Lee Child

HIBA NÉLKÜL

(Tartalomjegyzék)

Ajánlom ezt a könyvet fivéreimnek: Richardnak az angliai Gloucesterben; Davidnek a walesi Breconban; Andrewnak az angliai Sheffieldben; és barátomnak, Jack Hutchesonnak a skóciai Penicuikben.

Első fejezet

Júliusban hallották meg róla a hírt, és augusztus folyamán végig nagyon dühösek voltak. Szeptemberben megpróbálták megölni, de túlságosan elkapkodták a dolgot. Még nem voltak felkészülve rá. A kísérlet kudarcba fulladt. Akár katasztrofálisan is végződhetett volna, de senki még csak észre sem vette, mi történt, ami szinte csodaszámba ment.

A jól bevált módszereikkel sikerült kikerülni a testőröket, és harminc méterre jutni ahhoz a helyhez, ahol a férfi beszédet tartott. Hangtompítós fegyverrel lőttek, és épp csak egy centivel találhattak mellé. A golyó épp a feje mellett süvíthetett el. Talán még a haját is súrolta, mert azonnal felemelte a kezét és megigazgatta a haját, mintha egy kis szellő borzolta volna fel. Utána újra meg újra végignézték a televíziós felvételen. Felemeli a kezét, és lesimítja a haját. Mást nem csinált, csak folytatta a beszédet. Semmit észre sem vett, hiszen egy hangtompítós fegyverből kilőtt golyó túlságosan csendes és túl gyors ahhoz, hogy bárki is észrevegye. Elhúzott mellette, a mögötte állókat sem találta el. Nem ütközött semmilyen akadályba, nem találta el az épületek falait. Csak repült tovább egyenesen, amíg kifogyott az energiája, és a gravitáció a földre vonzotta, valahol a távolban, ahol már nem volt semmi, csak füves pusztaság.

A dolognak nem lett semmi következménye. Senki még csak észre sem vette, mintha a golyót ki sem lőtték volna. Nem próbálkoztak újra, mert túlságosan felzaklatta őket a kudarc.

Ez tehát kudarc volt, de egyben csoda is. És jó lecke. Az októbert azzal töltötték, hogy igazi profikhoz méltóan lehiggadtak, újrakezdték mindent, gondolkoztak, tanultak a történtekből, felkészültek a második kísérletre. Ez már sokkal jobban fog menni, a leggondosabban tervezik meg és hajtják végre, technikásán, kifinomult módszerekkel, minden nüanszra ügyelve. Merész kísérlet, kreatív próbálkozás. És mindenek felett olyan próbálkozás, amely nem fulladhat kudarcba.

Aztán eljött a november, és a játékszabályok teljesen megváltoztak.

Reacher már kiitta a kávéját, de a csésze még meleg volt. Felemelte a csészealjról, kicsit maga felé döntötte, és nézte, ahogy a zacc az alján felé löttyen, lustán és barnán, mint a folyami hordalék.

– Mikor kéne megcsinálni? – kérdezte.

– Amilyen hamar csak lehet – felelte a nő.

Reacher bólintott. Kimászott a bokszból, és felállt.

– Tíz napon belül telefonálok – mondta.

– Addigra eldönti?

Reacher megrázta a fejét. – Nem, elmondom, hogy ment.

– De én már tudni fogom, hogy ment.

– Jó, akkor azért, hogy elmondjam, hová küldje a pénzemet.

A nő lehunyta a szemét és elmosolyodott. Reacher lenézett rá. – Azt hitte, vissza fogom utasítani az ajánlatát? – kérdezte.

A nő kinyitotta a szemét, és ránézett. – Azt hittem, kicsit nehezebb lesz meggyőzni.

Reacher megvonta a vállát. – Ahogy Joe is mondta magának, én imádom a kihívásokat, ő általában nem tévedett az ilyen dolgokkal kapcsolatban. Sok mindennel kapcsolatban nem tévedett.

– Nem is tudom, mit mondjak. Talán csak annyit, hogy köszönöm.

Reacher nem felelt. Csak el akart indulni kifelé, de közben a nő is felállt, és megakadályozta. Kínos csönd lett. Egy másodpercig szemtől szemben álltak, nem tudták, merre induljanak, az asztal útjukat állta. A nő kezet nyújtott, Reacher pedig megrázta. A nő a kelleténél hosszabb ideig szorongatta Reacher kezét, aztán lábujjhegyre állt, és arcon csókolta. Lágy volt az ajka. A csók helye égetett, mint egy apró áramütés.

– A kézfogás nem elég – mondta a nő. – Értünk teszi. – Kicsit hallgatott és még hozzátette: – És majdnem a sógorom is lett.

Reacher nem felelt semmit. Csak bólintott, és kibújt az asztal mögül. Egyszer még visszapillantott. Aztán elindult felfelé a lépcsőn, ki az utcára. A nő parfümjének illata ottmaradt a kezén. Elsétált a klubba, ahol a barátai dolgoztak, és üzenetet hagyott nekik az öltözőben. Aztán elindult az országút felé. Tíz teljes napja volt rá, hogy kitalálja, hogyan ölje meg az egész földkerekség negyedik legjobban őrzött emberét.

Az egész nyolc órával korábban kezdődött. A csapat vezetője, M. E. Froelich ezen a hétfő reggelen bement a munkába, tizenhárom nappal a választások után, egy órával a második stratégiai értekezlet előtt, és hét nappal azután, hogy először felmerült a merénylet szó, és amikor meghozta végső döntését. Elment, hogy megkeresse közvetlen főnökét, akit az irodája előszobájában talált a titkárnőjével. Szemmel láthatóan épp indult valahová, ráadásul sietett. A hóna alatt egy dossziét szorongatott, és arcára egyértelműen az volt írva: Mindenki tartsa távol magát tőlem. De Froelich vett egy nagy levegőt, és közölte vele, hogy most azonnal beszélniük kell. Sürgősen. És ha lehet, nem hivatalosan és négyszemközt. A főnöke egy pillanatig csak állt, aztán hirtelen mozdulattal sarkon fordult, és visszament az irodájába. Megvárta, amíg Froelich is belép utána, aztán becsukta az ajtót, elég halkan ahhoz, hogy éreztesse a találkozó konspiratív jellegét, de ahhoz elég határozottan, hogy semmi kétséget ne hagyjon afelől, mennyire bosszantja, hogy megzavarták szokásos rutinját. A kilincs halk kattanásában benne volt a félreérthetetlen üzenet, az irodai hierarchia jól érthető nyelvén: Nagyon remélem, hogy nem fölöslegesen vesztegeti az időmet.

A férfi huszonöt éve itt dolgozott, veteránnak számított. Ötvenes éveiben járt, de még látszottak rajta a régi szép napok utolsó nyomai: magas volt, vékony és kisportolt, de gyorsan őszült, és kis zsírpárnák rakódtak le rajta egy-két helyen, ahol nem kellett volna. Stuyvesantnak hívták. Mint New Amsterdam utolsó kormányzója, szokta mondogatni, ha megkérdezték, hogy kell írni a nevét. Aztán engedve a modern világnak hozzátette, hogy: „mint a cigaretta márka”. Kivétel nélkül minden áldott nap Brooks Brothers öltönyben járt, ebből nem engedett, de mindenki tudta, hogy taktikai kérdésekben rugalmas. És ami a legfontosabb, még soha nem vallott kudarcot, pedig hosszú ideje szolgált, és bőven kivette részét a nehézségekből. De kudarcai nem voltak, és balszerencse sem érte soha. Így aztán, ahogy az efféle szervezeteknél szokás, mindenki úgy gondolta, hogy jó neki dolgozni.

– Kicsit idegesnek látszik – jegyezte meg.

– Az vagyok. Egy kicsit – felelte Froelich.

Az iroda kicsi volt és nyugalmas, kevés bútorral berendezve. És nagyon tiszta. A falak ragyogó fehérre festve. Halogénlámpák világítottak. Volt egy ablak, a félig összecsukott szalagfüggöny kizárta a kinti borongós szürkeséget.

– És miért ideges?

– Engedélyt szeretnék kérni valamire.

– Mire?

– Ki szeretnék próbálni valamit – felelte Froelich. Húsz évvel fiatalabb volt, mint a főnöke, pontosan harmincöt. Inkább magas, mint alacsony, de nem feltűnően. Talán két-három centivel magasabb az átlag amerikai nőnél. De a belőle sugárzó energia, intelligencia és vitalitás miatt senkinek eszébe sem jutott volna középmagasnak mondani. Egyszerre volt hajlékony és izmos, a bőre ragyogott, a szeme csillogott, ami sportos külsőt kölcsönzött neki. Szőke haját rövidre vágatta, és többnyire lezserül, kócosan hordta. Olyan benyomást keltett, mintha csak villámgyorsan lezuhanyozott volna, és felkapkodta volna a ruháit, miután épp megnyerte az olimpiai aranyérmet valamilyen csapatjátékban, a csapat fontos tagjaként. Mintha semmiség lenne az egész, és szeretne kimenekülni a stadionból, még mielőtt a tévériporterek végeznek a csapattársaival, és rávetik magukat. Nagyon profinak látszott, de szerénynek is.

– Mit akar kipróbálni? – érdeklődött Stuyvesant. Megfordult, és lerakta a nála lévő dossziét az íróasztalára. Az asztal hatalmas volt, szürke laminált lappal. Modern, funkcionális irodabútor, megszállottan tisztán tartva és kifényesítve, mintha valami antik darab lenne. Stuyvesant híres volt arról, hogy az íróasztala mindig teljesen üres, nem hevernek rajta papírok. Ez a rendkívüli hatékonyság benyomását keltette.

– Azt szeretném, hogy egy külsős végezzen el számunkra egy munkát – mondta Froelich.

Stuyvesant pedánsan megigazította az asztalán lévő dossziét, hogy egyenesen feküdjön, aztán végigfuttatta az ujjait a gerincén és az egyik szélén, mintha a derékszöget ellenőrizné.

– Gondolja, hogy ez jó ötlet? – kérdezte.

Froelich nem felelt.

– Gondolom, már kinézett valakit.

– Egy kitűnő jelöltet.

– Ki az?

Froelich megrázta a fejét. – Jobb lenne, ha maga kimaradna belőle.

– Valaki ajánlotta?

– Igen, egy kitűnő forrás.

– Belső forrás?

– Igen – mondta Froelich.

– Tehát valaki már tudja, kiről van szó.

– Nem, mert a forrásom már nincs a szolgálatnál.

Stuyvesant megint elfordult, és odébb húzta a dossziét, hogy az alja az íróasztal élével párhuzamosan álljon, aztán megint visszatolta a széléhez.

– Hadd legyek én az ördög ügyvédje – mondta. – Ez az akció árthat magának. Hat férfi pályázott az állására. Úgyhogy, ha most hibát követ el, és kiszivárog valami, akkor nagy bajba kerül. Fél tucat keselyű köröz maga fölött, akik élete végéig azt fogják hajtogatni, hogy „én megmondtam”. Soha nem jó, ha az ember nem bízik a saját képességeiben, és külső segítséget kér.

– Egy ilyen helyzetben szerintem szükséges, hogy megkérdőjelezzem a saját képességeimet. Én így gondolom.

– Így gondolja?

– Nem, tudom. Nem látok más lehetőséget.

Stuyvesant nem felelt.

– Én sem örülök neki, higgye el – mondta Froelich. – De szerintem ezt kell tennünk. Én így ítélem meg.

Az irodában csönd lett. Stuyvesant nem szólt semmit.

– Szóval, felhatalmaz rá? – kérdezte Froelich.

Stuyvesant megvonta a vállát. – Nem is kellett volna megkérdeznie. Egyszerűen meg kellett volna csinálni.

– Nekem nem ez a módszerem – mondta Froelich.

– Hát jó. De ne mondja el senki másnak. És papíron ne maradjon semmi nyoma.

– Nem is lehetne. Az veszélyeztetné az akció hatékonyságát.

Stuyvesant tétován bólintott. Aztán jó bürokrataként, ami az évek során vált belőle, feltette a legfontosabb kérdést: – Mennyibe fog kerülni ez az ember?

– Nem sokba – felelte Froelich. – Az is lehet, hogy semmibe. Talán csak a költségek megtérítését kéri. Van némi közös múltunk. Legalábbis elméletileg.

– Ez akadályozhatja a karrierjét. Ha kudarcot vall, nem lesz több előléptetés.

– Viszont, ha nem ezt teszem, az lehet, hogy véget vet a karrieremnek.

– Én magát választottam a jelöltek közül – mondta Stuyvesant. – Úgyhogy, ha valami hibát követ el, az rám is rossz fényt vet.

– Tisztában vagyok vele.

– Akkor most vegyen egy nagy levegőt, és számoljon tízig. Aztán mondja meg, hogy tényleg szükségesnek gondolja-e, amire készül.

Froelich bólintott. Vett egy nagy levegőt, és kicsit hallgatott, tíz-tizenegy másodpercig.

– Mindenképpen szükséges – felelte aztán.

Stuyvesant fogta a dossziét.

– Rendben van, akkor vágjon bele.

Froelich a stratégiai értekezlet után azonnal neki is kezdett, és hirtelen rá kellett jönnie, hogy nem is olyan egyszerű a dolog. Az engedélykérést akkora akadálynak gondolta, hogy azt hitte, ez lesz az egész akció legnehezebb része. De ez most már semmiségnek tűnt ahhoz képest, hogy most meg kellett találnia a célszemélyt. Nem állt más a rendelkezésére csak egy vezetéknév, és egy vázlatos életrajz, ami vagy pontos, vagy nem, és az is csak egy nyolc évvel ezelőtti időpontig. Ha egyáltalán jól emlékszik a részletekre. Futólag említette egyszer egy volt barátja, egyszer késő éjjel, az ágyban beszélgetve. Abban sem volt biztos, egyáltalán mennyire figyelt oda. Ezért úgy döntött, inkább nem támaszkodik az apró emlékmorzsákra. Inkább a névből indul ki.

Felírta nagy betűkkel egy sárga papírlap tetejére. Emlékek tolultak fel benne a névre. Néhány rossz, de többnyire inkább jók. Egy pillanatig csak bámulta, aztán kihúzta, és inkább azt írta, hogy CÉLSZEMÉLY. Ez segít koncentrálni, az egészet személytelenebbé teszi. Segít egy barázdában tartani az agyát. Egy ismeretlen célszemély, valaki, akit azonosítani kell és fel kell kutatni. Ennyi, nem több és nem kevesebb.

A legnagyobb segítség, ami rendelkezésére állt, a számítógép volt. jóval több adatbázishoz férhetett hozzá, mint egy átlagos állampolgár. A keresett személy a hadseregnél szolgált, ebben biztos volt, úgyhogy legelőször az amerikai hadsereg központi személyzeti adatbázisát kereste meg. Ezt Missouriban, St. Louisban állították össze, minden férfi és nő neve szerepelt benne, aki valaha is magára öltötte az amerikai katonai egyenruhát. Beírta a nevet, aztán várt. A keresőprogram mindössze három rövid válasszal állt elő. Az egyiket a név alapján azonnal kizárta. Ez biztosan nem ő. Egy másikat a születési dátum alapján. Egy generációval idősebb. Tehát csak a harmadik lehet. Nincs más lehetőség. Egy másodpercig rámeredt a teljes névre, aztán kiírta a születési dátumot és a társadalombiztosítási számot a papírlapra. Rákattintott a részletekre, és beírta a jelszót. A képernyő elsötétedett, aztán megjelent egy rövidített összefoglaló az illető katonai pályafutásáról.

Rossz hír. A célszemély már nincs a hadseregnél. Az összefoglaló öt évvel ezelőtti dátummal ért véget, amikor is tizenhárom évnyi szolgálat után leszerelték. A legutolsó rangja őrnagy. Felsorolták a kitüntetéseit is, köztük egy Ezüstcsillag és egy Bíborszív. Elolvasta a felettesei által írt jellemzéseket, felírt minden adatot, aztán húzott egy vonalat a papírlapon, jelölve, hogy itt véget ért egy korszak.

A következő logikus lépés az volt, hogy utánanézzen a társadalombiztosítónál a halottak névsorában. Nincs értelme keresgélni valakit, aki esetleg már halott. Beírta a számot, és közben azon kapta magát, hogy visszafojtja a lélegzetét. A válasz azonban az volt, hogy nem szerepel a halottak nyilvántartásában. A keresett személy él, már amennyire a kormányhivatalok tudják. A következő lépés az országos bűnügyi nyilvántartás volt. Olyan valakit sem érdemes keresgélni, aki esetleg épp börtönben ül, nem mintha ezt távolról is valószínűnek tartotta volna az illető esetében. De hát soha nem lehet tudni. Egyes személyiségtípusoknál nagyon vékony vonal választja el a normalitást a bűnözéstől. Ez az adatbázis is elég lassú volt, addig papírokat rakosgatott a fiókba, felállt az íróasztaltól és újratöltötte a kávéscsészéjét. Amikor visszaballagott, már ott volt az információ: a keresett személyt soha nem tartóztatták le és nem ítélték el. Még egy kis rövid megjegyzés, amely szerint valahol van róla egy FBI-dosszié. Ez érdekes. Kilépett az adatbázisból, és egyenesen átment az FBI adatbázisába. Meg is találta a fájlt, de nem tudta kinyitni. De eleget tudott az FBI nyilvántartási rendszeréről ahhoz, hogy a címszavak alapján is kiderüljön valami. Egyszerű életrajzi dosszié, inaktív. Semmi több. A célszemély nem szökevény, nem áll körözés alatt, és pillanatnyilag nincs bajban.

Mindent feljegyzett magának, aztán átklikkelt az országos járműnyilvántartó adatbázisba. Megint rossz hír. A célszemélynek nincs jogosítványa. Ami elég fura. És meglehetősen bosszantó. Ha nincs jogosítványa, az azt jelenti, hogy friss fénykép sem áll róla rendelkezésre, sem a jelenlegi lakcíme. Átment a chicagói veterán-nyilvántartásba. Kereste név szerint, rang szerint, a nyilvántartási száma szerint. De nem talált semmit. Nem kapott semmiféle szövetségi juttatást, és nem adta meg a postacímét. Vajon miért nem? Hol a pokolban lehet ez az ember? Visszament a társadalombiztosítóhoz, és kikérte a járulékbefizetések listáját. Nem volt ilyen. Nem volt állása, mióta otthagyta a hadsereget, legalábbis legálisan nem. Ellenőrizte az adóhivatalnál is. Nem fizetett adót öt éve. Nem is szerepelt az adófizetők névsorában.

Akkor lássunk neki komolyabban, gondolta Froelich. Kihúzta magát a székben, kilépett a kormányzati weboldalakról, és beindított egy illegális szoftvert, amellyel bejutott a bankok számítógépeibe. Igazából nem lett volna szabad ilyen célra használni. Sőt, semmilyen célra. Egyértelműen megszegte vele a hivatali szabályokat. De nem tartott tőle, hogy lenne bármi következménye. Viszont arra számított, hogy sikerül valami eredményre jutnia. Ha a célszemélynek akárcsak egyetlen helyen is van bankszámlája az ötven állam valamelyikében, akkor meg kell találnia. Akármilyen jelentéktelen kis átutalási számlácska, még ha üres is, vagy már megszüntette. Sok ember van, akinek egyáltalán nincs bankszámlája, ezt tudta, de érezte a zsigereiben, hogy a célszemély nem ilyen. Valaki, aki őrnagyként szolgált a hadseregben, ennyi kitüntetéssel...

Beírta a társadalombiztosítási számot, aztán a nevet, és beindította a keresést.

Száznyolcvan mérföldre onnan Jack Reacher épp didergett. Atlantic City november közepén nem épp a legmelegebb hely a Földön, az biztos. A szél az óceán felől fújt, minden állandóan nedves és nyirkos volt a sós párától. A szélvihar süvített és tombolt, szemetet söpört maga előtt, a nadrágszárát a lábához lapította. Öt nappal korábban még Los Angelesben volt, és most már mélyen meg volt győződve róla, hogy inkább ott kellett volna maradnia. És arról is meg volt győződve, hogy vissza kell mennie. Dél-Kalifornia nagyon vonzó hely novemberben. A levegő meleg arrafelé, az óceáni szellő lágy és balzsamos, nem ilyen szüntelen ostorozó, csípős, sós és hideg. Vissza kellene mennie. Valahová el kell innen mennie, annyi szent.

Persze az is megoldás lehetne, hogy marad, ahogy egy barátja megkérte rá, és vesz magának egy kabátot.

Egy idősebb néger nővel meg az öccsével jött ide keletre. Stoppolt kifelé Los Angelesből, keleti irányba, hogy egynapos kirándulást tegyen a Mojave-sivatagba. A két öreg felvette rozzant Buick Roadmasterükkel. Látta, hogy a csomagjaik között van egy mikrofon, primitív hangfalak és egy kis Yamaha szintetizátor is. A nő elmesélte, hogy énekel, és Atlantic Citybe mennek, ahol egy ideig egy klubban fog fellépni. Az öccse billentyűsökön kíséri, és ő is szokott vezetni, de nem sokat beszél, és már nem is vezet túl jól, és a Roadmaster se túl jó kocsi már. Az öreg csak hallgatott, és úgy vezetett, hogy az első öt mérföld során többször is halálos veszélyben forogtak. A nő énekelgetni kezdett, hogy megnyugtassa saját magát. Csak pár ütemet dúdolgatott el Dawn Penn You Don't Love Me című dalából, és Reacher azonnal eldöntötte, hogy elmegy velük Atlantic Citybe, csak hogy még hallhassa. Felajánlotta, hogy majd ő átveszi a vezetést. A nő tovább énekelt. Az a fajta édes, rekedtes hang volt, amivel régen blues-szupersztár lehetett volna, csak valószínűleg mindig rossz helyen volt, és elkerülte a siker. Az öreg autó kormányával birkózni kellett, a motor állandóan furcsa kattogó és zörgő zajokat hallatott, és ha nyolcvannal mentek, az összes zaj összeadódott, és úgy hangzott, mint egy ritmuskíséret. A rádió csak gyengén recsegett, egymás után fogták be a helyi állomásokat, mindegyik úgy húsz percig szólt. A nő együtt énekelgetett a rádióból szóló dalokkal, az öreg meg csak hallgatott, és majdnem végigaludta az egész utat a hátsó ülésen. Reacher naponta tizennyolc órát vezetett, három napon keresztül, és amikor megérkeztek New jerseybe, úgy érezte magát, mint aki vakáción van.

