az Ml6-osról akart velem csevegni, és én nem vettem észre. Arról is kikérte a véleményemet, hogy az Uzi jobb-e vagy a Heckler & Koch, de úgy, mintha tényleg fontos lenne neki. Azt hittem, csak hobbiból érdeklik a fegyverek, de szakmai érdeklődés volt. Még azt is elmesélte, hogy hozzá tud férni az ausztriai Deutsch Wagram gyár adatbázisához.

Senki nem szólt semmit. Lehunytam a szemem, aztán kinyitottam.

– Amikor az alagsorban keresgéltem, az egyik üres helyiségben megcsapta az orromat valami egészen enyhe szag. Tudtam, hogy ismerős, de az istennek se tudtam rájönni, mi az. Az a szag volt, amikor a fegyverolaj ráfolyik a kartonpapírra, mondjuk a dobozokban tárolt új fegyverekből.

Senki nem szólt semmit.

– És ott vannak a Bizarre Bazaar könyvelésében az árak – folytattam. – Alacsony kategóriájúak, közepesek, magasak. Az alacsony tételek lőszerek, a közepesek a pisztolyok, a magasak a nagyobbfajta és a különlegesebb fegyverek.

Duffy a falat bámulta. Törte a fejét.

– Oké – szólalt meg Villanueva. – Hát, gondolom mindnyájan kicsit ostobák voltunk.

Duffy ránézett, aztán rám meredt. Lassan kezdett neki leesni, mi a taktikai probléma.

– Akkor nekünk itt nincs hatáskörünk.

Senki nem szólalt meg.

– Ez az ATF dolga, nem a miénk.

– Jóhiszeműen tévedtünk – mondta Eliot.

Duffy megrázta a fejét – Nem az a probléma, hogy az elején beleavatkoztunk. Hanem hogy mit csináljunk most. Nem folytathatjuk. Ki kell szállnunk, most azonnal.

– Én nem szállok ki – mondtam.

– Muszáj. Mert nekünk is muszáj. Azonnal szednünk kell a sátorfánkat. És te nem maradhatsz egyedül, minden támogatás nélkül.

Így egészen új értelmet nyert, mit jelent beépített ügynöknek lenni, egyedül.

– Maradok – mondtam.

Azok után, ami később történt, egy éven át rengeteget töprengtem azon, hogy másképp válaszoltam volna-e Kohlnak, ha nem olyan illatos és meztelen a póló alatt, ahogy ott ült mellettem a bárban, amikor feltette a végzetes kérdést. Megengedi, hogy én intézzem a letartóztatást? Igent mondtam volna, minden körülmények között, ez biztos. Még ha egy nagydarab, ronda fickó lett volna Texasból vagy Minnesotából, vigyázzállásban az irodámban, akkor is igent mondtam volna. Ő végezte a munkát, megérdemelte, hogy övé legyen a dicsőség. Akkoriban némiképp érdekelt az előrejutás, talán kicsit kevésbé, mint a legtöbb embert, de hát minden szervezetben megvan a ranglétra, ami emelkedésre csábít, úgyhogy valamennyire érdekelt. De nem voltam az a fajta, aki a beosztottjai érdemeit elorozva szerez magának jó pontokat. Soha nem voltam ilyen. Ha valaki jól teljesített, én mindig boldogan félreálltam, és hagytam, hogy learassa a babérokat. Ehhez az elvhez egész pályafutásom alatt ragaszkodtam. Kis vigaszt jelentett, hogy én is fürödhettem a dicsőségükben, végül is az én századomhoz tartoztak. Jutott némi kollektív elismerés is, legalábbis néha.

De mindettől eltekintve, egyébként is tetszett a gondolat, hogy egy őrmester tartóztasson le egy alezredest. Ráadásul egy nő. Tudtam, hogy egy ilyen pasas, mint Quinn, ezt gyűlölni fogja. A végső megaláztatás. Egy fickó, akinek Lexusa meg jachtja van, és golfpólóban jár, nem fog örülni, ha egy nyavalyás kis őrmester győzi le.

– Megengedi, hogy én intézzem a letartóztatást? – kérdezte Kohl újból.

– Persze, szeretném, ha maga csinálná – feleltem.

Ez tisztán jogi kérdés – mondta Duffy.

– Nekem nem – mondtam.

– Erre nincs hatáskörünk.

– Én nem nektek dolgozom.

– Ez öngyilkosság – mondta Eliot

– Eddig is életben maradtam.

– Csak mert Duffy elintézte a telefonokat.

– Azon már túl vagyunk. A testőrök problémája magától megoldódott. Úgyhogy nincs szükségem tovább külső támogatásra.

– Mindenkinek szüksége van külső támogatásra. Enélkül nem lehet beépített feladatokat végrehajtani.

– Az ATF támogatása se sokat használt a konyhalánynak – jegyeztem meg.

– A kocsit is mi adtuk, amikor kellett. Minden lépésénél segítettünk.

– Már nem lesz szükségem kocsira. Beck adott kulcsokat, fegyvert, lőszert. Én vagyok a fő embere. Megbízik bennem, az én dolgom, hogy megvédjem a családját.

Nem feleltek semmit.

– Egy fél lépés választ el attól, hogy elkapjam Quinnt – mondtam. – Nem fogom most feladni.

Nem feleltek semmit.

– És Teresa Danielt is ki tudnám szabadítani.

– Az ATF is ki tudja szabadítani Teresa Danielt – mondta Eliot. – Odamegyünk és beszélünk velük, most rögtön. A konyhalány az ő emberük volt, nem a miénk. Nem okoztunk nekik semmi bajt.

– Az ATF nem tud elég gyorsan reagálni, és Teresa csak kereszttűzbe fog kerülni.

Hosszú csönd.

– Hétfő – szólalt meg aztán Villanueva. – Hétfőig még maradunk. Legkésőbb hétfőn szólni kell az ATF-nek.

– Szerintem most azonnal szólnunk kéne – mondta Eliot.

Villanueva bólintott – De nem fogunk. Én azt mondom, adjunk még időt Reachernek hétfőig.

Eliot nem felelt semmit, csak elfordult. Duffy a párnának támasztotta a fejét, és a mennyezetet bámulta. – A francba – mormolta.

– Hétfőre túl leszünk mindenen – mondtam. – visszahozom Teresát, aztán maguk szépen hazamehetnek, és annak szólnak, akinek akarnak.

Duffy jó egy percig hallgatott. Aztán megszólalt: – Rendben van. Visszamehetsz. És jobb lesz most azonnal indulni. Elég rég távol vagy, ez gyanút kelthet.

– Oké – bólintottam.

– De előbb gondold át még egyszer. Teljesen biztos vagy magadban?

– Nem a te felelősséged, hogy vigyázz rám.

– Nem érdekel, csak válaszolj a kérdésemre. Biztos vagy magadban?

– Igen – feleltem.

– Gondold meg még egyszer. Biztos?

– Igen – feleltem újból.

– Akkor mi is itt leszünk. Hívj, ha szükséged van ránk.

– Oké.

– Még mindig így gondolod?

– Igen.

– Akkor menj.

Duffy nem állt fel. A többiek sem. Én feltápászkodtam az ágyról, és kisétáltam a néma szobából. Félúton voltam a Cadillac felé, amikor kijött utánam Terry Villanueva. Integetett, hogy várjam meg, és odasétált hozzám. Mereven és lassan. Végül is öreg volt már.

– Szeretnék részt venni benne. Ha van rá lehetőség, hívjon.

Nem feleltem.

– Tudnék segíteni – mondta.

– Máris sokat segített.

– Többet akarok tenni. Érte.

– Duffyért?

Megrázta a fejét – Nem, Teresáért Felelősnek érzem magam érte.

– Hogyhogy?

– Én voltam a mentora. Így alakult, tudja, hogy van ez...

Bólintottam. Pontosan tudtam, hogy van ez.

– Teresa egy darabig hozzám volt beosztva. Én képeztem ki. Tulajdonképpen én törtem be. Aztán feljebb került. De tíz héttel ezelőtt megkeresett, és tanácsot kért, hogy elfogadja-e ezt a feladatot. Kétségei voltak.

– De maga azt mondta, vállalja el.

Bólintott. – Igen, amilyen bolond voltam.

– Meg tudta volna akadályozni?

Megint bólintott. – Talán igen. Hallgatott volna rám, ha megindokolom, miért. Akkor is ő maga döntött volna, de hallgatott volna az érveimre.

– Értem – mondtam.

És értettem is, a legteljesebb mértékben. Otthagytam Villanuevát a motel parkolójában, beültem a kocsiba, és elhajtottam, míg ő nézett utánam.

Az l-es úton maradtam végig, Biddeford, Saco, Old Orchard Beach, aztán továbbhaladtam keletnek a hosszú, kihalt úton a ház felé. Ahogy közeledtem, az órámra pillantottam. Legalább két órát voltam távol, amiből csak negyven perccel tudok elszámolni. Húsz perc az út a raktárig, húsz vissza. De nem tartottam tőle, hogy bárki számon kérné. Beck nem fogja tudni, hogy nem egyenesen haza jöttem, a többiek meg nem tudják, hogy az volt a dolgom, hogy egyenesen haza jöjjek. Úgy éreztem, elég jól állok a végjáték előtt, és megállíthatatlanul haladok a győzelem felé.

De tévedtem.

Paulie csak félig nyitotta ki a kaput, amikor már tudtam, hogy valami nincs rendben. Kijött az őrházból, és odalépett a kapuhoz, öltönyben volt, kabát nélkül. Felemelte a reteszt, az öklével tolta felfelé. Még mindig minden normálisnak tűnt Láttam már egy tucatszor kaput nyitni, és semmi olyat nem csinált, amit eddig ne csinált volna. Megfogta a rácsot, elkezdte kinyitni a kaput De mielőtt félig kitárta volna, megtorpant. Épp csak annyira nyitotta ki, hogy át tudjon préselődni rajta, aztán kijött elém. Odasétált az ablakomhoz, aztán két méterre a kocsitól megállt, elmosolyodott, és kivett a zsebéből két pisztolyt. Alig egy másodperc alatt történt az egész. Két zseb, két kéz, két fegyver. Az én Colt Anacondáim. Az acél tompán ragyogott a szürkeségben. Láttam, hogy mind a kettő meg van töltve. Fényes, rézborítású töltények csillantak meg minden töltényűrben. Egyértelműen Remington .44-esek. Tizennyolc dollár egy húszdarabos doboz, plusz áfa. Darabja kilencvenöt cent. Tizenkettő betöltve a revolverbe. Tizenegy dollár és negyven cent értékű muníció, kilövésre készen, öt dollár hetven cent mindkét kezében. És a keze nagyon szilárd volt, mint a szikla. A ballal kicsit a Cadillac első kerekei elé célzott, a jobbal egyenesen a fejemre. Az ujjai megfeszültek a ravaszon. A cső meg se rezzent. Paulie úgy állt ott, mint egy kőszobor.

A fejemben végigfuttattam minden lehetőséget. A Cadillac jó nagy kocsi, hosszú ajtókkal, de Paulie épp elég távol állt tőlem ahhoz, hogy ne tudjam a hirtelen kivágott ajtóval eltalálni. És a kocsi egy helyben állt. Ha rátaposok a gázra, azonnal tüzelni fog mindkét fegyverrel. A jobb kezében lévő golyója lehet, hogy elhúz a fejem mellett, de a kocsi első kerekei épp odagurulnak a bal revolver útjába. Aztán nekimennék a kapunak, teljes erőből, ami lelassítana, ráadásul a kilyukadt első gumik miatt ott ragadnék, könnyű célpontnak. Paulie még tízszer lőhetne, és még ha nem öl meg azonnal, akkor is csúnyán megsebesülnék, és a kocsi tönkremenne. Akkor csak szépen odébb lépne, és végignézné, ahogy elvérzek.

Egy lopott mozdulattal átválthatnék rükvercbe, és elszáguldhatnék hátrafelé tolatva, de ez a legtöbb kocsival elég lassan megy. Ráadásul tökéletesen egyenes vonalban távolodnék el tőle, nem tudnék oldalra húzódva kitérni a golyók útjából. Nem tudnám kihasználni annak az előnyét, hogy mozgó célpont vagyok. És a Remington .44-es Magnum lövedék óránként 8000 mérföldes sebességgel hagyja el a fegyver csövét. Nem könnyű elszaladni előle.

Megpróbálkozhatnék a Berettával. Egy villámgyors lövés az ablakon keresztül. Csakhogy a Cadillac ablakai elég vastag üvegből vannak azért, hogy a kocsi belseje csendes legyen. Még ha sikerül is előkapnom a pisztolyt, és lőni, mielőtt Paulie lőne, csak a szerencsének köszönhetném, ha eltalálnám. Az üveg persze széttörne, hacsak nem célzok nagyon gondosan, hogy a golyó röppályája merőleges legyen az ablakra, akkor az üveg eltéríti a golyót, talán radikálisan. Lehet, hogy egyáltalán el sem találnám Paulie-t. És még ha el is találja a golyó, akkor se biztos, hogy kárt tesz benne. Eszembe jutott, milyen volt, amikor vesén rúgtam. Hacsak nem találom el a szemét vagy egyenesen a szívét, lehet, hogy csak azt hiszi, megcsípte egy méh.

Letekerhetném az ablakot, de az nagyon lassú. És pontosan tudtam, akkor mi történne. Paulie kiegyenesítené a karját, amíg az ablak letekeredik, és felemelné a jobb kezével a Coltot, alig egy méterre a fejemtől. Még ha tényleg villámgyorsan kapom elő a Berettát, akkor is óriási előnye lenne velem szemben. Nem lettek volna túl jók az esélyeim. Csak azzal törődj, hogy életben maradj – mondta mindig Leon Garber. És majd meglátod, mit hoz a következő perc.

Paulie diktálta, mit hoz a következő perc.

– Állítsd üresbe a sebváltót! – kiáltott oda. Tisztán hallottam a vastag üvegen keresztül is.

– A jobb kezedet úgy tartsd, hogy lássam!

A jobb tenyeremet széttárt ujjakkal az ablakra fektettem, úgy, mint amikor Duke-nak jeleztem, hogy öt embert látok.

– A bal kezeddel nyisd ki az ajtót! – kiáltotta Paulie.

Vakon tapogatóztam a bal kezemmel, és megtaláltam a kilincset. Az ajtó kinyílt, hideg levegő áradt be a térdemre.

– Mind a két kezedet látni akarom! – Paulie halkabban beszélt, miután az ablak már nem választott el minket. A bal kezében lévő Colttal is rám célzott Néztem a két pisztolycsövet. Mintha egy csatahajó fedélzetéről néztem volna farkasszemet két hajóágyúval. Felemeltem mindkét kezemet, hogy jól lássa.

– A lábadat rakd ki a kocsiból! – rendelkezett Paulie.

Lassan elfordultam a bőrülésen, és kidugtam a lábamat az aszfaltra, mint Terry Villanueva az egyetem kapuja előtt, a tizenegyedik nap reggelén.

– Állj fel – mondta. – És lépj távolabb a kocsitól.

Kikászálódtam, és odébb léptem. Paulie mindkét revolverrel közvetlenül a mellkasomra célzott. Valamivel több mint egy méterre volt tőlem.

– Állj meg, és ne mozdulj! – parancsolt rám.

Mozdulatlanul álltam.

– Richard! – kiáltotta Paulie.

Richard Beck kilépett az őrház ajtaján. Sápadt volt. Megláttam mögötte Elizabethet. A blúza ki volt gombolva, úgy fogta össze magán. Paulie rám vigyorgott, váratlanul, egy őrült vigyorával. De a revolverek meg sem rezzentek a kezében, sziklaszilárdak voltak.

– Kicsit túl korán jöttél – mondta. – Most akartam rávenni egy kis szexre az anyjával.

– Megőrültél? Mi a fene folyik itt?

– Kaptam egy telefonhívást, csak ennyi.

Egy óra húsz perccel ezelőtt vissza kellett volna jönnöm.

– Beck hívott?

Paulie megrázta a fejét. – Nem Beck. A főnököm.

– Xavier?

– Mr. Xavier – javított ki.

Mereven, kihívóan bámult rám. A pisztolyok meg se rezzentek a kezében.

– Vásárolni voltam – mondtam. Csak azzal törődj, hogy életben maradj, és majd meglátod, mit hoz a következő perc

– Nem érdekel, hol voltál.

– Nem találtam, amit kerestem, azért késtem.

– Számítottunk rá, hogy késni fogsz.

– Miért?

– Új információkhoz jutottunk.

Nem feleltem semmit.

– Indulj el hátrafelé, be a kapun!

Mindkét revolvert ott tartotta egy méterre a mellkasomtól, és elindult előre, én meg hátrálva a kapu felé. Paulie lépésről lépésre követett. Fél méterrel a kapun belül megálltam, az út közepén. Paulie kicsit félrehúzódott, és oldalt fordult, hogy egyszerre szemmel tudjon tartani engem a bal oldalán, és Richardot meg Elizabethet jobb felől.

– Richard, csukd be a kaput!

A bal kezével továbbra is rám célzott, a jobb kezét Richard felé fordította. Richard odalépett a kapuhoz, megragadta és becsukta. Egy hangos fémes kattanással záródott.

– Tedd rá a láncot

Richard ügyetlenkedett a lánccal, csörgött és zörgött vele a vasrudakon. Hallottam a Cadillac halkan, engedelmesen üresben járó motorját, másfél méterrel odébb, a kapu túloldalán. Hallottam a hullámok moraját a hátam mögött, a lassú, ritmikus csapkodást. Láttam, hogy Elizabeth Beck ott áll az őrház ajtajában. Három méterre volt a láncra fellógatott gépfegyvertől. De Paulie amúgy is vakfoltban állt, nem érte volna el.

– Zárd be! – szólt oda Richardnak.

Richard bekattintotta a lakatot.

– Most te meg az anyád álljatok oda Reacher mögé!

Az őrház ajtajánál összetalálkoztak, és felém lépkedtek, aztán elhaladtak mellettem. Mind a ketten falfehérek voltak és reszkettek. Richard haját hátrafújta a szél. Láttam a sebhelyét. Elizabeth blúza még mindig ki volt gombolva. A karját szorosan összefonta maga előtt. Megálltak a hátam mögött. Hallottam a cipőjük csosszanásait az aszfalton. Paulie odalépett az út közepére, és szembefordult velem. Három méterre volt tőlem. Mindkét pisztolycső egyenesen a mellkasomra irányult, az egyik kicsit baloldalra, a másik jobbra: A Magnum lövedékek valószínűleg áthatolnának rajtam, sőt még Elizabethen és Richardon is. Talán a házig is elrepülnének, és betörnének egy-két földszinti ablakot.

– Reacher kinyújtja a karját kétoldalra! – kiáltotta Paulie.

Kinyújtottam a karomat, mereven eltartva, kicsit lefelé.

– Richard, vedd el Reacher kabátját! A gallérjánál fogva húzd le róla!

Megéreztem Richard kezét a nyakamon. Hideg volt. Megragadta a galléromat, és lehámozta rólam a kabátot. Lecsúsztatta a vállamról, aztán a karomról. Áthúzta az egyik kezemen, aztán a másikon.

– Gyűrd gombócba! – kiáltotta Paulie.

Hallottam, ahogy Richard összegöngyöli a kabátot.

– Hozd ide! – utasította Paulie.

Richard kilépett a hátam mögül, a kezében az összegyűrt kabáttal. Odament, és úgy másfél méterre Paulie-tól megállt.

– Hajítsd át a kapun! – mondta Paulie. – Jó messzire.

Richard átdobta a kapun a kabátot, jó messzire. Az ujja lebegett

a levegőben, felfelé vitorlázott, aztán lefelé, aztán hallottam a tompa puffanást, ahogy a zsebeiben lévő pisztoly a Cadillac motorháztetején landolt.

– Most a zakót is – mondta Paulie.

Richard megcsinálta ugyanezt a zakómmal. A kabát mellé esett, a Cadillac motorháztetejére, aztán lecsúszott a fényes felületen, és az útra pottyant, gyűrött kupacba. Fáztam. A szél erősen fújt, és az ingem vékony volt. Hallottam, hogy Elizabeth zihálva kapkodja hátam mögött a levegőt. Richard csak állt, másfél méterre Paulie-tól, és várta a következő utasítást

– Most te meg az anyád odébb mentek ötven lépessel – mondta. – Vissza a ház felé.

Richard megfordult, és megint elhaladt mellettem. Hallottam, hogy Elizabeth is csatlakozik hozzá, és együtt elindulnak. Elfordítottam a fejemet, és láttam, hogy úgy negyven méterrel odébb megállnak, és visszafordulnak felénk. Paulie három lépést visszajött a kapuhoz, és másfél méterre tőle megállt, háttal. Én öt méterre voltam tőle, és nyilván látta a vállam fölött Richardot és Elizabethet Mind a négyen tökéletesen egyenes vonalban sorakoztunk fel a behajtóúton. Paulie a kapu közelében, a házzal szemben, Richard és Elizabeth félúton a ház felé, Paulie felé fordulva, én középen, és próbáltam életben maradni. Vártam, mit hoz a következő perc. Szemben álltam Paulie-val, és mereven a szemébe néztem.

Elvigyorodott – Oké, akkor most figyelj.

Végig velem szemben maradt, és nem vette le rólam a tekintetét. Leguggolt, mindkét revolvert óvatosan lerakta az aszfaltra a lába elé, aztán meglökte őket, és elcsúsztatta a kapu felé. Hallottam, ahogy az acél súrlódik a durva felületű aszfalton. Láttam, hogy a revolverek megállnak egy méterrel a háta mögött. Paulie felállt, és a magasba emelve megmutatta az üres kezeit.

– Nincs nálam fegyver – mondta. – Puszta kézzel foglak agyonverni.

12. fejezet

Még mindig hallottam a Cadillacet, a motor rekedtes suttogását és a kipufogócső gurgulázását. Hallottam, ahogy az ékszíjak lassan elfordulnak a motorháztető alatt. Hallottam a lehűlő kipufogó kattogását, ahogy alkalmazkodik az új hőmérséklethez.

– A szabályok a következők – kiáltotta oda Paulie. – Ha sikerül eljutnod mellettem, megszerezheted a revolvereket.

Nem feleltem semmit.

– Ha megszerezted, használhatod.

Nem feleltem. Paulie mosolygott.

– Megértetted? – kérdezte.

Bólintottam, és közben a szemét figyeltem.

– Oké – mondta. – Én nem nyúlok a pisztolyokhoz, csak ha elfutsz. Akkor felkapom, és hátba lőlek. Ez így fair, nem? Helyt kell állnod, küzdj meg.

Nem feleltem semmit.

– Mint egy igazi férfi – kiáltotta Paulie.

Nem feleltem. Fáztam. Nem volt rajtam se zakó, se kabát.

– Ahogy egy tiszthez és úriemberhez illik – mondta gúnyosan Paulie.

A szemét figyeltem.

– Érthetőek a szabályok?

Nem feleltem. A szél a hátamba fújt.

– Érthetőek a szabályok? – kérdezte újból.

– Kristálytiszták – feleltem.

– El fogsz futni?

Nem feleltem.

– Szerintem el fogsz futni. Mert gyáva vagy.

Nem reagáltam.

– Gyáva. Beszari alak.

Csak álltam. Annak nevez, aminek akar. A szavak nem fájnak. És nem hittem, hogy tudna olyan sértéseket, amiket ne hallottam volna már százezerszer. A katonai rendőrök általában nem túl népszerűek. Kikapcsoltam az agyamat, nem is hallgattam oda. Inkább a szemét, a kezét meg a lábát figyeltem, és gondolkoztam. Sokat tudtam Paulie-ról, de semmi jót. Nagydarab, teljesen őrült, és gyors.

– A vámosok kémje vagy – kiáltotta oda.

Hát, nem egészen, gondoltam.

– Akkor kezdjük! – kiáltotta.

De nem mozdult. Én sem. Csak álltam, a lábamat szilárdan megvetve. Láttam rajta, hogy tele van pumpálva szteroidokkal, a szeme furcsán csillogott.

– Most ellátom a bajodat! – mondta. De nem mozdult. Nagyon súlyos volt. És nagyon erős. Ha megüt, ottmaradok, és nem kelek fel többször. Figyeltem. Kicsit lábujjhegyre állt, egy gyors mozdulattal felém lódult, aztán megállt. Én mozdulatlanul álltam, és figyeltem. Gondolkoztam. Sokkal nehezebb volt, mint ahogy természetes lett volna, talán száz kilóval is több súlyt cipelt a kelleténél. Tehát gyors volt, de a gyorsasága nem fog kitartani a végtelenségig.

Nagy levegőt vettem.

– Elizabeth azt mesélte, nem tudod felállítani.

Paulie rám meredt. Még mindig hallottam a Cadillac motorjának berregését, a hullámok moraját a ház mögül.

– Nagyfiú vagy, de nem mindenhol olyan nagy.

Semmi reakció.

– Szerintem az én bal kisujjam is nagyobb.

Felmutattam a kisujjamat, félig behajtva. – És keményebb.

Paulie arca elsötétedett. Még nagyobb lett, mintha felfújta volna magát, aztán robbant, és rám vetette magát. Előrelódult, és a jobb karjával egy hatalmas, kaszáló mozdulattal behúzott egyet. Én félreléptem, átbújtam a karja alatt, és megpördültem, ő megtorpant merev lábaival, és visszafelé is sújtott egyet. Így helyet cseréltünk, most én voltam közelebb a revolverekhez. Paulie pánikba esett, és megint rám vetette magát, ugyanazzal a mozdulattal. Most a jobb karja lódult. Megint kitértem előle egy lépéssel, és átbújtam a karja alatt, így visszakerültünk az eredeti pozícióba. Ő egy kicsit jobban lihegett, mint én.

– Hájfej – vetettem oda.

Paulie habozás nélkül rám vetette magát, megint pontosan ugyanazzal a mozdulattal. Most belevágtam az oldalába a könyökömet, miközben átbújtam a karja alatt. Semmi hatása nem volt. Azonnal visszafordult, és megint nekem jött. Újból félrehúzódtam, és éreztem az ütésének a szelét, ahogy az ökle elhúzott pár centivel a fejem fölött.

Állt és lihegett. Én kezdtem egész jól belemelegedni, úgy éreztem, talán mégiscsak van valami esélyem ezzel szemben. Nagyon rosszul verekedett. Sok nagydarab fickó így van vele. Vagy amiatt, mert a méreteik olyan megfélemlítőek, hogy eleve nem is kerül sor verekedésre, vagy mert az első ütés után rögtön győznek. Mindenesetre nincs sok módjuk gyakorolni. Nem túl kifinomult a technikájuk, és kijönnek a formából. A súlyzógépek és a taposógépek nem helyettesítik azt a felfokozott, éber, villámgyors, adrenalin hajtotta fittséget, ami egy utcai verekedéshez kell. A sok súlyemelés itt nem használ.

Egy csókot dobtam neki.

Azonnal dühödten felém lódult, mire én balra ugrottam, és az arcába könyököltem, ő viszont eltalált a bal kezével, és úgy oldalra lódított egy ütéssel, mintha nem is lenne semmi súlyom. Fél térdre estem, de még épp idejében felpattantam, hogy kikerüljem a következő őrült erejű ütést. Az ökle egy centivel talált a gyomrom mellé, a lendülettől elhúzott mellettem, és egy kicsit előrebukott, amitől a feje épp jó helyre került, hogy egy balegyenessel eltaláljam. Az öklöm a fülénél csapódott be, amitől kicsit hátratántorodott, én meg behúztam egy kolosszálisat jobb kézzel is, az állkapcsára. Aztán hátrább táncoltam, hogy megnézzem, mennyi kárt tettem benne.

Semmit.

Négyszer ütöttem meg, de olyan volt, mintha egy ujjal se nyúltam volna hozzá. Amikor a könyökömmel behúztam, az is elég kemény volt, a két ütés meg akkora, aminél nagyobbat ritkán ütöttem életemben. Az ajka felrepedt és vérzett a második könyökléstől, de egyébként az égvilágon semmi baja nem volt. Elméletileg már eszméletlennek kellett volna lennie. Kómában kellett volna feküdnie. Az utóbbi harminc évben nem fordult elő velem, hogy egy verekedésben négynél többször kellett volna megütnöm valakit. De neki meg se kottyant. Nem mutatott se fájdalmat, se félelmet. Nem volt eszméletlen. Nem volt kómában. Táncolt körülöttem, és vigyorgott. Nyugodt volt, és könnyedén mozgott Hatalmas volt és megközelíthetetlen, egyszerűen nem lehetett ártani neki. Csak néztem, és már tudtam, hogy még sincs esélyem. Ő pedig rám nézett, és pontosan tudta, mit gondolok. A vigyora még szélesebb lett. Maga előtt lógatva tartotta a két karját, mint a bokszolok, és jobbra-balra toporgott, mint amikor egy bika kapálja a földet a lábával. Mintha rám akarna rontani, hogy széttépjen. A szája borzalmas, széles vigyorra húzódott.

Egyenesen rám vetette magát, én balra húzódtam, de Paulie már várt erre a manőverre, és egy jobbegyenessel beletalált a mellkasom közepébe. Pontosan olyan érzés volt, mint amikor egy kétszáz kilós súlyemelő óránként tíz kilométeres sebességgel nekiront az embernek. A szegycsontom mintha elrepedt volna, és az volt az érzésem, eláll a szívverésem az ütés erejétől. Hátratántorodtam és elestem, a hátamra. Most választani kellett, élet vagy halál. Az élet mellett döntöttem. Hasra fordultam, a két kezemmel felnyomtam magam, felpattantam, és oldalra vetődtem, így éppen kikerültem egy ütést, ami megölt volna.

Ezután már minden csak arról szólt, hogy életben maradjak, és csak azzal törődtem, mit hoz a következő fél másodperc. A mellkasom nagyon fájt, és nem voltam olyan mozgékony, mint általában, de egy percen át sikerült kikerülni minden ütést. Paulie gyors volt de nem túl ügyes. Megint belekönyököltem az arcába. Eltörtem az orrát Akkora ütés volt, hogy a feje hátulján kellett volna kijönnie az orrának. De legalább vérezni kezdett. Ki kellett nyitnia a száját, hogy levegőhöz jusson. Félrehúzódtam, ide-oda táncoltam és vártam. Egy jó nagy ütéssel eltalált a bal vállamon, és majdnem megbénította a karomat. Aztán jobbal húzott be, de nem talált, és a másodperc egy töredékéig nem védte magát. A szája is nyitva volt egy kicsit, mert vérrel telt meg az orra. Összeszedtem minden erőmet, és bevittem a szájára egy cigarettaütést. Ez kocsmai verekedésekben használt trükk, amit régen tanultam. Megkínálod a fickót egy cigarettával, ő elveszi, felemeli, és kinyitja a száját, hogy beledugja. Abban a pillanatban egy hatalmasat be kell húzni alulról az állkapcsára, hogy nagyot csattanjon. Ettől eltörik az állkapcsa, és kitörnek a fogai, esetleg a nyelvét is elharapja. Paulie-t nem kellett cigarettával kínálni, mert úgyis nyitva volt a szája, úgyhogy jó nagyot behúztam neki alulról. Beleadtam apait-anyait. Tökéletes ütés volt. Hiába voltam sokkal kisebb nála, azért így is elég nagydarab vagyok, és a gyakorlat meg a kiképzés sokat számít. Pontosan az álla hegyét találtam el, ahol kell, nagyot csattant a csont a csonton. A nyakát is el kellett volna törnie, nem csak az állkapcsát. A fejének is le kellett volna repülni, és elgurulni a földön. De nem történt semmi. A világon semmi. Épp csak pár centit hátratántorodott Egyszer megrázta a fejét, aztán az arcomba vágott. Láttam, hogy jön az ütés, és azt tettem, amit ilyenkor kell: hátrakaptam a fejemet, és szélesre kitátottam a számat, hogy legalább ne egyszerre találja el az alsó és a felső fogsoromat. Mivel a fejem hátrafelé lódult, ez egy kicsit elvett az ütés erejéből, de így is hatalmasat csattant. Mintha egy gyorsvonat jött volna nekem. Minden elsötétedett előttem, a földre zuhantam, és akkorát puffantam a betonon, hogy az felért egy második ütéssel a hátamra. A levegő kiszaladt a tüdőmből, és láttam, hogy vér spriccel a számból. A fejem hátulja nagyot koppant az úton. Az égbolt elsötétedett fölöttem.

Próbáltam mozdulni, de olyan volt, mint amikor az autó nem indul be a slusszkulcs első elfordítására. Egy kattanás, és semmi. Egy fél másodpercet elvesztegettem. A bal karom nagyon gyenge volt, tehát a jobb karomat használtam. Félig feltápászkodtam. Magam alá húztam a lábamat, és felemelkedtem. Szédelegtem. Alig tudtam, hol vagyok. De Paulie csak állt, és figyelt. És vigyorgott.

Rájöttem, hogy nem fogja elkapkodni a dolgot, el akar szórakozni velem egy darabig, és módfelett élvezni fogja a dolgot.

Megkerestem a tekintetemmel a revolvereket. Még mindig Paulie háta mögött voltak, nem tudtam elérni őket. Hatszor megütöttem, és a szemembe nevetett, ő engem háromszor talált el, és romokban heverek. Kikészültem. Hirtelen hihetetlenül élesen és tisztán belém hasított a gondolat, hogy meg fogok halni. Abbotban, Maine-ben, egy borús áprilisi szombat délelőtt. És a lelkem egyik fele azt mondta, Na és, mindenkinek meg kell halni egyszer, nem mindegy, mikor és hol? De a másik fele azzal a dühvel és daccal, ami már annyiszor erőt adott életem során, azt mondta, hogy Csak nem hagyod, hogy épp ez a fickó intézzen el? Figyeltem a bensőmben dúló néma vitára, és döntöttem. Kiköptem egy kis vért, nagyokat lélegeztem, és még egyszer összeszedtem magam. Fájt a szám. Fájt a fejem. Fájt a vállam. Fájt a mellkasom. Hányingerem volt és szédelegtem. Megint köptem egyet A nyelvemmel végigtapogattam a fogaimat. Olyan érzés volt, mintha mosolyra húzódna a szám. Nézzük a dolog jó oldalát: nincsenek halálos sérüléseim. Egyelőre. Lövés nem ért. Úgyhogy tényleg elmosolyodtam, harmadszor is köptem, és azt mondtam magamnak, Hát akkor, drágán add az életed!

Paulie még mindig vigyorgott, véres volt az arca, de ettől eltekintve teljesen normálisan festett A nyakkendője még mindig szépen megkötve. A zakója is rajta volt, és még mindig úgy nézett ki, mintha kosárlabdák lennének begyömöszölve az ujjába. Figyelte, ahogy összeszedem magam, még szélesebben elvigyorodott, lehajolt, és maga elé lógatta a karját, ide-oda toporogva. Úgy gondoltam, még egyszer meg tudom csinálni, hogy félreugrok előle, talán kétszer is, ha szerencsém van, talán háromszor is, de aztán vége. Halott leszek, Maine-ben, áprilisban, szombaton. Megjelent előttem Dominique Kohl, és azt mondtam, Én megpróbáltam, Dom. Tényleg. Szembefordultam Paulie-val. Láttam, ahogy épp nagy levegőt vesz. Aztán láttam, hogy megmozdul. Elfordult, és odébb ment három méterrel. Visszafordult, aztán villámgyorsan nekilódult. Kitértem az útjából. A zakója lobogott utána, ahogy elszáguldott mellettem. A szemem sarkából láttam, hogy Richard és Elizabeth távolabbról figyel, tátott szájjal, mintha mondanának valamit. Üdvözlet a halálba menőknek. Paulie villámgyorsan visszafordult, és újból rám vetette magát.

Csakhogy ezután cifrázni kezdte a dolgot, és én rájöttem, hogy mégis győzhetek. Megpróbált megrúgni valami bonyolult harcművészeti mozdulattal, ami a lehető legostobább dolog, amit valaki elkövethet egy életre-halálra menő utcai verekedésnél. Ahogy az ember az egyik lábát felemeli a földről, kibillen az egyensúlyából, és sebezhetővé válik. Szinte kihívja a vereséget Paulie felém lódult, kicsit oldalra fordulva, mint egy dilis kungfu-harcos a tévében. A lába magasan volt a levegőben, egészen párhuzamosan a talajjal, behemót cipője sarkával felém. Ha eltalál a rúgással, megöl, efelől semmi kétség. De nem talált el. Hátrahúzódtam, két kézzel elkaptam a lábát, és teljes erőmből felfelé rántottam. Ki tudsz nyomni kétszáz kilót? Majd most meglátjuk, te barom. Minden erőmet beleadtam, és a lábánál fogva felrántottam a levegőbe, aztán fejre ejtettem. Elterült, egy nagy kupacba, az arcát felém fordítva. Az utcai harc első szabálya, hogy ha az ellenfeled a földre kerül, akkor végezz vele, habozás nélkül, gátlás nélkül, úriemberi viselkedés nélkül. Végezz vele. Paulie megfeledkezett erről a szabályról. Teljes erőből az arcába rúgtam. Vér spriccelt az orrából. Az oldalára fordult, én meg rátapostam a jobb kezére a cipőm sarkával, és széttörtem minden létező csontot a kézfejében. Aztán újból ráléptem – százhúsz kiló súly a törött csontokon. Aztán még egyszer rátapostam, és eltörtem a csuklóját. Aztán az alkarját.

De Paulie-nak emberfeletti ereje volt. Az oldalára hengeredett, és a bal kezével feltolta magát Feltápászkodott, és odébb lépett Én közelebb ugrottam, mire ő behúzott egy hatalmas balegyenest, de én félreütöttem a kezét, és behúztam a bal öklömmel a törött orrára. Hátratántorodott, mire az ágyékába vágtam a térdem. A feje előrecsuklott, mire jobb kézzel újból bevittem egy cigarettaütést A feje hátracsuklott, erre a könyökömmel a torkába vágtam. Rátapostam a lábára, egyszer, kétszer, aztán a hüvelykujjammal a szemébe döftem. Elpördült, mire hátulról a jobb térdébe rúgtam. A lába összecsuklott, és megint elterült a földön. A jobb karja teljesen használhatatlan volt, csak lógott. A földre volt szögezve, hacsak nem tudja fél kézzel elhárítani a százhúsz kilómat És nem tudta. A szteroidok tovább nem használtak. Ráléptem a bal kezére a jobb lábammal, és addig tapostam, amíg kibukkantak a törött csontok a bőre alól. Aztán megpördültem és ugrottam egyet, és egyenesen a gyomorszáján landoltam. Leléptem róla, és belerúgtam a fejébe, egyszer, kétszer, háromszor. Aztán negyedszer is, olyan erősen, hogy szétjött tőle a cipőm sarka, az e-mail-küldő kirepült, és elcsúszott a betonon. Pontosan ott állt meg, ahol a múltkor a személyi hívó, amikor kihajítottam a Cadillacből. Paulie követte a szemével, és rámeredt. Megint fejbe rúgtam.

Paulie masszív hasizmának erejét kihasználva felült. Mindkét karja tehetetlenül lógott az oldalán. Megragadtam a bal csuklóját, és kifordítottam a könyökét, amíg el nem tört. A törött jobb csuklójával odakapott, és megütött a véres kezével. A bal kezemmel megragadtam, és megszorítottam a törött kézcsontjait Mereven a szemébe néztem, és még jobban megszorítottam. Egyetlen hangot sem adott Szorítottam a vértől síkos kezet, és kifordítottam a könyökét, aztán rátérdeltem, amíg hallottam, hogy reccsen. Aztán beletöröltem a hajába a tenyeremet, és elsétáltam. A kapuhoz mentem, és felvettem a Coltokat.

Paulie feltápászkodott, esetlen mozdulattal. A karja teljesen hasznavehetetlen volt Előrecsúsztatta a lábát, a feneke alá, ránehezedett a súlyával, és valahogy felnyomta magát. Az orra törött volt, és ömlött belőle a vér. A szeme vörös volt és izzott a dühtől.

– Indulás! – mondtam. – A sziklákhoz.

Csak állt, mint egy letaglózott ökör. A szám megtelt vérrel. Kilazultak az elülső fogaim. Nem éreztem semmi elégedettséget. Egyáltalán semmit. Nem én győztem le, ő győzte le saját magát, azzal a kungfus ostobasággal. Ha simán nekem jön, egy percen belül halott vagyok, és ezt mind a ketten tudtuk.

– Indulj el, vagy lelőlek.

Felszegte az állát, mintha kérdezne valamit.

– A partra megyünk.

Csak állt. Nem akartam itt lelőni. Nem volt kedvem egy kétszáz kilós hullát átcipelni az udvaron, száz méteren át az óceánig. Paulie csak állt, és az agyam dolgozni kezdett a problémán. Talán a bokája köré tekerhetném a kapu biztonsági láncát. Vajon van a Cadillacen vontatóhorog?

– Indulás – mondtam újból.

Láttam, ahogy Elizabeth és Richard közelebb jönnek. Nagy ívben mögém kerültek úgy, hogy ne kelljen túl közel menniük Paulie-hoz. Mintha még képes lenne bármire is. Meg tudtam érteni, mit éreznek. Mind a két karja törött volt, de én is úgy rajta tartottam a szemem, mintha az életem függne tőle. Ami igaz is volt. Ha mondjuk nekem ront és ledönt, akár a térdével is halálra zúzhat. Már abban is kezdtem kételkedni, hogy a Colt fogna rajta. Elképzeltem, ahogy nekem ront, én beleeresztek tizenkét golyót, de még csak le sem lassítják.

– Indulás!

Elfordult és elindult a behajtón, én tíz lépéssel mögötte. Richard és Elizabeth odébb mentek a fűre. Elhaladtunk mellettük, ők pedig követtek minket. Először arra gondoltam, szólok nekik, hogy maradjanak itt. Aztán arra gondoltam, joguk van végignézni.

Megkerültük a ház előtti felhajtót. Úgy tűnt, Paulie tudja, hová akarom vinni. És mintha nem érdekelte volna. Elhaladtunk a garázsépület mellett, ki a ház mögé, a sziklákra. Tíz lépés távolságból követtem. Bicegtem, mert a jobb cipőmnek lejött a sarka. A szél az arcomba fújt. Az óceán hangosan, viharosan dübörgött körülöttünk Paulie elsétált a hasadékig. Ott megállt, aztán szembefordult velem.

– Nem tudok úszni – nyögte nehezen forgó nyelvvel. Eltörtem egy-két fogát, és a torkát is elég keményen eltaláltam. A szél süvített körülötte. Meglobogtatta a haját, amitől még egy-két centivel magasabbnak látszott. A hullámok felfröcsköltek a háta mögül, egyenesen rám.

– Úszásra nem lesz szükség – mondtam.

Mellkason lőttem, tizenkétszer. Mind a tizenkét golyó áthatolt rajta. Húscafatok követték őket az óceánba. Két revolver, tizenkét hangos csattanás, tizenegy dollár negyven cent értékű muníció. Háttal zuhant a vízbe, pokoli nagy loccsanással. Az óceán vadul hullámzott, de az árapály épp nem volt erős. A holttest csak lebegett a kavargó vízen. A habok rózsaszínre változtak körülötte. Egy helyben lebegett, aztán sodródni kezdett, nagyon lassan, bukdácsolva a hullámok hátán. Egy percig lebegett, kettőig. Elsodródott három méterre, aztán hat méterre. Megfordult, arccal lefelé, bugyborékoló hang hallatszott, és a hulla lassan forogni kezdett egy örvényben, ahogy az áramlat elkapta. A zakója átázott és a levegő bement alá, felfújta, mint egy ballont, de tizenkét lyukon át szivárgott is belőle. A hullámok fel-le dobálták, mint egy dióhéjat. Leraktam a sziklára a két kiürült revolvert, leguggoltam, és belehánytam az óceánba. Guggoltam és zihálva néztem, ahogy lebeg a holttest, aztán pörögve elsodródik. Richard és Elizabeth öt-hat méterre álltak. Egy kis vizet merítettem a tenyerembe, és megmostam az arcomat. Lehunytam a szemem. Nagyon sokáig lehunyva tartottam. Amikor ismét kinyitottam, kinéztem a tomboló hullámokra, de a holttest már nem volt ott. Végre elmerült

Guggolva maradtam. Nagy levegőket vettem. Aztán megnéztem az órámat Még csak tizenegy volt. Egy darabig néztem az óceánt. Emelkedett és süllyedt, a hullámok megtörtek a parton, és rám fröcsköltek. Megint megláttam a sarki csért. Visszatért, és újból fészkelőhelyet keresett. A fejem teljesen üres volt. Aztán gondolkozni kezdtem. Mérlegeltem a megváltozott körülményeket. Öt percig törtem a fejem, aztán a végén arra jutottam, hogy van rá okom, hogy aránylag optimistán lássam a helyzetet. Úgy gondoltam, azzal, hogy Paulie ilyen korán kikerült a képből, a végjáték sokkal gyorsabban és könnyebben fog lezajlani.

De ebben is tévedtem.

Az első, ami nem úgy sikerült, ahogy gondoltam, az volt, hogy Elizabeth Beck nem akart elmenni. Mondtam neki, hogy üljenek be Richarddal a Cadillacbe, és tűnjenek el innen. De nem volt hajlandó. Csak állt a sziklákon, a haja lobogott, a ruháját csapkodta a szél.

– Ez az én házam – mondta.

– Nemsokára csatatér lesz belőle.

– Maradok.

– Nem engedhetem, hogy itt maradjon.

– Nem megyek el a férjem nélkül.

Nem tudtam, mit mondjak neki. Én is csak álltam, és egyre jobban fáztam. Richard odalépett a hátam mögé, megkerült, és kibámult az óceánra, aztán rám nézett

– Fantasztikus volt, ahogy legyőzte – mondta.

– Nem, ő győzte le saját magát.

A levegőben zajosan rikoltozó sirályok keringtek. Szemben repültek a széllel, egy hely fölött körözve, talán negyven méterre. Néha lecsaptak, és valamit felcsipkedtek a hullámok tarajáról. Paulie hullájának cafatait szedegették. Richard üres tekintettel bámulta őket.

– Beszélj az anyáddal – mondtam. – Rá kell venned, hogy menjetek el.

– Nem megyek – jelentette ki újból Elizabeth.

– Én sem – mondta Richard. – Itt lakom, Egy család vagyunk.

Mintha sokkos állapotba kerültek volna, nem lehetett vitatkozni velük, úgyhogy arra gondoltam, inkább megpróbálok valami feladatot adni nekik. Lassan, némán felsétáltunk a házhoz. A szél beletépett a ruháinkba. Bicegtem, a cipőm miatt. Megálltam azon a helyen, ahol a vérfoltok kezdődtek a földön, és felvettem az e-mail-küldőt. Eltört. A kis műanyag képernyő elrepedt, hiába kapcsoltam be, nem működött. Zsebre vágtam. Aztán megkerestem a cipőm leesett gumisarkát, leültem a földre, és visszaraktam a helyére. Így már kicsit könnyebb volt járni. Odaértünk a kapuhoz, levettük róla a láncot, kinyitottam, visszahoztam a zakómat meg a kabátomat, és felvettem őket. Begomboltam a kabátot, és a gallérját is felhajtottam. Aztán begördültem a kapun a Cadillackel, és megálltam az őrház előtt. Richard bezárta a kaput. Bementem az őrházba, és kivettem a tárat a gépfegyverből, aztán leemeltem a láncról a fegyvert. Kicipeltem magammal a szélbe, és befektettem a Cadillac hátsó ülésére. Aztán visszamentem a házba, a töltényhevedert behajtogattam a dobozába, a láncot levettem a mennyezeten lévő kampóról, és a kampót is kicsavartam a helyéről. A dobozt, a láncot meg a kampót is kivittem, és beraktam a Cadillac csomagtartójába.

– Segíthetek valamit? – kérdezte Elizabeth.

– Van még húsz ilyen lőszeres doboz – mondtam. – Mindet ki kell hozni.

– Nem megyek be oda még egyszer. Soha többé.

– Akkor azt hiszem, nem tud segíteni.

Kettesével hordtam ki a dobozokat, így tízszer kellett fordulnom. Még mindig fáztam, és minden tagom fájt. Éreztem a vér ízét a számban. Bepakoltam a dobozokat a csomagtartóba, a kocsiba is jutott, hátulra és előre, az ülés elé. Aztán beültem a volánhoz, és megigazítottam a tükröt. Az ajkam felhasadt, az ínyem vérzett. A fogaim elöl meglazultak. Ez kicsit aggasztott Mindig is egyenetlenek voltak, és egy-két darabka itt-ott már rég letört belőlük, de megvoltak nyolcéves korom óta, és megszoktam őket

– Jól van? – kérdezte Elizabeth

Megtapogattam hátul a fejemet. Egy helyen érzékeny volt, ahol beütöttem a betonba. A bal vállamon volt egy nagyon csúnya horzsolás. A mellkasom fájt, és a levegővétel sem ment teljesen fájdalommentesen. De mindent egybevéve jól voltam, jobb formában voltam, mint Paulie, és csak ez számított. A hüvelykujjammal jól odanyomtam a fogaimat az ínyemhez, és ott tartottam.

– Soha nem voltam jobban.

– Feldagadt az ajka.

– Túlélem.

– Meg kéne ünnepelnünk a győzelmet.

Kiszálltam kocsiból.

– Inkább meg kéne beszélnünk, hogyan mennek el innen.

Nem felelt semmit. Odabent az őrházban megcsörrent a telefon.

Régimódi készülék volt, halk, megnyugtató csengéssel. Távolinak hallatszott, eltompította a szél és a hullámverés zaja. Megkerültem a Cadillac csomagtartóját, bementem, és felvettem a kagylót. Annyit szóltam bele, hogy Paulie, egy pillanatig vártam, aztán meghallottam Quinn hangját, tíz év után újból.

– Megjött már? – kérdezte.

Hallgattam.

– Tíz perccel ezelőtt – feleltem aztán. A kezemmel félig befogtam a kagylót, és próbáltam kicsit magasabb és vékonyabb hangon beszélni.

– És meghalt már? – kérdezte Quinn.

– Öt perccel ezelőtt.

– Oké, állj készenlétben. Hosszú napunk lesz.

De még mennyire, gondoltam. Aztán a telefon egy kattanással elnémult, én leraktam, és kimentem.

– Ki volt az? – kérdezte Elizabeth.

– Quinn – feleltem.

Tíz évvel ezelőtt egy magnókazettáról hallottam először Quinn hangját. Kohl lehallgatta a telefonjait. Nem volt rá felhatalmazása, de akkoriban a hadseregbeli törvények sokkal lazábbak voltak, mint a civil igazságszolgáltatásban. Kis, átlátszó műanyag kazetta volt, látszott a szalag a belsejében. Kohlnál egy akkora magnó volt, mint egy cipősdoboz. Belerakta a kazettát, és lenyomott egy gombot. Az irodámat betöltötte Quinn hangja. Egy off-shore bankba telefonált, a pénzügyeit intézte. Nyugodtnak hangzott. Tisztán és lassan beszélt, azzal a semleges kiejtéssel, amit az ember akkor szed össze, ha egy életen át a seregben szolgál. Számlaszámokat olvasott be, jelszavakat adott meg, és különféle instrukciókat adott, összesen félmillió dollárról. A legnagyobb részét átutaltatta a Bahamákra.

– Postán küldi a pénzt – mondta Kohl. – Először a Kajmán-szigetekre.

– Biztonságos ez?

Kohl bólintott. – Elég biztonságos. Az egyetlen kockázat az, hogy a postások esetleg ellopják. A cím egy postafiók, és úgy adja fel, mintha könyv lenne a csomagban. És könyveket senki nem lopkod, úgyhogy sikerül neki.

– Félmillió dollár nagyon sok pénz.

– Nagyon értékes fegyverről van szó.

– Ennyire értékes?

– Maga szerint nem az?

Megvontam a vállam. – Nekem elég sok pénznek tűnik egy kis rakétáért.

Kohl a magnóra bökött Quinn hangja továbbra is betöltötte a szobát. – Hát úgy néz ki, ennyit fizetnek neki. Különben honnan szerzett volna félmillió dollárt? Nem a fizetéséből tette félre, az biztos.

– Mikor tartóztatja le?

– Holnap. Kénytelenek leszünk. Már megkapta az utolsó terveket is. Gorowski azt mondja, az az egésznek a kulcsa.

– És hogy csinálják?

– Frasconi elintéz mindent a szíriaival. Megjelölik a bankjegyeket, amit át akar adni egy katonai ügyész jelenlétében. Aztán figyelemmel kísérjük a pénz átadását, és a kellő pillanatban lecsapunk rájuk. Az aktatáskát kinyitjuk, ott helyben, az ügyész előtt. Jegyzéket készítünk a tartalmáról, vagyis a legfontosabb tervekről. Aztán letartóztatjuk Quinnt, és lefoglaljuk az aktatáskát, amit a szíriai hozott neki, amiben megtaláljuk a megjelölt bankjegyeket. Ilyen bizonyítékok ellen Quinn nem tud mit tenni.

– Sziklaszilárd – bólintottam. – Jó munkát végzett.

– Köszönöm.

– Frasconival minden rendben lesz?

– Muszáj lesz. Én nem tudok a szíriaival beszélni. Azok a fickók nagyon furán viszonyulnak a nőkhöz. Nem érhetnek hozzájuk, nem nézhetnek rájuk, néha még nem is beszélhetnek velük, úgyhogy ezt Frasconinak kell csinálnia. Az ő szerepe elég csekély, nem tud mit elrontani.

– Azért majd odafigyelek rá.

– Köszönöm – mondta megint Kohl.

– És ő is magával megy a letartóztatáshoz.

Kohl nem felelt.

– Egyedül nem küldhetem oda, ezt maga is tudja.

Bólintott.

– De meg fogom mondani neki, hogy maga vezeti nyomozást. Gondoskodni fogok róla, hogy tisztában legyen vele, hogy ez a maga ügye.

– Oké – bólintott Kohl.

Megnyomta a stop gombot, és Quinn hangja elhallgatott, félbeharapva egy szót Dollár, ezt akarta mondani. Kétszázezer dollár. De csak a doll maradt belőle. Elevennek és jókedvűnek hangzott, mint aki a csúcson van, élvezi a játékot, és tudja, hogy nyerni fog. Kohl kivette a magnóból a kazettát, és zsebre dugta. Aztán rám kacsintott, és kisétált az irodámból.

Ki az a Quinn ? – kérdezte Elizabeth tíz évvel később.

– Frank Xavier – feleltem. – Régen Quinn-nek hívták. A teljes neve Frank Xavier Quinn.

– Maga ismeri?

Bólintottam. – Különben miért lennék itt?

– Ki maga?

– Csak valaki, aki ismerte Frank Xaviert, még akkor, amikor Francis Xavier Quinn-nek hívták.

– Maga a szövetségieknek dolgozik.

Megráztam a fejem. – Ez szigorúan személyes ügy.

– Mi fog történni a férjemmel?

– Fogalmam sincs – feleltem. – És őszintén szólva nem is nagyon érdekel.

Visszamentem az őrházba, és bezártam az elülső ajtót. Kimentem a hátsó ajtón, azt is bezártam kívülről. Aztán ellenőriztem a láncot a kapun. Jó erős volt. Gondoltam, talán egy percig kint tartja a támadókat, talán másfél percig, ez is valami. A lakat kulcsát a nadrágzsebembe tettem.

– Most visszamegyünk a házba – mondtam. – Attól tartok, maguknak gyalog kell menni.

A Cadillackel végiggördültem a behajtóúton. Láttam a visszapillantó tükörben Elizabethet és Richardot, egymás mellett, sietősen lépkedtek. A házat nem akarták itthagyni, de az is látszott, hogy nem örülnek, hogy egyedül hagytam őket. Megálltam a kocsival a bejárat előtt, és az ajtóhoz tolattam, hogy könnyebb legyen kirakodni a csomagtartóból. Kivettem a láncot meg a kampót, és felszaladtam velük Duke szobájába. Az ablakából jól végig lehetett látni a behajtóút teljes hosszán. Ideális pozíció. Kivettem a kabátzsebemből a Berettát, és belelőttem a mennyezetbe. Láttam, hogy Elizabeth és Richard odakint megtorpannak a lövésre, aztán futni kezdenek a ház felé. Talán azt hitték, lelőttem a szakácsnőt. Vagy magamat. Felálltam egy székre, és kikapartam a gipszet a golyó ütötte lyukból, amíg egy fagerendát nem találtam. Aztán nagyon gondosan céloztam és megint lőttem egyet, egy szép kis kilencmilliméteres lyukat a fába. Belecsavartam a kampót, ráakasztottam a láncot, és a teljes súlyommal belekapaszkodva kipróbáltam. Tartott.

Visszamentem a kocsihoz, és kinyitottam a hátsó ajtókat. Elizabeth és Richard közben odaért, szóltam nekik, hogy hordják be a dobozokat Én felvittem a gépfegyvert A fémdetektor hangosan és sürgetően sípolt az ajtónál. Felvittem a fegyvert az emeletre, fellógattam a láncra, és beletettem az első tárat. Kinyitottam az alsó ablaktáblát, és megmozgattam a fegyver csövét fel-le és oldalirányba. A fal teljes egészét befedte és a behajtóút teljes hosszát. Richard az ajtóban állt, és figyelt.

– Hordd fel a dobozokat – mondtam neki. Aztán odaléptem az éjjeliszekrényhez, és felemeltem a külső telefont. Felhívtam Duffyt a motelben.

– Még mindig segíteni akarsz? – kérdeztem.

– Igen – felelte.

– Akkor szükségem lesz mindhármótokra, itt a házban. Gyertek ide, amilyen gyorsan csak lehet

Ezután már nem volt sok tennivalóm, amíg ők megérkeznek. Vártam az ablaknál, az ínyemhez szorítottam a fogaimat a hüvelykujjammal, és figyeltem az utat. Richard és Elizabeth küszködtek a nehéz dobozokkal. Dél volt, de szinte sötét. Egyre rosszabb lett az idő. A szél üdítően friss volt. Észak-Atlanti part, április végén. Errefelé kiszámíthatatlan az időjárás. Elizabeth bejött, és lerakott egy dobozt Lihegett. Megállt mellettem.

– Mi fog történni? – kérdezte.

– Azt senki nem tudhatja.

– Minek ez a fegyver?

– Elővigyázatosság.

– Ki ellen?

– Quinn emberei ellen. Hátulról véd az óceán, a behajtóúton kell megállítanunk őket.

– Rájuk fogunk lőni?

– Ha szükséges.

– Mi lesz a férjemmel?

– Érdekli?

Elizabeth bólintott. – Igen.

– Rá is fogok lőni.

Nem felelt semmit.

– A férje bűnöző, ő is tudja, milyen kockázatot vállal.

– A törvények, amelyek szerint bűnöző, nem felelnek meg az alkotmánynak – mondta.

– Gondolja?

Megint bólintott. – Az alkotmány második módosítása egyértelmű.

– Ezt mondja a legfelsőbb bíróságnak, ne nekem.

– Az embereknek joguk van fegyvert viselni.

– A kábítószer-kereskedőknek nincs. Soha nem láttam olyan alkotmánymódosítást, amelyik azt mondja, hogy rendben van automata fegyverekkel lövöldözni egy lakónegyed kellős közepén, olyan golyókkal, amik a téglafalon is áthatolnak, és ártatlan kívülállókat is eltalálhatnak, csecsemőket és gyerekeket is.

Elizabeth nem felelt.

– Látta már, milyen, amikor eltalálnak egy csecsemőt? Nem úgy hatol be a golyó, mint egy injekciós tű, hanem teljesen széttépi.

Nem felelt.

– Úgyhogy ne mondja azt egy katonának, hogy a fegyver jó dolog.

– A törvény egyértelmű.

– Akkor csatlakozzon valami jogvédő társasághoz, én maradok a való világban.

– Ő a férjem.

– Azt mondta, megérdemli, hogy börtönbe kerüljön.

– Igen, de azt nem, hogy meghaljon.

– Gondolja?

– Ő a férjem – mondta újból.

– Hogy adja át az árut a vevőknek? – kérdeztem.

– Kivágja az olcsó szőnyegek közepét, és abba csavarja bele a fegyvereket. Az I-95-ösön Bostonba vagy New Havenbe szállítják, ott találkoznak.

Bólintottam. Eszembe jutottak a szőnyeg hátuljából kihullott szálak, amiket a garázsban láttam.

– Ő a férjem – mondta újból Elizabeth.

Bólintottam. – Ha van egy kis esze, és nem áll túl közel Quinn-hez, megúszhatja.

– Ígérje meg, hogy vigyáz rá. Akkor elmegyek Richarddal együtt.

– Ezt nem ígérhetem meg.

– Akkor maradunk.

Nem feleltem semmit.

– Nem önként társult vele, ugye tudja? Úgy értem, Xavier-vel. Ezt meg kell értenie.

Az ablakhoz ment, és lenézett Richardra, aki épp az utolsó dobozt emelte ki a Cadillacből.

– Kényszerítették – mondta Elizabeth.

– Igen, rájöttem – mondtam.

– Elrabolta a fiamat.

– Tudom.

Elizabeth megfordult és egyenesen rám nézett.

– Maga ellen mit követett el? – kérdezte.

Kohllal még kétszer találkoztam aznap, miközben felkészült a feladatára. Mindent nagyon jól csinált. Olyan volt, mint egy jó sakkjátékos. Soha nem csinált semmit úgy, hogy ne tudta volna előre, mi lesz a következő két lépése. Készenlétben állt egy fotós, hogy képeket készítsen a letartóztatásról. Lemérte, mennyi időbe telik az út kocsival Quinn virginiai házáig. A dosszié, amit az elején adtam neki, már kezdett megtölteni két kartondobozt. Amikor aznap másodszor összefutottunk, nála voltak a dobozok, egymás tetejére rakva cipelte őket, a karizmai megfeszültek a súlya alatt

– Gorowski hogy viseli? – kérdeztem.

– Nem túl jól. De holnap túl lesz rajta.

– Maga meg híres lesz.

– Remélem, nem. Jobb lesz, ha ez az ügy örökre titkosítva marad.

– Akkor híres lesz a titkos ügyek világában. Sokan elolvassák ezeket a titkos anyagokat.

– Akkor gondolom, esedékes lenne a teljesítmény-értékelésem. Esetleg holnapután.

– Ma este együtt vacsorázhatnák – mondtam. – Elmehetnénk valahová ünnepelni. A legjobb helyre, amit csak találunk. Én fizetek.

– Azt hittem, ebédjegyeken él.

– Összespóroltam őket.

– Volt rá bőven alkalma, elég hosszúra nyúlt ez az ügy.

– Az isten malmai lassan őrölnek. Ez a maga egyetlen hibája, Kohl. Alapos, de nagyon lassú.

Elmosolyodott, és magasabbra emelte a dobozokat.