A hely, ahol munkát kaptak, egy ötödrangú kis klub volt, csak nyolc saroknyira a tengerparti sétánytól, és a tulajdonosáról az embernek valahogy nem az volt a benyomása, hogy olyan valaki, aki tiszteletben tartja a szerződéseket. Úgyhogy Reacher gondoskodott róla, hogy a hét végén a fizetési borítékban a barátai mindig megkapják a közönség nagyságától függő járandóságukat. A tulajon látszott, hogy egyre jobban idegesíti a dolog. Időnként rövid, titokzatos telefonbeszélgetéseket folytatott, a kezével eltakarva a kagylót, a tekintetét Reacher arcára szegezve. Reacher mereven visszanézett rá jéghideg mosollyal, pislogás nélkül, és nem mozdult a helyéről. Két hétvégén is végigülte mind a három műsort, de aztán kezdett kicsit nyugtalan lenni. És fázott. Egy régi Mamas and Papas szám járt a fejében: „Melegben lennék és biztonságban, vár Los Angeles”. Úgyhogy hétfőn reggel épp meg akarta gondolni magát, és megint útnak indulni visszafelé, amikor az öreg zongorista végre megtörte a hallgatását, és megszólalt, épp, amikor a reggeli után ballagtak visszafelé.

– Szeretném, ha ittmaradna velünk – mondta. Öreg, csipás szemében reménykedés csillogott. Reacher nem felelt.

– Ha maga nem marad, a tulaj kifoszt minket, az biztos – mondta az öreg, mintha gyakran történne ilyesmi zenészekkel. – De ha fizet, akkor lenne pénzünk benzinre, elmehetnénk New Yorkba, és talán koncertezhetnénk a Times Square-en is, B. B. King klubjában, és megint felfelé ívelne a karrierünk. Egy ilyen fickó, mint maga, tudna nekünk segíteni.

Reacher nem felelt semmit.

– Persze, megértem, ha tart tőle – folytatta az öreg. – Egy ilyen bártulajnak biztos vannak gyanús emberei a színfalak mögött.

Reacher elmosolyodott a finom megfogalmazáson.

– Mivel foglalkozik különben? – kérdezte az öreg. – Bokszoló vagy ilyesmi?

– Nem – felelte Reacher. – Nem vagyok bokszoló.

– Birkózó? – kérdezte az öreg. – Amilyeneket a kábeltévéken látni?

– Nem.

– Hát, mindenesetre elég nagydarab, annyi szent. Elég nagydarab ahhoz, hogy segítsen rajtunk, ha akar.

Kicsit selypített, elöl hiányzott pár foga. Reacher nem felelt.

– Szóval, mivel foglalkozik? – kérdezte újból az öreg.

– A katonai rendőrségnél voltam nyomozó – mondta Reacher. – Tizenhárom éven át.

– És otthagyta?

– Úgy is mondhatjuk.

– És a magukfajta nem talál utána munkát?

– Nem akadt olyan, amilyet akartam – felelte Reacher.

– Los Angelesben lakik?

– Nem lakom sehol. Folyton úton vagyok.

– Akkor össze kéne tartanunk, mi is vándorlunk. Ez ilyen egyszerű. Segíthetnénk egymáson. Kölcsönösen.

– Nagyon hideg van errefelé – jegyezte meg Reacher.

– Az biztos. De vehetne egy kabátot.

És most ott állt egy szeles utcasarkon, a tengeri szél a lábához szorította a nadrágszárát Döntenie kellett. Az országút vagy egy ruhaüzlet? Felvillant előtte a kép, hogy milyen lenne egy kis Los Angeles-i motelben: egy olcsó szoba, meleg éjszakák, fényes csillagok, hideg sör. Aztán: az öreg néger énekesnő B. B. King új New York-i klubjában, arra jár valami retro-stílusra specializálódott fiatal lemezkiadó, szerződést ajánl neki, CD-je jelenik meg, országos turné, cikk a Rolling Stone magazinban, hírnév, pénz, új ház, új autó. Hátat fordított az országútnak, a hátát nekigörnyesztette a szélnek, és elindult keleti irányba, hogy keressen valami ruhaüzletet.

Ezen a hétfőn majdnem tizenkétezer bank és pénzintézet működött az Egyesült Államokban, és összesen több mint ezer millió számlát vezettek, de ezek közül csak egyetlen volt a célszemély nevén és társadalombiztosítási számán. Egyszerű folyószámla, a virginiai Arlington egy kis helyi bankfiókjában. Froelich meglepetten meredt rá a bankfiók címére. Ez alig négy mérföldre van onnan, ahol most ülök, gondolta. Kiírta az adatokat a sárga papírlapra. Felkapta a telefont, felhívta egy vezető pozícióban lévő kollégáját a szervezet pénzügyi osztályánál, és megkérte, hogy lépjen kapcsolatba a szóban forgó bankkal, és kérjen ki minden adatot, amit csak meg tud szerezni. Főleg a célszemély otthoni telefonszámát. Megkérte, hogy a lehető leggyorsabban intézkedjen, de nagyon diszkréten is. És az egész teljes mértékben nem hivatalos. Aztán lerakta a kagylót és várt, idegesen és bosszúsan, amiért ölbe tett kézzel kell ülnie.

Reacher talált egy diszkont áruházat az óceán felé három saroknyira, és bement. Az üzlethelyiség keskeny volt, de jó hosszan elnyúlt. A mennyezeten neoncsövek világítottak, és ameddig a szem ellátott, ruhaállványok sorakoztak. Úgy látta, bal oldalon vannak a női ruhák, középen a gyerekholmik, és jobbra a férfiruhák. Elsétált a leghátsó sarokba, és onnan indult el visszafelé.

A világon mindenféle kabátot árultak. Az első két állványon rövid, vastag dzsekik. Ez nem jó. Egyszer a seregben egy régi haverja azt mondta, a jó kabát olyan, mint egy jó ügyvéd, mindentől megvéd. A harmadik állvány már ígéretesebbnek tűnt. Semleges színű, combközépig érő kabátok, jó vastag flanelbéléssel. Talán gyapjú is van benne. Meg valami más is. Mindenesetre elég súlyos darabok voltak.

– Segíthetek?

Reacher megfordult. Egy fiatal eladónő állt mögötte.

– Jók ezek a kabátok az itteni időben? – kérdezte Reacher.

– Tökéletesek – felelte a nő. Nagyon lelkes volt. Mesélt valamit arról, hogy a kabátokat kívülről valami különleges anyaggal fújják be, ami taszítja a nedvességet. Mesélt a jól szigetelő bélésről is. Azt állította, hogy nagyon melegen tart, akár mínuszokban is. Reacher végighúzta a kezét a kabátok során, és kihúzott egy sötét olíva színűt, XXL méretben.

– Jó, akkor ezt kérem – mondta.

– Nem akarja felpróbálni?

Reacher megállt, aztán belebújt a kabátba. Elég jó volt rá. Majdnem. Talán kicsit szorított vállban. És az ujja is egy-két centivel rövidebb volt a kelleténél.

– Inkább 3XLT méret kellene – mondta a nő. – Hányas a mérete, ötvenes?

– Milyen méret?

– Mellbőség.

– Fogalmam sincs, soha nem mértem.

– A magassága százkilencven körüli?

– Gondolom.

– A súlya?

– Százöt. Talán száztíz.

– Akkor mindenképp az extra nagy méret kell – mondta a nő. – Próbáljon fel egy 3XLT-t.

Odanyújtott egy kabátot, ugyanolyan barnás árnyalatú volt, mint amit Reacher választott. Sokkal jobban illett rá. Kicsit még lezser is volt, ahogy szerette. És az ujja is éppen jó volt.

– Nadrágot nem akar? – kérdezte a nő. Odébb lépett egy másik állványhoz, és keresgélt egy kicsit a vastag vászonnadrágok között, odapillantva Reacher derekára és a lábának hosszára. Kivett egy nadrágot, aminek a színe olyan volt, mint a kabát bélésének egyik csíkja. – És próbáljon fel egy inget is – mondta, és odaugrott egy másik állványhoz, ahol flanelingek sorakoztak

a szivárvány minden színében. – Alávesz még egy pólót, és máris tetőtől talpig felöltözött. Milyen színt szeret?

– Valami drapposat.

A nő mindent kiteregetett az egyik állvány tetejére. A kabátot, a nadrágot, egy inget és egy pólót. Egész jól festettek így együtt, földszínek, barnák, olívák, khakik.

– Jó lesz így? – kérdezte vidáman az eladónő.

– Jó – bólintott Reacher. – Alsóneműt is tartanak?

– Erre.

Reacher keresgélt kicsit a legolcsóbb bokszerek között és kiválasztott egy fehéret. Aztán egy pár drapp zoknit, aminek az anyaga túlnyomórészt pamutot tartalmazott.

– Jó lesz így? – érdeklődött a nő. Reacher bólintott, az eladónő pedig odakísérte a pénztárhoz, és elhúzta az árcédulák vonalkódját a kis piros lámpa alatt.

– Pontosan száznyolcvankilenc dollár – mondta.

Reacher rámeredt a piros számokra a pénztárgép kijelzőjén.

– Azt hittem, ez egy diszkont áruház – jegyezte meg.

– Ez hihetetlenül olcsó – felelte a nő. Reacher megcsóválta a fejét, aztán jó mélyen a zsebébe nyúlt, és kivett egy csomó gyűrött bankjegyet. Leszámolt a pultra százkilencven dollárt. A nő visszaadott egyet, így négy dollár maradt az összes vagyona.

A kollégája a szervezet pénzügyi részlegétől huszonöt perc múlva hívta vissza Froelichet.

– Megvan a lakcíme? – kérdezte azonnal.

– Washington Boulevard 100. – felelte kollégája. – Arlington, Virginia, az irányítószám 20310-1500.

Froelich felírta. – Rendben, köszönöm. Azt hiszem, csak ennyire van szükségem.

– Szerintem még egy kicsire szükséged lesz.

– Miért?

– Ismered a Washington Boulevard-t?

Froelich néhány másodpercig hallgatott. – A Memorial-hídhoz vezet, nem?

– Ez egy egyszerű országút.

– Nincsenek épületek? Csak van ott valami.

– Egyetlen épület van. Meglehetősen nagy. Az út keleti szélétől pár száz méterre áll.

– Micsoda?

– A Pentagon. Ez egy hamis cím, Froelich. A Washington Boulevard egyik oldalán az arlingtoni katonatemető húzódik, a másik oldalán a Pentagon. Ennyi, semmi más. Nincs is százas házszám. Egyáltalán nincsenek magán lakcímek. Ellenőriztem a postánál. Az irányítószám a Pentagonban a hadsereg irodáié.

– Remek – sóhajtott fel Froelich. – A banknak megmondtad?

– Dehogyis. Azt mondtad, legyek diszkrét.

– Kösz. Akkor most kezdhetek mindent elölről.

– Ez biztos. Ez egy elég bizarrul elrendezett számla. Hat számjegyű összeg, de az egészet egy folyószámlán tartja, bevételek nincsenek. Az ügyfél kizárólag a Western Union bankon keresztül vesz fel pénzt róla. Soha nem megy be személyesen, megbeszélték, hogy egy jelszóval betelefonál, mire a bank a western Unionon keresztül átutalja a pénzt oda, ahová kéri.

– Bankkártyája sincs?

– Nincs semmiféle kártyája, és csekk-könyvet sem adtak ki neki.

– Csak a Western Unionon keresztül? Soha nem hallottam még ilyet. Van róla bármi feljegyzés?

– Elég sokfelé, negyven államban öt éven belül. Időnként be is tesz valamennyit, de többnyire kivesz kis összegeket, mindig Western Union fiókokból, vidéken, nagyvárosokban, bárhol.

– Bizarr.

– Én is ezt mondom.

– Tudnál valamit tenni?

– Már megtettem. Megbeszéltük, hogy ha az ügyfél legközelebb telefonál, értesítenek engem.

– És utána szólsz nekem?

– Lehetséges.

– Van valami jellemző gyakoriság, hogy mikor szokott a bankba betelefonálni?

– Változó. A leghosszabb idő, ami eltelt két telefon között,

pár hét volt. Néha pár naponként telefonál. Elég gyakran hétfőn. Persze hétvégén zárva tartanak a bankok.

– Szóval az is lehet, hogy már ma szerencsém lesz.

– Hát persze. A kérdés csak az, hogy én is szerencsés leszek-e veled.

– Erre ne számíts!

A klub tulajdonosa nézte, ahogy Reacher belép az előcsarnokba. Aztán kisurrant a szeles mellékutcára, és elővette a mobilját. A kezével eltakarta, halkan és sürgető hangon beszélt, meggyőzően, egyben tiszteletteljesen, ahogy kellett.

– Mert az idegeimre megy – válaszolt egy kérdésre.

– Ma jó lenne – felelte a következő kérdésre.

– Legalább ketten kellenek – mondta az utolsó kérdésre. – Elég nagydarab a pasas.

Reacher felváltotta az egyik dollárját negyeddollárosokra a motel recepcióján, és elindult a telefonhoz. Fejből tárcsázta a bankja számát, bemondta a jelszót, és kért ötszáz dollárt Atlantic Citybe a Western Union bankba, zárásra. Aztán a szobájába ment, leszedte az árcédulákat a ruhákról, és átöltözött. Mindent átrakott a régi ruhák zsebeiből az újakba, aztán a nyári holmiját kidobta a szemetesbe, majd megnézte magát a szekrényajtón lévő nagy tükörben. Még szakállat kéne növeszteni, meg jó lenne egy napszemüveg, és indulhatnék az Északi-sarkra, gondolta.

Froelich tizenegy perccel később értesült a készülő átutalásról. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és diadalmasan ökölbe szorította a kezét, aztán a háta mögé nyúlt, és levett a polcról egy térképet a keleti tengerpartról. Talán három óra, ha nem túl nagy a forgalom. Épp odaérhetek. Felkapta a kabátját meg a táskáját, és lerohant az alagsori parkolóba.

Reacher lézengett egy órát a szobájában, aztán elment, hogy kipróbálja, mennyire szigetel az új kabát. Tereppróba, így hívták régen a seregben. Keleti irányba indult, az óceán felé, nekidőlve a szélnek. Hirtelen inkább csak megérezte, mint meglátta, hogy valaki van a háta mögött. Nem volt több, csak egy kis jellegzetes bizsergés a háta közepén. Lelassított, és egy kirakatüveg tükrében megnézte, mi lehet az. Egy villanásnyi mozgást látott, úgy ötven méterrel mögötte. Túl messze volt, nem tudta kivenni, mi az.

Továbbsétált. A kabát meglehetősen jó volt, de nem ártott volna egy sapkát is beszerezni hozzá. Ugyanaz a haver, aki véleményt nyilvánított a kabátokról, azt is szokta mondani, hogy a hőveszteség fele az ember feje tetején keresztül történik, és Reacher most pontosan így is érezte. A jeges szél átfújt a haján, és könnyezett tőle a szeme. Egy jó kis katonai sapka bizony jól jött volna itt a jersey-i tengerparton, így novembertájban. Megjegyezte magában, hogy ha majd visszafelé jön a western Union-ból, útközben figyelje, nem lát-e egy katonai holmikat áruló boltot. Tapasztalatai szerint ez a kettő gyakran ugyanazon a környéken volt.

Kiért a deszkával fedett tengerparti sétányra, és dél felé indult tovább. Még mindig érezte a háta közepén azt a kis nyugtalanító bizsergést. Hirtelen megfordult, de nem látott semmit. Visszasétált észak felé, ahonnan elindult. A deszkák a talpa alatt jó állapotban voltak. Egy táblán lévő felirat arról tájékoztatott, hogy valami speciális keményfából készültek, mégpedig a világ legkeményebb faanyagából. A háta közepe még mindig bizsergett. Megfordult, és kisétált a központi mólóra, a láthatatlan árnyékkövetővel együtt. Ez még az eredeti építmény volt, amit megőriztek régi formájában, úgy nézett ki, ahogy valószínűleg akkoriban, amikor építették. Elhagyatott volt, ami nem is csoda ilyen időben, és ettől is furcsán irreális benyomást keltett az egész. Úgy festett, mint egy régi fénykép egy történelemkönyvből. De egy-két régi kis boltocska nyitva volt, árultak ezt-azt, az egyikben kávét is műanyag pohárban. Vett egy sima feketét, amire ráment minden megmaradt pénze, de legalább jól átmelegítette. Elsétált a móló végéig, miközben a kávét iszogatta. Beledobta a műanyag poharat a szemetesbe, aztán megállt, és egy darabig csak nézte a szürke óceánt. Majd sarkon fordult, és elindult a part felé, amikor meglátta, hogy két férfi jön vele szemben.

Tagbaszakadt fickók voltak, alacsonyak, de széles mellkasúak, és nagyjából egyformán voltak öltözve: kék gyapjúkabát és szürke farmer. Mind a kettőn volt sapka. Kötött sapka, szürke gyapjúból, jól belehúzva a fejükbe, ők nyilvánvalóan tudták, hogyan kell öltözködni ilyen klímában. A kezüket zsebre dugták, úgyhogy azt nem látta, van-e a sapkához való kesztyűjük is. A zsebük elég magasan volt a kabáton, ettől kicsit kiállt kétoldalra a könyökük. Nehéz bakancsot hordtak, olyasfélét, mint amilyet az acélgyári munkások vagy a kikötői rakodók. Mindkettőnek kicsit ó-lába volt, vagy talán csak próbáltak fenyegetően járni. Mindkettőnek volt egy kis forradás a homlokán. Úgy festettek, mint a vásári birkózók vagy a hajógyári munkások úgy ötven évvel ezelőtt. Reacher hátrapillantott, de a háta mögött csak a nagy semmi volt, egészen Írország partjáig. Úgyhogy egyszerűen csak megállt. Nem nagyon volt minek nekivetnie a hátát.

A két férfi továbbsétált, aztán megálltak úgy két és fél méterre tőle, és szembenéztek vele. Reacher kicsit megtornáztatta az ujjait, próbálgatta, hogy mennyire gémberedtek el a hidegtől. A két és fél méter érdekes távolság. Azt jelenti, hogy beszélni akarnak vele, mielőtt nekiesnek. A lábujjait is megtornáztatta, megfeszítette az izmokat a lábszárában, a combjában, a hátában, a vállaiban. Kicsit megmozgatta a fejét jobbra-balra, aztán előre-hátra, hogy kilazítsa a nyakizmait. Mélyeket lélegzett az orrán keresztül. A szél a hátába fújt. A bal oldali fickó kivette a kezét a zsebéből. Kesztyű nem volt rajta. Vagy súlyos ízületi gyulladásban szenvedett, vagy mindkét kezében egy rolni aprópénzt tartott.

– Van egy üzenetünk a számodra – szólalt meg.

Reacher vetett egy pillantást a móló korlátjára, és azon túl az óceánra. A víz szürke volt, és háborgott. Jéghideg lehet. Ha beledobná őket, az nagyjából szándékos emberölésnek számítana.

– Csak nem a klub tulajától? – kérdezte.

– Az embereitől, igen.

– Emberei is vannak?

– Ez itt Atlantic City – mondta a férfi. – Persze, hogy vannak emberei.

Reacher bólintott. – Hadd találjam ki. Azt akarja, hogy tűnjek el a városból, szívódjak fel, húzzam el a csíkot, lépjek olajra, soha többé vissza se jöjjek, és felejtsem el, hogy valaha is itt jártam.

– Nagyon gyorsan jár az eszed.

– Gondolatolvasó vagyok – mondta Reacher. – Fel is léptem egy vidámparkban. A szakállas nő mellett. Benneteket nem mutogattak ott véletlenül mint a világ legrondább ikreit?

A jobb oldali is kivette a kezét a zsebéből. Ugyanolyan görcsösen kiálltak a kézfején a csontok, valószínűleg ő is szorongatott valamit a kezében. Reacher elmosolyodott. Kedvelte ezt a verekedési technikát. Jól bevált régi módszer. És arra utalt, hogy lőfegyver nincs náluk. Senki nem szorongat egy pénzrolnit, ha pisztoly van a zsebében.

– Nem akarunk bántani – mondta a jobb oldali.

– De el kell tűnnöd innen – tette hozzá a bal oldalt álló. – Nem szeretjük, ha valaki beleavatkozik a város gazdasági folyamataiba.

– Úgyhogy jobb lesz, ha szépen szeded a sátorfádat – mondta a jobb oldali. – Majd kikísérünk a buszpályaudvarra. Különben az öregek is megjárhatják. És nem csak anyagilag.

Reacher fejében egy abszurd kis hangocska szólalt meg, egyenesen a gyerekkorából, az anyja, ahogy azt mondta: Légy szíves, ne verekedj, ha új ruha van rajtad. Aztán megszólalt a fejében a kiképző tiszt hangja, aki fegyver nélküli közelharcra oktatta: Üss gyorsan, üss keményen, és üss jó sokszor. Megfeszítette a vállizmait a kabátja alatt. Hirtelen nagyon hálás volt az eladónőnek, amiért a nagyobb méretet ajánlotta. Rámeredt a két fickóra. Tekintetükben nem volt semmi, csak egy kis csodálkozás és határtalan önbizalom. Kicsit balra mozdult, a két fickó követte. Kicsit közelebb lépett hozzájuk, szorosabbra zárva a háromszöget. Felemelte a kezét, és lesimította a haját, amit összekócolt a szél.

– Jobb lesz, ha most szépen elmentek – mondta.

A két férfi nem mozdult. Sejtette, hogy így lesz. Csak azzal válaszoltak a kihívásra, hogy szinte észrevétlenül közelebb mentek hozzá, izmuk is alig rezzent, szinte csak testsúlyukat helyezték kicsit előrébb. Úgy kéne intézni, hogy egy hétig feküdjenek, gondolta Reacher. Talán arccsonttörés. Egy kemény ütés, kisebb törések, esetleg egy kis eszméletvesztés, utána fejfájás. Semmi komolyabb. Megvárta a következő széllökést, felemelte a jobb kezét, és a haját a bal füle mögé simította. Ott tartotta a kezét, a könyökét magasba emelve, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.

– Tudtok úszni? – kérdezte.