– Bele kellett volna egyeznie, amikor randira hívtam – mondta. – Akkor megmutathattam volna, hogy a lassú néha jobb, mint a gyors.

Elment a dobozokkal. Két órával később találkoztunk egy étteremben a városban. Elegáns hely volt, úgyhogy lezuhanyoztam és tiszta egyenruhát vettem. Kohl egy kis fekete ruhában jelent meg, nem ugyanabban, mint a múltkor, ezen nem voltak pöttyök. Nagyon jól kiemelte az alakját, nem mintha rászorult volna, úgy tizennyolc évesnek nézett ki.

– Remekül néz ki. Azt fogják hinni, az apukájával vacsorázik.

– Inkább legyen a nagybácsikám – mondta. – Az apukám öccse.

Olyan vacsora volt, amikor az ennivaló nem fontos. A világon mindenre emlékszem erről az estéről, de arra nem, hogy mit rendeltem, steaket-e vagy raviolit. Valamit biztos. Sokat beszélgettünk, olyasmiről, amit azt hiszem, nem osztottunk volna meg bárkivel. Nagyon közel voltam ahhoz, hogy megadom magam, és megkérdezem, ne keressünk-e egy motelt. Mind a ketten egy pohár bort ittunk, aztán inkább csak vizet Kimondatlan egyezség, tisztán kellett tartani a fejünket másnapra. Fizettem, aztán éjfélkor távoztunk, külön-külön. Kohl nagyon élénk volt, bár már későre járt. Tele volt élettel és energiával. Forrt az izgatottságtól a másnap miatt. A szeme ragyogott. Álltam az utcán, és utánanéztem, ahogy elhajt a kocsival.

Valaki jön – szólalt meg Elizabeth Beck.

Kinéztem az ablakon, és megláttam egy szürke Taurust a távolban. A színe beleolvadt a szürkeségbe, alig tudtam kivenni. Talán két mérföldre lehetett, és gyorsan közeledett. Villanueva kocsija. Mondtam Elizabethnek, hogy maradjon ott, és tartsa szemmel Richardot, én meg lementem a földszintre, és kimentem a házból a hátsó ajtón. Az eldugott csomagomhoz mentem, és kivettem Angel Doll pisztolyát. A zakóm zsebébe raktam. Duffy Glockját és a tartalék tárakat is elhoztam. Vissza akartam adni neki, érintetlenül, ez fontos volt nekem. Nem akartam, hogy még nagyobb bajba kerüljön. A kabátom zsebébe tettem, a Beretta mellé, a ház elé sétáltam, és beszálltam a Cadillacbe. A kapuhoz hajtottam, aztán kiszálltam, és félrehúzódva várakoztam, megbújva az őrház sarkánál. A Taurus megállt a kapu előtt. A kormánynál Villanueva ült, Duffy mellette, Eliot hátul. Kiléptem, levettem a láncot a kapuról, és kitártam. Villanueva behajtott, és megállt a Cadillac előtt, a két kocsi orra összeért. Aztán kinyílt három ajtó, mind kiszálltak, és rám meredtek.

– Magával meg mi a fene történt? – kérdezte Villanueva.

Megérintettem a számat. Duzzadt volt és fájt.

– Nekimentem egy ajtónak – feleltem.

Villanueva vetett egy pillantást az őrházra.

– Vagy inkább az ajtónállónak, igazam van?

– Jól vagy? – kérdezte Duffy.

– Jobban, mint az ajtónálló.

– Minek kellett idejönnünk?

– A B terv következik – mondtam. – Elmegyünk Portlandbe, de ha ott nem járunk sikerrel, akkor vissza kell jönnünk ide, és várnunk. Úgyhogy most ketten velem jöttök, egyvalaki ittmarad, hogy tartsa a frontot. – Megfordultam, és a házra mutattam. – A középső első emeleti ablakban van egy gépfegyver, amivel fedezni lehet a behajtót. Egyvalakinek itt kell maradni mellette.

Senki nem jelentkezett önként. Villanuevára néztem, ő elég idős volt ahhoz, hogy annak idején megjárhatta Vietnamot. Lehet, hogy volt már dolga nagyobbfajta gépfegyverekkel.

– Maga, Terry.

– Én nem. Magával megyek, hogy megkeressem Teresát – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

– Oké, akkor majd én – mondta Eliot.

– Köszönöm. Látott már vietnami háborús filmet? Ahogy a Huey helikopter ajtajából kilőnek? Ez lesz a maga dolga, ha jönnek. Nem valószínű, hogy egyenesen a kapu felől támadnák meg a házat, inkább bemásznak az őrház első ablakán, és a hátsó ajtón vagy ablakon át ki. Álljon készen rá, hogy amint felbukkannak, lőnie kell.

– Mi van, ha már sötét lesz?

– Visszaérünk sötétedés előtt.

– Oké. Ki van a házban?

– Beck családja. Nem hajlandóak elmenni. Meg a szakácsnő.

– És Beck?

– A többiekkel fog jönni. Ha megszökne a nagy kavarodásban, nem fogok sírni utána. De ha ne adj isten eltalálja egy golyó, akkor se fogok sírni utána.

– Oké.

– Nem valószínű, hogy jönnének, most nagyon el vannak foglalva. Ez csak óvintézkedés.

– Oké – mondta megint Eliot.

– A Cadillacet itt hagyjuk magának, mi a Taurusszal megyünk.

Villanueva visszaült a kocsiba, és kitolatott a kapun. Én kisétáltam Duffyval, és becsuktam a kaput, ráraktam a láncot, bezártam, és a lakat kulcsát bedobtam Eliotnak.

– Később találkozunk.

Megfordult a Cadillackel, és néztem, ahogy elhajt a ház felé. Aztán beszálltam a Taurusba. Duffy előreült, én hátra. Kivettem a zsebemből a Glockot meg a tartalék tárakat, és előrenyújtottam neki.

– Köszönöm, hogy kölcsönadtad.

Berakta a pisztolytáskájába, a tárakat a táskájába.

– Nagyon szívesen – felelte.

– Első Teresa – mondta Villanueva. – Quinn a második. Rendben?

– Rendben – bólintottam.

– És hol keressük?

– Három lehetséges hely van. A raktár, a belvárosi iroda, és egy kis üzleti telephely a reptér közelében. Egy belvárosi irodaházban nem tarthatnak úgy egy foglyot, hogy a hétvégén is ott van. A raktár környéke túl forgalmas, nemrég érkezett egy nagy szállítmány, úgyhogy én a telephelyre szavaznék.

– Az I-95-ösön menjünk, vagy az l-esen?

– Az 1-esen.

Némán hajtottunk tovább, tizenöt mérföldet a szárazföld belseje felé, aztán északnak fordultunk az 1-es úton, Portland irányába.

13. fejezet

Kora délután volt, szombat, úgyhogy a telephely csendes volt. Az eső tisztára mosta az utat, minden frissnek és újnak látszott A fémépületek tompa ólomszínűnek hatottak a szürke égbolt alatt. Átkanyarogtunk a kis utcákon, talán harminccal. Egy árva lelket sem láttunk sehol. Úgy tűnt, Quinn irodája be van zárva. Miközben elhajtottunk mellette, megint szemügyre vettem a táblát Xavier eXport Company. A szavakat profi módon vésték a vastag rozsdamentes acéltáblába, de a túl nagy X-ek meglehetősen amatőr grafikai megoldásnak tűntek.

– Miért nevezik exportcégnek? – kérdezte Duffy. – Inkább importál dolgokat, nem?

– Hogy jutunk be? – kérdezte Villanueva.

– Betörünk – mondtam. – Gondolom, hátulról.

A fémbarakkok egymásnak háttal álltak, előttük parkolóhelyek sorakoztak, azokon túl a frissen ültetett pázsit, amit betonszegély vett körbe. Kerítések sehol. A Quinn irodája mögötti épületen Paul Keast & Chris Marden, Partiszerviz felirat állt. Az iroda kihalt volt. Elláttam mellette Quinn hátsó ajtajáig. Egyszerű fémajtó, tompapirosra festve.

– Sehol senki – mondta Duffy.

Quinn irodájának hátsó falán volt egy ablak a piros ajtó mellett Opálüveg volt rajta, talán egy mosdó lehet. Biztonsági rács védte.

– Riasztó nincs? – kérdezte Villanueva.

– Egy ilyen helyen? Szinte biztos, hogy van.

– Közvetlenül a rendőrségen jelez?

– Nem valószínű. Ez nem lenne túl okos megoldás egy ilyen fickó esetében, mint Quinn. Nem hiszem, hogy örülne, ha a zsaruk itt szaglásznának, ahányszor egy kölyök véletlenül betöri az ablakot

– Valami privát őrzőszolgálat?

– Valószínűleg. Vagy a saját emberei.

– Akkor hogy csináljuk?

– Nagyon gyorsan be kell jutnunk, aztán elhúzni a csíkot, még mielőtt bárkinek lenne ideje reagálni, öt vagy tíz percet talán megkockáztathatunk.

– Egyvalaki elölről, ketten hátulról?

– Az jó lesz. Maga menjen elölről.

Szóltam Villanuevának, hogy nyissa ki a csomagtartó zárját, aztán Duffyval kiszálltunk. A levegő hideg volt és nyirkos, fújt a szél. Kivettem a pótkerék alól a kerékkulcsot, aztán lecsaptam a csomagtartó tetejét, és néztem, ahogy a kocsi elhajt. Duffyval elsétáltunk a partiszerviz irodájának fala mellett, aztán az elválasztó kis pázsiton át Quinn irodájának hátsó ablakához. Odaszorítottam a fülemet a hideg fémhez, és hallgatóztam. Semmi. Aztán szemügyre vettem a vasrácsot az ablakon. Keskeny, egy darabból öntött kerete volt, amit nyolc csavar erősített oda, kettő-kettő minden oldalon. A csavarok feje akkora volt, mint egy negyeddolláros. Duffy elővette a pisztolytáskájából a Glockot. Én megtapogattam a zsebemben a Berettát. Két kezembe szorítottam a kerékkulcsot, és megint a fémfalhoz szorítottam a fülemet. Hallottam, hogy Villanueva megáll a kocsival a túlsó oldalon. A motor berregése áthatolt a vékony fémfalakon. Hallottam, hogy nyílik és csapódik az ajtó. A motort nem állította le. Hallottam lépteinek koppanását az épület előtti járdán.

– Állj készenlétben! – szóltam oda Duffynak. Éreztem, hogy megmozdul mögöttem. Hallottam, hogy Villanueva hangosan kopog a bejárati ajtón. A kerékkulcs végét bedugtam a csavar széle alá, a fémlemezt kicsit behorpasztva, és rántottam rajta egyet A csavar tartott. Nyilván az acélszerkezetbe fúrták a fémlemezen keresztül. Újból eligazgattam a kerékkulcsot, és keményebben rántottam rajta egyet-kettőt A csavar feje letört, és a rács kicsit megmozdult

Összesen hat csavarfejet kellett letörnöm. Úgy fél perc alatt meg is volt. Villanueva még mindig kopogott elöl. Amikor a hatodik csavar feje is letört, és már csak egy oldalon tartottak, megragadtam a rácsot, és kilencven fokkal elfordítottam, mintha egy ajtót nyitnék ki. A két megmaradt csavar tiltakozva nyikorgott. Megint felemeltem a kerékkulcsot, és betörtem vele az ablaküveget Benyúltam, megtaláltam a kilincset, és kinyitottam az ablakot. Kivettem a zsebemből a Berettát, és bemásztam a mosdóba.

Egy kis fülke volt, talán másfélszer két méteres. Egy vécé, mos

dókagyló, kis, keret nélküli tükör. Egy szemetes, egy polc, rajta vécépapírtekercsek és papírtörülköző. A sarokban egy vödör meg egy felmosó. A padlón tiszta linóleum. Erős fertőtlenítőszag terjengett. Körbefordultam, és megnéztem az ablakot. Egy kis riasztókészülék volt a párkányra erősítve, de az épület csendes volt, sziréna nem szólalt meg. Néma riasztó. Valahol épp most csöng egy telefon, vagy egy figyelmeztető jelzés villog egy számítógép-monitoron.

Kiléptem a mosdóból egy hátsó folyosóra. Sehol egy lélek. Sötét volt. Elhátráltam a hátsó ajtóig. A hátam mögött tapogatózva, oda sem nézve kinyitottam. Hallottam, hogy Duffy belép.

Valószínűleg részt vett Quanticóban a hathetes alapkiképzésen, és emlékezett a szükséges mozdulatokra. Két kézzel tartotta a Glockot, elsurrant mellettem, és megállt az ajtó mellett, amely kivezetett a folyosóról az iroda többi részébe. Az ajtófélfának támasztotta a vállát, és a könyökét meghajlítva tartotta a pisztolyt, hogy elférjek mellette. Előbbre léptem, és berúgtam az ajtót, aztán berontottam. Balra ugrottam, Duffy utánam, jobbra. Egy újabb folyosóra jutottunk. Keskeny volt, végighúzódott az egész épületen. Irodák nyíltak róla jobbra és balra, mindkét oldalon három-három. Hat ajtó, mindegyik csukva.

– Menjünk előre – suttogtam –, Villanuevához.

Végigosontunk a folyosón, a hátunkat egymásnak vetve, hogy mindkét oldalon figyelni tudjuk közben az ajtókat. Odaértünk a bejárati ajtóhoz, kinyitottam, Villanueva belépett, és becsukta maga után. Göcsörtös, öreg kezében egy Glock 17-est szorongatott Nagyon jól állt benne.

– Riasztó? – kérdezte suttogva.

– Néma – súgtam vissza.

– Akkor siessünk.

– Helyiségről helyiségre – suttogtam.

Nem volt jó érzés ott lenni. Akárhogy vigyáztunk is, annyi zajt azért ütöttünk, hogy ha esetleg van valaki az irodában, semmi kétsége nem lehet, hogy valaki betört. És az, hogy nem rontottak azonnal elő, arra utalt, hogy elég okosak ahhoz, hogy meglapuljanak, a kezükben pisztollyal, mellmagasságban az ajtóra célozva. A középső folyosó alig egy méter széles volt, nem volt túl sok helyünk manőverezésre. Nem volt jó érzés. Az ajtók mind balra nyíltak, úgyhogy Duffyt a bal oldalamra állítottam, hogy a szemben lévő ajtót is fedezze.

Nem akartam, hogy mind egy irányba nézzünk, és esetleg hátba lőjenek. Villanuevát a jobb oldalamra állítottam, az ő dolga volt, hogy berúgja az ajtókat, szép sorban. Én középen maradtam, az én feladatom az volt, hogy elsőnek berontsak az irodákba.

A bal elülső helyiséggel kezdtük. Villanueva jó keményen berúgta az ajtót, a zár kitört az ajtókeretből, és az ajtó kitárult Berontottam. Üres volt. Háromszor három méteres, egy ablak, egy íróasztal, az egyik fal mellett irattartó szekrények. Azonnal kisiettem, aztán mindhárman megfordultunk, és a szemben lévő iroda következett. Duffy fedezte a hátunkat Villanueva berúgta az ajtót, én berontottam. Ez is üres volt. De nyertünk valamit: az elválasztó fal itt el lett távolítva, így ez egy háromszor hat méteres helyiség volt, aminek két ajtaja nyílt a folyosóra. Három íróasztal volt benne, számítógépekkel, telefonokkal. A sarokban egy állófogas, egy női esőkabát lógott rajta.

Átmentünk a folyosó túloldalán a negyedik ajtóhoz, vagyis a harmadik helyiséghez. Villanueva berúgta, én berontottam. Üres volt. Ez is háromszor három méteres, ablaktalan. Egy íróasztal volt benne, mögötte a falon egy parafa tábla lógott, mindenféle lista kitűzve rá. A linóleumpadló nagy részét egy keleti szőnyeg borította.

Négy megvolt, még két helyiség hátra van. A jobb oldali hátsóval folytattuk. Villanueva berúgta az ajtót, én berontottam. Ez is üres volt Háromszor három méteres, fehérre festett falak, szürkés linóleum. A világon semmi nem volt benne. Csak vérfoltok. Feltakarították ugyan, de nem elég jól. Barnás, elkenődött nyomok voltak a padlón, ahol a túlságosan átitatódott felmosó már nem bírt vele. A falra is jutott belőle. Volt ahol letörölték, volt, ahol nem. Úgy derékmagasságig spriccelt fel a vér.

– A konyhalány – mondtam.

Senki nem felelt semmit. Egy hosszú, néma pillanatig csak álltunk. Aztán kimentünk, megfordultunk, és nekiestünk az utolsó ajtónak. Berontottam, előre szegezett pisztollyal. Aztán megtorpantam.

Egy üres börtöncella volt.

Háromszor három méteres helyiség, fehér falakkal és alacsony mennyezettel, a padlót szürke linóleum borította. Ablakai nem voltak. Egy matrac hevert a földön, gyűrött lepedő és takaró. Egy tucat kínai étteremből származó kartondoboz volt szétszórva mindenfelé, és üres ásványvizes palackok.

– Itt tartották fogva – szólalt meg Duffy.

Bólintottam. – Ahogy a ház alagsorában.

Beljebb léptem, és felemeltem a matracot. JUSTICE – ez volt odamázolva a padlóra, nagy betűkkel, egy ujjal odakenve. Alatta a mai dátum, hat számjegy, év, hónap, nap. Kicsit elhalványodott, aztán felerősödött, mert közben újból belemártotta az ujját valamibe.

– Remélte, hogy a nyomára jutunk – mondta Villanueva. – Okos lány.

– Vérrel írta? – kérdezte Duffy.

Állott ételek és emberi test kipárolgásának szagát éreztem a szobában. Félelmet és kétségbeesést. Végighallgatta, ahogy meghalt a konyhalány. A két vékony ajtó nem nagyon tompíthatta a hangot

– Csak szójaszósz – mondtam. – Remélem.

– Mennyi ideje vihették el innen?

Beleszagoltam a matrachoz legközelebb heverő kartondobozokba. – Talán két órája.

– A francba!

– Akkor gyerünk, keressük meg – mondta Villanueva.

– Még öt perc – mondta Duffy. – Kell találnom valamit, amit feltálalhatok az ATF-nek, hogy valamennyire jóvátegyem a dolgokat.

– Nincs öt percünk – tiltakozott Villanueva.

– Két perc – szóltam közbe. – Szedd össze gyorsan, amit tudsz, aztán majd később megnézzük.

Kisiettünk a szobából. Senki nem nézett a szemben lévő kínzókamrára. Duffy visszasietett abba a szobába, ahol a keleti szőnyeg volt. Okos, gondoltam, ez valószínűleg Quinn irodája. Ő az a fajta fickó, aki szőnyeget rak a saját irodájába. Duffy az íróasztal egyik fiókjából kivett egy vaskos dossziét, amin Folyó ügyek felirat állt, és lekapkodta az összes listát, ami ki volt tűzve a parafa táblára.

– Gyerünk már! – sürgette Villanueva.

Kisiettünk a bejárati ajtón, pontosan négy perccel azután, hogy bemásztam a mosdó ablakán. Nekem inkább négy órának tűnt Beültünk a Taurusba, és egy perccel később már az 1-es úton jártunk.

– Észak felé, a városközpontba – mondtam Villanuevának.

Eleinte csak hallgattunk. A konyhalány járt a fejünkben. Én hátul ültem, Duffy elöl, az ölében szétteregette a Quinn irodájából elhozott papírokat A hídon nagyon lassan haladtunk át, nagy volt a forgalom.

Az autósok óvatosan vezettek, az út nedves volt az esőtől. Duffy lapozgatott a papírok között, sorra szemügyre vette őket. Aztán végre megtörte a csendet. Nagy megkönnyebbülés volt

– Ez elég rejtélyes – mondta. – Szerepel a könyvelésben valami XX meg BB.

– Xavier Export Company és Bizarre Bazaar – mondtam.

– A BB importál, az XX exportál. De nyilvánvalóan valami kapcsolat van köztük. Mintha ugyanannak a vállalkozásnak a két fele lenne.

– Engem nem érdekel, én csak Quinnt akarom.

– És Teresát – tette hozzá Villanueva.

– Az első negyedévi kimutatás – mondta Duffy. – Majdnem huszonkét millió dollár volt a forgalmuk. Ez gondolom elég sok fegyver lehet.

– Negyedmillió Saturday Night Special – mondtam. – Vagy négy Abrams harckocsi.

– Hallottad már azt a nevet, hogy Mossberg? – kérdezte Duffy.

– Miért?

– Az XX most kapott tőlük egy szállítmányt.

– 0. F. Mossberg és fiai. Egy fegyvergyár New Havenben, Connecticutban.

– És mi az a Persuader?

– Egy puska. A Mossberg M500-as Persuader egy katonai fegyver.

– Az XX ilyen Persuadereket küld valahová. Kétszáz darabot. A teljes ár hatvanezer dollár, a BB cserébe kap érte valamit.

– Import-export, ez így működik.

– De az árak nem egyeznek – mondta Duffy. – A BB-hez érkező szállítmány értéke hetvenötezer dollár. Az XX tízezer dollárt keres az üzleten.

– A kapitalizmus csodája – mondtam.

– Nem, várjunk csak, van itt még egy tétel. Így már stimmel. Kétszáz Mossberg Persuader plusz egy tízezer dolláros bónusztétel, ami kiegyenlíti az összeget.

– Milyen bonusz?

– Az nincs ideírva. Mi érhet tízezer dollárt?

– Engem nem érdekel – mondtam megint

Duffy tovább lapozgatott.

– Keast és Maden – mondta. – Hol láttuk már ezeket a neveket?

– A Quinn irodája mögötti épület. A partiszerviz.

– Quinn megbízást adott nekik, hogy szállítsanak valamit.

– Hová?

– Az nincs ideírva.

– Micsodát?

– Az sincs itt. Tizennyolc tétel, mindegyik ötvenöt dollár, összesen majdnem ezer dollár.

– Most merre? – kérdezte Villanueva.

Leértünk a hídról, az út északnyugatnak kanyarodott, a park tőlünk balra terült el.

– A második sarkon forduljon be jobbra – mondtam.

Egyenesen behajtottunk a Missionary House alagsori parkolójába. A bejáratnál lévő kis fülkében egy egyenruhás biztonsági őr ült. Beírta a rendszámunkat egy naplóba, anélkül, hogy különösebben odafigyelt volna ránk. Aztán Villanueva felvillantotta neki az igazolványát, és utasította, hogy ne szóljon senkinek az érkezésünkről. A parkoló csendes volt. Talán nyolcvan hely volt, és alig egy tucat autó állt odabent Az egyik egy szürke Grand Marquis, amit aznap reggel Beck raktára előtt láttam.

– Itt csináltam a fotókat – mondta Duffy.

Elhajtottunk a parkoló végébe, egy sarokban megálltunk és kiszálltunk. A lifttel felmentünk egy szintet, az előcsarnokba. Kopottas márványpadló, egy nagy táblán az épületben található cégek névsora. A Xavier Export Company egy Lewis, Strange & Greville nevű ügyvédi irodával osztozott a negyedik emeleten. Ennek örültünk, mert ez azt jelentette, hogy odafönt lesz egy kis előtér, ahonnan a két iroda nyílik, és nem közvetlenül Quinn felségterületére kell kilépnünk a liftből.

Megint beszálltunk a liftbe, és megnyomtuk a negyedik emelet gombját. Az ajtó összecsukódott, a motor zúgni kezdett A negyediken megálltunk. Hangok ütötték meg a fülünket. A lift csöngetett egyet, és az ajtó kinyílt Balra egy mahagóniajtó volt, Lewis, Strange & Greville ügyvédi iroda felirattal. Nyitva állt, épp három ember lépett ki rajta, és várták, hogy egyikük bezárja az ajtót. Két férfi meg egy nő. Hétköznapi ruhában voltak, a kezükben aktatáska. Jókedvűnek látszottak. Mind megfordultak és ránk néztek. Kiléptünk a liftből.

Mosolyogtak, és felénk bólintottak, ahogy az ember idegenek láttán szokott egy szűk helyen. Vagy talán azt hitték, hozzájuk jöttünk, jogi tanácsért. Villanueva visszamosolygott, és a Xavier Export ajtaja felé biccentett, jelezve, hogy oda jöttünk. A nő elfordult, és beszállt a liftbe. Miután bezárták az ajtót, a két férfi is csatlakozott hozzá. A liftajtó összecsukódott, és a lift zúgva megindult lefelé.

– Szemtanúk – suttogta Duffy. – A fenébe!

Villanueva rámutatott a Xavier Export ajtajára. – Valaki van odabent. Azok az ügyvédek nem tűntek meglepettnek, hogy mit keresünk itt ilyenkor, szombaton. Nyilván tudják, hogy valaki van az irodában. Azt hitték, velük van találkozónk.

Bólintottam. – Az egyik kocsi odalent a parkolóban ma reggel Beck raktára előtt állt.

– Quinn? – kérdezte Duffy.

– Nagyon remélem.

– Megbeszéltük, hogy első Teresa – szólt közbe Villanueva. – Utána jöhet Quinn.

– Változik a terv – mondtam. – Nem fogok most elsétálni, ha Quinn itt van, és ilyen kényelmes célpont

– Nem mehetünk be – mondta Duffy. – Láttak minket

– Ti nem mehettek be – feleltem. – Én igen.

– Egyedül?

– Így akarom. Csak ő meg én.

– Nyoma van, hogy itt jártunk.

– Gondoskodjatok róla. Visszamentek a parkolóba, és elhajtotok. A biztonsági őr fel fogja írni, mikor távoztatok. Aztán öt perccel később hívjátok fel valamilyen ürüggyel a Xavier Export irodáját, ennek is nyoma marad a telefonhívások listáján, és igazolni fogja, hogy semmi nem történt, amíg ti itt voltatok.

– És veled mi lesz? Annak is nyoma marad, hogy téged itt hagytunk.

– Nem hinném. Szerintem nem valószínű, hogy az őr nagyon odafigyelt volna. Nem hiszem, hogy megszámolta, hányan vagyunk, vagy ilyesmi. Csak felírta a rendszámot.

Duffy nem szólt semmit.

– Egyébként sem érdekel – mondtam. – Engem elég nehéz megtalálni. És a jövőben majd vigyázok, hogy még nehezebb legyen.

Duffy az ügyvédi iroda ajtajára pillantott. Aztán a Xavier Export ajtajára. Aztán a liftre. Végül rám.

– Oké – bólintott. – Akkor itt hagyunk. Nem szívesen teszem, de kénytelen vagyok, ugye megérted?

– Teljes mértékben – feleltem.

– Lehet, hogy Teresa is odabent van – suttogta Villanueva.

Bólintottam. – Ha itt van, kihozom. Találkozzunk az utca végében, tíz perccel a telefonhívás után.

Egy pillanatig mind a ketten haboztak, aztán Duffy megnyomta a lift hívógombját. Hallottuk a zajokat az aknából, ahogy megindult a fülke.

– Vigyázz magadra – mondta Duffy.

A csengő megszólalt, és az ajtó szétnyílt. Beléptek. Villanueva visszanézett rám, aztán megnyomta a földszint gombját, és az ajtó összezárult, mint a színpad előtt a függöny. Én odébb léptem, és a falnak támaszkodtam Quinn ajtaja mellett. Jó érzés volt egyedül lenni. Megszorítottam a zsebemben a Beretta markolatát, és vártam. Elképzeltem, ahogy Duffy és Villanueva kilépnek a liftből, és a kocsihoz mennek. Kihajtanak a garázsból. Feljegyzi őket az őr. Leparkolnak a saroknál, és telefonálnak. Megfordultam és az ajtóra bámultam. Elképzeltem a túloldalán Quinnt, az íróasztalánál, előtte a telefon, úgy bámultam az ajtót, mintha keresztül tudnék látni rajta.

Legelőször a letartóztatása napján láttam Quinnt. Frasconi ügyesen intézte a dolgot a szíriaival. A fickó teljesen beijedt. Frasconi nagyon jól végezte a dolgát ilyen helyzetekben. Ha adtunk neki kellő időt és egyértelmű célkitűzést, akkor jól végre tudta hajtani a feladatot A szíriai készpénzt hozott magával a követségről, leültünk a katonai ügyész jelenlétében, és megszámoltuk, ötvenezer dollár volt. Úgy gondoltuk, ez az utolsó részlet lehet amit már jó pár kifizetés megelőzött. Minden egyes bankjegyet megjelöltünk, még az aktatáskát is, az ügyész monogramját írtuk rá átlátszó lakkal. Frasconi a szíriaival maradt, Kohl meg én elrejtőztünk egy leshelyre, ahonnan szemmel tudtuk kísérni a történéseket. A fotós már készenlétben állt, egy első emeleti ablakban, a kávézóval szemben lévő épületben. Mi egy furgonban voltunk, a járdaszélen, ami az oldalán lévő felirat szerint az elektromos műveké volt. Kis, kerek ablakok voltak rajta, olyan üveggel, amin csak kifelé lehetett látni. Kohl az FBi-tól kérte kölcsön. Három közlegényt is magával hozott az illúzió érdekében, akik az elektromos művek overallját viselték, és úgy tettek, mintha épp felbontani készülnének a járdát.

Vártunk. Nem beszéltünk. A furgon belseje nagyon levegőtlen volt. Közben megint melegre fordult az idő. Frasconi negyven perc múlva elengedte a szíriait, aki észak felől megjelent az utcán. Figyelmeztettük, hogy mi fog történni, ha elárulna minket. Olyan fenyegetések voltak, amiket valószínűleg nem váltottunk volna be, de ő ezt nem tudhatta. Neki elég hihető volt, főleg annak alapján, ami Szíriában megtörténhet.

Leült egy asztalhoz odakint, a kávézó előtt. Három méterre volt tőlünk. Az aktatáskát lerakta a földre a lábához. A pincér odament, és felvette a rendelést, aztán egy perc múlva visszatért egy feketével. A szíriai cigarettára gyújtott, félig elszívta, aztán elnyomta a hamutartóban.

Megitta a kávét, és intett a pincérnek, hogy kér még egyet. Megint rágyújtott egy cigarettára.

– Mindig ennyit dohányzik? – kérdeztem.

– Miért?

– Nem lehet, hogy ez valami figyelmeztető jelzés Quinn-nek?

– Nem, mindig dohányzik – mondta Kohl.

– Oké, de biztos, hogy van valami megbeszélt jelük vészhelyzet esetére.

– Nem fogja használni. Frasconi alaposan ráijesztett.

Vártunk. A szíriai elszívta a második cigarettát Az asztalra fektette a tenyerét, aztán dobolni kezdett az ujjaival. Pontosan úgy festett, mint aki vár valakit aki egy kicsit késik. Újabb cigarettára gyújtott

– Nem tetszik nekem ez a sok cigaretta – csóváltam meg a fejem.

– Nyugi, mindig ezt csinálja – mondta Kohl.

– Ettől idegesnek látszik. Lehet, hogy Quinn-nek feltűnik.

– Nem, teljesen normálisan viselkedik.

Vártunk. A kávézóban egyre többen voltak, közeledett az ebédidő.

– Jön Quinn – szólalt meg Kohl.

Dél felé pillantottam, és megláttam egy jól öltözött férfit. Elegáns volt, vékony, elég magas, kilencven kiló körül. Valamivel kevesebbnek látszott negyvennél. Fekete haja volt, a halántékánál egészen kicsit őszült. Kék öltöny volt rajta, fehér ing, sötétpiros nyakkendő. Úgy festett, mint bárki más Washingtonban. Gyorsan lépkedett, de mégis igyekezett olyan benyomást kelteni, mintha csak sétálgatna. Könnyedek voltak a mozdulatai, látszott, hogy fitt és kisportolt. Szinte biztos, hogy kocogni szokott A kezében egy alumínium aktatáska, pontosan ugyanolyan, mint a szíriaié. Ezüstösen megcsillant rajta a napfény.

A szíriai a hamutartó szélére tette a cigarettát, és intett neki. Kicsit látszott rajta, hogy kellemetlenül érzi magát, de úgy gondoltam, az adott helyzetben ez nem feltűnő. Kémügyekbe keveredni az ellenség fővárosában, ez azért nem gyerekjáték. Quinn meglátta, és felé indult. A szíriai felállt, és az asztal fölött átnyúlva kezet ráztak. Elmosolyodtam. Ügyesen csinálták. Ez a jelenet olyan mindennapos volt errefelé, hogy szinte észrevehetetlen. Egy öltönyös amerikai kezet ráz egy külföldivel egy kávéscsészékkel és hamutartókkal megrakott kávéházi asztal fölött. Mindketten leültek. Quinn kényelmesen elhelyezkedett a székén, és letette az aktatáskáját, szorosan a másik mellé. Messziről úgy festett mintha a kettő egyetlen nagyobb méretű táska lenne.

A pincér közben visszajött a szíriai második feketéjével. Quinn rendelt, a pincér elment. A szíriai mondott valamit, mire Quinn elmosolyodott önkontroll és elégedettség volt a mosolyában. A szíriai ismét mondott valamit. Jól játszotta a szerepét persze, azt hitte, az életét menti. Quinn a nyakát nyújtogatva a pincért kereste. A szíriai fogta a cigarettáját, a másik irányba fordította a fejét, és kifújta a füstöt, pont felénk. Aztán elnyomta a cigarettát a hamutartóban. A pincér megjött Quinn rendelésével. Egy nagy bögrében volt, valószínűleg tejeskávé lehetett A szíriai kortyolgatta a feketéjét. Quinn megitta a tejeskávéját. Nem beszéltek közben.

– Idegesek – jegyezte meg Kohl.

– Inkább izgatottak. Majdnem túl vannak rajta. Ez az utolsó találkozójuk. A célegyenes, mindkettőjüknek. Szeretnének minél előbb túlesni rajta.

Quinn lerakta a bögrét. Hátratolta a székét, a jobb kezével előrenyúlt, és felemelte a szíriai aktatáskáját. Felállt, még valamit mondott búcsúzóul, aztán sarkon fordult, és könnyed, rugózó léptekkel elsétált. Figyeltük, amíg el nem tűnt a szemünk elől. A szíriai kifizette a számlát, és elindult északi irányba, amíg Frasconi ki nem lépett egy kapualjból, elkapta a karját, és visszakísérte hozzánk. Kohl kinyitotta a furgon hátsó ajtaját, Frasconi belökdöste a szíriait Nem volt túl sok hely, öten szorongtunk odabent

– Nyissa ki az aktatáskát! – szólította fel az ügyész.

A szíriai így közelről már sokkal idegesebbnek látszott. Izzadt, és nem volt valami jó szaga. Lefektette a padlóra az aktatáskát, és leguggolt elé. Ránk pillantott, aztán felkattintotta a táska csatját, és felnyitotta a tetejét

Az aktatáska üres volt.

Meghallottam, hogy megcsörren a telefon a Xavier Export Company irodájában. Az ajtó vastag volt és súlyos, a hang tompán és távolian szólt. De telefoncsöngés volt, pontosan öt perccel azután, hogy Duffy és Villanueva kihajthattak a parkolóból. Két csöngés után valaki felvette. Beszélgetést nem hallottam. Gondoltam, Duffy majd olyasmit mond, hogy téves. Épp csak annyi ideig húzza, hogy nyoma maradjon a hívásjegyzékben. Másfél percnél nem tart hosszabb ideig egy ilyen alibi hívás.

Kivettem a zsebemből a Berettát, benyitottam, és beléptem a tágas recepciós előtérbe. Sötét faburkolat szőnyeg. Balra egy iroda– ajtó, becsukva. Jobbra egy másik ajtó, szintén csukva. Velem szemben egy íróasztal. Az asztalnál egy nő ült épp lerakta a telefont. Nem Quinn volt az, hanem egy szőke hajú, kék szemű nő. Előtte kis fatámasztékon egy fém névtábla, Emily Smith felirattal. A háta mögött egy fogas állt egy esőkabát lógott rajta, és egy fekete koktélruha, a tisztító nejlonzsákjában, drótból tekert akasztón. A bal kezemmel tapogatóztam a hátam mögött, és becsuktam az ajtót. Figyeltem Emily Smith szemét. Egyenesen rám meredt. A szeme meg se rebbent. Nem mozdult se jobbra, se balra, a belső irodaajtók felé. Úgyhogy valószínűleg egyedül van. És a táskája vagy az íróasztalfiókja felé sem pillantott, úgyhogy valószínűleg nincs nála fegyver.

– Magának halottnak kéne lennie – szólalt meg.

– Tényleg?

Bizonytalanul bólintott, mintha nem tudná feldolgozni, amit lát.

– Maga Reacher – mondta. – Paulie azt mondta, elintézi magát.

Bólintottam. – Jó, akkor kísértet vagyok. Ne nyúljon a telefonhoz.

Előbbre léptem és az íróasztalra néztem. Fegyver nem volt rajta. A telefon bonyolult készülék volt, mindenféle gombokkal, több vonallal. Lehajoltam, és bal kézzel kitéptem a telefonzsinórt.

– Álljon fel – mondtam.

A nő hátratolta a székét, és felállt.

– Nézzünk körül a többi irodában.

– Nincs itt senki – mondta a nő. A hangjában félelem csengett, úgyhogy valószínű volt, hogy igazat mond.

– Azért nézzük csak meg.

Kilépett az íróasztal mögül. Harminc centivel alacsonyabb volt nálam. Fekete szoknya és fekete blúz volt rajta, és elegáns cipő, ami nyilván jó lesz majd a koktélruhához is. A háta közepébe nyomtam a Beretta csövét, a bal kezemmel megragadtam a blúza gallérját, és előretoltam. Kicsinek és törékenynek tűnt. A haja a kezemre omlott, jó illata volt. Először megnéztük a bal oldali irodát. Kinyitotta nekem az ajtót, én belökdöstem, és kicsit oldalra léptem, hogy ne az ajtóban álljak. Nem örültem volna, ha valaki hátba ló az előtérből.

Egyszerű iroda volt, elég tágas. Keleti szőnyeg, egy íróasztal. Kis mosdó nyílt belőle. Csak egy kis fülke, vécével és mosdókagylóval. Sehol senki. Megfordítottam a nőt, kitoltam az előtérbe, aztán a jobb oldali ajtóhoz lökdöstem. Ugyanúgy volt berendezve, ugyanolyan keleti szőnyeg, ugyanaz a fajta íróasztal. Üres volt. Senki. Itt nem volt mosdó. Szorosan fogtam a nő gallérját, és visszatoltam magam előtt az előtérbe. Odaállítottam az íróasztala mellé.

– Szóval nincs itt senki.

– Én mondtam.

– Hol vannak?

A nő nem felelt. Éreztem, hogy megmerevedik, mintha dacból nem válaszolna.

– És főleg hol van Teresa Daniel? – kérdeztem.

Semmi válasz.

– Hol van Xavier?

Semmi válasz.

– Honnan tudta a nevemet?

– Beck mesélt magáról Xaviernek. Engedélyt kért tőle, hogy felvehesse magát.

– Xavier ellenőrizte, ki vagyok?

– Amennyire tudta.

– És engedélyt adott Becknek?

– Nyilván.

– Akkor miért uszította rám ma reggel Paulie-t?

A nő megint megmerevedett. – A helyzet megváltozott.

– Ma reggel? Miért?

– Új információkhoz jutott.

– Milyen információkhoz?

– Nem tudom pontosan. Valami kocsival kapcsolatban.

A Saab? Megtalálták volna a lány jegyzeteit?

– Bizonyos következtetésekre jutott. És most mindent tud magáról.

– Ez csak üres szófordulat. Senki nem tud rólam mindent

– Tudja, hogy kapcsolatban áll az ATF-fel.

– Ahogy mondtam, senki nem tud igazán mindent másokról.

– Tudja, mit keresett ott.

– Tényleg? És maga tudja?

– Nekem nem mondta el.

– Maga kicsoda itt?

– Az irodavezetője vagyok.

Még szorosabban markoltam a nő blúzának gallérját a bal kezemmel, és a Beratta csövével megvakargattam az arcomat. Viszketett egy horzsolás. Angel Doll járt a fejemben, és John Chapman Duke és a két testőr, akiknek a nevét sem tudtam, és Paulie. Úgy gondoltam, ha Emily Smith is az én lelkemen szárad, az már nem sokat számít ha kozmikus távlatban nézzük a dolgokat. A fejéhez szorítottam a pisztolyt A távolban meghallottam egy repülőgép zúgását, épp felszállhatott a reptéren. Dübörögve húzott el alig egy mérfölddel odébb. Gondoltam, ha megvárom a következőt és akkor húzom meg a ravaszt, senki nem hallaná meg a lövést. És a nő valószínűleg megérdemli.

Vagy talán mégsem.

– Hol van most Xavier?

– Nem tudom.

– Tudja, mivel foglalkozott tíz évvel ezelőtt?

Élet vagy halál, Emily. Ha tudja, megmondja, ez biztos. Büszkeségből, a saját fontosságának igazolására. Nem tudná magába fojtani. És ha tudja, kicsoda Quinn, és mégis neki dolgozik, megérdemli a halált.

– Nem, soha nem mesélt róla. Tíz évvel ezelőtt még nem is ismertem.

– Biztos?

– Igen.

Hittem neki.

– Tudja, mi történt Beckék konyhalányával?

Ha valaki őszinte, az is mondhat azonnal nemet. De az emberek előbb általában elgondolkoznak egy kicsit Esetleg visszakérdeznek ilyen az emberi természet

– Kivel? Nem, miért, mi történt?

Kifújtam a levegőt. – Oké – mondtam, visszaraktam a Berettát a zsebembe, és elengedtem a nő gallérját, megfordítottam, és a bal kezemmel összefogtam a két csuklóját. A jobb kezemmel fogtam a telefonzsinórt. Aztán betoltam a nőt magam előtt a bal oldali irodába, egészen a mosdóig, és belöktem.

– A szomszédban az ügyvédek már hazamentek – mondtam. – Hétfő reggelig nem lesz senki az épületben. Úgyhogy nyugodtan kiabálhat, úgysem hallja meg senki.

Emily Smith nem felelt. Rácsuktam a mosdó befelé nyíló ajtaját, és jó szorosan rákötöztem a telefonzsinór egyik végét Aztán szélesre kitártam az iroda ajtaját, ameddig csak lehetett, és a zsinór másik végét annak a kilincsére kötöttem. Belülről rángathatja az ajtót egész hétvégén, akkor se tudja eltépni az elektromos kábelt, mert egy ilyet nem lehet elszakítani, ha hosszában húzzuk. Gondoltam, egy óra után úgyis feladja, aztán elüldögélhet, inni tud a csapból, vécére is ki tud menni. Ellesz valahogy.

Leültem az íróasztalához. Gondoltam, egy irodavezetőnél érdekes papírok lehetnek. De nem voltak. Csak egy másolatot találtam a partiszerviznél leadott rendelésről. Tizennyolc adag, ötvenöt dollár. Valaki ceruzával odaírt egy megjegyzést az aljára. Női írás volt, valószínűleg Emilyé. A disznóhús helyett bárányt! Megpördültem a forgószékkel, és szemügyre vettem a fogason lógó koktélruhát. Aztán visszafordultam, és az órámra pillantottam. Letelt a tíz perc.

A lifttel lementem a parkolóba, és egy hátsó vészkijáraton kisurrantam. A biztonsági őr nem vett észre. Megkerültem az épületet, és hátulról közelítettem meg Duffyékat, akik a saroknál vártak. Egymás mellett ültek elöl, és mereven bámultak kifelé a szélvédőn. Gondolom, abban reménykedtek, hogy ketten fogunk majd megjelenni. Kinyitottam a hátsó ajtót, és beültem, mire hátrakapták a fejüket, és csalódott arcot vágtak. Én csak megráztam a fejemet.

– Egyikük sem volt ott – mondtam.

– Valaki felvette a telefont – mondta Duffy.

– Egy Emily Smith nevű nő. Az irodavezető. Nem tudtam kiszedni belőle semmit.

– Mit csináltál vele?

– Bezártam a mosdóba. Hétfőig nem lesz vele gond.

– Kicsit megizzaszthatta volna – jegyezte meg Villanueva. – Ki kellett volna tépni a körmeit.

– Nem az én stílusom. De ha akarja, csak nyugodtan. Még mindig ott van, nem fog elmenni.

Villanueva csak megrázta fejét.

– Akkor most mi legyen? – kérdezte Duffy.

Akkor most mi legyen? – kérdezte Kohl.

Még mindig a furgonban voltunk, Kohl, a katonai ügyész és én. Frasconi elment a szíriaival. Kohllal keményen törtük a fejünket, az ügyész meg leginkább mosta a kezeit.

– Én csak azért voltam itt, hogy megfigyeljem a letartóztatást – közölte. – Nem adhatok jogi tanácsot, ez nem lenne helyes. És őszintén szólva amúgy sem tudom, mit mondhatnék.

Ránk nézett, aztán kinyitotta a furgon hátsó ajtaját, és távozott. Vissza se nézett.

– Tulajdonképpen mi történhetett? – kérdezte Kohl.

– Csak két lehetőség van. Egy, egész egyszerűen átverte a fickót. Klasszikus trükk. Szépen adagolta a nem túl fontos anyagokat, aztán a végsőt, a legfontosabbat nem adta oda neki. Vagy a második lehetőség, hogy az egész egy legitim hírszerzési akció volt. Bebizonyították, hogy Gorowski nem megbízható, és fontos anyagokat ad ki, illetve hogy a szíriaiak hajlandóak nagyon sokat fizetni az ilyesmiért

– Elrabolta Gorowski kislányát – mondta Kohl. – Ki van zárva, hogy ez egy legitim akció volt, és hivatalosan jóváhagyták volna.

– Történtek már ennél rosszabb dolgok is – feleltem.

– Szerintem átverte őket.

Bólintottam. – Egyetértek. Átverte őket.

– Akkor most mit tehetünk?

– Semmit. Ha folytatjuk, és megvádoljuk, hogy személyes nyerészkedésből csinálta, akkor automatikusan rá fogja vágni, hogy ugyan, titkos akció volt, és ha tudjuk, bizonyítsák be az ellenkezőjét. Aztán nem túl udvariasan fel fog szólítani, hogy ne üssük bele az orrunkat a hírszerzés munkájába.

Kohl nem mondott semmit.

– És még ha tényleg át is verte őket, akkor se tudom, mivel vádolhatnánk. Szerepel a katonai törvénykönyvben, hogy tilos pénzt átvenni külföldi tökfejektől egy levegővel teli aktatáskáért?

– Nem tudom.

– Hát én sem.

– Mindegy, a szíriaiak mindenképp dühöngeni fognak – mondta Kohl. – Hát nem? Kifizettek félmillió dollárt a semmiért. Mindenképp reagálniuk kell valahogy. A büszkeségük forog kockán. Még ha Quinn legitim akciót folytatott, akkor is óriási kockázatot vállalt. Utána fognak menni, nem hagyják ennyiben. És Quinn nem tűnhet el előlük csak úgy. Maradnia kell az állásában. Könnyű célpont lesz.

Egy pillanatig hallgattam. – Ha nem akar eltűnni, miért tette félre azt a sok pénzt külföldi bankokba?

Kohl nem felelt. Az órámra néztem, és megint arra gondoltam: Ez, és nem az. Vagy inkább ez is meg az is?

– Félmillió dollár túl sok pénz – mondtam.

– Mihez képest?

– Ahhoz, hogy a szíriaiak ennyit fizessenek. Egyszerűen nem éri meg. Nemsokára kijön a prototípus, aztán legyártják az első sorozatot. Hónapokon belül a raktárakban lesz belőle száz kész darab. Talán tízezer dollárért megszerezhetnének egyet. Egy korrupt tizedes eladja nekik. Vagy akár el is lophatnak egyet, ingyen. Aztán egyszerűen szétszedik, és megvizsgálják, hogyan készült.

– Oké, akkor nagyon ostoba üzletemberek – mondta Kohl. – De hallottuk a magnófelvételen, mit mondott Quinn. Félmilliót tett be a bankba.

Megint az órámra pillantottam. – Tudom, ez egyértelmű tény.

– Akkor?

– Akkor is túl sok. A szíriaiak se ostobábbak, mint bárki más. Senki nem fizetne ki egy kis rakétáért félmillió dollárt.

– De tudjuk, hogy ennyit fizettek. Az előbb mondta, hogy ez egyértelmű tény.

– Nem, csak azt tudjuk, hogy Quinn-nek van félmilliója a bankban. Ez a tény. Ez még nem bizonyítja, hogy a szíriaiak fizettek neki félmilliót, ez csak spekuláció.

– És akkor?

– Quinn ugyebár Közel-Kelet-szakértő. Nagyon okos fickó, és rosszfiú. Szerintem az a baj, hogy túl hamar abbahagyta a megfigyelését.

– Minek a megfigyelését?

– Hogy Quinn hová megy, és kikkel találkozik. Hány kétes hírű rezsim van a Közel-Keleten? Minimum négy vagy öt. Tegyük fel, hogy Quinn egyszerre kettővel vagy hárommal is üzletel. Vagy mindegyikkel. És mindegyik azt hiszi, hogy csak velük áll kapcsolatban. Tegyük fel, hogy háromszor-négyszer is elsüti ugyanazt a szélhámosságot. Ez megmagyarázná, miért van félmilliója a bankban olyasmiért, ami önmagában senkinek nem ér meg félmilliót.

– És mindegyiküket átvágja?

Megint az órámra pillantottam.

– Lehetséges. Vagy talán az egyikkel rendesen üzletel. Talán így kezdődött az egész. Úgy tervezte, hogy egy kedvenc kliensének tényleg átadja a terveket, de egy vevőtől nem kapott volna akkora összeget, amekkorát szeretett volna, úgyhogy úgy döntött, megsokszorozza a forrásokat.

– Nem lett volna szabad leragadni a szíriainál. Jobban szemmel kellett volna tartanom.

Kohl is az órájára pillantott. – Szóval most éppen hazaviszi a szíriai pénzét.

Bólintottam. – Aztán talán megint elindul, hogy találkozzon egy másik ügyfelével. Oda kell küldeni Frasconit, és folytatni a megfigyelést. Kövessék Quinnt, aztán kapják el azt akivel találkozott, és szorongassák meg egy kicsit. Lehet, hogy a végén csak egy csomó üres aktatáska lesz az eredmény, de talán az egyik nem lesz üres, és akkor jutunk valahová. Most magán és Frasconin áll vagy bukik minden.

El kell mennünk a raktárba körülnézni – mondtam.

– Szükségünk lesz erősítésre – mondta Duffy. – Mind ott lesznek.

– Remélem is, hogy ott lesznek.

– Ez túl veszélyes.

– Szerintem nincsenek ott, hanem épp útban vannak valahová máshová.

– És hová mennek?

– Majd később átgondoljuk. Egyszerre csak egy lépést tegyünk.

Villanueva megállt a Taurusszal a járdaszélen.

– Várjon – mondtam. – A következő saroknál jobbra. Előbb szeretnék még valamit ellenőrizni.

Két sarokkal odébb jobbra kanyarodtunk, és megálltunk a parkolóháznál, ahol a Lincolnt hagytam Angel Doll holttestével. Kiszálltam, besétáltam a parkolóházba és vártam, hogy a szemem hozzászokjon a félhomályhoz. Odamentem ahhoz a helyhez, ahol a kocsit hagytam. Állt ott egy autó, de nem a fekete Lincoln. Egy metálszürke Subaru Legacy. A hátsó ablakban az Egyesült Államok zászlója virított egy matricán. Egy igazi hazafi. De annyira nem az, hogy amerikai kocsit vegyen.

Még körülnéztem két szomszédos sorban is, a biztonság kedvéért bár így is biztos voltam a dologban. Szóval nem a konyhalány jegyzeteit találták meg a Saabban, hanem Angel Doll hulláját a Lincolnban. Most már mindent tud magáról. Bólintottam magamnak a sötétben. Senki nem tudhat mindent senkiről. De úgy sejtettem, Quinn most már többet tud rólam, mint amit szívesen vennék. Visszasétáltam ugyanarra, amerre jöttem, ki a világosságra. Borús, szürke idő volt, mégis úgy éreztem, mintha egy reflektor fénysugarába léptem volna ki. Visszaültem a Taurusba, és halkan becsaptam az ajtót.

– Minden rendben? – kérdezte Duffy.

Nem válaszoltam. Duffy hátrafordult, és rám nézett.

– Minden rendben? – kérdezte újból.

– Ki kell hoznunk onnan Eliotot – mondtam.

– Miért?

– Megtalálták Angel Doll holttestét.

– Kik találták meg?

– Quinn emberei.

– Hogyan?

– Fogalmam sincs.

– Biztos vagy benne, hogy ők találták meg? – kérdezte Duffy. – Lehetett a portlandi rendőrség is. Egy gyanús jármű, ami túl régóta állt ott...

Megráztam a fejemet. – Akkor kinyitották volna a csomagtartót,

és most az egész parkolóház le lenne zárva, mint egy bűnügyi helyszín. Körbe lenne kerítve kordonnal, és mindenhol nyüzsögnének a rendőrök.

Duffy nem felelt.

– Most már végképp nem tudjuk irányítani a dolgot – mondtam. – Úgyhogy hívd fel Eliotot, a mobilján. Azonnal utasítsd, hogy jöjjön el onnan. Mondd meg, hogy vigye magával Beckéket és a szakácsnőt. A Cadillackel menjenek. Mondd meg neki, hogy ha kell, tartóztassa le őket, és kényszerítse fegyverrel. Keressenek egy motelt, egy másikat, és rejtőzzenek el.

Duffy belekotort a táskájába a mobilja után. Megnyomott egy gyorshívó gombot, várt Én fejben számoltam, hányat csönghet. Egy, kettő, három, négy. Duffy ideges pillantást vetett rám. Aztán Eliot felvette. Duffy nagyot fújt, és elmondta neki az utasításokat, határozottan és sürgetően. Aztán kikapcsolta a telefont.

– Rendben? – kérdeztem.

Bólintott. – Úgy hallottam, ő is megkönnyebbült.

Én is bólintottam. Hát igen, ez érthető. Nem lehet nagy móka ott kuporogni egy gépfegyver mellett, a háta mögött az óceán, bámul ki a szürkeségbe, és nem tudja, mikor jönnek és kik.

– Akkor gyerünk a raktárba – mondtam.

Villanueva elindult, ismerte az utat, kétszer is megfigyelte Beck raktárát Eliottal, két hosszú napon át. Átkanyargott a belvároson, és északnyugat felől közelítette meg a kikötőt Mind némán ültünk, egyikünk sem szólalt meg. Próbáltam felmérni, mennyire vészes a helyzet, és arra jutottam, hogy totális katasztrófa. De ugyanakkor felszabadulás is, mert végre minden letisztult. Már nem kell semmit megjátszani. A színjáték szétfoszlott. Most már egyszerűen és nyíltan az ellenségük vagyok. Ők pedig az én ellenségeim.

Villanueva ügyes volt, mindent úgy csinált, ahogy kell. Megkerülte a raktárt, három saroknyira, és minden oldalról ellenőrizte. Csak egy-egy futó pillantást vethettünk rá, a sikátorokba belesve az épületek közötti résekben. De nem állt ott egy autó sem. A raktár ajtaja zárva volt, az ablakok sötétek.

– Hol vannak ezek? – kérdezte Duffy. – Arról volt szó, hogy fontos hétvégéjük lesz.

– Az is. Nagyon is fontos. És szerintem teljesen logikus, amit csinálnak.

– Miért, mit csinálnak?

– Majd később – mondtam. – Most menjünk, nézzük meg azokat a Persuadereket. És nézzük, mit kapnak értük cserébe.

Villanueva leparkolt két épülettel odébb, egy állatkitömő raktára előtt. Bezárta a Taurust, és az épületeket megkerülve elsétáltunk Beck irodájához arról az oldalról megközelítve, ahol nem volt ablak. Az irodaajtó zárva volt. Belestem a hátsó ablakon, de nem láttam senkit. Megkerültem az épület sarkát, és benéztem az elülső iroda ablakán is. Senki. Megálltunk a szürke ajtó előtt. Zárva volt.

– Hogy jutunk be? – kérdezte Villanueva.

– Ezzel – mondtam.

Elővettem Angel Doll kulcsait, és kinyitottam az ajtót. A riasztó szirénázni kezdett. Gyorsan bementem, megkerestem a kódot a hirdetőtáblán, és kikapcsoltam. A piros lámpácska átváltott zöldre, a sziréna elhallgatott.

– Nincs itt senki – mondta Duffy. – De most nincs időnk itt kutatni, meg kell találnunk Teresát.

Éreztem a levegőben a fegyverolaj illatát. Ott lebegett a nyersgyapjú szaga mellett, amit a szőnyegek árasztottak.

– Öt perc is elég – mondtam. – Annyi mindent fogunk találni, hogy az ATF ki fog tüntetni.

Kitüntetést kellene kapnia – mondta Kohl.

Egy utcai telefonról hívott, Washingtonból, a Georgetown Egyetem közeléből.

– Tényleg?

– Megvan, elcsíptük.

– Ki volt a fő vevője?

– Az irakiak – felelte Kohl. – El tudja ezt hinni?

– Hát, gondolom, érthető. Épp most rúgtuk jól seggbe őket, fel akarnak készülni a következőre.

– Azért ez felháborító.

– És hogy történt?

– Ugyanúgy, mint a múltkor, csak most Samsonite táskákkal. A libanoninak is üreset adott, és az iráninak is. Aztán az irakinál beütött a főnyeremény. Benne voltak a tervek.

– Biztos?

– Teljesen biztos. Felhívtam Gorowskit, és ő azonosította, az alsó sarkában van egy kódszám.

– Ki volt az átadás szemtanúja?

– Én és Frasconi, meg néhány egyetemista és tanár az egyetemről. Az egyetemi kávézóban találkoztak.

– Milyen fakultás?

– Egy jogászprofesszor is ott volt.

– És mit látott?

– Az egészet végignézte, de magát az átadást nem igazán látta. Nagyon ügyesen csinálták, olyan volt, mint egy „itt a piros, hol a piros?” játék. Annyira egyforma volt a két táska, hogy nehéz volt szemmel követni. Ez így elég?

Kérdések, amikre bárcsak máskép válaszoltam volna. Lehetséges lett volna, hogy Quinn azzal védekezzen, hogy az irakinál már ott voltak a tervek, és magával hozta. Letagadhatta volna, hogy ő adta át. De aztán a szíriaira gondoltam meg a libanonira meg az iránira. És a pénzre a bankban. Az átvert áldozatok zárt tárgyaláson talán hajlandóak lesznek tanúskodni. A Külügymisztérium esetleg el tud intézni velük valamiféle quid pro quo egyezséget. És Quinn ujjlenyomatai is rajta lesznek a táskán, ami az irakinál volt. Csak nem visel kesztyűt egy ilyen találkozón, az kissé gyanús lenne. Úgy véltem, mindent egybevéve elég bizonyíték áll a rendelkezésünkre. A találkozók, amiknek szemtanúi voltunk, a pénz Quinn bankszámláján, egy szupertitkos új fegyver tervei egy iraki ügynök birtokában, amiről két katonai rendőr és egy jogászprofesszor tanúsíthatja, hogyan került hozzá, és ott vannak az ujjlenyomatok a táskán.

– Ez bőven elég – mondtam Kohlnak. – Menjen, tartóztassa le.

Hol keresgéljünk? – kérdezte Duffy.

– Megmutatom – feleltem.

Elmentem mellette a hátsó irodába, aztán a raktárba benyúló kis üvegfalú fülkébe. Angel Doll számítógépe még ott volt az íróasztalon. A szék is, amiből kilógott a habszivacs bélés. Megkerestem a kapcsolót, és felgyújtottam a villanyt a raktárban. Mindent jól lehetett látni az üvegfalon át. A targonca még mindig ott volt. Középen öt oszlopban embermagasságig felrakott ládák álltak. Két csoportba voltak osztva. Az ajtótól távolabb három halomban kopottas faládák voltak, rajtuk leginkább cirill betűs feliratok, amire keresztbe ráfirkáltak valami arab szöveget is. Gondoltam, ezek lehetnek a Bizarre Bazaar importárui. Az ajtóhoz kicsit közelebb két halom vadonatúj láda, angol felirattal: Mossberg Connecticut. Ezek a Xavier exportvállalat kimenő szállítmányai. Import-export, a legtisztább csereüzlet A jogszerű csere nem rablás, mondta Leon Garber.

– Hát ez nem valami sok – jegyezte meg Duffy. – Öt halom láda? Száznegyvenezer dollár? Azt hittem, valami nagyon nagy üzletről van szó.

– Szerintem nagy is. Ha nem is mennyiségében, de fontosságában.

– Nézzük meg közelebbről – javasolta Villanueva.

Átmentünk a raktárba, és leemeltük a legfelső Mossberg feliratú ládát. Jó nehéz volt. A bal karomat még mindig kicsit gyengének éreztem. És a mellkasom középen fájt. Ehhez képest a feldagadt ajkam semmiség volt.

Villanueva talált egy szöghúzó kalapácsot az egyik asztalon, és kifeszegette vele a szögeket a láda tetejéből. Leemelte, és a padlóra fektette. A láda tele volt kis plasztikmorzsákkal. Beletúrtam, és kivettem egy viaszos papírba csomagolt, hosszú csövű fegyvert. Letéptem róla a papírt. Egy M500-as Persuader volt, a Cruiser modell. Nem vállra való, csak pisztolymarkolatú: 45 centis a csöve, hat golyó fér bele, fekete műanyag markolat, célzókészülék nincs rajta. Ocsmány, brutális, utcai közelharcra való fegyver. Felhúztam, simán, olajozottan mozdult, mint a selyem. Meghúztam a ravaszt. Úgy kattant, mint egy Nikon.

– Muníciót lát valahol? – kérdeztem Villanuevát.

– Itt vannak – kiáltotta vissza. Egy doboz Brenneke Magnum töltény volt a kezében. Mögötte egy nyitott láda, egy tucatnyi ilyen dobozzal megpakolva. Felbontottam két dobozt, és hatot beraktam a Persuaderbe, egy hetediket a csőbe töltöttem. Aztán rákattintottam a biztonsági zárat. A Brenneke nem épp egy kis sörét, majdnem óránként ezeregyszáz mérföldes sebességgel hagyja el a fegyver csövét. Akár egy betonfalba is lyukat tud ütni, akkorát, hogy át is lehet bújni rajta. Leraktam a fegyvert az asztalra, és kicsomagoltam egy másikat Ezt is megtöltöttem, és a másik mellé fektettem. Észrevettem, hogy Duffy engem bámul.

– Erre valók, nem? – mondtam neki. – Egy megtöltetlen fegyvernek nincs sok haszna.

Az üres töltényesdobozokat visszaraktam a ládába, és lezártam a tetejét Villanueva a Bizarre Bazaar ládáit vizsgálgatta. A kezében papírok voltak.

– Maga szerint ezek úgy néznek ki, mintha szőnyegek lennének bennük? – kérdezte.

– Hát nem kimondottan.

– A vámhivatal szerint igen. Egy Taylor nevű vámtiszt írta alá a behozatali engedélyt. Kézzel szövött szőnyegek Líbiából.