Emberfeletti önuralom kell ahhoz, hogy valaki erre a mondatra ne fordítsa el ösztönösen a fejét. A két fickó úgy fordította el a fejét, mintha robotok lennének. Reacher felemelt könyökével a jobb oldali arcába vágott, aztán megint felkapta a könyökét, és a bal oldali arcát is telibe találta, épp amikor visszafordult a csonttörés ropogására. Együtt zuhantak le a móló deszkáira, a pénzrolni kiesett a kezükből és szétnyílt, az érmék szanaszét gurultak, és kis körökben pörögve-forogva egymáshoz ütköztek. Reacher köhögött az éles hidegtől. Csak állt, és a fejében újrajátszotta a történteket. Két pasas, két másodperc, két ütés, a meccsnek vége. Még mindig a régi formában vagy. Nagy levegőt vett, és letörölte homlokáról a hideg verejtéket. Aztán elsétált. A mólóról lelépett a parti sétányra, és elindult megkeresni a Western Union bankot.

Megnézte a címet a motel telefonkönyvében, de nem igazán volt rá szükség. Érzés alapján is megtalálta a Western Union fiókjait, az intuícióit követve. Egyszerű algoritmus: az ember megáll egy utcasarkon, és felteszi magának a kérdést: mi a valószínűbb, jobbra vagy balra? Aztán jobbra vagy balra fordult, ahogy érezte, és hamarosan ott is volt a megfelelő környéken, és nemsokára meg is találta a bankot. Az itteni bankfiók bejárata előtt egy kétéves Chevy Suburban parkolt egy tűzcsap mellett. Fekete volt, füstszínű ablakokkal, makulátlanul tiszta és csillogó-villogó. A tetején három rövid kis UHF-antenna meredezett. Egy szőke nő ült benne egyedül a kormánynál. Reacher vetett rá egy pillantást, aztán még egyet. A nő egyszerre látszott nyugodtnak és nagyon ébernek. Volt valami furcsa abban, ahogy a karját az ablak szélére támasztotta. És csinos volt, efelől semmi kétség. Valami vonzerő áradt belőle. Reacher elfordította a tekintetét, bement a bankba, és felvette a pénzét. Összehajtogatta a bankjegyeket, a zsebébe gyűrte, és kiment. A nőt ott találta az utcán, közvetlenül előtte állt, és ránézett. Egyenesen az arcába, mintha a gondolataiban élő képpel hasonlítgatná össze a látottakat. Reacher ismerte ezt a nézést. Bámultak már rá így egyszer-kétszer életében.

– Jack Reacher? – kérdezte a nő.

Reacher keresgélt az emlékezetében, nem akart tévedni, habár nem gondolta, hogy tévedne. Rövid, szőke haj, gyönyörű szemek, nyugodt magabiztosság a testtartásában. Emlékezne ezekre a tulajdonságokra. Ebben biztos volt. De nem emlékezett. Tehát még soha nem találkoztak.

– Maga ismerte a bátyámat – állapította meg Reacher.

A nő meglepettnek látszott és kicsit elégedettnek. Nem jutott szóhoz.

– Tudtam – mondta Reacher. – Ha valaki így néz rám, az arra gondol, mennyire hasonlítok rá, ha sok mindenben különbözünk is.

A nő nem felelt semmit.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Reacher, és elindult.

– Várjon! – szólt utána a nő.

Reacher visszafordult.

– Beszélhetnénk? – kérdezte a nő. – Kerestem magát.

Reacher bólintott. – Beszélhetünk a kocsiban. Kint befagy a seggem.

A nő egy másodpercig hallgatott, a tekintete az arcára tapadt. Aztán hirtelen megmozdult, és kinyitotta a kocsi utasülésnél lévő ajtaját.

– Tessék – mondta. Reacher beült, a nő pedig megkerülte az autót, és beszállt a másik oldalon. Beindította a motort, hogy a fűtés is menjen.

– Nagyon jól ismertem a bátyját – mondta. – Jártam Joe-val. Talán több is volt. Jó ideig elég komolynak tűnt a dolog. A halála előtt.

Reacher nem mondott semmit. A nő elvörösödött.

– Persze, nyilvánvaló, hogy a halála előtt – tette hozzá. – Ostobaságot mondtam.

Aztán hallgatott.

– Mikor? – kérdezte Reacher.

– Két évig voltunk együtt. Egy évvel a halála előtt szakítottunk.

Reacher bólintott.

– M. E. Froelich a nevem – mutatkozott be a nő.

A kérdést kimondatlanul hagyta: Joe beszélt rólam? Reacher megint bólintott, próbált úgy tenni, mintha mondana valamit neki a név, de nem mondott. Soha nem hallottam magáról, de örültem volna, ha hallok.

– Emmy? – kérdezte. – Mint a tévés nívódíj?

– M. E. – felelte a nő. – A kezdőbetűket használom.

– És minek a kezdőbetűi?

– Azt nem mondom meg.

Reacher egy pillanatig hallgatott. – Joe hogy szólította?

– Froelichnek.

Reacher bólintott. – Igen, ez jellemző rá.

– Még mindig hiányzik – mondta a nő.

– Azt hiszem, nekem is. Szóval, Joe-val kapcsolatban akar valamit, vagy valami másról van szó?

A nő megint hallgatott egy pillanatig. Aztán megrázta magát, alig észrevehető kis borzongással, és újból tárgyilagos és hivatalos lett.

– Mindkettő – válaszolta. – Illetve leginkább valami egészen más ügy.

– Elmondaná, micsoda?

– Szeretném megbízni valamivel – mondta Froelich. – Vegyük úgy, hogy Joe posztumusz ajánlására. Azért, amiket mondott magáról. Időnként beszélt magáról.

Reacher bólintott. – És mivel akar megbízni?

Froelich megint hallgatott kicsit, aztán bizonytalanul elmosolyodott. – Sokszor elpróbáltam már, hogy fog hangzani ez a mondat.

– Akkor hadd halljam.

– Szeretném megbízni, hogy ölje meg az Egyesült Államok alelnökét.

Második fejezet

Jó mondat – bólintott Reacher. – És érdekes ajánlat.

– Mi a válasza? – kérdezte Froelich.

– Nem – vágta rá Reacher. – Azt hiszem, ez a mindent átfogó és legbiztonságosabb válasz.

A nő megint bizonytalanul elmosolyodott, és a táskájához nyúlt. – Hadd mutassam meg az igazolványomat – mondta.

Reacher megrázta a fejét. – Nem szükséges – mondta. – A titkosszolgálattól van.

A nő ránézett. – Maga nagyon szemfüles.

– Elég egyértelmű volt – mondta Reacher.

– Igen?

Reacher bólintott. Megfogta a jobb könyökét. Kicsit fájt.

– Joe nekik dolgozott. És mivel tudom, hogy milyen volt, valószínűleg csak a munkának élt, kicsit félénk volt, úgyhogy ha járt valakivel, az valószínűleg munkahelyi ismeretség lehetett. Ezenkívül ki mások járnának ilyen tükörfényes, kétéves Suburbannal, mint a kormányhivatalok munkatársai? És ki parkolna le közvetlenül egy tűzcsap mellé? És kinek sikerült volna ilyen ügyesen a nyomomra jutni a banki átutalásaim alapján, mint a titkosszolgálatnak?

– Maga nagyon szemfüles – nyugtázta megint a nő.

– Köszönöm. De Joe-nak nem volt semmi köze az alelnökökhöz. A gazdasági bűncselekményekkel foglalkozó osztályon dolgozott, nem a Fehér Házat védelmező csoportnál.

A nő bólintott. – Mindenki ott kezdi. Mindenkinek le kell szolgálnia a maga idejét a pénzhamisítással foglalkozó csoportnál. Joe vezette ezt az osztályt. És igaza van, tényleg ott ismerkedtünk meg. De akkor még nem randiztunk. Azt mondta, nem lenne helyénvaló. De én úgy terveztem, amilyen hamar csak lehet, kérem az áthelyezésemet a Fehér Házat védelmező részleghez, és ahogy megtörtént, attól kezdve jártunk együtt.

Froelich megint hallgatott egy sort. A táskáját nézte.

– És? – kérdezte Reacher.

A nő felnézett. – Egy este mondott valamit. Én akkoriban nagyon lelkes és ambiciózus voltam, tudja, új munkahely meg minden, és mindig azzal voltam elfoglalva, hogyan lehetne a legjobban csinálni a dolgokat. Joe azt mondta, az egyetlen igazi módja annak, hogy kipróbáljuk, mennyire vagyunk jók, az lenne, ha felbérelnénk egy külsőst, hogy próbálja meg megközelíteni az általunk védett személyt. Hogy kipróbáljuk, egyáltalán meg lehet-e csinálni. Joe azt mondta, ez olyan lenne, mint egy biztonsági könyvvizsgálat. Én megkérdeztem, szerinte ki lenne alkalmas rá, mire ő azt mondta, például az öcsém. Ha valaki meg tudja tenni, hát ő. Elég ijesztőnek hangzott, ahogy leírta magát

Reacher elmosolyodott – Igen, ez Joe. A szokásos eszetlen ötletei.

– Úgy gondolja?

– Ahhoz képest, hogy milyen okos volt, néha nagyon hülye is tudott lenni.

– Miért hülyeség ez?

– Mert ha felbérelnek egy külső személyt, akkor tudják, hogy jönni fog, és fel vannak készülve rá. Ez így túlságosan könnyű.

– De ő úgy gondolta, hogy minden bejelentés nélkül jönne az illető. Most senki nem tud erről az egészről rajtam kívül.

Reacher bólintott – Jó, akkor nem olyan hülyeség.

– Joe úgy gondolta, ez az egyetlen módja, hogy próbára tegyük magunkat. Akármilyen keményen is dolgozunk, mindig csak a szervezet keretein belül gondolkozunk. Joe szerint ki kellene próbálni magunkat a kívülről jövő váratlan kihívásokkal szemben is.

– És engem ajánlott?

– Azt mondta, maga ideális lenne.

– És miért várt ilyen sokáig, hogy megvalósítsa az ötletét? Legalább hat évvel ezelőtt hangozhatott el ez a beszélgetés. Csak nem telt hat évbe, amíg rám talált?

– Nyolc évvel ezelőtt volt – mondta Froelich. – A kapcsolatunk legelején, közvetlenül az után, hogy átkerültem a Fehér Házhoz. És csak egy napomba telt, hogy megtaláljam.

– Akkor maga is elég szemfüles – mondta Reacher. – De miért várt nyolc évig?

– Mert most én vagyok a főnök. Négy hónappal ezelőtt neveztek ki az alelnököt védelmező csoport élére. És még mindig lelkes és ambiciózus vagyok, és még mindig szeretnék biztos lenni abban, hogy mindent a lehető legjobban csinálunk, úgyhogy elhatároztam, hogy megfogadom Joe tanácsát, és kipróbálok egy ilyen biztonsági vizsgálatot. És nekem magát olyasvalaki ajánlotta, akiben nagyon megbíztam. Úgyhogy most azért vagyok itt, hogy megkérdezzem, elvállalja-e.

– Nem akar egy kávét?

A nő meglepett arcot vágott, mintha erre nem számított volna. – Sürgős dologról van szó.

– Semmi nem olyan sürgős, hogy ne lehetne meginni közben egy kávét – közölte Reacher. – Én így tapasztaltam. Vigyen vissza a motelbe, ahol lakom, és meghívom a bárba. Jó a kávéjuk, és jó sötét a helyiség. Éppen megfelel egy ilyen beszélgetéshez.

A hivatali Suburbant a műszerfalba beépített műholdas navigációs rendszerrel is felszerelték. Reacher figyelte, ahogy a nő bekapcsolja, és beállítja a motel címét az Atlantic City-i potenciális címek hosszú listájáról.

– Én is megmondhattam volna, merre van – jegyezte meg Reacher.

– Megszoktam, hogy ezt használom – felelte a nő. – Szinte beszél hozzám.

– Én se mutogatni akartam.

A nő elmosolyodott és indított. Nem volt túl nagy a forgalom. Alkonyodott. A szél még mindig erősen fújt. A kaszinóknak talán jól megy, de a sétány, a móló és a strand nem lát sok bevételt az elkövetkező hat hónapban. Reacher ült a nő mellett a fűtés melegében, és egy pillanatra halott bátyja jutott eszébe. Aztán csak figyelte, ahogy a nő vezet. Elég jól csinálta. Leparkolt a motel bejárata előtt, Reacher bekísérte, aztán lementek a fél lépcsőfordulón a bárba. Áporodott szag volt, de legalább meleg, és a bárpulton egy kanna friss kávé gőzölgött. Reacher rámutatott, aztán magára és Froelichre, a pincér pedig azonnal sürgölődni kezdett. Odasétáltak egy sarokbokszhoz. Reacher beült a műanyag borítású ülésre, a falnak támasztotta a hátát; innen jól beláthatta az egész bárhelyiséget. Régi jó szokás. Froelichnek nyilván ugyanilyen szokásai voltak, mert ugyanezt tette, úgyhogy egymás mellé ültek le, nem pedig szemben egymással. A válluk majdnem összeért.

– Maga nagyon hasonlít Joe-ra – mondta a nő.

– Bizonyos dolgokban. Másokban nem. Én például még mindig élek.

– Nem volt ott a temetésén.

– Nem volt megfelelő az időpont.

– Ugyanúgy is beszél, mint ő.

– Testvéreknél ez előfordul.

A pincér egy sörfoltos parafatálcán kihozta a kávéjukat. Két csésze, fekete kis műanyag dobozkában tej, kis papírzacskókban cukor. Két olcsó kiskanál, rozsdamentes acélból.

– Az emberek szerették Joe-t – mondta Froelich.

– Rendes srác volt, gondolom.

– Ennyi?

– Ez nagy bók egy testvértől.

Reacher felemelte a csészét, és lerázta a csészealjról a rárakott tejet, cukrot és kiskanalat.

– Feketén issza, mint Joe – jegyezte meg Froelich.

Reacher bólintott. – Az a nagyon fura, hogy mindig én voltam a fiatalabb, most meg három évvel idősebb vagyok, mint ő volt a halálakor.

Froelich elfordította a tekintetét. – Igen. Egyszer csak eltűnt, de a világ forog tovább. Pedig meg kellett volna változnia, legalább egy kicsit.

A kávéját kortyolgatta. Feketén, cukor nélkül. Mint Joe.

– És rajta kívül soha senkinek nem jutott eszébe, hogy egy külsőst kérjenek fel egy biztonsági ellenőrzésre? – kérdezte Reacher.

– Nem, soha.

– A titkosszolgálat aránylag régi szervezet.

– És?

– Ezért magától értetődő a kérdés, amit feltettem.

Froelich bólintott. – Lincoln elnök hozta létre a titkosszolgálatot 1865. április 14-én, ebéd után. Aztán aznap este elment a színházba, ahol meggyilkolták.

– Ironikus.

– Igen, most, a mi szemszögünkből. De akkoriban csak a dollár védelmére hozták létre a szervezetet. Aztán 1901-ben merényletet követtek el McKinley ellen, és akkor rájöttek, hogy nem ártana, ha lenne valaki, aki teljes munkaidőben az elnök védelmével foglalkozna, és ránk bízták a feladatot.

– Mivel az FBI még nem létezett csak a harmincas évektől.

Froelich megrázta a fejét. – Tulajdonképpen létezett egy korai változata, amit 1908-ban alapítottak, úgy hívták, hogy Főnyomozói Hivatal. Aztán 1935-ben ebből lett az FBI.

– Ez nagyon úgy hangzik, mint azok a pedáns apró részletek, amiket Joe úgy szeretett tudni.

– Azt hiszem, ő mesélte.

– Jellemző. Szerette a történelmet.

Reacher látta, hogy Froelich legszívesebben hallgatna, de aztán mégis folytatta.

– Szóval, mi volt az a magától értetődő kérdés?

– Százegy éve most először jut eszükbe egy külsőst felkérni, akkor ennek kell, hogy legyen valami más oka is, mint az, hogy maga perfekcionista.

A nő válaszolni akart, de aztán mégsem szólalt meg rögtön. Egy-két pillanatig előbb hallgatott. Reacher megérezte, hogy úgy dönt, hazudni fog. Látta rajta, abból, ahogy a vállát tartotta.

– Nagy nyomás alatt állok szakmailag – mondta Froelich. – Sok ellenségem van, akik mind arra várnak, mikor követek el valami hibát. Biztosnak kell lennem a dolgomban.

Reacher nem felelt semmit. Várta a részleteket. Aki hazudik, az mindig tovább bonyolítja részletekkel.

– Nem volt könnyű döntés – folytatta a nő. – Még manapság is ritka, hogy egy nő álljon egy ilyen csoport élén. Folyik a nemek harca, mint gondolom, mindenhol másutt. Egyik-másik kollégám kissé elmaradott ezen a téren, úgy gondolkoznak, mint egy neandervölgyi ősember.

Reacher bólintott, de nem szólt semmit.

– Folyton csak erre tudok gondolni – folytatta a nő. – Meg kell próbálnom ezt a dolgot.

– Melyik, alelnököt védik, még a régit vagy az újonnan megválasztottat?

– Az újat, Brook Armstrongot. Még nincs beiktatva. A választási kampány idején neveztek ki az őt védelmező csapat élére, és egy kicsit ez nekünk is olyan, mint egy választás: ha az általunk védett jelölt győz, akkor miénk marad a védelmének feladata. Ha veszít, minket is lefokoznak egyszerű közkatonává.

Reacher elmosolyodott. – És maga rá szavazott?

Froelich nem felelt.

– Joe miket mesélt rólam? – kérdezte Reacher.

– Azt mondta, nagyon élvezné a kihívást. Addig törné a fejét, amíg ki nem találná, hogyan lehet megcsinálni. Azt mondta, nagyon ötletes és találékony, legalább három-négy módot is találna, és sokat tanulhatnánk magától.

– És maga erre mit mondott?

– Ez már nyolc éve volt, ne felejtse el. Gondolom, nagyon magabiztos lehettem és olyasmit feleltem, hogy ki van zárva, hogy akár csak a közelébe is kerüljön.

– Mire Joe?

– Azt válaszolta, sokan elkövették már ezt a hibát, hogy elbízták magukat.

Reacher megvonta a vállát. – Nyolc évvel ezelőtt még a hadseregnél voltam. Valószínűleg valahol tízezer mérföldnyire, és nyakig ültem a munkában.

Froelich bólintott. – Joe ezzel tisztában volt. Az egész csak teoretikus volt.

Reacher a nőre nézett. – De most nem teoretikus. Nyolc évvel később megvalósítja. És még mindig nem tudom, hogy miért.

– Ahogy említettem, most az én feladatom. És nagyon nagy nyomás alatt állok, hogy a lehető legjobban végezzem a munkámat.

Reacher nem mondott semmit.

– Legalább megfontolná, hogy elvállalja-e? – kérdezte Froelich.

– Nem sokat tudok Armstrongról. Nem is hallottam róla régebben.

Froelich bólintott – Senki nem hallott róla. Meglepetésként hatott, amikor őt jelölték alelnöknek. Észak-Dakotában volt szenátor, átlagos családapa, felesége van, felnőtt lánya, egy beteg anyja, akivel sokat törődik, és soha nem szerepelt semmilyen országos jelentőségű politikai hírben. De rendes pasas, ahhoz képest, hogy politikus. Jobb, mint a többség. Én nagyon szimpatikusnak találom, legalábbis eddig.

Reacher bólintott, de nem mondott semmit.

– Természetesen megfizetnénk a fáradozását – folytatta Froelich. – Ez nem probléma. Mondjuk, kaphat szakmai tanácsadói díjat, amennyiben ésszerű összeget kér.

– Nem nagyon érdekel a pénz – válaszolta Reacher. – Nincs szükségem munkára.

– Akkor vállalhatná önként.

– Én katona voltam. Egy katona soha nem jelentkezik önként semmire, ha nem muszáj.

– Joe nem ezt mondta magáról. Azt mondta, sok mindent csinált.

– Nem szeretek senkinek az alkalmazásában állni.

– Ha ingyen akarja csinálni, nekünk semmi kifogásunk ellene.

Reacher egy másodpercig hallgatott. – Ha valaki ezt elvállalná, az illetőnek valószínűleg lennének költségei, ha rendesen akarja végezni a dolgát.

– Természetesen megtérítjük a költségeit. Amire csak szüksége van. Hivatalosan, nem a pult alatt.

Reacher az asztalt nézte. – És pontosan mi lenne az illető feladata?

– Én magát akarom, nem egy illetőt. Csak annyi, hogy játssza el egy merénylő szerepét. Hogy vizsgáljon meg mindent egy külső személy szemszögéből. Keresse meg a kiskapukat. Bizonyítsa be nekem, hogy az általunk védett személy itt és itt sebezhető, pontos dátumokkal, időpontokkal, helyekkel. Ha akarja, kezdetnek megadhatok néhány információt az alelnök várható programjairól.

– Ezt minden merénylőnek így előre felajánlják? Ha belefogunk ebbe az egészbe, akkor csináljuk tényleg úgy, mintha igazi merénylő lennék, nem?

– Oké – bólintott a nő.

– Még most is úgy gondolja, hogy senki nem tud a közelébe férkőzni?

Froelich alaposan megfontolta a választ, talán tíz másodpercig is hallgatott. – Mindent egybevéve, igen. Nagyon keményen dolgozunk. Szerintem minden eshetőségre gondoltunk, és mindenről gondoskodtunk.

– Szóval úgy gondolja, Joe tévedett annak idején?

Froelich nem felelt.

– Miért szakítottak? – kérdezte Reacher.

Froelich egy pillanatra elkapta a tekintetét, aztán megrázta a fejét. – Ez magánügy.

– Maga hány éves?

– Harmincöt.

– Akkor nyolc évvel ezelőtt huszonhét volt.

Froelich elmosolyodott. – Joe meg majdnem harminchat. Idősebb volt nálam. Együtt ünnepeltük a születésnapját, aztán a harminchetediket is.

Reacher kicsit odébb húzódott, és oldalról a nőre nézett. Joe-nakjó ízlése volt, gondolta. Froelich közelről is jól festett. Jó illata volt. Hibátlan bőr, szép szemek, hosszú szempillák. Szép arccsontok, egyenes, kicsi orr. Izmosnak és erősnek látszott. Csinos volt, az biztos. Eltűnődött, milyen lenne a karjában tartani, megcsókolni. Lefeküdni vele. Besétálni az irodájába. Elképzelte, ahogy Joe ugyanezt gondolta, amikor először meglátta... Aztán megtudta.

– Azt hiszem, elfelejtettem üdvözlőlapot küldeni neki – mondta. – Mindkét születésnapján.

– Nem hiszem, hogy zavarta.

– Nem álltunk túl közel egymáshoz – mondta Reacher. – Tulajdonképpen nem is értem, miért.

– Szerette magát – mondta Froelich. – Ez egyértelmű volt. Időnként beszélt magáról. Azt hiszem, a maga módján büszke volt az öccsére.

Reacher nem felelt semmit.

– Szóval, segít nekem? – kérdezte a nő.

– Milyen volt Joe főnökként?

– Nagyszerű. A szakmában szupersztárnak számított.

– És mint barát?

– Annak, is elég jó volt.

Hosszú csönd lett.

– Merre járt, mióta otthagyta a hadsereget? – kérdezte Froelich. – Nem sok papírnyomot hagyott maga után.

– Így is terveztem – mondta Reacher. – Szeretem, ha békén hagynak.

A nő kérdő tekintettel nézett rá.

– Ne aggódjon, nem követtem el semmit.

– Tudom, utánanéztem. De most hogy találkoztunk, kíváncsi lettem. Eddig csak egy név volt nekem.

Reacher az asztalt bámulta. Próbálta kívülről nézni saját magát, hogy milyen lehet a bátyja által elejtett apró információk alapján. Érdekes perspektíva.

– Segít nekem? – tettesei újból a kérdést a nő.

Kigombolta a kabátját, mert meleg volt odabent. Hófehér blúzt viselt. Kicsit közelebb húzódott, és félig megfordult, hogy Reacherre nézhessen. Olyan közel üldögéltek egymáshoz, mint egy szerelmespár egy álmos délutánon.

– Nem tudom – válaszolta Reacher.

– Veszélyes lesz. Figyelmeztetnem kell, hogy senki nem tud majd magáról, csak én. Baj lehet belőle, ha észreveszik. Elképzelhető, hogy rossz ötlet az egész. Talán nem is lenne szabad megkérnem rá.

– Nem fognak észrevenni – mondta Reacher.

A nő elmosolyodott. – Joe is pontosan ezt mondta nyolc évvel ezelőtt.

Reacher nem válaszolt semmit.

– Nagyon fontos lenne – folytatta a nő. – És sürgős.

– Elárulná, miért olyan fontos?

– Már elmondtam.

– Akkor elárulná, miért sürgős?

A nő nem felelt.

– Szerintem valami baj van – mondta Reacher.

Froelich hallgatott.

– Szerintem tudnak róla, hogy valaki merényletre készül – mondta Reacher. – Valaki megfenyegette az alelnököt.

A nő elfordult. – Erre nem válaszolhatok.

– A hadseregben sokszor hallottam már ilyen választ.

– Egyszerűen biztonsági ellenőrzés lenne. Megteszi nekem?

Reacher sokáig hallgatott.

– Lenne két feltételem – mondta végül.

A nő visszafordult, és megint ránézett. – Mégpedig?

– Először is, valami hideg helyen akarok dolgozni.

– Miért?

– Mert most költöttem el száznyolcvankilenc dollárt meleg ruhákra.

A nő futólag elmosolyodott. – November közepén mindenfelé elég hideg van, amerre az alelnök járni fog.

– Oké – bólintott Reacher. A zsebébe kotort, kivett belőle egy gyufásdobozt, és rábökött a tetején látható névre és címre. – Van egy öreg néger énekesnő meg a partnere, akik ebben a klubban lépnek fel, és aggódnak, hogy a tulaj nem fogja kifizetni a gázsijukat. Nem hiszem, hogy baj lesz, de szeretnék biztos lenni benne. Szeretném, ha szólna az itteni zsaruknak, hogy nézzenek utána.

– A barátai?

– Új barátok.

– Mikor kéne fizetést kapniuk?

– Pénteken este, az utolsó műsoruk után. Talán éjfélkor. Meg kell kapniuk a pénzt, aztán bepakolnak a kocsijukba, és indulnak tovább New Yorkba.

– Majd szólok egy itteni ügynökünknek, hogy nézzen rájuk minden nap. Jobb, mint a zsaruk. Van egy itteni irodánk. Atlantic Cityben a kaszinókban óriási pénzmosás folyik. Szóval, akkor elvállalja?

Reacher megint hallgatott egy kicsit, és a bátyjára gondolt. Visszatért, hogy kísértsen. Tudtam, hogy egyszer így lesz. Már kiitta a kávéját, de a csésze még meleg volt. Felemelte a csészealjról, kicsit maga felé döntötte, és nézte, ahogy a zacc felé löttyen, lustán és barnán, mint a folyami hordalék.

– Mikor kéne megcsinálni? – kérdezte.

Pontosan ugyanebben a pillanatban, kevesebb mint százharminc mérföldre onnan, a baltimore-i kikötő egyik raktárában végre gazdát cserélt némi készpénz, és két fegyver a hozzájuk való lőszerrel. Sok pénz. Jó fegyverek. Speciális lőszer. A második kísérlet tervezése azzal kezdődött, hogy objektíven kielemezték az első kísérlet kudarcát. Realista profikhoz illően nem akarták a nem megfelelő eszközökre hárítani a kudarcot, de abban megegyeztek, hogy az nem árthat, ha jobb minőségű fegyvereket szereznek be. Úgyhogy felmérték a szükségleteiket, és kerestek egy fegyverkereskedőt, aki tudott szolgálni azzal, amit ők akartak. Az ár is megfelelő volt. Tárgyaltak a garanciákról is a szokásos módszerükkel. Azzal fenyegették meg a fegyverkereskedőt, hogy ha valami probléma lesz a puskákkal, visszajönnek, és belelőnek a gerincébe, úgy, hogy egész életét tolószékben töltheti.

A fegyverek beszerzése volt az utolsó előkészület. Most már készen álltak az akció beindítására.

Az újonnan megválasztott alelnöknek, Brook Armstrongnak hat fő feladata volt a választások és a beiktatása közötti tíz hétben. A hatodik és legkevésbé fontos az, hogy tovább kellett folytatnia észak-dakotai szenátori munkáját is, amíg hivatalosan le nem jár a megbízatása. Közel hatszázötvenezer ember élt az államban, és bármelyiküknek szüksége lehetett rá bármikor, de Armstrong feltételezte, mind megértik, hogy most átmeneti állapot uralkodik, amíg az új szenátor át nem veszi a helyét. A kongresszusban sem történik túl sok minden januárig, úgyhogy szenátori kötelességei nem foglalták le különösebben.

Az ötödik feladat az volt, hogy segítsen az utódjának a beilleszkedésben. Két nagygyűlést is terveztek, amelyeknek keretében Armstrong bemutatja az új szenátort az általa már megszelídített médiának. Minél többször meg kell jelenniük együtt, vállt vállhoz vetve, mosolyok és kézszorítás a kamerák előtt, Armstrong jelképesen hátrábblép, és előtérbe tolja az utódját. Az első nagygyűlést november huszadikára tervezték, a másikat négy nappal utána. Fárasztó dolog, de a párton belüli lojalitás megkívánta.

A negyedik, feladat az volt, hogy beletanuljon néhány új dologba. Ezentúl tagja lesz például a Nemzetbiztonsági Tanácsnak. Olyan dolgokról fog értesülni, amikről egy egyszerű észak-dakotai szenátor soha nem tudhatna. Egy CIA-ügynököt kineveztek mellé személyes oktatónak, a Pentagon és a külügyminisztérium emberei is bevonják majd a munkájukba. Igyekeztek mindent mozgásban tartani ezen a téren, de másutt is sok feladat várt még rá.

És minden más egyre sürgetőbbé vált. A harmadik feladat az, ami már igazán fontos. Volt pár tízezer ember az ország minden részében, akik adományaikkal támogatták Armstrong kampányát. Az igazán nagy adományozókkal kiemelten foglalkoznak, de akik ezer dollár körüli adománnyal járultak hozzá a győzelemhez, azoknak is joguk van részesedni a sikerből. Úgyhogy a párt rendez néhány nagy fogadást Washingtonban, ahol mindenki megjelenhet, és fontosnak és a középpontban lévőnek érezheti magát. A helyi pártszervezetek hívják meg az embereket, módot adva nekik, hogy ismeretségeket kössenek, és magasabb körökben foroghassanak egy kicsit. Azt mondják majd nekik, egyelőre nem biztos, hogy az új elnök vagy az alelnök lesz az estély fővédnöke. Persze gyakorlatban a teendők háromnegyedét már kiosztották Armstrongnak.

A második feladat végképp nagyon fontos volt: be kellett hízelegnie magát a Wall Streeten. Egy adminisztrációváltás pénzügyileg mindig érzékeny dolog. Semmi nem indokolja, hogy miért ne folyhatnának tovább simán a dolgok az új elnök alatt, de az átmeneti kis idegesség hamar elfajulhat, és a piac bizonytalanná válhat, ami a kezdetektől fogva bénító hatást gyakorolhat az új adminisztrációra. Ezért komoly erőfeszítéseket tettek a befektetők megnyugtatására. Ennek nagy részét maga az új elnök intézte, személyesen találkozott a gazdasági élet legjelentősebb szereplőivel Washingtonban, és Armstrongnak jutott az a feladat, hogy a másodvonalbeliekkel foglalkozzon New Yorkban, öt utazást is terveztek oda az elkövetkező tíz hétben.

De Armstrong legelső és legeslegfontosabb feladata a politikai és adminisztratív átmenetet szervező csapat munkájának irányítása volt. Az új adminisztrációnak majdnem nyolcezer emberre van szüksége, ezek közül úgy nyolcszáz kinevezését a szenátusnak is jóvá kell hagynia, és úgy nyolcvanat tesz ki azoknak a száma, akik igazán jelentős posztot töltenek be. Armstrong dolga volt, hogy részt vegyen a kiválogatásukban, és a szenátusi összeköttetéseit felhasználva egyengesse az útjukat a kinevezésig. Az adminisztratív átmenet szervezése a G street-i irodában folyt, de Armstrong jobbnak látta, ha a munka dandárját a régi szenátusi irodájából irányítja. Nem volt szórakoztató feladat, inkább favágómunka, de hát ez jut annak, aki csak a második ember az elnök után.

A választás utáni harmadik hét így zajlott: Armstrong a keddet, szerdát és csütörtököt Washington környékén töltötte, az átmeneten dolgozva. A felesége jól megérdemelt, választások utáni pihenését töltötte észak-dakotai otthonukban, ezért Armstrong átmenetileg egyedül lakott egy georgetowni sorházban. Froelich a legjobb embereit osztotta be őrségbe, és mindenki állandó riadókészültségben állt.

Négy testőr vele volt bent a házban, négy rendőr pedig állandóan kint őrködött autóban ülve: kettő a ház előtt, kettő a mögötte húzódó kis sikátorban. Egy titkosszolgálati limuzin jött Armstrongért minden reggel, és bevitte a szenátusi irodájába, egy másik kocsi követte őket. Mind induláskor, mind érkezéskor a legkörültekintőbben ügyeltek a ki- és beszállásra. Aztán három személyi testőr az egész nap folyamán vele maradt Három magas férfi sötét öltönyben, fehér ingben, szolid nyakkendővel és napszemüvegben még novemberben is. Nem tolakodóan, de állandóan körbevették, mindig mosolytalan arccal, egyfolytában ide-oda járó tekintettel. Néha halk hangok szűrődtek ki kis fülhallgatójukból. Mikrofont viseltek a csuklójukon, és a zakójuk alatt elrejtve automata fegyvert hordtak. Armstrong úgy gondolta, az egész nagyon hatásos, de tudta, hogy nincs valódi veszélyben az irodaépületen belül. Odakint rendőrök posztoltak, odabent a Kapitólium saját belső biztonsági emberei őrködtek, a bejáratoknál mindenhol fémdetektorok működtek, és akiket csak látott az épületben, azok vagy szenátorok voltak, vagy a nekik dolgozó emberek, akik mind átestek a legalaposabb biztonsági ellenőrzésen.

De Froelich nem volt ilyen nyugodt. Egyfolytában figyelt, észreveszi-e Reachert felbukkanni valahol, Georgetownban vagy a Kapitólium környékén, de sehol nem látta nyomát. Nem volt ott.

És nem volt senki más, aki miatt aggódnia kellett volna. Ez meg kellett volna hogy nyugtassa, de ő nem így érzett.

Az első fogadás a kisebb kaliberű adományozóknak csütörtökön este volt, egy nagy szállodalánc egyik hoteljének báltermében. A délután folyamán az egész épületet átvizsgálták kutyákkal, és a legfontosabb kulcspozíciókban rendőrök posztoltak, akik a helyükön is maradnak egészen addig, amíg Armstrong jó pár órával később majd távozik a helyszínről. Froelich két titkosszolgálati embert állított a bejárathoz, kettőt a hallba, és nyolcat magába a bálterembe. Négy másik ember biztosította a hátsó gazdasági bejáratot, ahol Armstrong belép az épületbe. Diszkrét videokamerákkal figyelték az egész hallt és a báltermet, mindegyik rögzítette is, amit vett, így az egész esemény minden pillanatáról videofelvétel áll majd rendelkezésükre.

A vendéglistán ezer meghívott szerepelt. A novemberi időjárás miatt nem tudtak felsorakozni kint a járdán, és az esemény ünnepélyes jellege megkívánta, hogy a biztonsági intézkedésekkel a legkevesebb vizet zavarják, úgyhogy a télen szokásos protokoll szerint jártak el. Ez azt jelentette, hogy a vendégeket azonnal beengedték az utcáról a hallba egy átmenetileg felállított fémdetektoros kapun keresztül. Aztán a hallban járkáltak egy kicsit, majd átmentek a bálterembe. Itt ellenőrizték a meghívójukat, és fényképes igazolványt kértek tőlük. A meghívókat egy pillanatra szöveggel lefelé egy üveglapra fektették, aztán visszaadták a vendégeknek, hogy megtarthassák emlékbe. Az üveglap alatt egy videokamera rögzítette a neveket és az arcokat. Végül áthaladtak egy második fémdetektoron is, és beléptek a bálterembe. Froelich emberei komolyan vették a dolgukat, de barátságosak voltak, és úgy viselkedtek, mintha tulajdonképpen a vendégeket védelmeznék valami izgalmas, közelebbről meg nem határozható veszélytől, és nem Armstrongot tőlük.

Froelich azzal töltötte az időt, hogy a videokamerák által küldött képeket figyelte a monitorokon, és kereste, nem lát-e olyan arcot, amely valamiért kilóg a sorból. Nem látott ilyet, de azért továbbra sem volt nyugodt. Reachernek még mindig se híre, se hamva. Nem tudta eldönteni, hogy emiatt megkönnyebbüljön vagy inkább bosszankodjon. Megteszi-e vagy sem? Arra gondolt, hogy egy kicsit csal, és mégiscsak megadja a személyleírását az embereinek. De aztán meggondolta magát. Akár mi győzünk, akár nem, tudnom kell, mi az igazság.

Armstrong két autóból álló kis konvoja fél órával később érkezett meg, addigra a vendégek már megittak egy-két pohárral az olcsó habzóborból, és annyi szendvicsfalatkát tömtek magukba, amennyi beléjük fért. Armstrongot három személyi testőre bevezette egy hátsó folyosón, és soha nem mozdultak el tőle három méternél távolabb. Armstrong megjelenését úgy időzítették, hogy az utolsó két órában legyen jelen a fogadáson, ami azt jelentette, hogy átlagosan úgy hét másodperce jutott egy vendégre. Ha sorban állnának a vendégek, és úgy kellene kezet rázni velük, hét másodperc egy örökkévalóság is lehetne, de most más volt a helyzet. A kézfogás módszere is sokat számít. A kampányoló politikusok hamar megtanulják, hogy kell elmismásolni a kézfogást, és inkább a delikvens kézfejét szorítják meg kívülről, nem a tenyerét. Ez olyan, mintha azt mondaná: Köszönöm a támogatást, de rohannom kell, erre sincs időm, és ami még jobb, így a politikus döntheti el, mikor engedi el a másik kezét, és nincs kitéve annak, hogy nem tud elszabadulni. De a jelenlegi eseményen Armstrong nem vethette be ezt a taktikát. Kénytelen volt mindenkivel rendesen kezet rázni, és nagyon gyorsnak kellett lennie, ha be akarta tartani a hét másodpercet. Egyes vendégek megelégedtek a rövid találkozással, mások kicsit tovább feltartották, elárasztották a gratulációikkal, mintha eddig nem kapott volna eleget belőlük. Akadtak férfiak, akik két kézzel is megszorongatták a karját. Volt, aki átkarolta a vállát, és fényképezkedett vele. Volt, aki csalódottságának adott hangot, amiért a felesége nem jelent meg. Volt egy nő, aki nagyon határozottan megragadta a kezét, és tíz-tizenkét másodpercig szorongatta, még közel is húzta magához, és valamit súgott a fülébe. Meglepően erős volt, és akkorát rántott rajta, hogy Armstrong majdnem kibillent az egyensúlyából. Nem igazán értette, mit súgott oda. Talán a szobája számát. Karcsú volt és csinos, fekete hajú, ragyogó mosollyal, úgyhogy nem zavarta különösebben a dolog. Csak hálásan visszamosolygott rá, aztán továbbment. A testőreinek szeme sem rebbent.

Armstrong körbejárta a teljes báltermet, de közben nem evett és nem ivott semmit. Két óra tizenegy perccel később távozott is a terem hátsó ajtaján. A testőrök visszakísérték a kocsihoz, és hazavitték. Minden incidens nélkül besétált, és nyolc perccel később már biztonságosan be is zárták a házat éjszakára. A hotelben közben dolga végeztével a többi biztonsági ember is észrevétlenül visszavonult, majd a következő egy óra folyamán az ezer vendég is távozott.

Froelich egyenesen visszament az irodájába, és valamivel éjfél előtt felhívta otthon a főnökét. Stuyvesant azonnal felvette. Olyan volt a hangja, mintha lélegzetvisszafojtva várta volna a hívást.

– Minden jól ment – jelentette Froelich.

– Rendben. Bármi probléma?

– Én úgy láttam, semmi.

– Azért nézze meg újra a videofelvételeket, jól figyelje meg az arcokat.

– Úgy terveztem.

– A holnapi nap felől nyugodt?

– Semmi felől nem vagyok nyugodt.

– A megbízott embere dolgozik már?

– Csak pocsékoljuk vele az időt. Három teljes nap eltelt, és még a színét se láttam.

– Ugye, megmondtam? Teljesen szükségtelen volt.

Péntek délelőtt nem sok mindent lehet elintézni Washingtonban, úgyhogy Armstrong inkább otthon maradt, és elhívatta az oktatásával megbízott CIA-ügynököt, hogy tartson neki egy kétórás tájékoztatót. Aztán a testőreivel gyakorolta a teljes konvojfelvonulást. Páncélozott Cadillacet használtak, két kísérő Suburbannel, két rendőrautóval, amelyek kétoldalról kísérték őket és motorbiciklis felvezetőkkel. Elvitték Armstrongot az Andrews légitámaszpontra, ahonnan délben indult a gépe New Yorkba. Udvariassági gesztusból a választáson vereséget szenvedett fél megengedte neki, hogy használja az Air Force Two-t, habár technikailag csak attól kezdve lehet így nevezni a gépet, ha a beiktatott alelnök használja, úgyhogy egyelőre csak egy kényelmes magángépnek számított. Megérkeztek a La Guardia reptérre, ahol a titkosszolgálat New York-i irodájának három gépkocsija várta őket, amelyek elvitték Armstrongot a Wall Streetre, a New York-i rendőrség motoros rendőreinek kíséretében.

Froelich már ott volt a tőzsde épületében. A New York-i irodájuknak bőséges tapasztalata volt a rendőrséggel való együttműködésben, és Froelich nagyjából biztos volt benne, hogy az épület megfelelően biztonságos. Armstrong találkozói egy hátsó irodában zajlottak, és két óra hosszat tartottak, úgyhogy a fotózásig Froelich pihenhetett. Az átmenetet szervező csapat médiafelelősei azt szerették volna, ha lefotózzák Armstrongot az épület bejárata előtti oszlopoknál, valamikor a tőzsde zárása után. Froelich erről nem tudta lebeszélni őket, pedig nem örült, hogy a védett személy csak úgy ácsorog a nyílt utcán. Megbízott valakit, hogy készítsen videofelvételt a fotósokról, és kutassanak át minden fotóstáskát és minden kabátzsebet. Rádión odaszólt a New York-i hadnagynak, aki megerősítette, hogy a környéket biztosították háromszáz méteres körzetben, és fölfelé is százötven méterig. Ezután kiengedték Armstrongot az épületből brókerek és bankárok válogatott társaságában, és öt teljes kínos percig pózoltak a kamerák előtt. A fotósok leguggoltak a járdán Armstrong lábainál, hogy sikerüljön olyan csoportképet készíteni, amelyre a tőzsde bejárata fölötti New York Stock Exchange felirat is ráfér. Túl közel jönnek, gondolta Froelich. Armstrong és a brókerek elszántan és optimistán bámultak a távolba. Szerencsére hamar véget is ért az egész. Armstrong a szokásos „Szeretnék-még-maradni”mozdulattal integetett, és visszament az épületbe. A bankárok követték, a fotósok pedig szétszéledtek. Froelich ismét megnyugodott. Ezután már csak a rutin út következik vissza az Air Force Two-hoz, és a repülés Észak-Dakotába, ahol másnap lesz csak a nagygyűlés, ami azt jelenti, hogy Froelich most tizennégy órát is eltölthet különösebb feszültség nélkül.

A mobilja megcsörrent, amikor már a La Guardia közelében jártak. Az a kollégája volt, aki a titkosszolgálat pénzügyi részlegénél dolgozott. Washingtonból telefonált.

– Van egy hír a bankszámláról, amit figyeltetünk. Az ügyfél épp most telefonált. Húszezret kért a chicagói Western Unionba.

– Készpénzben?

– Nem, csekket

– Western Union csekket? Húszezerről? Valakinek fizetni akar valamiért, áruért vagy szolgáltatásért Csak ez lehet a magyarázat.