– Ezt felhasználhatják – mondtam. – Lebuktathatják ezt a Taylor nevű fickót az ATF-nél. Utánanézhetnek a bankszámlájának. Lehet, hogy ezek után kicsit jobban fogják kedvelni magukat a vámhivatalnál.

– Szóval mi van bennük? – kérdezte Duffy. – Mit gyártanak Líbiában?

– Semmit – mondtam. – Datolyát termesztenek.

– Ez mind orosz gyártmány – mondta Villanueva. – Kétszer is átment Ogyesszán. Importálták Líbiába, aztán rögtön továbbküldték, és exportálták ide. Cserébe a kétszáz Persuaderért. Valaki keménynek akar látszani Tripoli utcáin.

– Oroszországban sok mindent gyártanak – mondta Duffy.

Bólintottam. – Nézzük csak meg, hogy mit!

Három halomban kilenc láda volt. Leemeltem a legfelsőt a legközelebbiról, és Villanueva nekilátott kifeszegetni a szögeket. Amikor levette a tetejét, megláttam, hogy egy csomó AK-74-es bújik meg a faforgács között. Kalasnyikovok, meglehetősen használtak. Szörnyen unalmas fegyver, talán kétszáz dollár darabja, attól függően, hol akarják eladni. Nem a legdivatosabb holmi. Valahogy nem tudtam elképzelni, hogy a North Face dzsekis fickók erre cserélnék le a gyönyörűséges mattfekete Heckler & Kochjukat.

A második, kisebb láda tele volt faforgáccsal, és AKSU-74-es géppisztolyokkal. Ez az AK-74-es egy változata, hatékony, de kicsit esetlen. Ezek is használtak voltak, de jól karbantartva. Nem túl izgalmasak. Semmivel nem jobbak, mint fél tucat hozzájuk hasonló nyugati gyártmány. Nem okoztak álmatlan éjszakákat a NATO-nak.

A harmadik ládában kilencmilliméteres Makarov pisztolyokat találtunk. A legtöbb összekarcolt, régi. Kezdetleges és lusta fegyver, amit egy ősrégi Walther PP-ről másoltak. A szovjet hadseregben soha nem rajongtak nagyon a pisztolyokért, az ő szemükben annyit érnek, mintha kövekkel dobálóznának.

– Ez mind ócskavas – mondtam. – Az lenne a legjobb, ha beolvasztanák, és vasmacskát csinálnának belőle.

Nekiláttunk a második ládakupacnak, és a legfelső ládában végre találtunk valami érdekesebbet. Tele volt VAL mesterlövészpuskákkal. Ezek 1994-ig titkosnak számítottak, a Pentagonnak akkor sikerült szerezni egyet. Speciálisan nehéz kilencmilliméteres szubszonikus golyót lőnek ki. A tesztek során kiderült, hogy áthatol bármilyen védőöltözéken, ötszáz méterről is. Emlékszem, elég nagy kavarodást okozott akkoriban. Tizenkét darab volt a ládában. Igazi jó minőségű fegyverek. És jól is festettek. Ezek már jobban mennének a North Face dzsekikhez.

– Ezek drágák? – kérdezte Villanueva.

Vállat vontam. – Nehéz megmondani. Attól függ, mennyit hajlandó fizetni érte a vevő. De egy ehhez hasonló új Vaime vagy SIG itt az Államokban ötezer dollárba is kerülhet.

– Akkor ez önmagában kiteszi a számla teljes értékét

Bólintottam. – Ezek nagyon komoly fegyverek. De Los Angeles külső kerületeiben nem sok hasznukat venni, úgyhogy lehet, hogy csak sokkal kevesebbért tudják eladni.

– Mennünk kéne – szólt közbe Duffy.

Hátrább léptem, és kinéztem az üvegfalon és a hátsó iroda ablakán át. A délután közepén jártunk, szürke volt és borús, de még elég világos.

– Mindjárt – mondtam.

Villanueva kinyitotta az utolsó ládát a második kupacban.

– Ez meg mi a fene? – kérdezte.

Odaléptem. Faforgácsot láttam és egy vékony fekete csövet, rövid farésszel, ahol vállra lehet támasztani. A csőbe betöltve egy kiszélesedő végű rakéta. Kétszer is meg kellett néznem, hogy megbizonyosodjak róla, mi ez.

– Ez egy RPG-7-es – állapítottam meg. – Páncéltörő rakétakilövő. Gyalogsági fegyver, vállról indítható.

– Az RPG rakétameghajtású gránátot jelent, nem?

– Angolul igen, de oroszul annak a rövidítése, hogy reaktivnij protivotankovij granatomet. Páncéltörő gránátkilövő. De nem gránáttal működik, hanem rakétával.

– Tankokat lehet felrobbantani vele?

– Arra készült

– És ki fog ilyet venni Becktől?

– Fogalmam sincs.

– Drogkereskedők?

– Elképzelhető. Nagyon hatékony lenne egy ház felrobbantására. Vagy egy páncélozott limuzin ellen. Ha mondjuk a riválisuk beszerez egy páncélozott BMW–t, akkor jól jön nekik egy ilyen.

– Vagy terroristáknak – jegyezte meg Duffy.

Bólintottam. – Vagy félőrült jobboldali milicistáknak.

– Ez nagyon komolyan hangzik.

– Elég nehéz velük célozni – mondtam. – A rakéta nagy és lassú. Tíz esetből kilencszer egy egészen enyhe kis oldalirányú szél is elég, hogy eltérítse. Persze ez nem nagy vigasz annak, akit véletlenül eltalál.

Villanueva kinyitotta a következő ládát.

– Egy ugyanilyen.

– Értesítenünk kell az ATF-et – mondta Duffy. – Talán az FBI-t is. Most azonnal.

– Mindjárt – mondtam.

Villanueva felnyitotta az utolsó két ládát. A láda széle széthasadt, ahogy kifeszegette a szögeket.

– Ez is valami fura dolog – mondta.

Belenéztem a ládába. Vastag fémcsövek, sárgára festve, alájuk szerelve valami elektronikus modul.

– SA-7-es – mondtam. – Orosz föld-levegő rakéták.

– Hőérzékelők?

– Naná.

– Ezzel repülőgépeket lehet lelőni? – kérdezte Duffy.

Bólintottam. – És nagyon jó helikopterek ellen is.

– Mekkora a hatótávolsága? – kérdezte Villanueva.

– Akár háromezer méter.

– Akkor le lehet lőni vele egy utasszállítót.

Ismét bólintottam. – Egy reptér közelében, nem sokkal a felszállás után. Mondjuk egy hajóról, az East Riverről. Képzeljék el, ahogy eltalál egy gépet, amelyik épp felszállt a La Guardia reptérről. Rázuhanna Manhattanre. Egy újabb szeptember 1 l-e.

Duffy rámeredt a sárga fémcsövekre. – Hihetetlen – mormolta.

– Ez már nem drogkereskedőkről szól – mondtam. – Kiterjesztették a piacukat. Ez terroristáknak való holmi. Csak az lehet. Ez ilyen szállítmány elég egy teljes terroristacsoport felfegyverzésére. Gyakorlatilag bármit meg tudnak csinálni vele.

– Ki kellene deríteni, kik a vevőik, és minek nekik ennyi fegyver.

Hirtelen léptek zaját hallottam az ajtóban, aztán egy halk kattanást, ahogy a golyó bepottyan egy automata fegyver töltényűrébe. Aztán megszólalt egy hang: – Soha nem kérdezzük, minek nekik. Az a lényeg, hogy fizessenek érte.

14. fejezet

Harley volt az. A szája tátongó lyuk a kecskeszakáll fölött Láttam a sárga csonkokat. Mosolygott. A kezében egy Para Ordnance Pl4-est tartott. A Pl4-es egy megbízható, kanadai gyártmányú másolat a Colt 191 l-esről. Neki túl nehéz volt a vékony és gyenge csuklójához. Jobban járt volna egy Glock 19-essel, amilyen Duffyé.

– Láttam, hogy ég a villany – mondta. – Gondoltam, körülnézek.

Aztán egyenesen rám bámult.

– Úgy látszik, Paulie elszúrta a dolgot – jegyezte meg. – Utánoztad a hangját, amikor Mr. Xavier odatelefonált, igaz?

Az ujját figyeltem a ravaszon. Egy fél másodpercet engedélyeztem magamnak, hogy dühös legyek, amiért hagytam, hogy így meglepjen minket Aztán inkább azzal kezdtem foglalkozni, hogyan lehetne elintézni. Átfutott a fejemen, hogy Villanueva nagyon dühös lesz rám, ha megölöm, mielőtt megkérdeznénk tőle, hol van Teresa.

– Nem mutatnál be a többieknek? – kérdezte Harley.

– Ez itt Harley – mondtam.

Senki nem szólalt meg

– Kik ezek az emberek? – kérdezte tőlem Harley.

Nem feleltem.

– Szövetségi ügynökök vagyunk – mondta Duffy.

– És mit keresnek itt? – érdeklődött Harley.

Úgy tette fel a kérdést, mintha tényleg érdekelné. Most egy másik öltöny volt rajta, fényesfekete anyagból, ezüstszínű nyakkendővel. Lezuhanyozott, és hajat mosott. A lófarka egy sima barna gumival volt összefogva.

– Csak a munkánkat végezzük – mondta Duffy.

Harley bólintott. – Reacher a saját szemével látta, mit csinálunk a női ügynökökkel.

– Ki kéne szállnod, Harley – szóltam közbe. – Az egész banda szét fog hullani.

– Gondolod?

– Tudom.

– Nekünk valahogy nem ez az érzésünk annak alapján, amit a számítógépekben láttunk. A barátnőnk a hullazsákban nem küldött el egyetlen jelentést sem. Még mindig várják. Ami azt illeti, úgy tűnik, mintha teljesen meg is feledkeztek volna róla.

– Nekünk semmi közünk azokhoz a számítógépekhez.

– Az még jobb. Szabadúszók vagytok, senki nem tudja, hogy itt vagytok. És nekem fegyverem van.

– Paulie-nak is volt.

– Tényleg?

– Kettő is.

Harley szeme egy pillanatra megrebbent, lejjebb siklott a tekintete, aztán megint felnézett.

– Én ügyesebb vagyok, mint Paulie – mondta. – Tegyék a kezüket a fejükre!

Mindhárman engedelmeskedtünk.

– Reachernél van egy Beretta, ezt biztosan tudom. És ha jól sejtem, van itt még két Glock is, valószínűleg egy 17-es meg egy 19-es. Szeretném mindegyiket a padlón látni. Szép lassan, egyenként.

Senki nem mozdult. Harley kicsit elmozdította a pisztolyát, Duffy felé.

– Először a nő, két ujjal.

Duffy becsúsztatta a kezét a kabátja alá, és előhúzta a Glockot, a mutató- és hüvelykujja között tartva. Leejtette a padlóra. A zsebem felé mozdítottam a kezemet.

– Várj! – szólt rám Harley. – Nem vagy megbízható.

Közelebb lépett, és az alsó ajkamhoz nyomta a pisztoly csövét, oda, ahol Paulie megütött. Aztán a bal kezével lejjebb nyúlt, és a zsebembe kotort. Kivette a Berettát, és ledobta a földre Duffy Glockja mellé.

– Maga jön – szólt oda Villanuevának. A pisztolyt továbbra is a számhoz szorította. Hideg volt, és keményen nyomódott a meglazult fogaimhoz. Villanueva is padlóra dobta a Glockját Harley a lábával maga mögé söpörte mindhárom pisztolyt, aztán hátrább lépett.

– Oké, akkor most álljanak oda a falhoz.

– Jött velünk még valaki – mondta Villanueva. – Most nincs itt Ez hiba volt, gondoltam. Harley csak elmosolyodott

– Akkor hívják fel, és mondják meg neki, hogy jöjjön ide. Villanueva nem felelt. Zsákutca. Aztán csapda lett belőle.

– Hívják fel – mondta újból Harley. – Most azonnal, különben lövök.

Senki nem mozdult.

– Hívják fel, vagy a nő golyót kap a combjába.

– Nála van a telefon – mondta Villanueva.

– A táskámban van – mondta Duffy.

– És hol a táskája?

– Kint a kocsiban. Jó válasz, gondoltam.

– És hol van a kocsi? – kérdezte Harley.

– A közelben – felelte Duffy.

– A Taurus, az állatkitömő mellett? Duffy bólintott. Harley kicsit habozott.

– Telefonálhatnak innen az irodából. Hívják fel a fickót

– Nem tudom a számát – mondta Duffy. Harley csak nézett rá.

– A telefonomban benne van. Nem tudom fejből.

– Hol van Teresa Daniel? – kérdeztem. Harley válaszul csak elmosolyodott

– Jól van? – kérdezte Villanueva. – Nagyon remélem, különben nagyon megbánják.

– Remekül van – felelte Harley. – Haja szála sem görbült.

– Akarja, hogy kimenjek a telefonomért? – kérdezte Duffy.

– Majd együtt szépen kimegyünk – mondta Harley. – De előbb rakják vissza ezeket a ládákat. Mindent felforgattak, ezt nem lett volna szabad.

Odalépett Duffy mellé, és a halántékához szorította a pisztolyt

– Én majd itt várok addig. És a hölgy is velem várhat, egy kis életbiztosítás nekem.

Villanueva vetett felém egy pillantást. Én megvontam a vállam. Akkor ránk hárul a rendrakás. Előbbre léptem, és felvettem a földről a kalapácsot. Villanueva felemelte az első láda tetejét. Megint rám pillantott Én megráztam a fejem, épp csak annyira, hogy ő láthassa. Nagyon szerettem volna Harley fejébe mélyeszteni a kalapácsot. Vagy a szájába. Megoldhattam volna véglegesen a fogászati problémáit. De egy kalapács nem túl jó fegyver egy olyan valakivel szemben, aki épp egy pisztolyt szegez egy túsz fejéhez. Különben is, jobb ötletem volt, amihez az kellett, hogy engedelmességet mutassak. Úgyhogy csak fogtam a kalapácsot, és udvariasan vártam, amíg Villanueva visszahelyezte a vastag sárga csövet tartalmazó láda fedelét. A tenyerem élével a helyére ütögettem, amíg a szögek a megfelelő helyre kerültek, az eredeti lyukak fölé, aztán bevertem őket. Utána hátrább léptem, és megint vártam.

A második ládát ugyanígy lezártuk, aztán felemeltük, és áttettük az első tetejére. Utána lezártuk az SPRG-7-esek ládáját. Rászögeztem a fedelét, és visszaraktuk a második tetejére, ahogy találtuk. Aztán jött a VAL-puskák ládája. Harley óvatosan szemmel tartott minket, de kicsit már engedett az éberségből. Nagyon engedelmesek voltunk. Úgy tűnt, Villanueva érti, mire megy ki a játék. Gyorsan kapcsolt. Megkereste a Makarovok ládájának a tetejét, de mielőtt a helyére illesztette, megtorpant a keze.

– Az emberek tényleg megveszik ezeket? – kérdezte.

Tökéletes, gondoltam. A hangja könnyed volt és csevegő, kicsit értetlen. És profi érdeklődés csengett benne, ahogy egy igazi ATF-es csinálná.

– Miért ne vennék meg? – kérdezett vissza Harley.

– Mert csak ócskavasnak való – mondtam. – Próbáltál már ilyennel lőni?

Harley megrázta a fejét.

– Hadd mutassak valamit – mondtam –, rendben?

Harley keményen Duffy halántékához nyomva tartotta a pisztolyát.

– Mit akarsz mutatni?

Benyúltam a ládába, és kivettem az egyik Makarov pisztolyt. Lefújtam róla a faforgácsot, és felmutattam. Régi volt, agyonhasznált, csupa karcolás.

– Nagyon primitív a mechanizmusa. Leegyszerűsítették az eredeti Walthert, de ezzel tönkre is tették.

A mennyezetre céloztam vele, a ravaszra tettem az ujjamat, és meghúztam. A mechanizmusa recsegett, mint egy kézi sebváltó egy régi autóban, és a pisztoly esetlenül rándult egyet a kezemben.

– Ócskavas – mondtam. – Teljesen reménytelen, hogy bárkit eltalálj vele, hacsak nem áll közvetlenül melletted.

Visszadobtam a pisztolyt a ládába. Villanueva visszarakta a helyére a doboz fedelét.

– Én a helyedben aggódnék egy kicsit, Harley – mondtam. – Szart se fog érni a hírneved, ha ilyen vackokat árulsz.

– Nem az én bajom – mondta Harley. – Nem az én hírnevem forog kockán. Én csak itt dolgozom.

Visszakalapáltam a szögeket, jó lassan, mintha fáradt lennék. Aztán nekiláttunk az AKSU-74-esek ládájának, majd az AK-74-eseket is lezártuk.

Bekalapáltam a szögeket, egymásra raktuk a ládákat, szép rendesen külön oszlopokba, ahogy találtuk őket. Harley árgus szemekkel figyelt A pisztolyát még mindig Duffy fejéhez nyomta, de a csuklója kezdett fáradni, és már nem volt olyan feszes az ujja a ravaszon, kissé lejjebb csúszott a pisztoly oldalán, így könnyebb volt tartani. Villanueva felém lökte a padlón a Mossberg feliratú ládát, és megkereste a tetejét.

– Mindjárt készen vagyunk – mondtam.

Villanueva visszarakta a helyére a fedelet.

– Várjunk csak, ott maradt kettő az asztalon – mondtam.

Odaléptem az asztalhoz, és felemeltem az első Persuadert – Látod ezt? – szóltam oda Harleynak, és rámutattam a biztosítózárra.

– Rá van kattintva a kallantyú, így szállították, pedig ezt nem szabad, tönkreteheti az ütőszeget.

Egy könnyed mozdulattal kibiztosítottam, aztán becsomagoltam a zsírpapírba és beraktam a ládába. Visszaléptem az asztalhoz a másodikért.

– Ez is úgy van – mondtam.

– Így nagyon hamar ott fogják hagyni magukat a vevőik – jegyezte meg Villanueva. – Miféle minőségi ellenőrzés ez?

Kibiztosítottam a Persuadert, és hátrább léptem a láda felé. Aztán hirtelen megpördültem, mint egy baseballjátékos, meghúztam a ravaszt, és tüzeltem, Harley gyomrára célozva. A Brenneke lövedék akkorát robbant, mint egy bomba, és szabályosan félbekaszálta Harleyt Az egyik pillanatban ott volt, a másikban már nem. Két darabra tépve hevert a holtteste a padlón. A raktár tele lett csípős füsttel és a forró vér szagával. Duffy sikoltozott, mert az ember, aki az előbb még ott állt közvetlenül mellette, egyszer csak szétrobbant. A fülem csöngött. Duffy tovább sikoltozott, és odébb ugrált a lábánál terjedő vértócsától. Villanueva elkapta, és szorosan átölelte, én az ajtóra néztem, nehogy újabb meglepetésben legyen részünk. De nem jött senki. A raktárban elhalt a lövés visszhangja, lassan visszatért a hallásom, aztán nem volt semmi, csak a csönd, és Duffy hangos, ziháló lélegzése.

– Ott álltam közvetlenül mellette – szólalt meg remegő hangon.

– De már nem állsz mellette, és ez a lényeg – feleltem.

Villanueva kiengedte a karjából, odébb lépett, lehajolt és felszedte a földről a pisztolyainkat. Kivettem a ládából a másik megtöltött Persuadert is, kicsomagoltam a papírból, és ráraktam a biztosítózárat.

– Tetszenek ezek – jegyeztem meg.

– Úgy látszik, működnek – mondta Villanueva.

Egyik kezembe fogtam a két Persuadert, a másikkal zsebre vágtam a Berettát.

– Hozza ide a kocsit, Terry – mondtam. – Jobb lesz eltűnni, valaki a környékről valószínűleg ebben a pillanatban hívja a rendőrséget.

Villanueva kiment az elülső ajtón, én kinéztem az ablakon az égre. Felhők borították, de azért még elég világos volt.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Duffy.

– Elmegyünk valahová, és várunk – feleltem.

Több mint egy órát vártam az íróasztalomnál ülve, a telefont bámultam, és vártam, hogy Kohl hívjon. Úgy számoltam, autóval az út Macleanbe harmincöt perc. Ha a Georgetown Egyetemtől indult, az hozzáadhat még öt-tíz percet, a forgalomtól függően. Felméri, mi a helyzet Quinn házában, még tíz perc. A letartóztatás egy percbe se telik. Bilincset rak rá, be a kocsiba, ez három perc. Az elejétől számolva összesen ötvenkilenc perc. De már egy óra is eltelt, és még mindig nem hívott.

Hetven perc után kezdtem aggódni. Nyolcvan után már komolyan. Kilencven perccel később szereztem egy kocsit a katonai rendőrség flottájából, és nekivágtam az útnak.

Terry Villanueva leparkolt a Taurusszal az iroda ajtaja előtt, a motort le sem állította.

– Hívjuk fel Eliotot – javasoltam. – Kérdezzük meg, hol van most, és menjünk oda, várjunk vele együtt.

– Mire várunk? – kérdezte Duffy.

– A sötétedésre.

Kiment a kocsihoz a táskájáért, előhalászta a telefonját, és hívta Eliotot. A fejemben számolgattam, hányat csöng. Egy. Kettő. Három. Négy. Öt. Hat.

– Nem veszi fel – mondta Duffy.

Egy pillanatra felderült az arca, aztán megint elkomorodott – Csak a hangposta van bekapcsolva. Valami baj lehet.

– Gyerünk – mondtam.

– Hová?

Az órámra néztem, aztán megint ki az ablakon, az égboltra. Még túl korán volt.

– A partmenti útra.

Leoltottuk a villanyokat, bezártuk az ajtókat, aztán elmentünk a raktárból. Túl sok értékes holmi volt benne, hogy csak úgy tárva-nyitva hagyjuk. Villanueva vezetett. Duffy mellette ült elöl, én hátul, a Persuadereket leraktam magam mellé az ülésre. Kikanyarogtunk a kikötőből, elhaladtunk a parkoló mellett, ahol Beck a kék furgonjait tartotta. Aztán kiértünk az autópályára, elhaladtunk a reptér mellett, és továbbhajtottunk dél felé, eltávolodva a várostól.

Az autópályáról letérve kelet felé haladtunk tovább az ismerős parti úton. Egyetlen autót sem láttunk. Az égbolt alacsonyan és szürkén függött a fejünk fölött, az óceán felől fújó szél csak úgy süvített A levegőben apró vízcseppek sodródtak, talán eső, talán az óceán tajtékja, amit mérföldekre elsodort a viharos szél. Még mindig túl világos volt.

– Próbáld meg újra Eliotot – mondtam. Duffy elővette a mobilját, és gyorshívóval hívott egy számot. Hallottam kiszűrődni a hat halk csöngést, és a hangot, ahogy a postafiók jelentkezett. Duffy megrázta a fejét, kikapcsolta a telefont, és hátrafordult – Biztos vagy benne, hogy mind Beckék házában vannak? – kérdezte.

– Láttad, Harley milyen öltönyben volt?

– Fekete, olcsó.

– Az ő esetében ez majdnem szmokingnak számít. Így képzeli el az estélyi öltözetet. Emily Smith irodájában egy fekete koktélruha lógott a fogason, és nagyon elegáns cipő volt rajta. Szerintem valami bankettre készülnek.

– Keast és Maiden – szólt közbe Villanueva. – A partiszerviz.

– Pontosan – bólintottam. – Vacsorát rendeltek náluk. Tizennyolc ember, személyenként ötvenöt dollár. Ma estére. Emily Smith ceruzával odafirkantotta a megrendelés aljára, hogy A disznóhús helyett bárányt. Kik nem esznek disznóhúst?

– Akik kóser konyhát visznek.

– Meg az arabok – mondtam. – Például a líbiaiak.

– Az üzletfeleik.

– Pontosan – bólintottam megint. – Szerintem most akarják véglegesíteni az üzleti kapcsolatukat. Az az orosz cucc a ládákban valamiféle jelképes szállítmány volt. Egy gesztus, ahogy a Persuaderek is. Demonstrálták egymásnak, hogy mindkét oldal képes árut szállítani. Most isznak rá egyet egy vacsora mellett, és belefognak a valódi nagy üzletbe.

– Beck házában?

Bólintottam. – Remek helyszín. Elszigetelt, drámai, nagy hatást fog tenni a vendégekre. És van egy jó nagy ebédlőasztal.

Villanueva bekapcsolta az ablaktörlőt. Az üvegen elkenődött nyomokat hagyott az óceánról idefújt sós víz.

– És van még valami – folytattam.

– Micsoda?

– Szerintem Teresa Daniel is része az üzleti ajánlatnak.

– Hogyhogy?

– Szerintem eladják, a fegyverekkel együtt. Egy csinos, szőke amerikai lány kelendő áru az araboknál. Ez lehet a tízezer dolláros bónusztétel.

Senki nem szólalt meg.

– Ezért vigyáztak rá annyira. Harley is mondta, hogy haja szála sem görbült Nyilván rendesen etették, és egy ujjal sem nyúltak hozzá.

Hallgattak.

Gondolatban még azt is hozzátettem, hogy akármilyen jól is néz ki Elizabeth Beck, Paulie nem törődött volna vele, ha egy ilyen fiatal nő is elérhető.

– Valószínűleg épp most öltöztetik fel szépen – folytattam.

Hallgattak.

– El fogják vinni Tripoliba. Az üzlet része, a hab a tortán.

Villanueva beletaposott a gázpedálba. A szél még hangosabban süvített a kocsi körül. Két perccel később már annál a helynél jártunk, ahol elkaptuk a testőröket. Itt megint lelassított. Már csak öt mérföldre voltunk a háztól. Elméletileg elképzelhető volt, hogy egy emeleti ablakból meglát valaki. Megálltunk az út közepén, és előredőlve kibámultunk keleti irányba.

Egy olajzöld Chevrolet-vel mentem, és huszonkilenc perc alatt kiértem Macleanbe. Megálltam az út közepén, Quinn házától kétszáz méterre. Egy kertvárosi lakónegyed volt, csendes hely, a zöldellő, öntözött pázsit lustán fürdött a napfényben. A házak nagy telkeken álltak, félig megbújva az örökzöld bokrok mögött. Minden házhoz frissen aszfaltozott, feketén csillogó behajtó vezetett. Madarak csicseregtek, és távolabb egy automata öntözőberendezés sziszegett A levegőben kövér szitakötők libegtek.

Levettem a lábamat a fékpedálról, és száz métert előbbre araszolgattam. Quinn házának oldalát sötét cédrusfa burkolat fedte. Kővel kirakott járda vezetett a bejáratig, kétoldalt térdmagasságig érő fal szegélyezte az ágyásokat, ahol lucfenyők és rododendronok nőttek. Kis ablakai voltak, és ahogy az eresz összetalálkozott a fal tetejével, olyan benyomást keltett, mintha az egész ház háttal fordulva lekuporodna.

Frasconi kocsija kint állt a behajtóúton, olajzöld Chevrolet, ugyanolyan, mint az enyém. Üres volt Az elülső ütközője nekinyomódott a garázsajtónak. A garázs alacsony, hosszan elnyúló kis épület volt, három hellyel. Be volt zárva. Sehol nem hallottam semmit, csak a madarakat, az öntözőberendezés sziszegését a távolban és a rovarok zümmögését

Leparkoltam Frasconi kocsija mögött A kerekeim sercegtek a forró aszfalton. Kiszálltam, és elővettem a Berettát a pisztolytáskából.

Kibiztosítottam, és elindultam a járdán. A bejárati ajtó zárva volt, a ház néma. Belestem az előszoba ablakán keresztül. Nem láttam semmit, csak a szokásos jellegtelen bútorokat, amilyenek a drága bérelt házakban lenni szoktak.

Megkerültem a házat, és hátrasétáltam. Hátul kövekkel kirakott kis hátsó udvar terült el, kerti grillsütővel. Egy szögletes tikfa asztal, amely már megkopott az időjárás viszontagságaitól, négy székkel, sárgásfehér vászon napernyő. Pázsit, sok örökzöld bokor. Cédrusfa kerítés, hogy a szomszédok ne lássanak át, ugyanolyan sötét színűre pácolva, mint a ház külső burkolata.

A konyha ajtaja zárva volt. Belestem az ablakon. Nem láttam semmit. Továbbmentem a következő ablakhoz, de ott sem láttam semmit. Aztán a következő ablakhoz léptem, és megláttam Frasconit. A földön feküdt, a hátán.

A nappali közepén hevert a földön. Volt egy kanapé, két fotel, kopásállló, piszkosbarna huzattal. A padlón szőnyegpadló, aminek a színe jól ment Frasconi olajzöld egyenruhájához. Egy lövést kapott, a homloka közepére. Kilenc milliméteres. Halálos. Még az ablakon át is láttam az egyetlen megalvadt vérrel szegélyezett kis lyukat, és a kivillanó fehér koponyacsontot. A feje alatt vértócsa gyűlt össze. Átáztatta a szőnyeget, már kezdett megalvadni és megsötétedni.

Nem akartam bemenni a földszintre. Ha Quinn még mindig itt rejtőzködik, akkor az emeleten vár, ahol taktikai előnye van. Úgyhogy odahúztam a kerti asztalt a garázs hátuljához, és felmásztam a lapostetőre. Onnan elértem a legközelebbi emeleti ablakot. A könyökömmel betörtem az üveget, aztán bemásztam egy vendéghálószobának látszó helyiségbe. Dohos szag volt, érezni lehetett, hogy nem szokták használni. Kisétáltam a szobából az emeleti folyosóra. Megálltam, és hallgatóztam. Nem hallottam semmit. Az egész ház üresnek tűnt. Halotti csend.

De megéreztem a vér szagát.

Végigmentem a folyosón, és a hálószobában megtaláltam Dominique Kohlt. Az ágyon feküdt hanyatt, teljesen meztelenül. A ruháit letépték. Az arcába üthetett ököllel, hogy elkábuljon, aztán nekiesett a késsel. A kést is láttam. Az álla alatt beledöfte, áthatolt a szájpadlásán, egyenesen az agyába.

Addigra már sok mindent láttam életemben. Egyszer úgy tértem magamhoz egy terrortámadás után, hogy valakinek az állkapcsa be

lefúródott a gyomromba. Ki kellett törölni a szememből a húscafatokat, hogy lássak annyit, hogy odébb tudjak kúszni. Húsz métert csúsztam-másztam leszakadt végtagok között, letépett fejeknek ütődött a térdem, miközben kezemmel szorítottam a hasamat, hogy ne omoljanak ki a beleim. Láttam gyilkosságokat, baleseteket, gépfegyverrel lekaszabolt, robbanásokban cafatokra tépett, tűzben szénné égett embereket De soha nem láttam olyan borzalmasat, mint Dominique Kohl megcsonkított holtteste. Hányni kezdtem, és húsz éve először fordult elő, hogy sírva fakadtam.

Akkor most mi legyen? – kérdezte Villanueva tíz évvel később.

– Egyedül megyek be – mondtam.

– Magával megyek.

– Ne vitatkozzunk ezen – mondtam. – Csak vigyen oda kicsit közelebb a házhoz, nagyon lassan.

A kocsi még szürkébb volt a szürke időben, és egy lassan mozgó tárgyat nehezebb észrevenni, mint egy gyorsat. Villanueva levette a lábát a fékről, a gázpedálra lépett, és nagyon lassan, alig hússzal elindult. Ellenőriztem a Berettát és a tartalék tárakat. Negyvenöt golyó, kettőt elhasználtam, amikor a mennyezetbe lőttem Duke szobájában. Ellenőriztem a Persuadereket is. Tizennégy golyó, egyet elhasználtam, amikor Harleyt lelőttem. Összesen ötvenhat, kevesebb mint tizennyolc emberrel szemben. Nem tudtam, kik szerepelnek a vendéglistán, de hogy Emily Smith és Harley nem fog megjelenni ma este, az biztos.