A kollégája nem felelt semmit. Froelich kikapcsolta a telefont, és egy másodpercig a kezében tartotta. Chicago? Armstrong egyáltalán nem készült Chicagóba.

Az Air Force Two Bismarckban landolt, ezután Armstrong hazament a feleségéhez, és végre saját ágyában tölthette az éjszakát, a házukban. A várostól délre, a tavak környékén állt a nagy, régi ház. A földszinti garázs fölött külön kis lakást alakítottak ki, ahol most a titkosszolgálat berendezkedett. Froelich visszarendelte Mrs. Armstrong személyi testőreit, hogy kicsit kettesben lehessenek a férjével. Az éjszaka hátralévő részére a testőrök kimenőt kaptak. Négy ügynököt megbízott, hogy őrködjenek a háznál, ketten előtte, ketten hátul. A titkosszolgálat embereinek munkáját rendőrök is segítették, akik háromszáz méteres körzetben parkoló járőrkocsikban őrködtek. Végső ellenőrzésként ő maga is körbejárta a környéket. Épp visszaért a ház előtti behajtóútra, amikor megcsörrent a mobilja.

– Froelich? – szólalt meg Reacher hangja.

– Hogy szerezte meg ezt a számot?

– Zsaru voltam a hadseregben, meg tudok szerezni telefonszámokat.

– Hol van most?

– Ne feledkezzen meg a zenész barátaimról Atlantic Cityben, jó? Ma este.

A telefon elnémult. Froelich felsétált a garázs fölötti lakásba, és kicsit tett-vett. Felhívta az Atlantic City-i irodát éjjel egykor, ahonnan közölték vele, hogy az öregek megkapták a pénzüket, elkísérték őket a kocsijukhoz, majd egészen az I-95-ös útig, ahonnan útnak indultak észak felé. Froelich kikapcsolta a telefonját. Egy darabig csak üldögélt az ablak mellett, és gondolkozott. Csendes éjszaka volt, nagyon sötét, magányos és hideg. A távolból néha kutyaugatás hallatszott. Sem a Hold, sem a csillagok nem látszottak. Utálta az ilyen éjszakákat. Az ehhez hasonló családi házak védelme mindig a legnehezebb. Végül mindenki megunja, ha ennyire szigorúan őrzik, és habár Armstrongot egyelőre elszórakoztatta a dolog újdonsága, tudta, hogy már nem bánna egy kis pihenőt. És a felesége még inkább. Úgyhogy a házba nem állított őröket, csak a külső védelemre támaszkodott. Tisztában volt azzal, hogy ennél többre lenne szükség, de nem volt más választása, legalábbis addig, amíg valaki el nem magyarázza Armstrongnak, mekkora veszélyben forog, amit egyelőre a titkosszolgálat szabályainak megfelelően nem tettek meg.

Szombaton ragyogó és hideg napra virradtak Dakotában, és a reggeli után azonnal megkezdődtek az előkészületek. A kampánygyűlést egy órára hirdették meg, és a város déli részén, egy templom kertjében rendezték meg. Froelichet meglepte, hogy szabadtéren tartják, de Armstrong azt mondta, télikabátban senki nem fog fázni, ennyit ki lehet bírni. Az észak-dakotaiak nemigen húzódnak be a házaikba, csak jóval a hálaadás ünnepe után. Froelich majdnem irracionális vágyat érzett, hogy lefújja az egész nagygyűlést. De tudta, hogy Armstrong emberei ezt elleneznék, és nem akart már így a legelején vesztes csatákba bonyolódni. Úgyhogy inkább nem mondott semmit. Aztán majdnem azt javasolta, hogy Armstrong viseljen golyóálló mellényt a kabátja alatt, de végül ezt is elvetette. Szegény fickónak négy évet kell így végigcsinálnia, talán nyolcat is, gondolta. Még be sem iktatták. Túl korai lenne. De később már jobban örült volna, ha az első megérzésének engedelmeskedik.

A templomkert nagyjából akkora volt, mint egy futballpálya, északról a templom határolta, egy, a lehető leghagyományosabb stílusú, szép, fehérre festett deszkaborítású épület. A másik három oldalon rendes kerítés húzódott, kétoldalt lakóépületek, a harmadik oldalon az utca. Széles kapu vezetett egy kis parkolóhoz. Froelich erre a napra betiltotta itt a parkolást, és két emberét meg egy helyi rendőrautót odaállított a kapu elé. A kerítésen belül, a füves rész szélén tizenkét rendőr állt. Két rendőrautót állított a környező utcákra, a templomot átkutatta a helyi rendőrség egy kutyás egysége, aztán bezárták. A személyi testőrök számát hatra emelte, mivel Armstrongot a felesége is elkísérte. Utasította őket, hogy állandóan maradjanak a házaspár közvetlen közelében. Armstrong nem tiltakozott. Jó benyomást kelt, ha az ember körül állandóan hat testőr ólálkodik, fontos személynek látszik tőle. Az utódjának is tetszeni fog a felhajtás. Nem árt, ha rá is ragad egy kicsi a washingtoni elit státusból.

Armstrongék soha nem ettek semmit nyilvános eseményeken. Az ember olyan könnyen nevetségessé teheti magát zsíros ujjakkal, vagy ha beszélni próbál tele szájjal. Úgyhogy korán megebédeltek otthon, aztán konvojban a helyszínre érkeztek, és azonnal nekiláttak a dolguknak. Bizonyos értelemben még pihentető is volt itt lenni. A helyi politika már nem Armstrong dolga. Őszintén szólva az utódjának se lesz sok gondja. Kényelmes, újonnan szerzett többséggel rendelkezett a szenátusban, és sütkérezhetett Armstrong sikerének fényében. Úgyhogy ez a délután Armstrong számára nem volt több, mint kellemes kis séta egy kellemes helyen. A felesége gyönyörű volt, az utódja végig az oldalán maradt, a sajtó nem zaklatta kellemetlen kérdésekkel. Ott volt mind a négy nagy tévécsatorna és a CNN is, és minden helyi újság fotósokat küldött, a Washington Posttól és a New York Timestól is jöttek tudósítók. Minden olyan jól ment, hogy Armstrong már azt kívánta, bárcsak ne tervezték volna be a második nagygyűlést. Nem igazán lesz rá szükség.

Froelich szemmel tartotta az arcokat a tömegben. Figyelte a kerítést. Figyelte a tömeget, próbálva érzékelni a legapróbb kis változásokat is a nyáj viselkedésében, ami valami feszültséget vagy hirtelen pánikot jelezhet. Nem vett észre semmit. Reachernek semmi nyoma.

Armstrong végül a tervezettnél félórával tovább maradt. A gyenge téli nap aranyfényben fürdette a füvet, a szél nem fújt, Armstrong jól érezte magát, és aznapra már nem volt semmi dolga, csak egy csendes kis vacsora az állami törvényhozás legfontosabb képviselőivel. A gyűlés után a feleségét hazakísérték, Armstrongot pedig a személyi testőrei visszaterelték a kocsijához, aztán elhajtottak vele Bismarckba. Volt egy szálloda az étterem mellett, Froelich elintézte, hogy itt vegyenek ki neki egy szobát arra a kis időre, ami hátravan a vacsoráig. Armstrong szundított egy órát, aztán lezuhanyozott és átöltözött. A vacsora épp jó hangulatban folyt, amikor Armstrong stábfőnöke kapott egy telefonhívást. A leváltott elnök és alelnöke hivatalosan meghívták az újonnan megválasztott elnököt és alelnökét az átmenet ügyeiről tartandó egynapos konferenciára a Thurmont haditengerészeti központba, másnap korán reggelre. A meghívás hagyományos volt, hiszen ilyenkor sok mindent kellett megbeszélni. És a hagyományos módon továbbították, az utolsó pillanatban, és nagyképűen, mivel a távozó elnökök ilyenkor szerettek még utoljára parancsolgatni egy kicsit. De Froelich örült, ugyanis a thurmonti haditengerészeti bázisnál, ismertebb nevén Camp Davidnél széles e világon nincs biztonságosabb hely. Úgy döntött, mindnyájan azonnal visszarepülnek az Andrews légitámaszpontra, aztán onnan a haditengerészet helikoptereivel utaznak Camp Davidbe, a marylandi hegyek közt megbúvó kis tisztásra. Ha ott töltenek egy teljes éjszakát és egy napot, akkor nyugodtan pihenhet huszonnégy órát.

Vasárnap késő délelőtt Froelich épp reggelizett, amikor megjelent mellette a kantinos, és a széke közelében lévő csatlakozóba bedugott egy telefont. Camp Davidben senki nem használ vezeték nélküli vagy mobiltelefont, ezeket túl könnyű lehallgatni.

– Az irodájából keresik, hölgyem.

Egy másodpercig néma csönd volt a vonalban, aztán megszólalt egy hang.

– Találkoznunk kéne – mondta Reacher.

– Minek?

– Telefonon nem mondhatom el.

– Merre volt az elmúlt napokban?

– Erre is, arra is.

– Most hol van?

– Egy szállodai szobában, ahol csütörtökön a fogadás volt.

– Van valami sürgős közlendője?

– Megvan a konklúzióm.

– Máris? Még csak öt nap telt el. Azt mondta, tíz napon belül.

– Öt is elég volt.

Froelich a kezével eltakarta a kagylót. – És mi a konklúzió? – Visszafojtott lélegzettel várta a választ.

– Lehetetlen megoldani – mondta Reacher.

Froelich nagyot sóhajtott, és elmosolyodott. – Ugye, mondtam?

– Nem, úgy értem, hogy a maga feladatát lehetetlen megoldani. Nagyon sürgősen beszélnünk kell. Ide kéne jönnie, most rögtön.

Harmadik fejezet

Froelich visszaindult a Suburbannel Washingtonba, és egész úton vitatkozott saját magával. Ha valami tényleg rossz hír, akkor mikor vonjam bele a dologba Stuyvesantot? Most? Később? Végül megállt a Dupont Circle-nél, felhívta a főnökét otthon, és egyenesen nekiszegezte a kérdést.

– Majd ha szükség lesz rá, közbelépek – mondta Stuyvesant. – Kit bízott meg?

– Joe Reacher testvérét.

– A mi Joe Reacherünk? Nem is tudtam, hogy van testvére.

– Van.

– És milyen?

– Éppen olyan, mint Joe, talán egy kicsit keményebb.

– Fiatalabb vagy idősebb nála?

– Mindkettő – felelte Froelich. – Az öccse, de most már idősebb, mint ő volt.

Stuyvesant egy pillanatig hallgatott.

– Van olyan okos, mint Joe? – kérdezte.

– Még nem tudom – felelte Froelich.

Stuyvesant megint hallgatott egy kicsit. – Akkor, ha szükséges, hívjon fel. De inkább előbb, mint később, jó? És senki másnak ne mondjon semmit.

Froelich kikapcsolta a telefont, és visszasorolt a vasárnapi forgalomba. Megtette a hátralévő egy mérföldet, és megállt a szálloda előtt. A recepción már tudtak az érkezéséről, és azonnal felküldtek az 1201-es szobába, a tizenkettedik emeletre. Követte a szobapincért egy ajtón át A pincér egy tálcát vitt, rajta egy kanna kávéval és két lefelé fordított csészével. Tej nem volt hozzá, se cukor, se kiskanalak, csak egy szál rózsaszín rózsa keskeny kis porcelánvázában. A szoba átlagos városi hotelszoba volt. Nagyméretű franciaágy, az ablakon virágos függöny, jellegtelen litográfiák a falakon, egy asztal, két szék, egy íróasztal bonyolult telefonkészülékkel, kis komód, tetején egy tévével. Mellette egy ajtó nyílt a másik szobába. Reacher az ágyon ült. Fekete poliészter zakó volt rajta, fekete póló, fekete farmer és fekete cipő. A fülében kis fülhallgató, a zakó hajtókáján egy meglehetősen jól sikerült hamis titkosszolgálati jelvény. Az arca borotvált volt, a haja nagyon rövidre vágva és szépen megfésülve.

– Mire jutott? – kérdezte Froelich.

– Majd később – felelte Reacher.

A pincér lerakta a tálcát az asztalra, aztán némán kihátrált a szobából. Froelich nézte, ahogy egy kattanással becsukódik utána az ajtó, majd visszafordult Reacherhez. Kicsit hallgatott.

– Egészen úgy fest, mintha közénk tartozna – jegyezte meg aztán.

– Sok pénzzel jön nekem – mondta Reacher.

– Húsz rongy?

Reacher elmosolyodott – Nagyjából. Elmondták a banknál?

Froelich bólintott – De miért csekket kért? Ezt nem értettem.

– Majd mindjárt megérti.

Reacher felállt, és odament az asztalhoz. Felfordította a csészéket, és töltött a kávéból.

– Jól időzítette a szobapincért – jegyezte meg Froelich.

Reacher megint elmosolyodott. – Tudtam, honnan indul, tudtam, hogy kocsival jön, vasárnap van, nincs nagy forgalom. Nem volt nehéz kikövetkeztetni, nagyjából mikor ér ide.

– Szóval, mire jutott?

– Hogy maga nagyon jól érti a dolgát – mondta Reacher. –

Tényleg nagyon jól. Nem hiszem, hogy bárki más jobban tudná csinálni.

Froelich kicsit hallgatott. – De?

– De nem elég jól. Szembe kell néznie vele, hogy bárki fenyegeti is Armstrongot, nyugodtan odasétálhat hozzá és elintézheti.

– Egy szóval sem mondtam, hogy valaki fenyegeti Armstrongot.

Reacher nem felelt semmit.

– Csak adja meg az információt, amire jutott a vizsgálattal.

– Három és fél – mondta Reacher.

– Mi három és fél? Három és fél pont tízből?

– Nem. Három és félszer tudtam volna megölni Armstrongot.

Froelich rámeredt. – Ennyi idő alatt?

– Én így számoltam.

– És mit ért azon, hogy félszer?

– Három határozott alkalom lett volna, és egy lehetséges.

Froelich megtorpant félúton az asztal felé, és csak állt ott, értetlenül bámulva.

– Öt nap alatt? – kérdezte döbbenten. – De hogyan? Miben követtünk el hibát?

– Igyon egy kis kávét – mondta Reacher.

Froelich elindult az asztal felé, mint egy automata. Reacher odanyújtott neki egy csészét. Froelich átvette, és visszament vele az ágyhoz. A csésze kicsit zörgött a csészealjon.

– Két alapvető megközelítés lehetséges – kezdte Reacher. – Elnevezhetnénk John Malkovichról és Edward Foxról. Látta a filmeket, amikre gondolok?

Froelich némán bólintott. – Van egy emberünk, akinek az a dolga, hogy figyelemmel kísérjen minden politikai merényletről szóló filmet. Minden forgatókönyvet elemez. John Malkovich a Tűzvonalban című filmben játszott Clint Eastwoddal.

– És Rene Russóval – tette hozzá Reacher. – Remek volt benne.

– Edward Fox A Sakál napjában játszott, jó régi film.

Reacher bólintott. – John Malkovich az Egyesült Államok elnökét akarta megölni, Edward Fox a francia elnököt. Két hozzáértő bérgyilkos, akik egyedül dolgoztak. De van egy alapvető különbség kettőjük között John Malkovich végig tudta, hogy nem fogja túlélni az akciót. Tudta, hogy egy másodperccel az elnök után ő is meghal. Edward Fox viszont úgy tervezte, hogy megússza.

– De nem úszta meg.

– Ez csak egy film, Froelich. Így kellett végződnie. De megúszhatta volna, nagyon is könnyen.

– Tehát?

– Tehát két stratégiát kell fontolóra vennünk. Az egyik a közelről történő támadás, öngyilkos merénylővel, a másik a távolból célzó orvlövész.

– Ezt mi is tudjuk. Mondom, külön emberünk van az elemzésre. Néha még a forgatókönyvírókkal is konzultálunk, ha valami újdonsággal állnak elő. Tudni szeretnénk, honnan szedik az ötleteiket

– És tanulnak is tőlük valamit?

Froelich vállat vont, és a kávét kortyolgatta. Reacher látta, hogy keresgél az emlékeiben, mintha minden elemzést és forgatókönyvet ott őrizne agyának iratszekrényében.

– Azt hiszem, A Sakál napja elég nagy hatással volt ránk – mondta. – Edward Fox egy profi mesterlövészt játszott, aki a fegyverét mankónak álcázta, mintha hadirokkant lenne. Ezzel az álcával bejutott egy közeli épületbe pár órával az elnök megjelenése előtt, és egy emeleti ablakból, jó távolról a fejére célzott. Hangtompítót használt, úgyhogy a lövés után volt módja elmenekülni. Elméletileg működhetett volna a dolog. De ez a történet régen játszódott. Még a születésem előtt. Gondolom, a hatvanas évek elején. De Gaulle idején, az algériai válság után, nem? Ennél most már szélesebb védelmi sávval dolgozunk. Azt hiszem, ehhez ez a film is hozzájárult. Meg persze a hatvanas években Amerikában történt események is.

– Na és a Tűzvonalban? – kérdezte Reacher.

– John Malkovich egy renegát CIA-ügynököt játszott. Otthon, a pincéjében összeeszkábált egy műanyag pisztolyt, amit nem jeleztek a fémdetektorok, és bejutott egy politikai nagygyűlésre, ahol nagyon közelről akart rálőni az elnökre. Aminek, ahogy maga is mondta, az lett volna az eredménye, hogy őt is azonnal lelövik.

– De a jó öreg Clint a golyó elé ugrott – mondta Reacher. – Szerintem jó film volt.

– Mi úgy gondoltuk, nem reális – mondta Froelich. – Két fő hibája van. Először is, az az ötlet, hogy lehetséges hobbiszinten egy működő pisztolyt fabrikálni, teljesen abszurd. Mi is végzünk kutatásokat ezen a téren. Egy ilyen pisztoly felrobbant volna, és a pasas kezét is elvitte volna csuklóból. A golyó meg egyszerűen kipottyant volna belőle a földre. Másodszor, a merénylő vagy százezer dollárt költött el az akcióra. Sok utazás, álcának bérelt irodák, ötvenezer dolláros adomány a pártnak, hogy meghívják a nagygyűlésre... A mi véleményünk az, hogy egy ilyen mániás személyiségnek nem áll rendelkezésére ennyi pénz. Úgyhogy ezt a forgatókönyvet elvetettük.

– Csak egy film volt – mondta Reacher. – De jól illusztrált valamit.

– Micsodát?

– Hogy ez is egy lehetőség: bejutni egy nagygyűlésre, és közelről támadni a célpontra, szemben a régi módszerrel, ami abból állt, hogy távolból támadni és elmenekülni.

Froelich kicsit hallgatott Aztán elmosolyodott, kicsit óvatosan, mintha úgy érezné, hogy valami súlyos veszélytől menekült meg.

– Ez minden, amire jutott? – kérdezte. – Ötletek? Én meg agyonaggódtam magam.

– Itt volt például a csütörtök esti fogadás – mondta Reacher. – Ezer vendéggel. Az időpontot és a helyet jó előre bejelentették, sőt hirdették.

– Megtalálta az átmenetet szervező csapat honlapját?

Reacher bólintott. – Nagyon hasznos. Sok információ van rajta.

– Minden helyet alaposan ellenőrzünk.

– De azért megtudtam belőle, mely helyszíneken fog Armstrong megjelenni, mikor, és milyen rendezvényen. Például, a csütörtök esti fogadás. Ott volt az az ezer vendég...

– És mi van velük?

– Volt köztük egy fekete hajú nő, aki jól megszorongatta

Armstrong kezét, és egész odahúzta magához, majdnem elveszítette az egyensúlyát is.

Froelich rámeredt. – Maga is ott volt?

Reacher megrázta a fejét. – Én nem, csak hallomásból tudom.

– Hogyan?

Reacher nem vett tudomást a kérdésről. – Maga látta, amikor ez történt?

– Csak videón – felelte Froelich. – utólag.

– Az a nő megölhette volna Armstrongot. Ez volt az első alkalom. Addig a pontig mindent elég jól csináltak. Csillagos ötös a Kapitóliumon végzett munkájukért.

Froelich megint szerényen elmosolyodott – Megölhette volna? Csak vesztegeti az időmet, Reacher. Ennél többet akarok, mint hogy megölhette volna. Végül is bármi megtörténhet. Belecsaphat egy villám az épületbe. Eltalálhatja egy meteor. Az univerzum tágulása megállhat, és elkezdhet visszafelé folyni az idő. Az a nő meghívott vendég volt. Adományokkal támogatta a pártot, és az ajtónál ellenőrizték a személyazonosságát.

– Mint John Malkovichét a filmben.

– Ezt már megbeszéltük.

– Mondjuk, hogy a nő ért a harcművészetekhez. Esetleg katonai kiképzést kapott. Tegyük fel, eltörhette volna Armstrong nyakát, mint egy ceruzát.

– Már megint „tegyük fel” .

– Tegyük fel, hogy valami fegyver volt nála.

– Nem volt. Két fémdetektoron is áthaladt.

Reacher a zakója zsebébe nyúlt, és kivett egy vékony kis barna tárgyat.

– Látott már ilyet? – kérdezte.

Úgy festett, mint egy tollkés, talán nyolc-kilenc centi hosszú lehetett, görbe nyéllel. Reacher megnyomott egy gombot, mire kipattant a barnás színű penge.

– Ez teljes egészében kerámiából készült – magyarázta. – Alapjában véve ugyanaz az anyag, mint amiből a csempe készül, de keményebb bárminél, a gyémántot kivéve. Az acélnál biztos, hogy keményebb és élesebb is. És a fémdetektor nem jelzi. Annál a nőnél lehetett volna egy ilyen. Akár Armstrong gyomrát is felhasíthatta volna, vagy elvághatta volna a torkát. Vagy a szemébe szúrhatta volna.

Odanyújtotta a kést. Froelich elvette és megvizsgálta.

– Egy Böker nevű cég gyártja – mondta Reacher. – Solingenben, Németországban. Jó drága, de nem megfizethetetlen, és aránylag könnyen hozzá lehet jutni.

Froelich megvonta a vállát. – Jó, vett egy kést, ez még nem bizonyít semmit.