– Ostobaság egyedül bemenni – mondta Villanueva.

– Mindenhogyan ostobaság bemenni – feleltem. – Kész öngyilkosság.

Villanueva hallgatott.

– Sokkal jobb lesz, ha maguk itt kint várnak készenlétben.

Nem felelt. Nagyon meg akarta menteni Teresát, de elég okos volt, hogy belássa: elsétálni egy megerősített erődnek berendezett ház felé sötétedéskor nem gyerekjáték. Lassan továbbaraszolgatott, aztán levette a lábát a gázpedálról, és hagyta, hogy a kocsi lassan magától megálljon. Nem akarta megkockáztatni, hogy felvillanjanak a féklámpák. Már csak négyszáz méterre lehettünk a háztól.

– Maguk várjanak itt, egy darabig legalábbis.

Villanueva elfordult

– Adjanak nekem egy órát – kértem.

Megvártam, amíg mind a ketten rábólintanak.

– Ha addig nem jövök vissza, akkor hívják az ATF-et.

– Talán jobb lenne most rögtön – mondta Duffy.

– Nem. Szeretnék kapni egy órát.

– Az ATF elkapná Quinnt is – mondta Duffy. – Nem valószínű, hogy hagynák futni.

Arra gondoltam, amit annak idején láttam, és csak megráztam a fejem.

Minden létező szabályt és hivatalos eljárást megszegtem. Elsétáltam egy gyilkosság színhelyéről, és nem tettem róla bejelentést. Akadályoztam az igazságszolgáltatás munkáját. Otthagytam Kohl holttestét a hálószobában és Frasconit a nappaliban. A kocsijukat otthagytam a behajtóúton. Visszamentem az irodámba, és kivettem a fegyvertárból egy hangtompítós Ruger Standard .22-est, aztán elmentem megkeresni a dobozokat, amikben Kohl az ügy aktáit tartotta. A zsigereimben éreztem, hogy Quinn nem indul azonnal a Bahamákra. Valahol biztosan van egy vészhelyzetre előkészített csomagja. Hamis iratok, egy bankjegycsomó, egy bepakolt bőrönd, vagy talán mindhárom. Nem valószínű, hogy a munkahelyén tartaná, vagy a bérelt házában, ahhoz túl óvatos, és túlságosan profi. Valami biztonságos helyen tartja, és jó messze. Arra tippeltem, hogy a kaliforniai házban, amit a szüleitől örökölt, a vasúti munkás apjától és a háztartásbeli anyjától. Szükségem volt a címre.

Kohlnak nagyon szép kézírása volt. A két dobozt megtöltötték a jegyzetei. Átfogóak voltak és részletesek, mindenre gondolt. Megszakadt a szívem, ahogy olvasgattam. Megtaláltam a kaliforniai címet a nyolcoldalas életrajzban, amit összeállított Quinnről. A házszám ötszámjegyű volt, az eurekai postahivatal körzetéhez tartozott. Valószínűleg elhagyatott hely lehet, jó messzire a várostól. Odamentem a századírnokhoz, és kiállítottam saját magamnak egy csomó utazási utalványt. A szolgálati Berettámat meg a hangtompítós Rugert egy vászontáskába pakoltam, és a reptérre hajtottam. Ki kellett töltenem mindenféle papírt az engedélyhez, hogy felvihessem a fegyvereket a fedélzetre. Az jutott eszembe, akár az is előfordulhat, hogy Quinn ugyanezzel a géppel utazik. Ha megláttam volna egy beszállókapunál vagy a gépen, képes lettem volna ott helyben agyonlőni.

De nem láttam sehol. Miután felszálltam a sacramentói gépre, az indulás után végigsétáltam az üléssorok között, és minden arcot szemügyre vettem, de Quinn nem volt ott. Úgyhogy leültem, és egész úton csak bámultam magam elé. A stewardess alig mert a közelembe jönni.

A sacramentói repülőtéren béreltem egy kocsit. Észak felé indultam az I-95-ösön, aztán északnyugatra a 299-es úton. Gyönyörű út volt, festői tájon vezetett át, de én nem néztem se jobbra, se balra, csak a sárga vonalra az út közepén. Nyertem három órát, mert három időzónát is átrepültem, de így is sötétedni kezdett, mire elértem Eureka határát Megtaláltam az utat, ahol Quinn lakott. Kanyargós, keskeny kis út volt, észak-déli irányba haladt, felfelé a hegyekbe, az U.S. 101-es út felett. Az országút odalent kanyargott a völgyben. Láttam az észak felé haladó autósor lámpáit, és a piros hátsó lámpák sorát dél felé. Gondoltam, egy vasútvonal is húzódhat odalent. Talán van a közelben egy állomás, amely kényelmes közelségben lehetett annak idején Quinn apjának, aki a vasútnál dolgozott.

Megtaláltam a házat. Lassítás nélkül elhajtottam előtte. Egyszerű, egyszintes faház volt. Az elülső udvart évtizedes gyom verte fel. Ötszáz métert elmentem dél felé, ott visszafordultam, aztán lekapcsolt reflektorokkal visszamentem úgy kétszáz métert. Leparkoltam egy elhagyatott, beroskadt tetejű útszéli bisztró mögött. Kiszálltam, és felmásztam úgy száz métert a hegyoldalban. Elsétáltam északi irányba háromszáz métert, és hátulról közelítettem meg a házat.

Az esti szürkületben megláttam egy kis hátsó tornácot, és mellette egy repedezett betonnal borított területet, ami parkolóként szolgálhatott. Nyilván az a fajta ház volt, ahol inkább a hátsó bejáratot használták. Odabent sötét volt, az ablakok előtt félig elhúzott, poros, naptól kifakult függönyök. Az egész hely üresnek és kihaltnak tűnt. Pár mérföldre elláttam mindkét irányba, de az úton egyetlen jármű sem közeledett.

Lassan leballagtam a hegyoldalban. Körbejártam a házat. Hallgatóztam minden ablaknál. Senki nem volt odabent. Úgy gondoltam, Quinn hátul parkol majd le, és a hátsó ajtón jön be, úgyhogy az első ajtót törtem be. Vékony volt és régi, csak megnyomtam, mire már engedett is. Az ajtó kitárult, beléptem, és becsuktam magam után.

Odatoltam egy széket, hogy megtámasszam vele. Kintről nem fog látszani semmi.

Áporodott volt odabent a levegő, és talán tíz fokkal is hidegebb, mint odakint. Félhomály uralkodott. Hallottam, hogy egy hűtőszekrény zúg a konyhában, tehát volt áram. A falakon ócska, kopottas, sárgás tapéta. Csak négy helyiség volt: egy konyha, amely ebédlőként is szolgált, egy nappali, és két hálószoba. Az egyik kicsi, a másik még annál is kisebb. Gondoltam, a kisebb lehetett Quinn szobája gyerekkorában. A két hálószoba között helyezkedett el a kis fürdőszoba. Fehér csempe, rozsdafoltokkal.

Konyha, három szoba, plusz fürdőszoba, ezt könnyebb átkutatni, mint a legtöbb lakást. Szinte azonnal megtaláltam, amit kerestem. Felemeltem egy rongyszőnyeget a nappali padlójáról, és találtam alatta egy négyszögletes csapóajtót Hoztam egy villát a konyhából, és felfeszegettem vele. Egy sekély kis üreg volt alatta, benne egy cipősdoboz, műanyag fóliába csavarva. A cipősdobozban háromezer dollár és két kulcs. Gondoltam, széfek vagy csomagmegőrzők kulcsai lehetnek. A pénzt elvettem, a kulcsokat otthagytam. Aztán visszacsuktam a csapóajtót, visszaraktam a szőnyeget, leültem, és vártam, a Berettával a zsebemben, a Rugert az ölembe fektetve.

Nagyon vigyázz – mondta Duffy.

Bólintottam. – Persze.

Villanueva nem mondott semmit Kiszálltam a Taurusból, a zsebemben a Berettával, mindkét kezemben egy-egy Persuaderrel. Az út szélére mentem, amennyire tudtam, lehúzódtam a sziklákig, és elindultam kelet felé. A felhők mögött még ott derengett a nap, de fekete ruhában voltam, a kezemben fekete fegyverek, és nem az úton haladtam, úgyhogy volt rá esély, hogy nem vesznek észre. A szél erősen fújt, szembe velem, a levegőben vízcseppek sodródtak. Már láttam az óceánt, tomboltak a hullámok. Dagály volt. Hallottam, ahogy a távoli hullámok dübörögnek, és ahogy átárad a víz a parti gyomokon és a kavicsokon.

Megérkeztem a lágy ívű kanyarhoz, és megláttam, hogy a fal tetején égnek a reflektorok. Kékesfehéren ragyogtak a szürke égbolt előtt A villanyfény és az azon túl elterülő késő délutáni szürkeség kontrasztja miatt minél közelebb értem, annál kevésbé láthattak.

Úgyhogy visszatértem az útra, és kocogni kezdtem. Olyan közel mentem, amennyire csak mertem, aztán megint visszasurrantam a sziklák felé, és elosontam a partig. Az óceán ott volt a lábamnál. Éreztem a sós víz és a hínárok szagát. A sziklák nedvesek voltak és csúszósak. A hullámok dühöngtek, a tajték felfröcskölt rám, a víz dühösen örvénylett.

Mozdulatlanul megálltam. Vettem egy nagy levegőt. Rájöttem, hogy most nem tudom úszva megkerülni a falat, őrültség lenne ilyen dühöngő hullámok között. Semmi esélyem nem lenne. Úgy dobálnának, mint egy parafa dugót, és nekivágnának a szikláknak. Hacsak el nem kap előbb az áramlat, és ki nem sodor a nyílt vízre, ahol megfulladok.

Nem tudom megkerülni, nem tudok átmászni rajta. Valahogy át kell jutnom a kapun.

Felmásztam a parti sziklákról, és megálltam a reflektorok fénypászmájában, a kaputól olyan távol, amennyire tudtam. Egészen lent álltam, ahol a betonalapba ágyazódott kőfal a vízbe ért. A falhoz lapulva végigosontam mellette. Fürödtem a reflektorok fényében, de senki nem láthatott meg odabentről, a fal magasabb volt, mint én, és ide a házból sem láthattak. Csak a földbe süllyesztett szenzorok miatt kellett aggódnom. Olyan könnyedén lépkedtem, ahogy csak tudtam, és reménykedtem, hogy a falhoz ilyen közel nincsenek érzékelők.

Úgy tűnt, tényleg nem voltak, mert minden további nélkül eljutottam az őrházig. Megkockáztattam egy pillantást az elülső ablakfüggönyök közti résen: láttam a fényesen kivilágított nappalit, és Paulie utódját, aki épp az ócska kanapén heverészett Egy pasas, akit még soha nem láttam. Nagyjából annyi idős lehetett, mint Duke volt, negyven felé, nálam kicsit talán alacsonyabb. Eltöltöttem egy kis időt azzal, hogy a magasságát próbáltam megbecsülni. Ez fontos lehet. Talán ötcentivel alacsonyabb nálam. Farmer volt rajta, fehér póló, farmerdzseki. Ő nyilván nem megy a bankettre. Hamupipőke, akinek otthon kell ülnie, amíg a többiek a bálban szórakoznak. Reméltem, hogy ő az egyetlen őr, de azért nem mertem volna fogadni rá. Ha minimális óvatossággal intézik a dolgot, akkor legalább még egy őrt állítottak a ház bejáratához, és talán egy harmadikat az emeletre, Duke szobájának ablakába, ha másért nem, mert már tudják, hogy Paulie nem végezte el a feladatát, és én még életben vagyok.

Azt nem engedhettem meg magamnak, hogy zajt csapjak azzal, hogy lelövöm ezt az új fickót. A hullámok ugyan jó hangosak voltak, és a szél is süvített, de ez nem nyomná el a Beretta dörrenését. Azt pedig a világon semmi nem nyomná el, amikor egy Persuader kilő egy Brenneke Magnum töltényt, úgyhogy pár méterrel hátrább húzódtam, letettem a földre a Persuadereket, és levettem a kabátomat meg a zakómat, aztán az ingemet is, és jól rácsavartam a bal öklömre. Meztelen hátammal a falhoz lapultam, és elosontam az ablak széléig. A jobb kezem körmével megkocogtattam az ablak alsó sarkát, ahol takarta a függöny, apró kis koccanásokkal, újra meg újra, mint amikor egy egér motoszkál a padláson. Négyszer megismételtem, és épp ötödször is készültem, amikor a szemem sarkából megláttam, hogy kicsit elhomályosodik a szobából kiszűrődő fény. Ez azt jelentette, hogy a fickó felállt, és odalépett az ablak elé, hogy megnézze, mi ez a neszezés. Koncentráltam, hogy pontosan eltaláljam a kellő magasságot, és a becsavart bal öklömmel egy hatalmas ütéssel előbb betörtem az ablakot, aztán egy másodperctöredékkel később a fickó orrát is. Összerogyott az ablak előtt, én benyúltam a lyukon, kinyitottam az ablakot, és gyorsan bemásztam. A fickó a földön ült. Vérzett az orra, és az arcát jó pár helyen megvágta az üveg. Kábult volt A kanapén egy pisztoly hevert, úgy két és fél méterre tőle. A telefontól három és fél méterre volt Megrázta a fejét, hogy kicsit kitisztuljon, aztán felnézett rám.

– Te Reacher vagy – mondta. A szája tele volt vérrel.

– Talált – feleltem.

– Nincs semmi esélyed – mondta.

– Gondolod?

A fickó bólintott. – Azt a parancsot kaptuk, hogy ha meglátunk, rögtön lőjünk.

– Ki adta a parancsot? Xavier?

Bólintott és az orrához emelte a kézfejét.

– És engedelmeskedni is fognak?

– Biztosan.

– Te is?

– Nem.

– Megígéred?

– Azt hiszem...

– Oké – bólintottam.

Egy pillanatig csak álltam, és arra gondoltam, felteszek neki még egy-két kérdést. Lehet, hogy vonakodna válaszolni, akkor behúzhatnék egyet-kettőt, hogy kiszedjem belőle, amit tudni akarok. De végül úgy döntöttem, nem nagyon számít a válasza. Az én szempontomból gyakorlatilag mindegy, hogy tíz vagy tizenkét vagy tizennégy ember van a házban, vagy hogy milyen fegyverük van. Ők vagy én. Úgyhogy csak kicsit odébb léptem, és próbáltam eldönteni, mit csináljak ezzel a fickóval, ő segített nekem a döntésben azzal, hogy megszegte az ígéretét. Felpattant a földről, és a kanapé felé vetette magát a pisztolyért. A bal kezemmel épp eltaláltam, hatalmasat behúztam, a nyakát találtam el. Szerencsém volt. Neki már kevésbé, eltört a gégéje. A padlóra zuhant, és fuldokolni kezdett. Nem tartott sokáig, talán másfél percig. Nem tehettem semmit, nem vagyok orvos.

Egy percig mozdulatlanul álltam. Aztán felvettem az ingemet, kimásztam az ablakon, fogtam a fegyvereket, a zakómat meg a kabátomat, aztán megint bemásztam a szobába, és kinéztem a hátsó ablakon át a házra.

– A francba – mormoltam, és elfordultam.

A Cadillac ott állt a ház előtti felhajtón. Ezek szerint Eliot nem ment el. Elizabeth, Richard és a szakácsnő sem. Ez nehezítette a helyzetet. Három civil. Ha ilyenek is jelen vannak, az százszorosan megnehezít minden harci helyzetet. Márpedig ez eleve épp elég nehéz volt.

Megint odanéztem. A Cadillac mellett egy fekete Lincoln állt, a mellett két sötétkék Suburban. A partiszervizesek furgonját nem láttam. Talán hátul áll, a konyhaajtó előtt. Vagy később jönnek. Vagy nem is jönnek egyáltalán. Lehet, hogy nem is lesz semmiféle bankett. Lehet, hogy óriásit tévedtem, és az egész helyzetet félreértelmeztem.

A reflektorok éles fényén át belebámultam a házat beburkoló félhomályba. Nem láttam őrt a bejárati ajtó előtt. Persze hideg és nyirkos idő volt, ha van egy kis esze, bent áll a hallban, és onnan les ki az ablakon. Duke szobájának ablakában sem láttam senkit. De nyitva állt, ahogy hagytam, és feltehetően a NSV még mindig ott lóg a láncon.

Megint az autókra néztem. A Lincolnba négy ember fér, a két Suburbanbe hét-hét. Az maximum tizennyolc ember. Talán tizenöt-tizenhat vendég és két vagy három testőr. De az is ugyanígy lehet, hogy valamiért csak három sofőr jött a kocsikkal, és megint tévedek.

Ezt csak egyféleképpen lehetett kideríteni.

Most jött a legnehezebb rész. Valahogy át kellett jutnom a reflektorokkal megvilágított területen. Fontolgattam, hogy megkeresem a kapcsolót, és egyszerűen leoltom őket, de ez azonnal figyelmeztetné a házban lévőket, hogy valami nincs rendben. Öt másodperccel azután, hogy kialudtak a fények, már odatelefonálnának az őrházba, hogy megkérdezzék, mi történt. És az őr nem venné fel, merthogy halott. Úgyhogy ezek után kitódulnának a házból vagy tizenöten, egyenesen felém a sötétségben. A legtöbbjük nyilván nem túl veszélyes, de nem lenne egyszerű kitalálni, hogy kitől kell félnem és kitől nem. Abban meglehetősen biztos voltam, hogy ha hagyom ma este, hogy Quinn egyszer is a hátam mögé kerüljön, akkor nem úszom meg élve.

Úgyhogy a vakító reflektorfény mellett kellett megoldani a dolgot. Két lehetőségem volt. Az egyik, hogy egyenes vonalban eliramodok a ház felé. Ez minimálisra csökkentené azt az időt, amit a fénysávban kell töltenem. De ugyanakkor gyors mozgás lenne, amin könnyen megakad a szem. A másik lehetőség, hogy elosonok a fal mentén egészen az óceánig. Hatvan métert kéne megtenni, nagyon lassan. Kész agónia, de talán mégis ez a jobb megoldás.

Mivel a reflektorok a fal tetejére voltak erősítve, egy keskeny sötét sáv maradt a fal tövében, ahová nem vetült fény. Ott végig tudok kúszni, szorosan odalapulva, nagyon lassan.

Óvatosan kinyitottam az őrház hátsó ajtaját. A ház tetején nem voltak reflektorok, azok csak tőlem húsz méterre kezdődtek, ahol az őrház kerítését felváltotta a fal. Félig kiléptem, és leguggoltam. Kilencven fokban jobbra fordultam, és megkerestem a sötét sávot. Háromszög alakú volt, a földön úgy kilencvencentis, de fejmagasságban már egészen elkeskenyedett. És nem is volt igazán sötét. A földről is visszaverődött némi fény, és a reflektorok felém forduló hátsó részéből is szivárgott valamicske. Valahol félúton volt a koromsötétség és a vakító ragyogás között.

Térden kicsit előbbre csúsztam, aztán visszanyúltam, és becsuktam magam mögött az ajtót. Mindkét kezemben egy-egy Persuadert fogtam. Lehasaltam, és a jobb vállamat keményen odanyomtam a fal tövéhez. Aztán vártam, épp csak annyi ideig, hogy ha valaki az ablakból észrevette volna, hogy megmozdult a hátsó ajtó, elveszítse az érdeklődését. Aztán kúszni kezdtem, nagyon lassan.

Megtettem talán három métert, aztán megtorpantam. Meghallottam, hogy egy autó közeledik odakint az úton. Nem egy szedán, annál nagyobb jármű lehetett, talán egy újabb Suburban. Gyorsan irányt változtattam, a lábujjamra támaszkodva visszafelé toltam magam, és visszakúsztam az ajtóhoz. Feltérdeltem, kinyitottam az ajtót, besurrantam a házba, és felálltam. Egy székre leraktam a Persuadereket, és kivettem a zsebemből a Berettát. Hallottam, hogy a kocsi berregő motorral megáll a kapu előtt.

Döntenem kell. Akárki van is odakint, várja, hogy az őr kinyissa a kaput. És elég jó az esélye, hogy bárki is az, nem tudja, nem én vagyok az igazi őr. Úgyhogy úgy gondoltam, feladom a kúszva lopakodás tervét, inkább zajosan intézem el a dolgot. Lelövöm őket, elveszem a kocsijukat, és már ott is vagyok a háznál, mielőtt észbe kapna az, aki az emeleti ablakban őrködik az NSV-vel. Aztán meglátjuk, mi sül ki az ezt követő káoszból.

Megint kiléptem a hátsó ajtón, kibiztosítottam a Berettát, és vettem egy jó nagy levegőt. Volt egy kis előnyöm velük szemben, mivel én tudtam, mi fog történni, ők nem. Először reagálniuk kell, amivel veszítenek egy másodpercet, nekem ez épp elég.

Aztán eszembe jutott a kapu tetején lévő videokamera és a monitor. Azon láthatom, hányan vannak. Nem árt egy kis elővigyázatosság. Odamentem, és megnéztem a monitort. A kép szürke volt és kásás. Egy fehér furgon állt odakint, az oldalán Keast & Maden felirattal. Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. Ki van zárva, hogy ismernék a kapuőrt. Visszaraktam a zsebembe a Berettát. Levettem a kabátomat meg a zakómat, lerángattam az őrről a farmerdzsekit, és belebújtam. Szűk volt, és vérfoltok sötétlettek rajta, de aránylag meggyőzően festettem benne. Kiléptem az ajtón. Vigyáztam, hogy mindig a hátamat fordítsam a ház felé, és próbáltam behúzni a nyakam, hogy ötcentivel alacsonyabban hassak messziről. Odasétáltam a kapuhoz. Az öklömmel felnyomtam a reteszt, ahogy Paulie-tól láttam, és kinyitottam a kaput. A furgon behajtott, és megállt mellettem. Az utasülés melletti ablak legördült Egy szmokingos férfi ült a furgonban. A sofőr is szmokingban volt. Újabb civilek.

– Hová kell mennünk? – kérdezte az utas.

– Kerüljék meg a házat, jobbról. A konyhaajtó hátulról nyílik.

Az ablak felgördült Intettem nekik, és a furgon elhajtott mellettem. Becsuktam utána a kaput. Egyenesen elhajtott a ház felé, aztán jobbra kanyarodott. A fényszóró sugara rávetült a Cadillacre, a Lincolnra és a két Suburbanre, aztán láttam, hogy felvillan a féklámpa, majd a furgon eltűnt a ház sarkánál.

Vártam két percet örültem volna, ha már sötétebb van. Aztán visszamentem, visszavettem a saját zakómat és kabátomat, és elvettem a két Persuadert a székről, óvatosan kinyitottam a hátsó ajtót, kiosontam rajta, becsuktam, és megint lehasaltam. A vállamat a falhoz nyomtam, és újból lassan kúszni kezdtem. Az arcomat elfordítottam a háztól. Éreztem az éles kis kavicsokat a könyököm és térdem alatt. De leginkább a kellemetlen bizsergést a hátam közepén. Egy olyan fegyver szegeződik rám, amely másodpercenként képes kilőni tizenkét golyót. Valószínűleg egy kemény fickó álldogál mögötte, kezét könnyedén a fegyveren nyugtatva. Abban reménykedtem, hogy az első sorozattal mellétalál. Valószínűleg túl magasra vagy túl alacsonyra fog célozni. Mire én felpattanok, és cikcakkban eliszkolok a sötétségben, mielőtt még lenne ideje újból célozni.

Araszolgattam előre, iszonyú lassan, az arcomat a fal felé fordítva. Tíz méter, tizenöt, húsz. Reméltem, hogy csak úgy festek, mint egy homályos árnyék. Küzdeni kellett az ösztöneim ellen, amelyek arra késztettek, hogy felugorjak, és rohanjak, ahogy a lábam bírja. A szívem vadul kalapált. Izzadtam, bár hideg volt. Az óceán felől fújt a szél, a falnak rontott, végigsöpört rajta, mint a hullámok a parton, és engem is szinte kisöpört a fénybe.

Továbbkúsztam. Már nagyjából félúton jártam, úgy harminc métert megtettem, még harminc volt hátra. A könyököm már fájt. A Persuadert kicsit felemelve tartottam, és kezdett belefáradni a karom. Megálltam, hogy pihenjek egy kicsit. Elnyúltam a földön, és próbáltam úgy kinézni, mint egy szikla. Elfordítottam a fejem, és megkockáztattam egy pillantást a ház felé. Csendes volt Vetettem egy pillantást előre, aztán hátra. Innen már nincs visszaút. Továbbkúsztam. Kényszeríteni kellett magam, hogy megtartsam a lassú tempót. Minél messzebb jutottam, annál kellemetlenebbül bizsergett a hátam közepe. Zihálva szedtem a levegőt Kezdtem pánikba esni. Az adrenalin forrt az ereimben, és azt sikoltotta, Fuss, fuss! Ziháltam, lihegtem, és kényszerítettem a lábamat meg a karomat, hogy koordinált maradjon a mozgásuk, és hogy lassúak legyenek. Már csak tíz méter volt a fal végéig, és kezdtem hinni benne, hogy sikerülni fog. Megálltam, vettem egy nagy levegőt, aztán még egyet, újból kúszni kezdtem. A talaj hirtelen lejteni kezdett, és odaértem az óceán széléhez. Éreztem, hogy nedves lesz alattam a föld. Heves hullámok csaptak felém, és rám spriccelt a víz. Kilencven fokban balra fordultam, és megálltam. Itt már az őr látómezejének szélén voltam, de így is át kellett jutnom még majdnem tízméternyi kivilágított sávon. Nem bírtam tovább a lassúságot Felálltam, behúztam a fejem, összegörnyedtem, amennyire tudtam, és rohanni kezdtem.

Talán négy másodpercet töltöttem olyan vakító reflektorfényben, mint még soha életemben. Nekem inkább négy életnek tűnt. Teljesen elvakított a fény. Aztán visszajutottam a sötétségbe, leguggoltam, és hegyeztem a fülem. Nem hallottam semmit, csak a dühöngő óceánt Nem láttam semmit, csak lila foltok táncoltak a szemem előtt. Odébb botladoztam tíz lépést a parti sziklákhoz, mozdulatlanul megálltam, és hátranéztem. Bent vagyok. Elmosolyodtam a sötétségben. Most elkaplak, Quinn, gondoltam.

15. fejezet

Tíz évvel ezelőtt tizennyolc órát vártam rá. Semmi kétségem nem volt, hogy jönni fog. Csak ültem a fotelben, az ölemben a Rugerrel, és vártam. Nem aludtam. Szinte nem is pislogtam. Csak ültem, egész éjszaka. Aztán eljött a hajnal. Aztán a másnap reggel. Eljött és elmúlt a dél. Én csak ültem, és vártam Quinnt

Pontosan délután kettőkor érkezett meg. Meghallottam, hogy egy kocsi lelassít odakint az úton. Felálltam, és az ablaktól jó távol maradva kilestem, és figyeltem, ahogy bekanyarodik a házhoz. Bérelt autó volt, az enyémhez hasonló, egy piros Pontiac. Tisztán láttam a szélvédőn keresztül Quinnt. Rendes volt és tiszta, a haja megfésülve. Kék ing volt rajta, kigombolt gallérral. Mosolygott. A kocsi elhajtott a ház oldala mellett, hallottam, ahogy csikorogva lefékez a hátsó ajtó előtt. Kiléptem az előszobába, és odalapultam a falhoz a konyhaajtó mellett.

Hallottam, hogy zörög a kulcs a zárban, és kitárul az ajtó. A zsanér tiltakozva nyikorgott. Quinn nyitva hagyta. Hallottam, hogy a kocsi motorja jár, nem állította le. Nyilván nem akart sokáig időzni. Hallottam a lépteit a konyha linóleumpadlóján. Gyors, könnyed, magabiztos lépések. Egy ember, aki azt hiszi, hogy játszott és nyert. Belépett az ajtón. A könyökömmel megütöttem a halántékán.

A padlóra zuhant, a hátára, én letérdeltem mellé, és a földre szorítottam a tenyeremmel a nyakát. A Rugert leraktam, és a másik kezemmel megmotoztam. Nem volt nála fegyver. Elengedtem a nyakát, mire felemelte a fejét, én meg behúztam egyet az álla alá. Hátrahanyatlott a feje, és nagyot koppant a padlón. A szeme fennakadt. Visszamentem a konyhába, és becsuktam a hátsó ajtót, aztán a csuklójánál fogva átvonszoltam a nappaliba. Lelöktem a földre, és egy-két pofonnal megpróbáltam magához téríteni. A Rugerrel az arca kellős közepébe céloztam, és vártam, hogy kinyissa a szemét

Kinyitotta, és először a pisztolyra fókuszált, aztán rám. Egyenruhában voltam, jól kidekorálva mindenféle jelvénnyel és rangjelzéssel, úgyhogy nem kellett sok idő, hogy kitalálja, ki vagyok és mit keresek ott.

– Várjon! – szólalt meg.

– Mire?

– Hibát követ el.

– Valóban?

– Tévesen ítéli meg a helyzetet.

– Tényleg?

Bólintott – Azok ketten benne voltak a dologban.

– Kik?

– Frasconi és Kohl.

– Valóban?

Megint bólintott. – Aztán Frasconi megpróbálta átverni a nőt.

– Hogyan?

– Felülhetek?

Megráztam a fejem, és továbbra is rácéloztam. – Nem.

– Egy titkos akció volt – mondta. – A Külügyminisztériummal együttműködve indítottuk, ellenséges nagykövetségek ellen.

– És Gorowski kislánya?

Quinn türelmetlenül megrázta a fejét. – Semmi nem történt azzal a nyavalyás kölyökkel, maga idióta. Gorowski is benne volt, mindent megbeszéltünk előre, arra az esetre, ha a nagykövetségek utánanéznének a dolognak. Nagyon elővigyázatosak vagyunk az ilyen akcióknál, mindenről gondoskodunk, nehogy gyanakodni kezdjenek.

Azt is eljátszottuk, hogy Gorowski átadja a terveket, hátha megfigyelnek.

– És mi van Kohllal és Frasconival?

– Nagyon jól végezték a dolgukat, elég hamar a nyomomra jutottak. Azt feltételezték, nem törvényes, amit csinálok. Aminek én örültem, mert ez azt jelentette, hogy jól játszom a szerepemet. Aztán egyszer csak odajöttek hozzám, és azt mondták, ha hajlandó vagyok fizetni nekik, akkor lelassítják a nyomozást. Azt mondták, adnak nekem időt, hogy elmeneküljek az országból. Azt hitték, erre készülök. Én meg úgy tettem, mintha belemennék.

Nem feleltem semmit.

– A nyomozás elég lassú volt – folytatta. – Ezt bizonyára maga is észrevette. Hetek és hetek. Nagyon lassan ment

Az isten malmai lassan őrölnek.

– Aztán tegnap sikerült lépre csalni a szíriaiakat, a libanoniakat és az irániakat. Aztán az irakiakat is, akik az igazi nagyhalak. Úgyhogy gondoltam, ideje a maguk két emberét is helyrerakni. Idejöttek hozzám a végső fizetségért. Sok pénzről volt szó. De Frasconi meg akarta szerezni az egészet. Fejbe vágott, aztán amikor magamhoz tértem, ott találtam Kohl holttestét Az a fickó teljesen őrült volt, nekem elhiheti. Volt egy pisztolyom az egyik fiókban, azzal lelőttem.