– Ez a kés ott volt a bálteremben csütörtökön este. A fekete hajú nő a bal kezében szorongatta, amikor kezet fogott Armstronggal, és odahúzta magához. Armstrong gyomrától tíz centire volt.

Froelich rámeredt Reacherre. – Komolyan mondja? Ki volt az a nő?

– A párt egyik támogatója, Elizabeth Wrightnak hívják, és véletlenül épp egy Elizabeth nevű New jersey-i kisvárosba való. Négyezer dollárral segítette a kampányt, egy ezrest adott a saját nevében, a férje és a két gyerekük nevében. Egy hónapon át pénzes borítékokat osztogatott, nagy választási plakátot állított fel a kertjében, és a választás napján telefonügyeletet vállalt.

– És miért lenne nála kés?

– Tulajdonképpen nem nála volt.

Reacher felállt, és odasétált a szomszéd szobába nyíló ajtóhoz. Félig benyitott, aztán be is kopogott rajta.

– Jól van, Neagley, átjöhetsz – szólt be.

Az ajtó kitárult, és belépett egy harmincas éveinek vége felé járó, középmagas, vékony nő. Farmert viselt és szürke, hosszú ujjú pólót. Fekete haja volt, sötétbarna szeme. Kedves mosolya. A mozdulatai és az izmok a csuklójánál azt sejtették, hogy sok időt tölt az edzőteremben.

– Magát láttam a videofelvételen – mondta Froelich.

Reacher elmosolyodott – Bemutatom Frances Neagleyt. M. E. Froelich.

– Emmy? – kérdezte Frances Neagley. – Mint a tévés díj?

– Ezek kezdőbetűk – válaszolta Reacher.

Froelich rámeredt a nőre. – Ő meg ki? – kérdezte.

– A legjobb törzsőrmester, akivel valaha is együtt dolgoztam.

A szakértője minden közelharcmódszernek, amit csak el tud képzelni. Én halálosan félek tőle, az biztos. Akkoriban hagyta ott a sereget, amikor én, most pedig Chicagóban dolgozik biztonsági szakértőként.

– Chicago – ismételte meg Froelich. – Szóval azért kérte oda a csekket.

Reacher bólintott. – Mindent ő fizetett, mert nekem nincs hitelkártyám vagy csekk-könyvem, ahogy azt valószínűleg maga is tudja.

– És mi lett Elizabeth Wrighttal, New Jerseyből?

– Szépen megvettem ezeket a ruhákat. Jobban mondva maga vette meg nekem. Meg a cipőt és a napszemüveget titkosszolgálati egyenruhának. Elmentem a borbélyhoz. Mindennap borotválkoztam. Meggyőzően akartam festeni. Aztán meg kellett keresnem a reptéren egy New Jersey-ből egyedül érkező nőt. Csütörtökön kimentem több newarki gép elé is. Figyeltem a tömeget, és megkerestem Miss Wrightot. Azt mondtam neki, a titkosszolgálat embere vagyok, adódott egy kis biztonsági probléma, és velem kell jönnie.

– Honnan tudta, hogy ő az?

– Nem tudtam, csak figyeltem az összes egyedül érkező nőt, aki a poggyászáért ment, és próbáltam a külsejéből és az öltözékéből következtetni. Hatodszorra sikerült eltalálni.

– És ő hitt magának?

– Nagyon jól álcáztam magamat. Két dollárért beszereztem ezt a kis fülhallgatót, látja? Béreltem egy fekete autót. Meggyőzően festettem, nekem elhiheti. Ő legalábbis hitt nekem. Meglehetősen izgatott is lett. Elhoztam ide, ebbe a szállodai szobába, és egész este itt őriztem, miközben Neagley átvette a helyét a fogadáson. Közben folyton úgy tettem, mintha a fülhallgatót hallgatnám, és időnként az órámba beszéltem, mintha mikrofon lenne.

Froelich Neagleyre pillantott.

– Nem véletlenül választottunk New Jersey-i személyt – vette át a szót a nő. – Az ottani jogosítványt a legkönnyebb hamisítani, tudta? Volt nálam egy laptop és egy kis színes lézernyomtató. Ezzel csináltam Reacher titkosszolgálati igazolványát is. Fogalmam sem volt, milyen az eredeti, de elég jól nézett ki, amit összehoztam. Aztán készítettem egy New Jersey-i jogosítványt a saját fényképemmel, kinyomtattam, lamináltam egy egyszerű kis gépezettel, amit egy írószerboltban vettünk hatvan dollárért, lesmirgliztem a szélét, kicsit összekaristoltam, hogy ne látszódjon túlságosan újnak. Aztán szépen felöltöztem, magammal vittem Miss Wright meghívóját, és lementem a földszintre. Simán bejutottam a bálterembe zsebemben a késsel.

– És?

– Elvegyültem a vendégek között, aztán amikor a közelembe került, megragadtam Armstrong kezét. Jó darabig szorongattam is.

Froelich a nőre meredt. – És hogy csinálta volna?

– A jobb kezét szorongattam a jobb kezemmel. Közel húztam magamhoz, amitől ő kicsit oldalt fordult, így simán kézre esett a nyakának a jobb oldala. A penge nyolc centis, átszúrhattam volna vele a nyaki artériát. Aztán kicsit még megforgatom benne, harminc másodperc alatt elvérzik. Egyetlen mozdulatomba került volna. Az emberei három méterre voltak onnan, utána persze elkaptak volna, de megakadályozni nem tudják.

Froelich sápadt volt és hallgatott. Neagley elfordította a tekintetét.

– A kés nélkül nehezebb lett volna – folytatta. – De nem lehetetlen. Eltörni a nyakát elég nehéz lett volna, mert meglehetősen izmos. Kellett volna egy ügyes mozdulat, hogy kimozdítsam az egyensúlyából, és ha az emberei elég gyorsak, közbeavatkozhattak volna. Úgyhogy azt hiszem, inkább azzal próbálkoztam volna, hogy egy erős ütést mérjek a gégéjére, olyan keményen, hogy eltörjem. A bal könyökömmel meg tudtam volna csinálni. Persze, ezután valószínűleg én előbb halott lettem volna, mint ő, de nagyon hamar megfulladt volna, hacsak nincs a helyszínen valaki, aki ott helyben, egy percen belül gégemetszést tud végezni. De gondolom, nem volt.

– Nem – mondta Froelich. – Nem volt. – Aztán elhallgatott.

– Sajnálom, hogy elrontottam a napját – mondta Neagley. – De hát maga szerette volna tudni, mik a gyenge pontjaik. Nincs értelme a biztonsági vizsgálatnak, ha nem mondjuk el az eredményt.

Froelich bólintott. – Mit súgott a fülébe?

– Azt mondtam.– „Kés van nálam”, csak a poén kedvéért. De csak nagyon halkan. Ha valaki megkérdezte volna, azt mondom, hogy azt súgtam.– „Később nálam?” Mintha ki akartam volna kezdeni vele. Gondolom, ez időnként elő szokott fordulni.

Froelich megint bólintott. – Időnként. Van még valami?

– A házában, otthon, biztonságban van – mondta Neagley.

– Ellenőrizték?

– Minden nap – mondta Reacher. – Kedd este óta ott voltunk a georgetowni háznál.

– Én nem vettem észre.

– Így is terveztük.

– Honnan tudta meg, hol lakik?

– Követtük a limuzinját.

Froelich erre nem mondott semmit.

– Jók a limuzinok – mondta Reacher. – Ügyes a vezetési taktikájuk.

– A péntek délelőtt különösen jó volt – tette hozzá Neagley.

– De a péntek hátralévő része nem volt túl fényes – folytatta Reacher. – Hiányzott a kellő koordináció, és így becsúszott egy nagy kommunikációs hiba.

– Hol?

– A washingtoni emberei hiába készítettek videofelvételt a fogadásról, nyilvánvaló, hogy a New York-iak nem nézték meg, ugyanis senkinek nem tűnt fel, hogy Neagley, aki estélyi ruhában megjelent a vendégek között, a fotósok között is ott volt a tőzsdeépület előtt.

– Megkerestem egy észak-dakotai újság weboldalát – vette át a szót Neagley. – Letöltöttem a címfej grafikáját, és ebből csináltam egy sajtóigazolványt. Lamináltam, és a nyakamba lógattam egy zsinóron. Böngésztem kicsit Manhattan használtcikk boltjaiban, és beszereztem egy jó használtnak látszó fényképezőgépet, amit egész idő alatt az arcom elé emelve tartottam, nehogy esetleg Armstrong kiszúrjon.

– Kéne egy listát vezetni a fotósokról, valahogy ellenőrizni, hogy kik vesznek részt egy-egy ilyen fotózáson – javasolta Reacher.

– Ezt nem tehetjük – felelte Froelich. – Alkotmányos jogokat sértene. Az első módosítás garantálja az újságíróknak a szabad hozzáférést, bármikor, amikor akarják. De mindegyiküket megmotoztuk.

– Nem volt nálam fegyver – mondta Neagley. – Csak úgy a szórakozás kedvéért csináltam, hogy bebizonyítsam, Armstrong közelébe tudok jutni. De lehetett volna nálam. Amilyen alapos az a motozás volt, akár egy aknavetőt is becsempészhettem volna.

Reacher felállt, és a komódhoz ment. Kihúzott egy fiókot, és kivett belőle egy csomó fényképet. Hétköznapi, 13x18-as színes fotók voltak. Felmutatta az első képet. Alacsony szögből készült felvétel volt Armstrongról, ahogy ott áll a tőzsde előtt, a bejárat fölötti kőbe vésett felirat úgy lebegett a feje fölött, mint valami dicsfény.

– Ezt Neagley csinálta – közölte Reacher. – Szerintem nagyon jó kép. Talán el is adhatnánk egy magazinnak, legalább megtérülne valamennyi a költségeinkből.

Visszalépett az ágyhoz, leült, és odaadta a fényképet Froelichnek. A nő átvette és rábámult.

– A lényeg az, hogy másfél méterre sem voltam tőle – mondta Neagley. – Ha akarom, simán elintézhettem volna. Ez megint John Malkovich-helyzet, de ez nem számít.

Froelich némán bólintott. Reacher odaadta neki a következő fotót, mintha kártyát osztana. Szemcsés, teleobjektívvel készült felvétel volt, nyilván jó messziről csinálhatták, jóval az utca szintje felett lévő pontról. Armstrongot lehetett rajta látni a tőzsde előtt, apró folt a kép közepén. A feje köré golyóstollal egy célkeresztet rajzoltak.

– Ez számít a félnek – mondta Reacher. – Egy háromszáz méterre lévő irodaépület hatvanadik emeletén voltam. Még belül a rendőrségi kordonon, de olyan magasan, ahol már nem ellenőriztek.

– Fegyverrel?

Reacher megrázta a fejét. – Nem, de volt nálam egy fadarab, akkora és olyan formájú, mint egy puska. És persze fényképezőgép, jó nagy teleobjektívvel. De mindent úgy csináltam, mintha igazi lenne. Ki akartam próbálni, hogy lehetséges-e. Gondoltam, annak senki nem örülne, ha egy fegyver alakú tárggyal mászkálnék, úgyhogy szereztem egy nagy kartondobozt, amiben előzőleg egy monitor volt, és abba beleraktam a fadarabot, ferdén épp elfért a doboz egyik sarkától a másikig. Aztán szereztem egy kis kézitargoncát, arra felpakoltam, és így toltam be a liftbe, és úgy tettem, mintha jó nehéz lenne. Ugyanez a ruha volt rajtam, csak a fülhallgató és a napszemüveg nélkül. Találkoztam pár rendőrrel, de gondolom, azt hitték, csak valami szállító vagyok. Péntek volt, zárás után, az egész épület kellemesen nyugodt volt. Kerestem egy jó ablakot egy üres konferenciateremben. Kinyitni nem tudtam, úgyhogy ki kellett volna vágnom egy kis kör alakú üvegdarabot. De simán rálőhettem volna Armstrongra, ugyanúgy, ahogy ezt a fotót csináltam. Edward Fox-szituáció. Nyugodtan megléphettem volna.

Froelich vonakodva bólintott. – És ez miért csak félnek számít? – kérdezte. – Nekem úgy tűnik, simán elintézhette volna.

– Nem Manhattanben – rázta meg a fejét Reacher. – Háromszáz méterre voltam, és majdnem kétszáz méter magasságban. Több száz méter hosszúságú utat kellett volna megtennie a golyónak. Általában véve ez nekem nem lenne probléma, de a felhőkarcolók körül az állandó szél és a termáláramlatok miatt nagyon kiszámíthatatlan minden. Másodpercről másodpercre változik a helyzet. Emiatt az ember nem tud biztosra menni. Ami egyébként jó hír, Manhattanben egyetlen hozzáértő mesterlövész se próbálkozna ilyesmivel. Legfeljebb egy idióta, az meg úgyis eltévesztené.

Froelich megint bólintott, némileg megkönnyebbülten.

Szóval nem egy idióta aggasztja, gondolta Reacher. Csak egy profi lehet.

– Úgyhogy mondjuk, hogy összesen három találat, felejtsük el a felet. New York miatt ne aggódjon.

– De Bismarck már nem volt az – vette át a szót Neagley. – Úgy éjfél körül értünk oda, rendes utasszállító járatokkal, Chicagón keresztül.

– Egy mérföldre voltam magától, amikor felhívtam a zenész barátaim miatt – mondta Reacher.

Odaadta a következő két fotót. – Sötétben készültek, infravörös filmmel.

Az első képen Armstrongék családi házának hátsó frontja látszott. A színek homályosak és torzak voltak az infravörös felvétel miatt. De meglehetősen közeli kép volt, minden részlet tisztán kivehető rajta, ajtók, ablakok. Froelich még az egyik emberét is látta rajta, aki ott állt az udvarban.

– Maga hol volt? – kérdezte.

– A szomszéd kertjében – felelte Reacher. – Talán ötven méterre. Egyszerű éjszakai manőver. Bevett gyalogsági technika, egy kis csendesen lopakodás. Néhány kutya ugatott egy kicsit, de sikerült kikerülni őket. A rendőrök az autóban semmit nem vettek észre.

Neagley rámutatott a második képre. Ezen a ház elülső frontja volt látható. Ugyanolyan színek, ugyanolyan részletesség, ugyanabból a távolságból.

– Én az utca túloldalán voltam, egy garázs mögé húzódva.

Reacher kicsit előre hajolva magyarázott. – A terv az lett volna, hogy mindkettőnknél van egy M16-os, gránátvetővel. Mellé még valami automata fegyver, akár egy M6-os géppisztoly is, háromlábú állvánnyal. Bőven lett volna időnk felállítani. Foszfor gyújtógránátokat lőttünk volna ki a házra, egyszerre egyet-egyet elölről és hátulról, a földszintre. Armstrong vagy bennég az ágyában, vagy lelőttük volna, amikor kirohan az ajtón, vagy kiugrik az ablakon. Úgy hajnali négyre időzítettük volna. Totális lett volna a meglepetés. Óriási káosz tört volna ki. Az embereit, akik kint őrködtek, minden további nélkül elintézhettük volna. Az egész házat szilánkokra lőhettük volna, valószínűleg simán le is tudtunk volna lépni, legfeljebb utánunk erednek, és megpróbálnak üldözni, ami nem ideális egy ilyen környéken, de ha kis szerencsénk van, valószínűleg kereket oldhattunk volna. Megint Edward Fox.

Csönd lett.

– Nem hiszem el – mondta Froelich a képre meredve. – Lehetetlen, hogy ez pénteken éjjel készült volna. Valamelyik másik éjszaka volt. Nem is voltak ott.

Reacher nem válaszolt semmit.

– Ott voltak? – nézett rá Froelich.

– Nézze meg ezt. – Reacher odaadott egy másik fényképet. Teleobjektívvel készült. Froelich ott ült a garázs fölötti ablakban, kifelé bámult a sötétségbe, és a füléhez szorította a mobiltelefont. A testéből áradó hő furcsa vöröses, narancs és lila színekben játszott. De ő volt, semmi kétség. Olyan közelinek tűnt, mintha akár meg is érinthette volna, aki a fényképet készítette.

– Épp Newjersey-be telefonáltam – mondta halkan Froelich. – A zenész barátai minden baj nélkül útra keltek.

– Nagyszerű – mondta Reacher. – Köszönöm, hogy intézkedett.

Froelich mereven bámulta a három infravörös felvételt, egyiket a másik után, de nem szólt semmit.

– Tehát a fogadáson és otthon, a bismarcki házában egyértelmű alkalmuk lett volna megcsinálni – mondta Reacher. – Eddig kettő-null a rosszfiúknak. De a következő nap már kicsit bonyolultabb feladat volt, a kampánygyűlés a templomkertben.

Odanyújtotta az utolsó fotót is. Rendes film volt, magasból készült a felvétel. Armstrong volt rajta, télikabátban, ahogy átsétál a templomkert füvén. A késő őszi nap aranyszínű fénye hosszú árnyékot vetített mögé. Laza csoportban emberek vették körül, de a feje tisztán látható volt. Erre is célkeresztet rajzoltak tollal.

– A templomtoronyban voltam – mondta Reacher.

– A templom be volt zárva.

– Reggel nyolctól. De én már hajnali ötkor ott voltam.

– Mindent átkutattunk.

– Fent voltam, a harangoknál. Egy falétrán kellett felmászni, és át egy csapóajtón. A létrára borsot szórtam, a kutyák elvesztették a nyomot, és nem jöttek tovább.

– A helyi rendőrség egy egysége végezte a kutatást.

– Hanyagok voltak.

– Gondoltam rá, hogy lemondom ezt a rendezvényt.

– Azt kellett volna tennie.

– Aztán arra gondoltam, szólok Armstrongnak, hogy vegyen fel golyóálló mellényt.

– Nem számít, úgyis a fejére céloztam volna. Gyönyörű nap volt, Froelich, kristálytiszta, napos, teljes szélcsend. Hűvös, sűrű, igazi falusi levegő. Ötszáz méterre lehettem. Akár Armstrong szemét is eltalálhattam volna.

Froelich hallgatott.

– John Malkovich vagy Edward Fox? – kérdezte aztán.

– Először lelőttem volna Armstrongot, aztán még annyi embert, ahányat csak tudok három-négy másodperc alatt. Leginkább rendőröket, de egy-két nőt és gyereket is. Úgy céloztam volna, hogy csak megsebesítsem őket, talán a hasukba. Így a leghatásosabb. Vérző emberek hevertek volna mindenfelé, óriási pánik és tömeghisztéria tört volna ki. Valószínűleg elég időm lett volna, hogy a nagy kavarodásban eltűnjek. Tíz másodperc elég, hogy kirohanjak a templomból, és egy szempillantás alatt eltűnhettem volna a szomszédos házak között. Neagley ott várt kocsival. Ahogy meghallotta volna a lövéseket, beindítja a motort. Úgyhogy valószínűleg ez is Edward Fox-változat.

Froelich felállt, és az ablakhoz sétált. Tenyerével a párkányra támaszkodott, és kibámult az utcára.

– Ez katasztrofális – mondta.

Reacher nem felelt semmit.

– Azt hiszem, nem számítottam ilyen fokú összpontosításra. Nem tudtam, hogy mindent átfogó gerillaháborút indít.

Reacher megvonta a vállát – A merénylők nem feltétlenül a legkedvesebb emberek a világon. És itt ők diktálják a szabályokat.

Froelich bólintott. – És arra sem számítottam, hogy segítsége is lesz, főleg egy nő.

– Én figyelmeztettem – mondta Reacher. – Megmondtam, hogy ha előre számít bármire, akkor nem válik be a dolog. Nem számíthat rá, hogy a merénylők előre közölni fogják a terveiket.

– Tudom – bólintott Froelich. – Csak én egy magányos merénylővel számoltam, ez minden.

– Mindig egy csapat lesz – mondta Reacher. – Magányos merénylők nincsenek.

Az ablaküveg tükrében látta a nő ironikus félmosolyát. – Szóval maga nem hisz a Warren-jelentésnek?

Reacher megrázta a fejét. – És maga sem – mondta. – Egyetlen profi sem hiheti el, hogy Kennedyt egy magányos merénylő lőtte le.

– Hát, ma nem érzem magam túlságosan profinak.

Neagley felállt, odament, és leült az ablakpárkányra, Froelich mellé, a hátát az ablaknak támasztva.

– Nézze a dolgot összefüggéseiben – biztatta. – Nem olyan rossz ez. Reacher és én a hadsereg bűnügyinyomozó-osztályának szakemberei voltunk. Átestünk minden elképzelhető kiképzésen. És leginkább arra képeztek ki, hogy gondolkodjunk. Hogy legyünk találékonyak. És persze könyörtelenek és magabiztosak. Keményebbek, mint azok, akiknek az ügyeivel foglalkoznunk kellett, márpedig azok között aztán akadt egy-két igazán kemény fickó. Úgyhogy mi elég különlegesnek számítunk. Ilyen szakértő nincs több az egész országban talán tízezer embernél.

– Tízezer azért elég sok – jegyezte meg Froelich.

– A kétszáznyolcvanegy millióból? És hányan vannak köztük, akik a megfelelő életkorúak, akik épp kaphatóak egy ilyen merényletre, és akiknek megvan a motivációja? Statisztikailag szinte elhanyagolható kisebbség. Úgyhogy emiatt ne aggódjon. Akárhogy is vesszük, a feladata lehetetlen. Egyszerűen a kötelessége, hogy bizonyos értelemben sebezhetően hagyja Armstrongot. Azért, mert politikus. Meg kell jelennie a nyilvánosság előtt, ezt nem lehet kikerülni. Mi soha nem is álmodtunk volna arról, hogy ha védenünk kell valakit, annak megengedjük, hogy olyanokat műveljen, mint Armstrong. Szóba sem jöhetett volna.

Froelich visszafordult a szoba felé. Nyelt egy nagyot, aztán bizonytalanul biccentett, elnézve a távolba.

– Köszönöm, hogy vigasztalni próbál – mondta. – De most át kell gondolnom egyet-mást.

– A körkörös védelem sávja legyen legalább fél mérföld minden irányba, tartsa távol Armstrongtól az embereket, és legyen mindig négy testőr szó szerint karnyújtásnyira tőle. Ez minden, amit megtehet – összegezte Reacher.

Froelich megrázta a fejét. – Ezt nem tudom megtenni – mondta. – Ésszerűtlennek tűnne. Sőt antidemokratikusnak. És az elkövetkező három évben több száz ilyen hetünk lesz, mint ez volt. A három év leteltével pedig még rosszabb lesz a helyzet, mert az utolsó évben minden politikus ráhajt, hogy újraválasszák, úgyhogy még jobban lazítani kell majd a biztonsági intézkedéseken. Hét év múlva pedig elnöknek fogja jelöltetni magát. Látott már ilyen kampányt? Állandó nagygyűlések, fogadások, adománygyűjtő estek. Egy rémálom.

A szobában csönd lett. Neagley lekászálódott az ablakpárkányról, és a komódhoz sétált. Kivett két vékony dossziét abból a fiókból, ahol a fényképek is voltak.

– Egy írásos jelentés a tapasztalatainkról – mondta. – Néhány hasznos megfigyelés és szakmai javaslatok.

– Oké – bólintott Froelich.

Neagley felmutatta a második dossziét. – Ezek voltak a költségeink. Mindenről van számla. A csekket Reacher nevére állítsa ki, az ő pénzét költöttük.

– Oké – Froelich megint csak ennyit mondott. Átvette a dossziékat, és a mellkasához szorította őket, mintha megvédelmeznék valamitől.

– És ott van még Elizabeth Wright New Jerseyből – szólalt meg Reacher. – Róla se feledkezzen meg. Azt mondtam neki, kárpótlásul, amiért lemaradt a fogadásról, meg fogják hívni a beiktatási bálra.

– Oké – mondta Froelich harmadszor is. – Persze, a bálra, bárhová. Majd beszélek valakivel ez ügyben.

Aztán csak állt.

– Ez katasztrofális – ismételte meg újból.

– Lehetetlen a feladata – mondta Reacher. – Ne legyen túl szigorú magához.

Froelich bólintott. – Joe is mindig ezt mondta. Azt mondta, az adott körülmények között a kilencvenöt százalékos siker is győzelemnek számít.

– Kilencvennégy százalék – mondta Reacher. – Tizenhét elnökből egyet veszítettek el, mióta a titkosszolgálat vette át az őrzésüket. Ez hat százalékos kudarcarány. Nem olyan rossz ez.

– Kilencvennégy vagy kilencvenöt, mindegy – legyintett Froelich. – Azt hiszem, Joe-nak igaza volt.

– Joe-nak sok mindenben igaza volt, ha jól emlékszem.

– De alelnököt még soha nem veszítettünk el. Eddig legalábbis – mondta Froelich.

A hóna alá dugta a dossziékat, aztán összerendezgette a fényképeket a komód tetején. Fogta őket és berakta a táskájába. Aztán sorra egy-egy pillantást vetett a szoba négy falára, mintha a részleteket memorizálná. Szórakozott kis gesztus volt. Bólintott, minden különösebb ok nélkül, majd elindult az ajtó felé.

– Mennem kell – mondta.

Kisétált a szobából, és az ajtó halkan becsukódott utána. Egy darabig csönd volt. Aztán Neagley felállt az ágy széléről, lehúzogatta a pólója ujját, jó nagyot nyújtózkodott, magasba emelve a karját. Hátrahajtotta a fejét, és ásított egyet. A haja a vállára omlott. A póló széle felcsúszott a hasán. Reacher látta az izmokat a farmerja derekánál. Olyan kemény volt a hasa, mint egy teknős háta.

– Még mindig jól nézel ki – jegyezte meg.

– Te is ebben a feketében.

– Olyan, mint egy egyenruha – mondta Reacher. – Öt éve nem volt rajtam ilyen.

Neagley befejezte a nyújtózkodást. Lesimította a haját, és visszahúzogatta a helyére a póló szélét.

– Akkor végeztünk?

– Fáradt vagy?

– Teljesen kimerültem. Agyondolgoztuk magunkat, és tönkretettük ennek a szegény nőnek a napját.

– Milyennek találtad?

– Szimpatikus. És ahogy neki is mondtam, szerintem lehetetlen feladatot tűzött ki maga elé. Mindent egybevéve szerintem eléggé érti a dolgát. Nem hiszem, hogy bárki más jobban tudná csinálni. Szerintem ezt ő is tudja, de agyongyötri magát amiatt, hogy be kell érnie kilencvenöt százalékkal a száz helyett.

– Egyetértek.

– Ki ez a Joe nevű fickó, akit emlegetett?

– Egy régi barátja.

– Te ismerted?

– A bátyám. Együtt jártak.

– Mikor?

– Hat évvel ezelőtt szakítottak.

– És Joe milyen?

Reacher a földet nézte. Nem javította ki, hogy milyen volt.

– Olyan, mint én, kicsit civilizáltabb változatban.

– Akkor lehet, hogy veled is akar majd randizni. A civilizáltság túlértékelt erény. Lehet, hogy szívesen beszerezne téged is a gyűjteményébe.

Reacher nem mondott semmit. A szobában csönd lett.

– Azt hiszem, most hazamegyek – mondta Neagley. – Vissza Chicagóba, a valódi világba. De meg kell mondanom, nagyon kellemes volt megint veled dolgozni.

– Kis hazug.

– Nem, komolyan mondom.

– Akkor maradj még. Tíz dollárba fogadok, hogy egy órán belül vissza fog jönni.

Neagley elmosolyodott. – Minek, hogy randizni hívjon?

Reacher megrázta a fejét. – Nem, hogy elmesélje, valójában mi a problémája.

Negyedik fejezet

Froelich odasétált a járdaszélen parkoló Suburbanjéhez. A dossziékat bedobta az utasülésre. Beindította a motort, de a lábát erősen a fékpedálon tartotta. Elővette a táskájából a telefonját, és szétnyitotta. Bepötyögte Stuyvesant otthoni számát, de a hívásgombot nem nyomta be. A telefon türelmesen várakozott, a szám zöldesen világított a kis kijelzőn. Froelich kibámult a szélvédőn, és vívódott. Lenézett a telefonra. Aztán megint ki az utcára. Az ujját a gombon tartotta. Végül összecsukta a telefont, és odadobta a dossziék tetejére. Egyesbe kapcsolt, és elindult, a négy kerék hangosan megcsikordult. Balra fordult, aztán jobbra, és elindult az irodája felé.

A szobapincér visszament, hogy elvigye a tálcát. Reacher levette a zakóját, és beakasztotta a szekrénybe. Kihúzogatta a pólója alját a farmerből.

– Te voltál szavazni? – kérdezte Neagley.

Reacher megrázta a fejét. – Nem szerepelek a választói névjegyzékben. És te?

– Hát persze. Én mindig elmegyek szavazni.

– Armstrongra szavaztál?

– Az ember nem szavaz egy alelnökre. Talán csak a családtagjai.

– De az ő pártjára?

Neagley bólintott. – Igen. Te rájuk szavaztál volna?

– Azt hiszem – mondta Reacher. – Régebben hallottál valaha is erről az Armstrongról?

– Nem igazán. Különben érdekel a politika, de nem az a fajta vagyok, aki meg tudja nevezni mind a száz szenátort.

– Te jelöltetnéd magadat valamilyen posztra?

– A világ minden kincséért sem. Én szeretek a háttérben meghúzódni, őrmester voltam, és a lelkem mélyén mindig az is maradok. Soha nem akartam tiszt lenni.

– Pedig megvoltak hozzá a képességeid.

A nő egyszerre vállat vont és elmosolyodott. – Talán igen. De nem volt meg bennem a kellő ambíció. És tudod mit? Az őrmestereknek sok hatalom van ám a kezükben. Több, mint ahogy azt a magadfélék gondolják.

– Hé, én nagyon is tisztában voltam vele – mondta Reacher. – Nekem elhiheted.

– Nem fog visszajönni. Csak ülünk itt, jártatjuk a szánkat, és pocsékoljuk az időnket, én meg sorra lemaradok a chicagói gépekről. Úgyse jön vissza.

– Visszajön.

Froelich leparkolt az alagsori parkolóban, és elindult fel az irodába. Az elnökök védelme huszonnégy órás szolgálat, de azért a vasárnapok mégis egy kicsit különböznek a többi naptól. Az emberek másképp vannak öltözve. Más a légkör, kevesebbet csöng a telefon. Voltak, akik otthon töltötték a napot. Például Stuyvesant. Froelich becsukta maga után az iroda ajtaját, leült az íróasztalához, és kihúzott egy fiókot. Kivette belőle a dolgokat, amikre szüksége lesz, és belecsúsztatott mindent egy nagy barna borítékba. Aztán kinyitotta a dossziét, amiben Reacher költségei voltak, a végösszeget kimásolta egy sárga jegyzettömbre, a lap tetejére, és bekapcsolta az iratmegsemmisítőt. A dosszié teljes tartalmát belerakta laponként, aztán a másik dossziét is a szakmai javaslatokkal meg az összes fotót. Végül a dossziékat is megsemmisítette. Belekotort a papírcsíkokba, amik a hulladéktartóba potyogtak, és jól összekuszálta őket. Kikapcsolta a gépet, fogta a nagy borítékot, és visszaindult a parkolóba.

Reacher a hotelszoba ablakából látta meg a kocsit, ahogy befordult a sarkon, aztán lelassított Az utca üres volt, nem volt semmi forgalom. Késő délután, novemberi vasárnap Washingtonban. A turisták a szállodákban zuhanyoztak, készülődtek a vacsorához. Az itteni lakosok az otthonaikban újságot olvastak, meccset néztek a tévében, a számláikkal foglalkoztak, vagy a háztartási teendőikkel. A levegő egyre párásabb és ködösebb lett az este közeledtével. Az utcai lámpák pislákolva kezdtek életre kelni. A fekete Suburbannek már égtek a reflektorai. U alakban megfordult az út teljes szélességében, és megállt a várakozó taxiknak fenntartott helyen.

– Visszajött – szólalt meg Reacher.

Neagley odament mellé az ablakhoz. – Úgysem tudunk neki segíteni.

– Talán nem is segítséget kér.

– Akkor minek jönne vissza?

– Nem tudom. Konzultálni? Igazolni saját magát? Talán csak szeretné megbeszélni valakivel a problémáját. Tudod, ha megosztod valakivel, az olyan, mintha a teher felét levennék a válladról.

– Miért pont velünk akarna beszélni?

– Mert nem mi fizetjük, és mi nem rúghatjuk ki. És nem is vagyunk riválisok, nem pályázunk az állására. Tudod, milyenek belülről az efféle szervezetek.

– Szabad neki ezekről a dolgokról beszélni?

– Te soha nem beszéltél olyanokkal, akikkel nem lett volna szabad?

Neagley elhúzta a száját. – Néha előfordult. Például veled.

– Én pedig veled, ami még rosszabb volt, mert nem voltál tiszt.

– De megvoltak hozzá a képességeim.

– Az biztos – mondta Reacher lenézve az utcára. – Most csak ül a kocsiban.

– Telefonál. Felhív valakit.

A szobában megcsörrent a telefon.

– Úgy látszik, minket – mondta Reacher, és felvette a kagylót. – Még itt vagyunk – szólt bele. Aztán egy pillanatig hallgatott. – Oké – mondta, és lerakta a kagylót.

– Feljön? – kérdezte Neagley. Reacher bólintott, és visszament az ablakhoz. Épp meglátta, ahogy Froelich kiszáll a kocsiból. Egy nagyalakú boríték volt a kezében. Átsétált a járdán, aztán eltűnt a szeme elől. Két perc múlva meghallották a távoli kis csöngést, ami azt jelezte, hogy a lift megállt az ő emeletükön. Húsz másodperccel ezután kopogtak az ajtón. Reacher odament és kinyitotta, Froelich pedig besétált, és megállt a szoba közepén. Először Neagleyre nézett, aztán Reacherre.

– Beszélhetnénk egy percre négyszemközt? – kérdezte.

– Nem szükséges – felelte Reacher. – A válaszom igen.

– Még nem is tudja, mi a kérdés.

– Maga bízik bennem, mert bízott Joe-ban, Joe pedig bízott bennem. Most azt akarja tudni, hogy én bízom-e Neagleyben, hogy efelől is biztos lehessen, és a válaszom igen, teljes mértékben megbízom benne, tehát maga is nyugodtan bízhat benne.

– Oké – bólintott Froelich. – Tényleg ez volt a kérdés.

– Akkor vegye le a kabátját, és helyezze magát kényelembe. Még egy kávét?

Froelich kibújt a kabátjából, és ledobta az ágyra. Odament az asztalhoz, és lerakta a borítékot.

– Jólesne még egy kávé – mondta.

Reacher felhívta a szobapincért, és kért egy nagy kanna kávét három csészével, három csészealjjal és semmi mással.

– Eddig csak az igazság felét mondtam el – kezdte Froelich.

– Sejtettem – bólintott Reacher.

Froelich bocsánatkérően biccentett, és felemelte a borítékot.

Kinyitotta, és kihúzott belőle egy átlátszó műanyag irattartóban lévő papírlapot. Valami volt ráírva.

– Ez egy fénykép egy levélről, amit postán kaptunk – közölte.

Ledobta az asztalra. Reacher és Neagley pár centivel közelebb húzták a széküket, hogy megnézzék. A műanyag irattartó átlagos irodai holmi volt. Benne egy színes fotó, egy fehér papírlapról. Valami fafelületen feküdt, mellette egy favonalzó, hogy mutassa a méretarányokat. Átlagos, A/4-es papírlap volt. A közepénél pár centivel feljebb három szó: Meg fogsz halni. Élesen kirajzolódó, vastag betűk, számítógéppel kinyomtatva.

A szobában csönd lett.

– Mikor érkezett? – kérdezte Reacher.

– A választás utáni hétfőn – mondta Froelich. – Ajánlott levélben.

– Armstrongnak címezve?

Froelich bólintott. – A szenátusba. De ő még nem látta. Minden postai küldeményt felbontunk, ami az általunk védett személy nevére érkezik. Ami elfogadható, azt továbbítjuk neki. Erről úgy gondoltuk, nem elfogadható. Mi a véleménye róla?

– Két dolog. Először is, hogy a kijelentés igaz.

– Ha tehetek valamit ellene, akkor nem.

– Talán felfedezte a halhatatlanság receptjét? Mindenki meg fog halni, Froelich. Talán élhetünk száz évig, de nem örökké. Úgyhogy technikai szempontból ez a mondat egy ténymegállapítás. Pontos jóslat, legalább annyira, mint amennyire fenyegetés.

– Ami felvet egy kérdést – szólt közbe Neagley. – Van-e olyan intelligens a feladó, hogy szándékosan így fogalmazza meg?

– Mi lenne ezzel a célja?

– Például, hogy elkerülje a vád alá helyezést, ha elkapják. Hogy a pasas – vagy a nő – azt mondhassa: hé, ez nem fenyegetés volt, csak ténymegállapítás. A szakértői vélemények alapján le lehet vonni bármi következtetést a feladó intelligenciájáról?

Froelich kicsit meglepetten nézett rá, és némi tisztelettel.

– Rögtön rátérek – mondta. – És nagyjából biztosak vagyunk benne, hogy férfi.

– Miből?

– Rögtön rátérek – mondta megint Froelich.

– De miért aggasztja ez ennyire? – kérdezte Reacher. – Ez a második dolog, ami felmerül bennem. Az olyan fickók, mint Armstrong, nyilván zsákszámra kapnak postán fenyegetéseket.

Froelich bólintott. – Általában évente több ezret is. De legtöbbjüket az elnöknek címezik. Meglehetősen szokatlan, hogy egyenesen az alelnök címére érkezzen ilyen. És többnyire kis papírcetlikre írják őket, ceruzával. Rossz helyesírással, javításokkal. Ez nem olyan. Elejétől fogva kirítt a többi közül. Úgyhogy elég alaposan megvizsgáltuk.

– Hol adták fel?

– Las Vegasban – mondta Froelich. – Amivel nem megyünk sokra. Amerikán belül Las Vegasnak van a legnagyobb átutazó forgalma.

– Biztosak benne, hogy amerikai a feladó?

– Játék a százalékokkal. Még soha nem érkezett írásos fenyegetés külfölditől.

– És nem hiszik, hogy Las Vegas-i lakos lenne?

– Nagyon valószínűtlen. Úgy gondoljuk, azért utazott oda az illető, hogy ott adja fel.

– Miből gondolják? – kérdezte Neagley.

– A szakértői vélemények miatt. Nagyon látványosak a vizsgálati eredmények. Egy rendkívül óvatos és alapos fickóra utalnak.

– A részletek?

– Maga szakértő volt a hadseregben?

– Ő abban specialista, hogy kell eltörni emberek nyakát – szólt közbe Reacher. – De szerintem intelligens emberhez illően érdeklődött a többi dolog iránt is.

– Ne figyeljen oda rá – mondta Neagley. – Hathónapos kiképzésen vettem részt az FBI laboratóriumaiban.

Froelich bólintott – Ezt is elküldtük az FBI-nak. Az ő laborfelszereltségük sokkal jobb, mint a miénk.

Kopogtak az ajtón. Reacher felállt, odament, és kilesett a kukucskáló nyíláson. A szobapincér volt a kávéval. Reacher kinyitotta az ajtót, és átvette tőle a tálcát. Egy nagy kávéskanna három lefelé fordított csészével, három csészealjjal, tej, cukor és kanalak nélkül, és egy szál rózsaszín rózsa karcsú kis porcelánvázában. Reacher odavitte az asztalhoz a tálcát, Froelich pedig odébb tolta a fényképet, hogy legyen hely a kávénak. Neagley megfordította a csészéket, és töltött.

– És mire jutott az FBI? – kérdezte.

– A boríték teljesen tiszta volt – mondta Froelich. – Átlagos, barna, nagyméretű, ragasztós széllel, az a fajta, ami kis fémkapoccsal is zárható. A címet egy öntapadós címkére nyomtatták, valószínűleg ugyanazzal a nyomtatóval, mint a levelet. A papírlap nem volt összehajtogatva. A boríték ragasztós szélét csapvízzel nedvesítették meg. Nyálnyomok nem voltak, így DNS-mintát sem tudtak venni. A fémkapcson nem voltak ujjlenyomatok. Magán a borítékon ötféle ujjlenyomatot találtak. Három belőlük a postai dolgozóké. Az ujjlenyomatuk benne van a nyilvántartásban, mert a postahivatal dolgozói a kormány alkalmazásában állónak számítanak. A negyedik a szenátusi postázóban dolgozóé, aki átadta nekünk a levelet. Az ötödik a mi emberünké, aki felnyitotta.

Neagley bólintott. – Akkor a borítékot ejthetjük. Azon kívül, hogy a csapvízdolog elég elgondolkoztató. Úgy látszik, a pasas halad a korral, tájékozott és olvasott lehet.

– Na és maga a levél? – kérdezte Reacher.

Froelich felemelte a fényképet, és a lámpa felé tartotta.

– Nagyon furcsa – mondta. – Az FBI-laboratóriumban azt mondták, a papírt a Georgia-Pacific cég gyártja, fényes felületű, nyolcvan milligrammos, savmentes papír. A szokásos A/4-es méret A Georgia-Pacific a harmadik legnagyobb szállító az irodai piacon. Több száz tonna ilyen papírt adnak el hetente. Úgyhogy egyetlen papírlapot visszanyomozni teljes lehetetlenség. De egykét dollárral drágább, mint az átlagos írógéppapír, talán ez jelenthet valamit. Persze az is lehet, hogy nem.

– Na és a nyomtató?

– Hewlett-Packard lézernyomtató. A tintapatron festékanyagából meg tudják állapítani. Azt nem tudták megmondani, melyik modell, mert minden lézernyomtatójuk ugyanazt a festéket használja. A betűtípus Times New Roman, félkövér, a program Microsoft Works 4.5-ös, Windows 95-tel.

– Így le tudják szűkíteni egy programra?

Froelich bólintott. – Van egy emberük, aki erre szakosodott A betűkép nagyon finoman változik a különféle szövegszerkesztőknél. A szoftverírók vacakolnak az egyes betűk közötti távolsággal. Ha az ember elég hosszan vizsgálgatja, észrevehető a különbség, amit meg is lehet mérni, és ennek alapján be lehet azonosítani a programot. De ez sem segített sokat. Milliónyi számítógépen használnak Works 4.5-öt.

– Gondolom, ezen sem volt ujjlenyomat – szólt közbe Neagley.

– Hát, itt kezd nagyon fura lenni a dolog – mondta Froelich. Pár centivel odébb tolta a tálcát, és lefektette az asztalra a fényképet. A felső szélére mutatott. – Itt, a papír legszélén hintőpor mikroszkopikus maradványait találtuk. – Aztán két-három centivel lejjebb bökött. – Itt pedig két elkenődött hintőpornyomot, egyiket a papírlap színén, a másikat a visszáján.

– Gumikesztyű volt rajta – állapította meg Neagley.

– Pontosan – bólintott Froelich. – Eldobható gumikesztyű, amilyet az orvosok vagy a fogorvosok használnak. Ötvenes vagy százas dobozokban árulják. A belsejük hintőporozva van, hogy könnyebb legyen felhúzni. De a dobozba mindig kiszóródik egy kis hintőpor, úgyhogy a kesztyűk külsejére is rákenődik valamicske. A felső szélén levő por rá van égve a papírra, de az elkenődött nyomok nem.

– Oké – bólintott Neagley. – Szóval a fickó felhúzza a kesztyűt, kinyit egy új csomag papírt, a felső szélénél fogva kihúz egyet, amitől hintőporos lesz a széle, aztán beteszi a printerbe, és kinyomtatja a szöveget, amivel ráégeti a hintőport.

– Igen, mivel a lézernyomtató hőt bocsát ki – mondta Froelich. – A festékanyagot az elektrosztatikus vonzás viszi rá a papírra a kívánt betűk formájában, aztán a hővel véglegesen ráégetik. Ha jól tudom, egy pillanatig kétszáz fokos hőmérsékleten.

Neagley közelebb hajolt. – Aztán kiveszi a nyomtatóból a papírt, a mutatóujja és a hüvelykujja közé szorítva. Ez okozta az elkenődött nyomokat a papírlap elején és hátulján. Ezek nincsenek megégve, mert utólag kerültek rá. Szerintem ez otthoni számítógép volt, és nem munkahelyi.

– Miért?