– És miért menekült el?

– Mert megijedtem. A Pentagonban dolgozom, soha nem láttam még vért. És nem tudtam, ki lehet még benne az egészben, gondoltam, talán több emberük is. – Kicsit hallgatott, aztán hozzátette: – Nagyon okos volt, hogy idejött.

Bólintottam. A nyolcoldalas életrajzra gondoltam, Kohl kézírásával, a szülők foglalkozása, a kaliforniai házuk...

– Kinek az ötlete volt az egész? – kérdeztem.

– Természetesen Frasconié. Ő volt a magasabb rangú.

– Hogy hívták a nőt? – kérdeztem.

Láttam, hogy megrebben a szeme.

– Kohl – felelte.

Megint bólintottam A névtáblája a Kohl felirattal ott volt az egyenruhája jobb mellzsebén, az előírt helyen, a legfelső gombtól két és fél centire. Quinn rögtön megláthatta, ahogy besétált az ajtón.

– És a keresztneve? – kérdeztem.

Quinn hallgatott.

– Nem emlékszem rá – felelte.

– Frasconi keresztneve?

– Nem emlékszem.

– Törje a fejét.

– Nem emlékszem ilyen apró részletekre.

– Hát, ez mondjuk három pont a tízből.

– Micsoda?

– A teljesítménye. Elég gyengécske.

– Mi?

– Az apja a vasútnál dolgozott, az anyja háztartásbeli volt. A teljes neve Francis Xavier Quinn.

– És?

– Egy nyomozás így zajlik – mondtam. – Ha az ember azt tervezi, hogy lebuktat valakit, akkor legelőször is mindent kiderít róla. Hetek óta folytatta a kis játékait a két emberünkkel szemben, és még csak a keresztnevüket sem tudja? Soha nem nézte meg a személyi aktájukat? Nem csinált jegyzeteket? Nem írt jelentéseket az ügyről?

Quinn nem felelt semmit.

– És Frasconinak soha életében egyetlen önálló ötlete sem volt. Még a vécére se megy ki, ha valaki nem mondja neki. Aki ismerte őket, soha, de soha nem mondta volna úgy, hogy Frasconi és Kohl. Mindenki azt mondaná, hogy Kohl és Frasconi. Maga végig sáros volt ebben az ügyben, és életében nem látta még a két emberemet, csak amikor megjelentek a házánál, hogy letartóztassák. És maga ölte meg őket.

Bebizonyította, hogy igazam van azzal, hogy küzdeni kezdett. De én résen voltam. Megpróbált felemelkedni, de egy ütéssel visszalöktem, sokkal keményebben, mint kellett volna. Még mindig eszméletlen volt, amikor kicipeltem a kocsija csomagtartójába. Még akkor is eszméletlen volt, amikor az elhagyatott bisztró mögött átraktam az én kocsim csomagtartójába. Kicsit délebbre hajtottam az U.S. 101-esen, aztán jobbra kanyarodtam, a Csendes-óceán felé. Megálltam egy kaviccsal felszórt pihenőhelyen. Csodálatos volt a kilátás. Délután három óra volt, a nap ragyogott, az óceán kéklett. A kilátóhelyet egy fémkorlát védte, aztán még egy félméteres kavicsos rész következett az amerikai szárazföldből, és utána már csak a meredek sziklafal meg az óceán. Forgalom alig volt, több perc is eltelt az autók között. Az út csak egy kis leágazás volt a főútról, kevesen jártak erre.

Résnyire kinyitottam a csomagtartót, aztán jó erősen újból lecsaptam, arra az esetre, ha Quinn közben magához tért volna, és azt tervezné, hogy nekem ugrik. De nem kellett tartanom tőle. Félig már megfulladt, és alig volt eszméleténél. Kirángattam, feltámogattam imbolygó lábaira, és meglöktem, hogy induljon el. Hagytam, hogy egy percig bámulja az óceánt, amíg körbenéztem, nincsenek-e szemtanúk a környéken. Nem járt arra egy lélek sem. Úgyhogy megfordítottam Quinnt, és öt lépést hátráltam.

– Dominique volt a neve – mondtam.

Aztán lőttem. Kétszer a fejébe, egyszer a mellkasára. Arra számítottam, azonnal a kavicsra zuhan, akkor közelebb lépek, és a biztonság kedvéért még egy golyót eresztek a homlokába, mielőtt az óceánba lököm. De nem esett azonnal a földre. Hátratántorodott, nekiesett a korlátnak, átbukott rajta, a kis félméteres részre, aztán lezuhant, egyenesen a sziklákra. Egyik kezemmel a korlátra támaszkodtam, és lenéztem. A hullámok összecsaptak felette, aztán többé nem láttam. Egy percig álltam, és arra gondoltam: Kettő a fejébe, egy a mellkasába, utána negyven métert zuhant, bele az óceánba. Ezt lehetetlen túlélni.

Összeszedtem a töltényhüvelyeket. – 10-18, Dom – mondtam magamban, aztán visszasétáltam a kocsimhoz.

Tíz évvel később gyorsan sötétedett, miközben már a garázsépület mögötti szikláknál jártam. Az óceán jobb felől hullámzott és háborgott. A szél az arcomba vágott. Nem számítottam rá, hogy bárki is járna idekint, főleg nem a ház oldalánál vagy mögötte. Úgyhogy gyorsan lépkedtem, éberen, a kezemben a Persuaderekkel. Most elkaplak, Quinn.

Amikor kiléptem a garázsépület mögül, már láttam a partiszerviz furgonját, a ház hátsó sarkánál parkolt, pontosan ott, ahol Harley állt a Lincolnnal, csomagtartójában a konyhalány holttestével. A furgon hátsó ajtaja nyitva volt, az utas valamit kipakolt belőle, ki-be járkált. A konyhaajtó fémdetektora minden alkalommal sípolt, ahányszor valami alufóliába csomagolt tálcát vitt be. Éhes voltam. A szél felém hozta a meleg ételek illatát. Mindkét pasas szmokingban volt. A fejüket behúzták az eső miatt. Nem figyeltek semmire, csak a dolgukra, de azért nagy ívben kikerültem őket.

A sziklák szélénél maradtam, átugrottam a hasadéknál, amit Harley mutatott meg, és továbbosontam.

Amikor elég messze voltam tőlük, megközelítettem a ház másik sarkát. Jól éreztem magam, néma voltam és láthatatlan, mint valami ősi természeti erő. Mozdulatlanul megálltam, és kiszámoltam, melyik lehet az ebédlő ablaka. Meg is találtam. Égett odabent a villany. Közelebb léptem, és megkockáztattam egy pillantást az ablakon keresztül.

Az első, akit megláttam, Quinn volt. Ott állt, sötét öltönyben, a kezében egy itallal. A haja őszes volt, a homlokán a hegek aprók és rózsaszínűek. Kicsit hajlott volt, és valamivel testesebb, mint annak idején. Tíz évvel öregebb lett.

Mellette ott állt Beck, ő is sötét öltönyben, a kezében egy itallal. Közvetlenül a főnöke mellett állt, majdnem összeért a válluk. Velük szemben három arab. Alacsonyak voltak, fekete hajuk beolajozva csillogott. Amerikai öltözéket viseltek, halványszürke és kék öltönyöket. Ők is poharat tartottak a kezükben.

Mögöttük Richard és Elizabeth Beck álltak egymás mellett, és beszélgettek. Az egész olyan volt, mint egy könnyed koktélparti a hatalmas ebédlőasztal körül. Az asztal tizennyolc személyre volt terítve, nagyon elegánsan. Minden terítéknél háromféle pohár állt, és annyi evőeszköz, amivel egy hétig lehetne enni. A szakácsnő italokat hordozott körbe egy tálcán, pezsgőspoharakat és whiskyspoharakat. Fekete szoknyát és fehér blúzt viselt. Úgy látszik, kinevezték koktélpincérnőnek. Talán nem ért a közel-keleti konyhához.

Teresa Danielt nem láttam sehol. Lehet, hogy azt tervezik, hogy majd egy tortából ugrik ki később. A szobában még három férfi volt, valószínűleg Quinn legjobb emberei. Furcsa trió volt, kemény arcok, de valószínűleg nem veszélyesebbek, mint Angel Doll vagy Harley.

Tehát tizennyolc teríték volt, de csak tíz vendég. Nyolcan hiányoztak a díszes társaságból. Duke, Angel Doll, Harley és Emily Smith, ez négy. Talán a fickó, akit Paulie helyett őrködött a kapunál, az ötödik. Még mindig hiányzik három. Lehet, hogy egy a bejárati ajtónál vigyáz, egy Duke szobájának ablakában, egy pedig talán Teresa Danielt őrzi.

Tovább leselkedtem az ablakon át. Jó párszor megfordultam már ilyen koktélpartikon és hivatalos vacsorákon. Elég nagy szerepet játszottak az ilyesmik a támaszpontok társadalmi életében. Úgy sejtettem, ezek az emberek legalább négy óra hosszat itt lesznek. Nem nagyon mennek ki közben, legfeljebb a fürdőszobába. Quinn épp beszélt, figyelmesen, hol az egyik, hol a másik arab szemébe nézve. Mosolygott, gesztikulált, nevetett. Úgy festett, mint aki játszik és nyerésre áll. De nem így volt. A terveit keresztülhúzták. A tizennyolc személyes bankettből tízszemélyes vacsora lett, mert én még mindig életben voltam.

Behúztam a fejem, és az ablak alatt elosontam a konyha felé. Térdelve kibújtam a kabátomból, belecsavartam a Persuadereket, és otthagytam a fal tövében. Aztán felálltam, és besétáltam a konyhába. A fémdetektor jelezte a zsebemben lévő Berettát. A partiszervizesek odabent voltak, épp valami alumíniumfóliával foglalatoskodtak. Odabiccentettem nekik, mintha itt laknék, és besétáltam a hallba. A lépteim nesztelenek voltak a vastag szőnyegeken. Hallottam az ebédlőből kiszűrődő kedélyes társalgás zaját. Láttam, hogy valaki áll a bejárati ajtónál. Háttal volt nekem, és kifelé bámult az ablakon. A vállával nekidőlt az ablakmélyedés egyik szélének. A haja köré kis kék dicsfényt vetítettek távolból a reflektorok. Odaosontam a háta mögé. Vagy ők, vagy én. Egy pillanatra megálltam, aztán odanyúltam, és a jobb kezemmel elkaptam az álla alatt, a bal kezemmel meg a nyaka mögött. Felfelé rántottam a fejét a jobb kezemmel, balra és előre a ballal, és a negyedik csigolyánál eltörtem a nyakát. Azonnal hátratántorodott. Elkaptam a hóna alatt, és bevonszoltam a kis szalonba, és a kanapéra ejtettem. A Doktor Zsivágó még mindig ott hevert a dohányzóasztalkán.

Eggyel megvolnánk.

Kimentem, becsuktam a szalon ajtaját, és a lépcső felé indultam. Halkan, gyorsan fellopakodtam. Megálltam Duke szobája előtt. Eliot ott feküdt a földön, az ajtóban. Halott volt. A hátán feküdt. A zakója széttárva, az inge merev a rászáradt vértől, tele golyó ütötte lyukakkal. Alatta a szőnyegen vértócsa sötétlett Átléptem a holttesten, és az ajtó mögé húzódva belestem a szobába. Láttam, mi történhetett. Az NSV nyilván beragadt Eliot épp megkaphatta Duffy hívását, és kifelé indult a szobából, amikor felnézett, és meglátta az úton közeledő autókonvojt. Odarohant a gépfegyverhez, és lőni próbált, de a ravasza beragadhatott. Nagyon ócska volt.

A szerelő ott térdelt a földön. Már szétszedte a fegyvert, és épp próbálta megjavítani a mechanizmust, amely a töltényeket további totta a hevederben. Úgy belemerült, hogy se nem látta, se nem hallotta, hogy jövök.

Vagy ők, vagy én.

Kettővel megvolnánk.

Otthagytam a holttestét a gépfegyver tetején. A cső úgy meredt ki alóla, mintha a harmadik karja lenne. Kinéztem az ablakból. A fal tetején vakítottak a reflektorok. Az órámra pillantottam. Pontosan harminc perc telt el az egy órából.

Visszamentem a földszintre, és átsuhantam a hallon, mint egy kísértet, az alagsorba vezető ajtóhoz. Égett odalent a villany. Lementem a lépcsőn, be az edzőterembe. Ellopakodtam a helyiség mellett, ahol a mosógép volt Elővettem a zsebemből a Berettát. Magam előtt tartva befordultam a folyosón, és a két bezárt ajtajú pincehelyiség felé tartottam. Az egyiknek most tárva-nyitva állt az ajtaja, és üres volt A másik ajtó csukva volt, és egy vékony fiatalember ült előtte egy széken. A széket hátradöntve nekitámaszkodott az ajtónak. Egyenesen rám meredt, tágra nyílt a szeme, és tátva maradt a szája. De nem adott semmi hangot. Nem látszott túl veszélyesnek. Talán ez lehet Troy, a számítógépes fickó.

– Ha életben akarsz maradni, hallgass – förmedtem rá.

Hallgatott

– Te vagy Troy?

Hallgatott csak bólintott válaszul.

– Jól van, Troy – mondtam.

Úgy gondoltam, éppen az ebédlő alatt lehetünk. Nem kockáztathattam meg, hogy lőjek, egy kőfalú pincehelyiségben, pont a többiek lába alatt úgyhogy zsebre raktam a Berettát, elkaptam Troyt a nyakánál, és a falba vertem a fejét, kétszer, hogy kicsit elkábítsam. Talán betörtem a fejét, talán nem. Nem nagyon érdekelt. Az ő számítógépes szakértelme ölte meg a konyhalányt

Hárommal megvolnánk.

Megtaláltam a kulcsot a zsebében. Kinyitottam az ajtót, és ott találtam Teresa Danielt, egy matracon ült. Megfordult, és egyenesen rám nézett. Pontosan úgy festett, mint a fényképeken, amiket Duffy mutatott a motelszobában a tizenegyedik nap reggelén. Úgy tűnt, jó állapotban van. A haja frissen mosva és szépen megfésülve, szűzies fehér ruha volt rajta, fehér harisnya és fehér cipő. A bőre sápadt volt, a szeme kék. Úgy festett, mint akit épp fel akarnak áldozni.

Egy pillanatig csak álltam, nem tudtam, mit csináljak. Nem tudhattam, hogyan fog reagálni. Már nyilván rájött, mit akarnak vele. Nem tudhatja, hogy én nem tartozom közéjük. És képzett szövetségi ügynök. Ha megkérem, hogy jöjjön velem, lehet, hogy küzdeni fog. Vagy kivárja a megfelelő pillanatot, és akkor támad rám. Nem szerettem volna, ha zajosra fordulnak a dolgok, legalábbis egyelőre.

Aztán a szemébe néztem. Az egyik pupillája hatalmas volt, a másik apró. Nagyon csendes és nyugodt volt, kába, bágyadt. Valami „randidroggal” pumpálhatták tele, amit a lányok italába szoktak keverni. Hogy is hívják, Rohypnol? Rophynol? Nem emlékeztem a nevére, nem értek az ilyesmihez. Eliot tudta volna. Duffy és Villanueva is biztosan tudja. Passzív és engedelmes lesz tőle az illető, azt csinálja, amit mondanak neki.

– Teresa – suttogtam.

Nem felelt

– Jól van? – kérdeztem.

Bólintott.

– Jól vagyok – mondta.

– Tud járni?

– Igen – felelte.

– Akkor jöjjön szépen velem.

Felállt, kicsit bizonytalanul. Az izomgyengeségtől lehetett, végül is kilenc hete volt bezárva.

– Erre – mondtam neki.

Nem mozdult, csak állt. Felé nyújtottam a kezem, ő megfogta. Meleg és száraz volt a tenyere.

– Menjünk – mondtam. – Ne nézzen oda a földön fekvő fickóra.

Az ajtónál megállítottam, elengedtem a kezét. Troyt becipeltem a szobába, rázártam az ajtót aztán megint megfogtam Teresa kezét, és elindultunk. Nagyon engedelmes volt, csak maga elé szegezte a tekintetét, és jött velem. Befordultunk a folyosó sarkánál, elhaladtunk a mosógép mellett, át az edzőtermen. A ruhája selyemből volt, csipkével díszítve. Úgy fogta a kezem, mintha randink lenne. Felmentünk a lépcsőn, egymás mellett.

– Várjon itt – mondtam neki. – Ne menjen sehová nélkülem, rendben?

– Oké – suttogta.

– És maradjon nagyon csöndben, jó?

Otthagytam a lépcső tetejénél, és rácsuktam az alagsor ajtaját. A kezével könnyedén a lépcsőkorlátra támaszkodott. A feje fölött egy csupasz villanykörte égett. Óvatosan körülnéztem a hallban, aztán visszamentem a konyhába. A partiszervizesek még mindig ott sürögtek-forogtak.

– Maguk Keast és Maden? – kérdeztem.

A hozzám közelebb álló bólintott

– Paul Keast – mondta.

– Chris Maden – mondta a partnere.

– Odébb kell vinnem egy kicsit a furgonjukat, Paul – mondtam.

– Miért?

– Mert útban van.

Csak néztek rám mind a ketten. – Maga mondta, hogy ide álljunk.

– De azt nem mondtam, hogy itt is maradjanak ennyi ideig.

Keast megvonta a vállát, és elővette a kulcsokat.

– Nekem mindegy – mondta.

Elvettem a kulcsokat, és megnéztem a furgon hátulját Mindkét oldalon fémpolcokkal volt kibélelve a raktere az ételtálcáknak, köztük szűk kis folyosó húzódott Ablakok nem voltak az oldalán. Pont megfelelt. A hátsó ajtót nyitva hagytam, beültem előre, és indítottam. Kikanyarodtam a ház elé, megfordultam, aztán visszatolattam a konyhaajtó elé. Most már jó irányba állt. A motort leállítottam, de a kulcsot benne hagytam. Visszamentem a konyhába. A fémdetektor megszólalt.

– Mi lesz a vacsora? – kérdeztem.

– Bárányhúsból készült kebab – felelte Maden –, rizzsel és kuszkusszal. Előételnek töltött szőlőlevél, desszertnek baklava. Utána kávé.

– Ez líbiai kaja?

– Arab, mindenfelé esznek ilyet.

– És ötvenöt dollárért adják? Én egy dollárért ettem ilyet – mondtam.

– Hol, Portlandben?

– Bejrútban – feleltem.

Kimentem a konyhából, és körülnéztem a hallban. Minden csendes volt. Kinyitottam az alagsor ajtaját Teresa Daniel ott várt, ahol hagytam, mint egy automata. Kinyújtottam a kezem.

– Menjünk.

Kilépett. Becsuktam utána az ajtót, és a konyhába kísértem. Keast és Maden rábámultak. Nem vettem róluk tudomást, csak kisétáltam Teresával a furgonhoz. Megrázkódott a hidegben. Besegítettem a furgon hátuljába.

– Most várjon itt – mondtam. – Nagyon csendben, jó?

Bólintott, nem felelt.

– Most becsukom az ajtót.

– Köszönöm – mondta.

Becsuktam a furgon hátsó ajtaját, és visszamentem a konyhába. Megálltam, és hallgatóztam. Az ebédlőből beszélgetés szűrődött ki, úgy tűnt, meglehetősen jó a hangulat.

– Mikor esznek? – kérdeztem.

– Húsz perc múlva – felelte Maden. – Miután végeztek az italokkal. Egyébként a pezsgő is benne van az ötvenöt dollárban.

– Jól van, nem akartam megsérteni.

Az órámra néztem. Eltelt negyvenöt perc az egy órából. Még van negyedórám.

Kezdődhet a műsor.

Kimentem a hidegbe, beültem a furgonba, és indítottam. Előregördültem vele, megkerültem a ház sarkát, és lassan elindultam a behajtóúton. Át a kapun, ki az útra. Ott aztán beletapostam a gázba. Amikor odaértem Villanueva Taurusához, lefékeztem, és kiugrottam. Villanueva és Duffy is azonnal kiszálltak és elém jöttek.

– Teresa hátul van – mondtam. – Nincs semmi baja, csak telenyomták valami kábítószerrel.

Duffy a nyakamba ugrott, Villanueva pedig odarohant, és feltépte a furgon hátsó ajtaját. Teresa a karjaiba esett. Úgy emelte ki, mint egy gyereket. Aztán Duffy átvette tőle, odébb vezette, és most Villanueva ölelt meg.

– Kórházba kéne vinni – mondtam.

– Elvisszük a motelbe – mondta Duffy. – Még mindig nem hivatalos a dolog.

– Biztos?

– Nem lesz semmi baja – mondta Villanueva. – Úgy néz ki, valami diszkódrog, valószínűleg a drogkereskedő haverjaiktól van. De ezeknek nem tart sokáig a hatása, hamar kiürülnek a szervezetből.

Duffy úgy ölelte át, mintha a húga lenne. Villanueva még mindig az én hátamat lapogatta.

– Eliot meghalt – szólaltam meg.

Ez rögtön elrontotta a hangulatot.

– Hívják fel a motelből az ATF-et, ha én nem telefonálnék.

Kérdőn rám néztek.

– Most visszamegyek – mondtam.

Megfordultam a furgonnal, és visszaindultam. Már láttam a házat. Az ablakok sárgán világítottak, a fal tetején a reflektorok kékesen derengtek. A furgon alig tudott megbirkózni az erős szembeszéllel. B terv, gondoltam magamban. Quinn az enyém, a többiek miatt fájjon az ATF feje.

Megálltam a ház bejárata előtt, aztán a ház fala mellett eltolatva visszaálltam a konyhaajtó elé. Kiszálltam, megkerültem a házat, és megkerestem a kabátomat. Széthajtogattam, és kivettem belőle a Persuadereket. A kabátot felvettem, szükségem volt rá. Hideg éjszaka volt, és úgy terveztem, öt perc múlva már úton leszek.

Odaléptem az ebédlő ablakához, hogy belessek. Közben összehúzták a sötétítőfüggönyöket. Szeles, viharos éjszaka volt, az ebédlő bizonyára barátságosabb behúzott függönyökkel. A padlón keleti szőnyegek, a falon faburkolat, a damasztabroszon csillognak az ezüst evőeszközök.

Fogtam a Persuadereket, és visszasétáltam a konyhába. A fémdetektor jelzett. A partiszervizesek közben kiraktak tíz tányért a konyhaasztalra a szőlőleveles előétellel. Sötétzöldnek, olajosnak, rágósnak látszottak a levelek. Éhes voltam, de egyet se bírtam volna megenni. A fogaim állapota miatt nem is nagyon ment volna. Az volt a gyanúm, egy hétig fagylalton fogok élni, hála Paulie-nak.

– Várjanak még öt percet, rendben? – kértem őket.

Keast és Maden rámeredtek a fegyverekre.

– Itt vannak a kulcsok. – Ledobtam a konyhaasztalra a tányérok mellé. Már nem volt rájuk szükségem. Ott voltak a kulcsok, amiket Beck adott nekem. Úgy terveztem, majd a bejárati ajtón kisétálok, és a Cadillackel megyek el. Az gyorsabb és kényelmesebb. Kivettem egy kést a fatartóból, és kis rést vágtam vele a jobb kabátzsebem bélésébe, épp csak akkorát, hogy bele tudjam csúsztatni a Persuader csövét. Fogtam azt, amelyikkel megöltem Harleyt, és zsebre dugtam. A másikat két kézzel megmarkoltam. Vettem egy jó nagy levegőt, és kiléptem a hallba. Keast és Maden utánam bámultak. Legelőször megnéztem a fürdőszobát. Nem lenne értelme a drámai belépőnek, ha Quinn nincs is az ebédlőben. De a fürdőszoba üres volt, nem volt kint senki.

Az ebédlő ajtaja csukva volt. Megint vettem egy nagy levegőt, aztán még egyet, és teljes erőből berúgtam az ajtót, beléptem és tüzeltem, két Brenneke lövedéket a mennyezetbe. Mintha gránát robbant volna, kolosszális volt a két robbanás zaja. Gipsz és faszilánkok záporoztak le, mindent megtöltött a füst és a por. Mindenki kővé dermedt, mintha szoborrá változtak volna. Lejjebb eresztettem a fegyver csövét, és egyenesen Quinn mellkasának szegeztem. A dörrenések visszhangja közben elhalt.

– Emlékszik rám? – kérdeztem.

Elizabeth Beck felsikoltott a hirtelen beállt csendben.

Egy lépéssel beljebb mentem, továbbra is Quinnre szegezve a fegyvert.

– Emlékszik rám? – kérdeztem újból.

Eltelt egy másodperc, kettő. Quinn ajka megmozdult

– Láttam magát Bostonban – mondta. – Az utcán, egy szombat este. Talán két hete.

– Törje a fejét még egy kicsit – mondtam.

Quinn arca teljesen üres volt. Nem emlékezett rám. Amnéziát állapítottak meg nála, ez szinte elkerülhetetlen egy ilyen traumánál – mondta Duffy.

– Reacher vagyok. Fontos lenne, hogy emlékezzen rám.

Quinn segítségkérőén Beckre pillantott.

– Dominique volt a neve – mondtam.

Visszafordult felém, és rám bámult, tágra nyílt szemekkel. Most már tudta, ki vagyok. Az arca megváltozott. A vér kiszaladt belőle, és elárasztotta a düh. Meg a félelem. A hegek a homlokán elfehéredtek. Arra gondoltam, pont a kettő közé célzok majd. Nehéz lesz eltalálni.

– Tényleg azt hitte, nem fogom megtalálni?

– Beszélhetnénk? – kérdezte. Úgy hangzott, mintha ki lenne száradva a szája.

– Nem – feleltem. – Már így is a kelleténél tíz évvel hosszabb ideje volt a beszédre.

– Itt mindenkinél fegyver van – szólt közbe Beck. Úgy hangzott mint aki meg van ijedve. A három arab csak bámult rám. A gipszdarabkák beleragadtak beolajozott hajukba.

– Akkor mondja meg mindenkinek, hogy ne lőjenek. Semmi szükség egynél több áldozatra.

Az emberek lassan elhúzódtak a közelemből. A por leülepedett az asztalra. Egy kilazult vakolatdarab ráesett egy pohárra. Kicsit elfordultam, és igazodtam az emberek mozgásához úgy, hogy a rosszfiúkat egy csapatba tereljem a szoba egyik végében. Ugyanakkor próbáltam Elizabethet, Richardot meg a szakácsnőt a másik sarokba irányítani, az ablak mellé, ahol biztonságban lesznek. Mindezt csak testbeszéddel. Elfordítottam a vállam, és lassan előbbre lépkedtem, és habár az asztal köztem és köztük volt, így is odamentek, ahová tereltem őket. A társaság engedelmesen kettévált, két csoportba, az egyikben nyolcan voltak, a másikban hárman.

– Most mindenki lépjen távolabb Mr. Xavier-től – utasítottam őket.

Mindenki engedelmeskedett, Becket kivéve, aki ott maradt közvetlenül mellette. Egy másodperc múlva rájöttem, hogy Quinn megmarkolta a karját a könyöke fölött, és jó szorosan tartotta. Emberi pajzsnak akarta használni.

– Ez nem fog beválni – mondtam. – Ezek a lövedékek két és fél centisek. Ha két és fél centi kilátszik magából, nekem az is elég.

Quinn nem felelt semmit, csak tovább szorongatta Beck karját. Beck ellenállt. A szemében félelem csillogott. Mintha lassított felvételen birkóztak volna. Úgy láttam, Quinn fog győzni. Tíz másodpercen belül félig odavonszolta maga elé Becket. Beck bal válla fedte Quinn jobb vállát. Mind a ketten remegtek az erőfeszítéstől. Bár a Persuadernek pisztoly formája van, magasabbra emeltem, a vállamhoz, és gondosan céloztam.

– Még mindig látom magát – mondtam.

– Ne lőjön! – szólalt meg hirtelen a hátam mögött Richard Beck. A hangjában volt valami nagyon furcsa.

Rápillantottam. Épp csak egy villanásra odakaptam a fejem, aztán rögtön vissza. Egy Beretta volt a kezében. Pontosan olyan, mint amilyen az én zsebemben lapult. A fejemre célzott vele. A villanyfény élesen megcsillant rajta. Bár csak egy másodperctöredékig néztem rá, még az elegáns bevésett feliratot is láttam az oldalán. Pietro Beretta. Láttam, hogy vadonatújan és olajosan csillog. Láttam a kis piros pontot, ami előbukkan, ha ki van biztosítva a pisztoly.

– Tedd azt el, Richard – mondtam.

– Nem teszem el, amíg az apám ott van.

– Engedje el, Quinn – mondtam.

– Ne lőjön, Reacher – mondta Richard. – Vagy én lövök először.

Addigra Quinn szinte teljesen maga elé húzta Becket.

– Ne lőjön – mondta újból Richard.

– Tedd el – mondtam neki.

– Nem.

– Tedd el!

– Nem.

Nagyon odafigyeltem Richard hangjára. Nem mozdult, mereven állt. Pontosan tudtam, hol áll, tudtam, milyen szögben kellene megfordulnom. Fejben mindent elpróbáltam. Megfordulok, lövök. Megfordulok, újból lövök. Egy és egynegyed másodperc alatt végezni tudnék mindkettőjükkel. Túl gyors lenne, hogy Quinn reagáljon. Vettem egy nagy levegőt.

Aztán magam elé képzeltem Richardot. A bután félrefésült haját, a hiányzó fülét. A hosszú ujjakat. Elképzeltem, ahogy a hatalmas Brenneke lövedék áthatol rajta, és az iszonyatos kinetikus energia szétrobbantja. Képtelen voltam megtenni.

– Tedd el – mondtam neki újra.

– Nem.

– Kérlek.

– Nem.

– Ezzel nekik segítesz.

– Az apámnak segítek.

– Nem fogom eltalálni az apádat.

– Nem vállalhatom a kockázatot. Az apámról van szó.

– Elizabeth, mondja meg neki, hogy tegye el.

– Nem – felelte. – ő a férjem.

Sakk-matt.

Sőt, még rosszabb volt, mint egy sakk-matt, mert a világon semmit nem tehettem. Nem lőhettem Richardra, mert képtelen lettem volna rá. Tehát nem lőhettem Quinnre se. És nem mondhattam azt, hogy nem lövök, mert akkor azonnal nyolcan vetnék rám magukat a fegyvereikkel. Talán párat el tudnék intézni közülük, de előbb vagy utóbb valamelyikük engem lőne le. És sehogy sem tudtam Quinnt elválasztani Becktől. Nem fogja elengedni, és aztán engedelmesen kisétálni velem kettesben a szobából. Sakk-matt.

Akkor a C terv.

– Tedd azt el, Richard – mondtam újból.

– Nem.

Richard nem mozdult. Fejben megint mindent elpróbáltam. Megfordulok. Lövök. Vettem egy nagy levegőt, megpördültem, és lőttem. Harminc centivel jobbra céloztam Richardtól, az ablakra. A töltény áttépte a függönyöket, áthatolt az ablakkereten, és széttörte. Futva megtettem három lépést, és kivetettem magam a lyukon. Magammal sodortam a szakadt bársonyfüggöny egy darabját, kétszer átfordultam a földön, valahogy kigabalyodtam belőle, aztán feltápászkodtam, és futni kezdtem, egyenesen a parti sziklák felé.

Húsz méter után megtorpantam, és visszanéztem. A megmaradt függönydarab csattogva lobogott a szélben az ablak helyén tátongó lyukon. A sárgás fény kiszűrődött a szobából, láttam, hogy alakok tódulnak az ablakhoz a törött üveg mögött. Minden mozgásban volt, a függöny, az emberek. A fény hol elhalványult, hol erősebb lett, ahogy a függöny lobogott. Aztán lövések dörrentek felém. Először csak kettő, aztán négy, öt. Aztán még több. A golyók süvítettek körülöttem a levegőben. Eltalálták a sziklákat, szikráztak, visszapattantak. Mindenfelé kis lepattogzó kődarabkák repkedtek. A lövések furcsán halkak voltak, csak tompa, jelentéktelen kis pukkanások. A hangjuk beleveszett a szél zúgásába és a hullámok dübörgésébe. Térdre vetettem magam, és felemeltem a Persuadert A függöny eltűnt az ablakból, valaki letépte. Fény áradt ki, egyenesen rám. Láttam, hogy Richardot és Elizabethet a karjukat hátracsavarva odalökdösik az ablak elé. Láttam Quinn arcát Richard válla fölött. Egyenesen rám célzott.

– Most lőjön! – kiáltotta felém.

A hangja szinte beleveszett a szélbe. Hallottam, hogy a hátam mögött nagyot csattan a hetedik hullám. A tajték felspriccelt, a szél belekapott, és keményen odavágta a hátamnak. Láttam Elizabeth mögött Quinn egyik emberét. A jobb csuklója a nő vállán pihent, a feje éppen Elizabeth feje mögé került A kezében egy pisztoly. Láttam egy másik fegyver csövét is, valaki kiálló üvegszilánkokat vert ki az ablakkeretből. Aztán Richardot előbbre lökték. A párkányra tér

delt, aztán Quinn kitolta, és kimászott vele együtt, szorosan maga előtt tartva.

– Most lőjön! – kiáltotta megint.

Mögötte Elizabethet is kiemelték az ablakon át. Egy vastag kar fonódott a dereka köré. Kétségbeesetten rúgkapált. A földre rakták, aztán egy fickó maga elé szorította. Láttam az arcát, sápadtan a sötétségben, fájdalmasan megrándult. Lassan hátrább húzódtam. Még többen másztak ki az ablakon. Csak úgy kavarogtak az emberek, egy csoportba gyűlve. Ék alakba rendeződtek, Elizabeth és Richard legelöl, mint egy nyíl hegye. Az ék felém indult. Öt fegyver csövét is láttam. Még hátrább húzódtam a víz felé. Egyre közeledtek, és újból tüzelni kezdtek.

Szándékosan mellé céloztak, az volt a céljuk, hogy bekerítsenek, és a vízhez szorítsanak. Hátráltam. Számoltam a golyókat. Öt fegyver, tele tárakkal, az összesen legalább hetvenöt töltény. Talán még több. És eddig nagyjából húszat lőttek ki. Eltart még egy darabig, amíg kiürülnek a tárak. És nem csak vaktában lövöldöztek, tőlem jobbra és balra a sziklákra, hanem egyenletes távolságokba, rendszeresen, pár másodpercenként jött egy-egy golyó, mintha egy gép adná le a lövéseket. Felálltam, és hátráltam. A csoport közeledett.

Richard volt jobb oldalon, Elizabeth balra. Kiválasztottam a Richard háta mögötti fickót, aki tőle kicsit jobbra volt, és céloztam. A fickó észrevette, és közelebb húzódott a többiekhez. A csoport összepréselődött, már egészen keskeny oszlopba, és egyre közeledtek. Nem tudtam lőni. Hátráltam, lépésről lépésre.

Odaértem ahhoz a helyhez, ahol a sziklahasadék volt, megéreztem, hogy a bal sarkammal belelépek.

Egy hullám beáradt, és elárasztotta a cipőmet. Hallottam a visszaáramló víz zúgását. Megmozdítottam a jobb lábamat, hogy egy vonalba kerüljön a ballal, és egyensúlyoztam a hasadék szélén. Láttam, hogy Quinn elmosolyodik, épp csak megvillant a foga fehérje a sötétségben.

– Akkor viszlát! – kiáltotta oda.

Csak azzal törődj, hogy életben maradj, és majd meglátod, mit hoz a következő perc

A csoportnak mintha karjai nőttek volna: hat vagy hét nyúlt ki belőle, és előreszegezték a fegyvereiket. Céloztak. Várták a tűzparancsot. Hallottam, hogy a lábamnál nagyot csattan a hetedik hullám.

A bokámig feljött, és három méterre kicsapott előttem a partra. Egy másodpercig megállt a víz, aztán közönyösen visszaáramlott, ritmikusan, mint egy metronóm. Elizabethre és Richardra néztem, az arcukra. Vettem egy mély levegőt. Arra gondoltam: vagy ők, vagy én. Eldobtam a Persuadert, és háttal belevetettem magam a vízbe.

Először csak a sokkoló hideget éreztem, aztán olyan volt, mintha leugrottam volna egy ház tetejéről, és most zuhannék, de nem szabadesésben, hanem inkább mintha egy jéghideg, síkos csőben szívott volna lefelé valami erő, egyre gyorsabban, fejjel lefelé. Aztán a hátamon landoltam, és egy másodperctöredékig nem éreztem semmit, csak a jéghideg vizet a fülemben, a szememben, a számban. Csípte a feldagadt ajkamat. Úgy harminc centivel lehettem a víz felszíne alatt. Kicsit aggasztott, hogy felvet a víz, és akkor épp az orruk előtt bukkanok ki, ők meg ott állnak a hasadék szélénél, és a vízre céloznak.

De aztán hirtelen azt éreztem, hogy a hajszálak felfelé állnak a fejemen. Egészen finom érzés volt, mintha valaki felfelé fésülgetné a hajamat. Aztán valami elkapta a fejemet. Egy szorítást éreztem, mintha egy erős ember nagy kezekkel elkapná az arcomat a két tenyere közé, és felfelé húzná, először nagyon finoman, aztán kicsit erősebben, majd még erősebben, már a nyakamban is éreztem. Mintha kinyújtott volna, és magasabb lennék, éreztem a mellkasomban, a vállamban. A karom szabadon lebegett, és hirtelen a fejem fölé rándult. Aztán mintha lezuhantam volna az épületről, egy tökéletes fejesugrással. Ívben zuhantam lefelé, egyre gyorsabban. Sokkal gyorsabban, mint a szabadesés lett volna a levegőben. Mintha egy gigantikus, rugalmas gumiszalag rántana magával. Elkapott az áramlat

Nem láttam semmit Nem tudom, hogy a szemem nyitva volt, vagy csukva. Dermesztően hideg volt a víz, és a nyomás olyan egyenletesen nehezedett a testemre, hogy nem igazán éreztem semmiféle fizikai erőhatást. Minden tökéletesen folyékony volt körülöttem, mintha én magam is folyékonnyá változtam volna, és megnyúltam volna, mintha hirtelen tíz méter hosszúvá és pár centi átmérőjűvé változott volna a testem. Visszafojtottam a lélegzetemet. Minden feszültség elszállt belőlem, hátrahajtottam a fejem, hogy érezzem a vizet a fejbőrömön. Lefeszítettem a lábfejemet, kinyújtóztattam a gerincem, a karomat magasan a fejem fölé nyújtottam. Széttártam az ujjaimat, hogy érezzem köztük a víz áramlását Nagyon békés érzés volt. Olyan voltam, mint egy puskagolyó a csőben. Tetszett

Aztán kezdtem érezni, hogy pánikszerűen lüktetni kezd valami a mellkasomban, és tudtam, hogy fuldoklom. Úgyhogy kapálózni kezdtem, és megfordultam. A kabátom felfelé lebegett a fejem köré, letéptem magamról, pörögve és bukfencezve a jéghideg áramlatban. A kabát az arcomba csapódott, aztán elsodródott. Kibújtam a zakómból, az is eltűnt Hirtelen még jobban éreztem a jeges hidegséget. Még mindig lefelé szívott az áramlat, nagyon gyorsan. Éreztem a hatalmas nyomást a fülemben. Sziszegést hallottam. Mintha lassított felvételen forogtam-pörögtem volna, valami sűrű szirupban elmerülve.

Milyen széles lehet az áramlat? Nem tudtam. Kétségbeesetten rúgkapáltam és hadonásztam a vízben. Olyan volt, mintha higanyból lennék. Csak ne lefelé. Tapostam a vizet, küzdöttem, és próbáltam megtalálni a lefelé szívó áramlat szélét. Koncentrálj. Keresd meg a szélét. Maradj nyugodt. Ne lefelé haladj, hanem kicsit oldalirányba. Egy másodpercre megálltam, összeszedtem magam, és elkezdtem rendesen úszni, keményen tempózva. Mintha egy sima víztükrű úszómedencében lennék, és versenyeznem kéne. Mintha egy lány, egy ital és egy nyugágy várná a nyertest a medence szélén.

Mennyi ideje lehetek a víz alatt? Talán tizenöt másodperce. Talán egy percig tudom visszatartani a lélegzetemet. Úgyhogy nyugi. Ússzál, teljes erőből. Találd meg a szélét. Kell hogy legyen valahol széle. Az egész óceánban nem lehet ilyen örvény. Az lehetetlen, különben Portugália a víz alá kerülne, és fél Spanyolországot is beszippantaná. A nyomástól iszonyúan zúgott a fülem.

Melyik irányban vagyok? Nem számított, csak az örvényből kellett kikerülnöm. Úsztam, előre, éreztem, hogy az áramlat velem szemben jön. Hihetetlenül erős volt. Korábban gyengéden simogatott, de most belém hasított. Mintha visszavágna, amiért küzdeni merek ellene. Összeszorítottam a fogamat, és tovább úsztam. Mintha úgy kéne kúsznom a földön, hogy közben egy tonna tégla nehezedik a hátamra. A tüdőm megfeszült és égett. Kis légbuborékokat eregettem a számon. Tovább rúgkapáltam.

Harminc másodperc. Meg fogok fulladni. Egyre gyengültem. A tüdőm kiürült, a mellkasom összeszorult. Egytonnányi víz nehezedett rám. Éreztem, hogy az arcom eltorzul a fájdalomtól. A fülem zakatolt. A gyomrom görcsbe szorult. A bal vállam égett, ahol Paulie megütött.

Hallottam a fejemben Harley hangját: Még soha nem fordult elő, hogy egyet is visszahozott volna a víz. Tovább rúgkapáltam.

Negyven másodperc. Semmi haladás. Visszavetett az áramlat a mélybe. Lassan elérem az óceán fenekét. Tovább rúgkapáltam. Küzdöttem az áramlat ellen. Ötven másodperc. A fülem zúgott. A fejem majd szétrobbant. A számat összeszorítottam. Nagyon dühös voltam. Quinn-nek sikerült kimászni az óceánból, nekem miért nem?

Kétségbeesetten tovább kapálóztam. Az egy perc letelt. Az ujjaim átfagytak, és görcsölni kezdtek. A szemem égett. Több mint egy perc eltelt. Csapkodtam és kapálóztam. Átverekedtem magam a vízen. Rúgkapáltam és küszködtem. Aztán hirtelen megéreztem, hogy az áramlat megváltozik. Megtaláltam az örvény szélét. Mintha egy villanyoszlopot ragadtam volna meg a száguldó vonatból kinyúlva. Újabb áramlat kapott el, először a kezemet, aztán fejbe kólintott. A turbulencia ide-oda dobált, és hirtelen pörögve szabadon lebegtem a vízben, amely tisztának, nyugodtnak és nagyon hidegnek érződött.

Most gondolkozz! Merre van felfelé? Az önuralmam minden morzsájára szükségem volt, hogy abbahagyjam a kapálózást. Csak lebegtem. Próbáltam betájolni az irányokat, de nem jutottam semmire. A tüdőm teljesen kiürült. Az ajkamat összeszorítottam. Jó volna levegőt venni. Nem mozdultam semerre, egy helyben lebegtem. A fekete óceán körbevett, fölöttem, alattam, minden oldalon. Körbeforogtam, de nem láttam semmit. Mintha az űrben lebegnék. Minden koromfekete volt, semmi fény.

Aztán a mellkasomon valami egészen kis nyomást éreztem. A hátamon kevésbé éreztem. Arccal lefelé lebegtem a vízben, és nagyon lassan felfelé emelkedtem. Erősen koncentráltam. Tisztán rögzítettem az agyamban ezt az érzést. Rögzítettem, milyen pozícióban vagyok. Megfeszítettem a gerincemet Kapálóztam a kezemmel, a lábammal lefelé rúgtam. Kinyújtottam a karomat a felszín felé. Akkor most gyerünk! Ne vegyél levegőt!

Vadul rúgkapálni kezdtem, és hatalmas kartempókat tettem. A számat összeszorítottam. Nem volt semmi levegőm. Az arcomat felfelé fordítottam, hogy a szám legyen az első, ami kibukkan a víz fölé, ha felérek. Milyen messze lehet még? Minden fekete volt fölöttem. Sehol semmi. Egy mérföldes mélységben voltam. Nem volt levegőm. Meg fogok halni. Kinyitottam a számat, és a víz beáradt rajta. Köptem és nyeltem. Tovább rúgkapáltam. A szemem előtt bíborszínű foltok táncoltak. A fejem zúgott. Lázasnak éreztem magam, mintha égnék, aztán meg majd megfagytam. Aztán elfogott egy olyan érzés, mintha becsavartak volna több vastag tollpaplanba. Puha volt. A világon semmit nem éreztem.

Abbahagytam a rúgkapálást, mert biztos voltam benne, hogy meghaltam. Úgyhogy kinyitottam a számat, hogy levegőt kapjak. Beszívtam a tengervizet. A mellkasom görcsösen megrándult, és kiköhögtem. Ki-be, még kétszer. A vizet lélegeztem. Rúgtam még egyet, több nem telt tőlem. Egy utolsó rúgás. Jó nagyra sikeredett Aztán csak behunytam a szemem, lebegtem, és beszívtam a hideg vizet

Egy másodperccel később felbukkantam a felszínre. Olyan volt az arcomon a levegő, mint a szeretőm simogatása. Kinyitottam a számat, a mellkasom megemelkedett, nagy sugárban kiköptem a vizet, és kapkodni kezdtem a levegőt. Aztán őrülten küzdeni kezdtem, hogy kint tartsam az arcomat az édes, hideg oxigénben. Csak rúgkapáltam, ziháltam és lélegeztem, beszívtam-kifújtam a levegőt, köhögtem és öklendeztem.

Szélesre tártam a karjaimat, lebegtem a vízen, és nyitott szájjal hátrahajtottam a fejemet. Figyeltem, ahogy a mellkasom emelkedik és süllyed, emelkedik és süllyed, a tüdőm megtelik és kiürül. Hihetetlenül gyorsan fújtattam. Fáradt voltam. És békés. És kába. Nem volt elég oxigén az agyamban. Egy percig csak lebegtem, és lélegeztem. A látásom lassan kitisztult. Láttam a fejem fölött a szürke felhőket. A fejem is kitisztult. Tovább lélegeztem. Ki-be, ki-be, a számat összeszorítva orron át fújtattam, mint egy gőzmozdony. A fejem fájni kezdett. Tapostam a vizet, és kerestem, merre van a horizont. Nem találtam. Felemeltek és leejtettek az egymást követő gyors hullámok, fel-le, fel-le, talán három-négy méter magasba is. Kicsit rúgkapáltam, és úgy időzítettem, hogy a következő hullám a lehető legmagasabbra emeljen, és előrebámultam. Semmit nem láttam, mielőtt visszazuhantam volna a hullámvölgybe.

Fogalmam sem volt, merre lehetek. Megfordultam kilencven fokban, elkaptam a következő hullámot, és annak a tetejéről is körbenéztem, most jobb felé. Talán meglátok egy hajót a közelben. De nem láttam semmit. Egyedül voltam az Atlanti-óceán közepén. És sodródtam. Még so ha nem fordult elő, hogy egyet is visszahozott volna a víz.

Megfordultam a másik irányba, felemelkedtem a következő hullámmal, és balra néztem. Ott sem volt semmi. Visszazuhantam, és a következő hullámmal felemelkedve a hátam mögé néztem.

Száz méterre voltam parttól.

Láttam a házat. Láttam a világos ablakokat. Láttam a falat, a reflektorok kékes fényét. Feljebb rángattam a vállamra az átázott inget, vettem egy jó nagy levegőt, aztán úszni kezdtem.

Száz méter. Egy valamirevaló olimpikon ezt úgy negyvenöt másodperc alatt teszi meg. Egy valamirevaló középiskolai úszóbajnok is egy percnél rövidebb idő alatt. Nekem majdnem tizenötbe telt. Az áramlat ellenem dolgozott. Olyan érzés volt, mintha visszafelé haladnék. Mintha még mindig fuldokolnék. De végül csak partot értem, elkaptam egy sima, hideg és nyirkos sziklát, és jól belekapaszkodtam. Az óceán még mindig viharos volt. Hatalmas hullámok csapkodtak hátulról, és nekilökték az arcomat a gránitnak, rendszeresen, mint egy óramű. De nem törődtem vele. Élveztem minden egyes csapást. Imádtam azt a sziklát.

Egy percig még pihentem, aztán kijjebb kapaszkodtam. A garázsépület mögötti részen értem partot. Négykézláb kimásztam, aztán a hátamra fordultam, és felbámultam az égre. Egy mégis visszajött, Harley.

A hullámok kicsaptak, egészen a derekamig. Kicsit feljebb csúsztam a parton, hogy csak a térdemig érjenek. Hasra fordultam, és csak feküdtem, az arcomat a szikláknak szorítva. Csupa kék folt voltam, és csontig átfagyott mindenem. A kabátom nem volt meg, a zakóm nem volt meg, a Persuaderek nem voltak meg. A Beretta sem volt meg.

Felálltam. Patakokban folyt le rólam a víz. Pár lépést elbotladoztam. Megszólalt a fejemben Leon Garber hangja: Ami nem öl meg, attól erősebb leszel. Ő úgy gondolta, ezt J. F. Kennedy mondta, de szerintem Nietzsche, és úgy mondta, „elpusztít”. Ami nem pusztít el, az erősebbé tesz. Tettem még két botladozó lépést, aztán nekidőltem a garázsudvar kőfalának, és kihánytam pár liter sós vizet. Ettől kicsit jobban lettem. Megtornáztattam a karjaimat és a lábaimat, hogy kicsit beinduljon a vérkeringésem, és kirázzam a vizet a ruháimból. Aztán lesimítgattam vizes hajamat a fejemre, és megpróbáltam pár jó mély lélegzetet venni. Kicsit tartottam tőle, hogy később köhögni fogok, amikor nem kéne. A torkom fájt a hidegtől, és felmarta a só.

Aztán végigsétáltam a fal mentén, a saroknál befordultam, és még egyszer utoljára megkerestem az üregben elrejtett csomagomat. Most elkaplak, Quinn.

Az órám még működött, és így tudtam, hogy rég letelt a megbeszélt egy óra. Duffy legalább húsz perce hívhatta az ATF-et. De nyilván elég lassan fognak reagálni. Nem tartottam valószínűnek, hogy lenne helyi irodájuk Portlandben. Talán Bostonban lehet a legközelebbi, ahonnan a konyhalányt is küldték. Úgyhogy volt még időm bőven.

A partiszerviz furgonja már nem volt ott A vacsora nyilván félbeszakadt. De a többi autó még ott állt, a Cadillac, a Lincoln meg a két Suburban. Nyolc ellenségem még mindig bent van a házban. És Elizabeth meg a szakácsnő. Nem tudtam, Richardot melyik csoportba soroljam.

Szorosan a ház fala mellé lapultam, és sorra minden ablakon belestem. A szakácsnő a konyhában volt, épp takarított. Keast és Maden mindent otthagytak. Lehúztam a fejem, és tovább osontam a párkány alatt. Az ebédlő romokban állt. A besüvítő szél letépte az asztalról a damasztabroszt, és szétszórta a tányérokat meg a poharakat, és kis kupacokba hordta a port a sarkokban. A mennyezeten két hatalmas lyuk tátongott. Lehet, hogy nem csak a fölötte lévő szoba mennyezetét lőttem át, a Brenneke töltények talán még a tetőt is átlyukasztották.

A szobában, ahol az orosz rulettet játszottam, ott volt a három líbiai és Quinn három embere. A nagy tölgyfa asztal körül ültek, és nem csináltak semmit. Üres és döbbent volt az arcuk. Úgy tűnt, ezek nem fognak sehová se menni. Behúztam a fejem, elosontam a párkány alatt, a kis szalon ablakához. Elizabeth odabent volt, Richarddal. A hullát valaki már kivitte. Elizabeth a kanapén ült, és gyorsan beszélt valamit. Nem hallottam, mit mond, de Richard nagyon figyelt. A fejemet lehúzva továbbosontam.

Beck és Quinn a kis dohányzószobában voltak. Quinn a vörös fotelben ült, Beck az üvegezett szekrény előtt állt, amiben a fegyverek voltak kiállítva. Sápadtnak látszott, komornak és ellenségesnek, Quinn pedig önteltnek és elégedettnek. Egy vastag, meggyújtatlan szivart tartott a kezében. Forgatta az ujjai között, és épp készült levágni a végét egy ezüst szivarvágóval.

Az egész házat megkerülve visszalopakodtam a konyhához, és bementem. A fémdetektor hallgatott. A szakácsnő nem hallotta meg, hogy jövök. Elkaptam hátulról, a szájára szorítottam a tenyeremet, és odavonszoltam a konyhaszekrényhez. Nem akartam vállalni a kockázatot, hogy esetleg ő is ellenem fordul, azok után, amit Richard tett. Az egyik fiókból kivettem egy konyharuhát, és betömtem vele a száját, egy másikkal összekötöztem a csuklóját, egy harmadikkal a bokáját. Otthagytam a földön ülve, a mosogató mellett, nem túl kényelmes pozícióban. Kerestem egy negyedik konyharuhát is, azt zsebre vágtam. Aztán kiléptem a hallba.

Nagyon csendesen osontam. Hallottam a távolból Elizabeth Beck hangját. A szalon ajtaja nyitva volt. Más zajt nem hallottam sehonnan. Egyenesen odamentem Beck dohányzószobájának ajtajához, kinyitottam, beléptem, és becsuktam magam után.

Kékes szivarfüst fogadott. Quinn már meggyújtotta a szivart. Az volt az érzésem, épp nevetett valamin, mielőtt beléptem. De most kővé dermedt a meglepetéstől. Beck is. Sápadt volt és döbbent. Csak bámultak rám mind a ketten.

– Visszajöttem – mondtam.

Beck szája tátva volt. Megütöttem egy cigarettaütéssel. Az állkapcsa nagyot csattant, a feje hátrahanyatlott, a szeme fennakadt, és eldőlt a szőnyegen. Elég szép ütés volt, de azért nem voltam a legjobb formámban. A fia végül mégiscsak megmentette az életét. Ha nem vagyok olyan fáradt az úszástól, egy kicsit jobb ütéssel meg is ölhettem volna.

Quinn felpattant, és rám vetette magát. Eldobta a szivart, és a zsebébe nyúlt. Én gyomorszájon vágtam. Elszállt belőle a szusz, előregörnyedt, és térdre rogyott. Megütöttem a fején, és hasra löktem. A hátára térdeltem, a lapockái közé.

– Ne – nyögte fuldokolva. – Kérem!

A tenyeremmel leszorítottam a fejét, elővettem a cipőmbe dugott, kiélesített vésőt és a füle mögött beledöftem, lassan, centiméterről centiméterre. Még félig sem hatolt az agyába, már halott volt, de azért tövig belenyomtam. Aztán a véső nyelét letöröltem a konyharuhával, a rongyot a fejére terítettem, és fáradtan felálltam.

– 10-18, Dom – mormoltam magamban.

Rátapostam az égő szivarra. Kivettem Beck zsebéből a kocsi kulcsait, kimentem a hallba, majd át a konyhán. A szakácsnő a szemével követett. Előrementem a ház bejáratához, és beültem a Cadillacbe. Indítottam, kihajtottam a kapun, és elindultam nyugatnak.

Félóra alatt értem oda Duffy moteljéhez. Ott volt a szobájában Villanueva és Teresa Justice társaságában. Már nem Teresa Daniel volt, és nem úgy volt öltözve, mint egy játékbaba. A motel frottírköntösét adták rá. Gyorsan magához tért. Gyengének és bágyadtnak látszott, de azért már emberformája volt. Úgy festett, mint egy igazi szövetségi ügynök. Amikor beléptem, döbbenten rám meredt. Először arra gondoltam, csak nem tudja, ki vagyok, talán azt hiszi, Beckék embereihez tartozom.

Aztán megpillantottam magam a szekrényajtón lévő tükörben. Tetőtől talpig csuromvizes voltam és reszkettem. A bőröm hullasápadt, a számon a seb felnyílt és kékes lett. Az arcomon friss horzsolások, ahol a hullámok odacsaptak a sziklákhoz, a hajamban hínár, az ingemen sár.

– Csak beleestem az óceánba – mondtam.

Senki sem szólalt meg.

– Mindjárt megyek, és lezuhanyozom. Hívták az ATF-et?

Duffy bólintott. – Már útban vannak. A portlandi rendőrség megszállta a raktárt. A parti utat is le fogják zárni. Épp időben menekültél ki.

– Miért, ott voltam?

Villanueva megrázta a fejét. – Maga nem is létezik. Az biztos, hogy mi soha nem találkoztunk.

– Köszönöm – mondtam.

– A régi iskola – felelte.

A zuhanyozás után már sokkal jobban éreztem magam. Jobban is festettem.

De ruhám nem volt, Villanueva adott kölcsön. Kicsit rövid volt nekem, kicsit bő. Az esőkabátját is felvettem, hogy takarjon. Szorosan magam köré csavartam, mert még mindig fáztam. Hozattunk pizzát, mind nagyon éhesek voltunk. Én szörnyen szomjas is, a sós víztől. Ettünk, ittunk. A pizza kemény szélét nem tudtam elharapni, inkább csak a feltétet eszegettem le róla. Egy óra múlva Teresa Justice elment lefeküdni. Megrázta a kezemet, és nagyon udvariasan jó éjszakát kívánt. Fogalma sem volt, ki vagyok.

– Az ilyen drogok kitörlik a rövid távú memóriát – magyarázta Villanueva.

Aztán rátértünk a hivatalos megbeszélnivalókra. Duffy nagyon le volt lombozódva. Egy rémálom volt neki az egész. Három ügynököt veszített egy illegális akcióban, és Teresa megmentése sem számított igazán jó pontnak, mivel eleve nem is lett volna szabad benne lennie.

– Hagyd ott őket – mondtam. – Menj át az ATF-hez. Tárt karokkal fognak fogadni. Épp most szereztél nekik egy óriási fogást. Te leszel a nap hőse.

– Én nyugdíjba megyek – mondta Villanueva. – Elég öreg vagyok már, és elegem is van.

– Sajnos én nem mehetek nyugdíjba – sóhajtott Duffy.

A letartóztatás előtti estén az étteremben Dominique Kohl megkérdezte: – Miért csinálja ezt?

Nem voltam biztos benne, mire céloz. – Azt, hogy magával vacsorázom?

– Nem, hogy katonai rendőr lett. Bármi lehetett volna magából, kerülhetett volna a különleges alakulatokhoz, a hírszerzéshez, a légierőhöz, a páncélosokhoz, bárhová.

– Maga is.

– Tudom. És azt is tudom, miért csinálom ezt. Azt szeretném tudni, maga miért csinálja.

Ez volt az első alkalom, hogy valaki feltette nekem ezt a kérdést.

– Mert mindig is rendőr akartam lenni – feleltem. – De a családi hátterem miatt katona lettem. Az apám is az volt, támaszpontokon nőttem fel. Nem volt más választásom. Úgyhogy katonai rendőr lettem.

– Ez nem rendes válasz. Miért akart rendőr lenni?

Vállat vontam. – Csak úgy, ilyen vagyok. A rendőrök rendbe hozzák a dolgokat.

– Milyen dolgokat?

– Gondoskodnak az emberekről. Hogy a kisembereknek rendben legyen az életük.

– Ezért csinálja? A kisemberekért?

Megráztam a fejem.

– Nem. Nem hiszem. Nem igazán érdekelnek a kisemberek. Inkább csak gyűlölöm a nagyfiúkat. A beképzelt alakokat, akik azt hiszik, hogy bármit megtehetnek.

– Akkor rossz indítékból ér el jó eredményeket.

Bólintottam. – De igyekszem azt tenni, ami helyes. Szerintem az indíték nem igazán számít. Csak szeretnék helyesen cselekedni.

– Én is – mondta Kohl. – Igyekszem helyesen cselekedni. Akkor is, ha mindenki utál minket, és senki nem segít, és a végén senki nem mond köszönetet. Szerintem az, hogy helyesen cselekedjünk, önmagában is elég cél, vagy nem?

Úgy érzed, hogy helyesen cselekedtél? – kérdeztem Duffytól tíz évvel később.

Bólintott. – Igen.

– Semmi kétséged?

– Semmi – felelte.

– Biztos vagy benne?

– Teljes mértékben.

– Akkor megnyugodhatsz. Ez a legtöbb, amiben reménykedhetsz. Senki nem fog segíteni, és senki nem mond köszönetet a végén.

Egy darabig hallgatott.

– És te helyesen cselekedtél? – kérdezte aztán.

– Kétségtelenül – feleltem.

Ebben maradtunk. Duffy Eliot szobájában helyezte el Teresát. Villanueva a saját szobájában volt, én maradtam a Duffyéban. Kicsit mintha zavarban lett volna amiatt, amit a múltkor mondott arról, hogy nem profikhoz illő a kapcsolatunk. Nem voltam biztos benne, hogy ezt most meg akarja-e erősíteni, vagy inkább visszavonná.

– Ne aggódj, túlságosan fáradt vagyok – mondtam.

Most tényleg fáradt voltam. De aztán Duffy egyértelművé tette, hogy vissza kívánja vonni a múltkori kijelentését, és egyetért velem abban, hogy igent mondani jobb, mint nemet. Ennek örültem, mert nagyon megkedveltem. Úgyhogy levetkőztünk, ágyba bújtunk, és emlékszem, hogy úgy csókoltam, hogy fájt a szám. De ennél többre nem emlékszem. Úgy aludtam, mint akit fejbe vágtak, tizenegy órát egyhuzamban. Amikor felébredtem, Duffyék már elmentek, hogy szembenézzenek a jövőjükkel, bármit tartogat is a számukra. Egyedül maradtam a szobában az emlékeimmel. Késő délelőtt volt, a napfény beesett a redőny résein, porszemek táncoltak a levegőben. Villanueva ruhái eltűntek a szék hátuljáról. Egy nejlonszatyor volt ott helyettük, tele olcsó új ruhákkal. Úgy láttam, éppen illenek rám. Susan Duffy ért hozzá, hogy megbecsülje az emberek méreteit. Két teljes öltözet volt, egy melegre, egy hideg időre. Nem tudta, hová megyek innen, úgyhogy mindkettőről gondoskodott. Ez a Duffy roppant praktikus nőszemély. Az volt az érzésem, hiányozni fog. Egy darabig legalábbis.

A melegre való ruhákat vettem fel, a többit a motelszobában hagytam, úgy gondoltam, Beck Cadillacjével elmegyek az I-95-ösön a kennebunki pihenőig, és otthagyom a kocsit. Onnan egyszerű lesz dél felé stoppolni. Az I-95-ös út sokfelé elvisz, egészen le Miamiig.

Tartalomjegyzék

Indítás