– Ha elöl és hátul fogta meg a papírlapot, ez arra utal, hogy a papír vertikálisan jön ki a printerből, mint a kenyérszelet a pirítóból. Ha alul csúszna ki, mások lennének rajta a nyomok. És csak a kisebbfajta, otthon használatos Hewlett-Packard lézernyomtatók olyanok, hogy függőlegesen húzzák be a papírt. Nekem is ilyen van. Túl lassú ahhoz, hogy nagyobb mennyiség nyomtatásához lehessen használni. A festékkazetta csak 2500 oldalra elég. Amatőröknek való. Úgyhogy a fickó otthon csinálhatta, a saját kis dolgozószobájában.

Froelich bólintott. – Elég logikusan hangzik. Kicsit furcsa is lett volna, ha mások előtt csinálja gumikesztyűben.

Neagley elégedetten elmosolyodott, mintha jól haladnának. – Oké, tehát otthon van a dolgozószobájában, kiveszi a papírt a printerből, becsúsztatja a borítékba, és csapvízzel benedvesítve leragasztja, miközben még mindig rajta van a kesztyű. Így nincs ujjlenyomat.

Froelich arckifejezése megváltozott. – Nem egészen. Ez az a pont, ahol végképp kezd nagyon furcsa lenni. – Rámutatott a fényképen egy pontra a körmével, pár centivel a kinyomtatott szöveg alá, a lap közepétől kicsit jobbra. – Minek kéne itt lennie, ha ez egy normális levél lenne?

– Az aláírásnak – mondta Reacher.

– Pontosan – bólintott Froelich. A körmét ott tartotta, ugyanazon a helyen. – És itt találtunk egy hüvelykujj-lenyomatot. Egy szép nagy, tiszta, jól kirajzolódó ujjlenyomat. Teljesen egyértelmű, hogy szándékosan nyomták oda. Erőteljes, pontosan függőlegesen elhelyezve, kristálytiszta. Túl nagy ahhoz, hogy nőé lehessen. A hüvelykujja lenyomatával szignálta a levelet.

Reacher kihúzta a fényképet Froelich mutatóujja alól, és szemügyre vette.

– Nem fognak találni semmit – mondta. – A fickó nyilván teljesen biztos benne, hogy sehol nincsenek nyilvántartva az ujjlenyomatai.

– Ez idáig semmit nem találtunk – mondta Froelich.

– Ez tényleg nagyon fura – mondta Reacher. – Szignálja a levelet a hüvelykujja lenyomatával, amit minden további nélkül meg mer tenni, mert nem szerepel semmilyen nyilvántartásban, viszont mindent elkövet, hogy a levélen vagy a borítékon sehol másutt ne legyen ujjlenyomat. Vajon miért?

– A hatás kedvéért? – szólt közbe Neagley. – Drámaiság? Rendmánia?

– Viszont ez megmagyarázza a drága papírt – mondta Reacher. – A sima felületű papíron jobban megmarad az ujjlenyomat. Az olcsó papír túl porózus.

– Mivel dolgoztak a laborban? – érdeklődött Neagley. – Jódgőzzel? Ninhidrinnel?

Froelich megrázta a fejét – Azonnal kimutatta a röntgenoszkóp.

Reacher egy darabig hallgatott, csak nézte a fényképet. Odakint közben teljesen besötétedett. Fényekben fürdő, nyirkos nagyvárosi sötétség. – És, mit tudnak még? – kérdezte aztán Froelichtől. – Miért kell mindent harapófogóval kiszedni magából?

– Miért, kéne hogy legyen még valami? – nézett rá Neagley.

Reacher bólintott.

– Kell, hogy legyen még valami – mondta. – Úgy értem, jó, persze, ez elég ijesztő, izgalmas és érdekes, de egyértelmű, hogy Froelich nagyon meg van ijedve valami miatt.

Froelich felsóhajtott, fogta a borítékot, és kivett egy második fényképet. Minden tekintetben hasonló volt az elsőhöz. A fényképen egyetlen fehér papírlap. Rajta öt kinyomtatott szó: Armstrong al-elnök meg fog halni. A papírlap most valami más felületen feküdt, és egy másik vonalzó volt melléfektetve. Szürke furnér asztallap, a vonalzó átlátszó műanyag.

– Gyakorlatilag mindenben ugyanolyan – mondta Froelich. – A szakértői vizsgálatok ugyanazt mutatták ki. És ugyanaz a hüvelykujjlenyomat szerepel az aláírás helyén.

– És?

– A főnököm íróasztalán találtuk meg – folytatta Froelich. – Egyik reggel egyszerűen csak ott feküdt. Boríték nélkül, csak ez a papírlap. És egész egyszerűen elképzelni sem tudjuk, hogyan kerülhetett oda.

Reacher felállt, és odament az ablakhoz. Megkereste a függönyhúzó zsinórt és behúzta a sötétítőfüggönyt. Nem volt rá semmi különösebb oka, csak valamiért úgy érezte, ezt kell tennie.

– Mikor találták meg a levelet? – kérdezte.

– Három nappal az első érkezése után – felelte Froelich.

– És maguknak címezve – mondta Neagley. – Nem személyesen Armstrongnak. Vajon miért? Hogy komolyan vegyék az elsőt?

– Már amúgy is komolyan vettük – mondta Froelich.

– Armstrong mikor indul Camp Davidbe? – kérdezte Reacher.

– Ma este ott vacsorázik – mondta Froelich. – Talán egy ideig még elbeszélgetnek utána. Éjfél után repül vissza, azt hiszem.

– Ki a maga közvetlen főnöke?

– Stuyvesantnak hívják – mondta Froelich. – Mint a cigarettamárka – tette hozzá.

– Elmondta neki, mi folyt az utóbbi öt napban?

Froelich megrázta a fejét. – Úgy döntöttem, inkább nem.

– Ez bölcs volt – mondta Reacher. – És pontosan mit vár most tőlünk?

Froelich egy darabig hallgatott.

– Nem is tudom igazán. Én is ezt kérdezgetem magamtól hat napja, mióta eldöntöttem, hogy megkeresem magát. Egy ilyen helyzetben igazából mit akarhatok? Arra jutottam, hogy valójában csak azt szeretném, hogy legyen valaki, akivel megbeszélhetem a dolgokat. Leginkább Joe-val szeretnék beszélni. Merthogy ez az ügy enyhén szólva bonyolult. Ezt nyilván maguk is látják. És Joe ki tudná bogozni. Ő nagyon okos volt.

– Azt akarja, hogy én legyek Joe? – kérdezte Reacher.

– Nem, azt szeretném, ha Joe még mindig élne.

Reacher bólintott. – Mind a ketten ezt szeretnénk. De nem él.

– Akkor talán maga a második legjobb.

Froelich megint elhallgatott.

– Sajnálom – mondta aztán. – Ez nem vette ki túl jól magát.

– Meséljen nekem azokról a kollégáiról, akikről azt mondta, kicsit neandervölgyiek.

Froelich bólintott. – Először én is rájuk gyanakodtam.

– Elég magától értetődő feltételezés – mondta Reacher. – Valaki féltékeny lett magára, és bosszút akar állni, kitalálja ezt a fenyegetősdit, remélve, hogy sikerül bolondot csinálni magából, és végül megtörik a nyomás alatt.

– Először én is erre gyanakodtam – ismételte meg Froelich.

– És vannak jelöltjei?

Froelich vállat vont. – Első ránézésre egyikük sem. De ha jobban megnézem, bármelyikük lehet. Hatan vannak az irodában, akik esélyesebbek lettek volna az előléptetésre, és akiket megelőztem. Mindegyiküknek vannak barátaik, szövetségeseik, támogatóik az alacsonyabb szinteken. Mint egy hálózat a hálózaton belül. Akárki lehetne.

– Nincs valami megérzése?

Froelich megrázta a fejét. – Nincs egy bizonyos jelöltem. Ezenkívül mindegyiküknek nyilván van tartva az ujjlenyomata. Ez az alkalmazás egyik feltétele a titkosszolgálatnál. Továbbá ez az időszak a választás és a beiktatás között rendkívül elfoglalt. Egy pillanatnyi szabadidőnk sincs. Senkinek nem lett volna ideje a hétvégére Vegasba utazni.

– Nem kellett rá egy hétvége. Egy nap alatt is megcsinálhatta, odamegy, visszajön.

Froelich nem felelt semmit.

– És fegyelmi problémák nem adódtak? – kérdezte Reacher. – Nincs valaki, akinek nem tetszik, ahogy maga irányítja őket? Előfordult már, hogy kiabálnia kellett valakivel? Van valaki, aki nem jól végzi a munkáját?

Froelich a fejét rázta. – Egy-két változtatást végrehajtottam, beszéltem pár emberrel, de nagyon tapintatosan. De az ujjlenyomat nem egyezik senkiével, úgyhogy ez nem érdekes. Szerintem valódi, kívülről jövő fenyegetéssel állunk szemben,

– Szerintem is – szólt közbe Neagley. – De kell, hogy legyen egy belső segítségük is, nem? Ki más tudna szabadon járni-kelni az épületben, és otthagyni valamit a főnöke íróasztalán?

Froelich bólintott. – Szeretném, ha eljönnének körülnézni nálunk az irodában. Lehetséges lenne?

A hivatali Suburbannel tették meg a rövid utat, Reacher elterpeszkedett hátul, Neagley előre ült Froelich mellé. Az éjszakai levegő nyirkos volt, félig esti köd, félig szemerkélő eső. Az utak csillogtak a nedvességtől és a rájuk vetülő narancsszínű fényektől. A kerekek csikorogtak a nedves aszfalton, az ablaktörlő ide-oda csapódott. Reacher meglátta a Fehér Ház előtti fémkorlátokat és a Pénzügyminisztérium épületét, aztán Froelich befordult egy sarkon, behajtott egy keskeny sikátorba, és az előttük nyíló parkolóbejárat felé tartott. Meredek rámpa vezetett lefelé, mellette kis üvegfülkében egy őr. Éles fehér fényben úszott minden. Alacsony mennyezet, vaskos betonoszlopok. Froelich leparkolt a Suburbannel egy sor végén, ahol hat ugyanilyen autó állt. Itt-ott egy-egy Lincoln, és különböző évjáratú és méretű Cadillacek, az ablakukon ormótlan, utólag felszerelt kerettel, amivel a golyóálló üveget rögzítették. Minden kocsi fekete volt és fényes, a parkolóban minden fehérre volt festve, a falak, a mennyezet és a padlózat is. Olyan volt minden, mintha egy fekete-fehér fénykép lenne. Volt egy ajtó kis dróthálóval védett ablakocskával. Froelich ehhez kísérte őket, aztán felmentek egy keskeny mahagóni lépcsőn, amely az első emeleti előcsarnokba vitt. Márványoszlopok és egy liftajtó.

– Maguknak nem igazán lenne szabad itt lenniük – mondta Froelich. – Úgyhogy ne szóljanak senkihez, maradjanak mindig a közvetlen közelemben, és szedjük a lábunkat, rendben? – Kicsit hallgatott, aztán még hozzátette: – De előbb jöjjenek, mutatok valamit.

Átvezette őket egy másik jellegtelen ajtón, aztán egy sarkon befordulva egy hatalmas, homályos terembe jutottak, amely akkorának tűnt, mint egy futballpálya.

– Ez az épület fő előcsarnoka – magyarázta Froelich. A hangja visszhangzott az üres márványteremben. Gyenge volt a világítás, a fehér márvány inkább szürkésnek tűnt a félhomályban.

– Itt – mondta Froelich.

A falakon hatalmas márványtáblák voltak, a szélükön klasszikus stílusban bevésett díszítéssel. Amelyik alatt megálltak, annak az állt bevésve a tetején: Az Egyesült Államok Pénzügyminisztériuma. Két és fél, három méter hosszú volt a felirat. Alatta egy másik felirat: Dicsőségtábla. Aztán a bal felső sarokban kezdődött a nevek és dátumok listája. Talán három-négy tucat volt belőlük. Az utolsó előtti a névsorban J. Reacher, 1997. A legutolsó M. B. Gordon, 1997. Aztán jó sok üres hely következett, még másfél hasáb.

– Ez Joe – mondta Froelich. – Ez a mi emlékművünk neki.

Reacher felnézett a bátyja nevére. Szépen volt bevésve. Minden betű úgy öt centi hosszú és aranyozott. A márvány hidegnek látszott, erezett és foltos volt. Aztán felvillant a lelki szemei előtt Joe arca: talán tizenkét éves lehetett, egy reggelinél vagy ebédnél az asztal mellett. Mindig egy szempillantással gyorsabban értette meg a vicceket másoknál, és mindig egy szempillantással később kezdett el nevetni rajtuk. Aztán azt látta maga előtt, ahogy elindul otthonról, ami akkoriban egy barakk volt valami forró helyen. Az inge nedves az izzadságtól, a vállán a táskája, és indul a tűzvonalba, és tízezer mérföldes útra West Pointba. Aztán ahogy ott állnak az anyjuk sírja mellett a temetésén. Ez volt az utolsó alkalom, amikor élve látta Joe-t. Egyszer találkozott Molly Beth Gordonnal is, közvetlenül a halála előtt. Okos, eleven, szőke nő volt. Eléggé hasonlított Froelichhez.

– Nem, ez nem Joe – mondta Reacher. – És nem is Molly Beth Gordon. Ezek csak nevek.

Neagley rápillantott. Froelich pedig nem felelt semmit, csak visszakísérte őket a kisebbik előcsarnokba, ahol a liftajtó volt. Felmentek három emeletet, és egy másik világban találták magukat. Csupa keskeny folyosó, alacsony álmennyezetek, puritán berendezés. A mennyezeten akusztikus panelek, halogénvilágítás, fehér linóleum, szürke szőnyegek, Az irodák kis fülkékre osztva, vállmagasságig érő mozgatható panelekkel. Telefonok, faxok, papírhalmok, számítógépek mindenfelé. Mindent betöltött a nyüzsgés és a munka zaja: a számítógépek és a légkondicionálók halk zúgása, a modemek fojtott bugása, a telefonok csöngése. Egy nagy ajtón belépve egy recepciós helyiségben találták magukat, ahol az íróasztal mögött egy öltönyös férfi ült. A vállához szorítva egy telefonkagylót tartott, és valamit írogatott egy füzetbe. Épp csak csodálkozó pillantást vetett rájuk, és szórakozottan odabiccentett üdvözlésül.

– Az ügyeletes – mondta Froelich. – Huszonnégy órában dolgoznak, három műszakban váltják egymást. Ennél az íróasztalnál mindig ül valaki.

– Ez az egyetlen bejárat? – kérdezte Reacher.

– Hátul van egy tűzlépcső – mondta Froelich. – De ebből ne következtessen semmire. Látja azokat a kamerákat?

A mennyezetre mutatott. Miniatűr megfigyelő kamerák voltak felszerelve, amelyek szemmel tartottak minden egyes ajtót.

– Ezeket nem lehet kikerülni – válaszolta Froelich.

Ezután még beljebb vezette őket az épület gyomrába hol jobbra, hol balra kanyarogva a folyosókon, míg végül megérkeztek az emelet leghátsó részére. Hosszú, keskeny folyosó következett, amely végül kiszélesedett egy ablak nélküli, négyszögletes helyiséggé. Az egyik oldalsó falnál egy titkárnő kis egyszemélyes irodája volt berendezve: íróasztal, irattartó szekrények, polcok telerakva gyűrűs irattartókkal és halmokban álló papírokkal. A falon az elnök képe, a sarokban egy összetekert amerikai lobogó, a zászló mellett egy állófogas. Semmi más. Minden nagyon rendes volt. Minden a helyén. A titkárnő íróasztala mögött nyílt egy vészkijárat. Erős ajtó, rajta kis fémtáblácskán egy menekülő figura rajzolva zölddel. Az ajtó felett megfigyelőkamera. Úgy meredt előre, mint egy soha nem pislogó üvegszem. A titkárnő íróasztalával szemben egy sima ajtó, csukva.

– Ez Stuyvesant irodája – mondta Froelich.

Kinyitotta az ajtót, és bevezette őket. Felkattintott egy kapcsolót, mire erős halogénfény árasztotta el a helyiséget. Aránylag kicsi volt, kisebb, mint a kinti előszoba. Egy ablaka volt, rajta összecsukva a fehér szalagfüggöny.

– Az ablakot ki lehet nyitni? – kérdezte Neagley.

– Nem – felelte Froelich. – Egyébként is a Pennsylvania Avenue-ra néz. Ha itt próbálna valaki felmászni három emelet magasba egy kötélen, biztos, hogy észrevennék.

Az irodát egy hatalmas íróasztal uralta. Szürke, műanyag lapja teljesen üres volt. Előtte pontosan derékszögbe állítva egy nagy bőr karosszék.

– Nem használ telefont? – csodálkozott Reacher.

– A fiókban tartja – magyarázta Froelich. – Úgy szereti, ha az íróasztala teljesen üres.

A fal mellett magas irattartó szekrények álltak, az előlapjuk ugyanolyan szürke, mint az íróasztal. Volt két bőrborítású szék a látogatóknak. Ezenkívül semmi más. Nyugodt helynek tűnt, és rendszerető elméről árulkodott.

– Szóval, a postán érkezett fenyegető levél hétfőn jött meg, egy héttel a választás után. Aztán szerdán este Stuyvesant úgy fél nyolc körül hazament. Az íróasztalát üresen hagyta. A titkárnője fél órával később távozott. Mielőtt elment volna, még benézett egy pillanatra az irodába, ahogy mindig szokta. Azt mondja, az íróasztal teljesen üres volt. Nyilván észrevette volna, ha van rajta egy papír: szemet szúrt volna neki.

Reacher bólintott. Az íróasztal úgy festett, mint egy csatahajó fedélzete, készen arra, hogy az admirális megtekintse. Még egy porszem is szemet szúrt volna rajta.

– Csütörtökön reggel nyolckor megjött a titkárnő – folytatta Froelich. – Egyenesen a saját íróasztalához ment, és nekilátott a munkának. Stuyvesant irodájába nem nyitott be. Nyolc után tíz perccel megérkezett Stuyvesant is. A kezében aktatáska, esőkabát volt rajta. A kabátot leveszi és felakasztja a fogasra. Beszél a titkárnőjével, közben az aktatáskáját állítva az asztalára teszi, valamit megbeszélnek, aztán besétál az irodájába. Nem vitt magával semmit, a táskáját otthagyta a titkárnő asztalán. Négy-öt másodperccel később megint kijött. Behívta a titkárnőt. Mind a ketten azt mondják, hogy a papír ekkor ott feküdt az asztalon.

Neagley körbenézett az irodában, szemügyre vette az íróasztalt, felmérte a távolságot az ajtó és az asztal között.

– Csak az ő vallomásuk áll rendelkezésre? – kérdezte. – Vagy a kamerák videofelvételt is készítenek?

– Igen – bólintott Froelich. – Minden kamerához külön videomagnó csatlakozik. Megnéztem a felvételeket, minden úgy történt, ahogy ők mondják.

– Szóval egyikük sem tehette oda a papírt, hacsak nem összejátszanak, és mind a ketten benne vannak.

– Ez nem valószínű.

– Akkor ki tehette? – kérdezte Reacher. – Mi látható még a videofelvételen?

– Csak a takarítók.

Froelich visszakísérte őket a saját irodájába, és kivett három videokazettát az íróasztalfiókjából. Odalépett egy polchoz, ahol egy printer és egy fax közé beszorítva volt egy kisképernyős Sony tévé beépített videóval.

– Ezek a másolatok – mondta. – Az eredeti felvételeket elzártuk. Minden kazettára hat órányi felvétel kerül, a videomagnók időzítővel működnek. Reggel hattól délig, déltől délután hatig, hattól éjfélig, éjféltől reggel hatig, aztán kezdődik elölről.

Egy fiókból kikereste a távirányítót, és bekapcsolta a tévét. Berakta az első kazettát. Kis kattanás és surrogás hallatszott, majd halvány kép jelent meg a képernyőn.

– Ez a szerda esti felvétel, hat órától kezdődően.

A kép szürke és elmosódott volt, a részletek alig kivehetőek, de azért még elfogadható élességű. A titkárnő feje fölött elhelyezett kamera mutatta a teljes területet az íróasztal előtt. A nő az asztalnál ült és telefonált. Elég idősnek látszott, ősz haja volt. Stuyvesant ajtaja a kép jobb oldalán látszódott. Be volt csukva. A kép bal alsó sarkában apró dátum- és időpontkijelző. Froelich megnyomta az előretekerő gombot. A titkárnő ősz feje komikus gyorsasággal mozgott ide-oda. A kezét fel-le kapdosta, ahogy befejezte a telefonbeszélgetéseket, majd újakat kezdett. Valaki megjelent, és átadott neki egy levélcsomót, aztán megfordult és elsietett. A titkárnő egy gép gyorsaságával szétválogatta a postát. Minden borítékot felnyitott, a tartalmukat szép rendes halomba rakta, aztán elővett egy bélyegzőt és egy festékpárnát, és minden levél tetejére rábélyegzett valamit.

– Most mit csinál? – kérdezte Reacher.

– A beérkezés dátuma – magyarázta Froelich. – Nálunk minden a pontos papírmunkától függ. Ez mindig is így volt.

A titkárnő a bal kezével lapozgatott a levelek között, a jobbjával pedig pecsételt. A felgyorsított szalagon villámgyorsak voltak a mozdulatai. A kép alsó sarkában végig ott volt a dátum, az időt jelző számok pedig olyan gyorsan peregtek, hogy épp csak követni lehetett. Reacher elfordult a tévé képernyőjétől, és körbenézett Froelich irodájában. Tipikus kormányhivatali helyiség, á civil megfelelője azoknak az irodáknak, amilyenekben ő töltött annyi évet. Minden feltűnően egyszerű, strapabíró műszálas szőnyeg, furnérlemezes bútorok, a telefon- és számítógép-vezetékek gondosan, fehér műanyag védőburkolattal ellátva. Volt egy üvegajtós szekrény, benne vagy egy méter hosszan sorakoztak mindenféle kézikönyvek. A szobának nem volt ablaka, de Froelich azért tartott egy cserepes növényt. Egy műanyag cserépben kókadozott az íróasztalon, kiszáradva, sápadtan küzdött az életéért. Fényképek, emléktárgyak nem voltak. Semmi személyes, kivéve az egészen halvány parfümillatot a levegőben és a szék szövethuzatát.

– Most jön az, amikor Stuyvesant hazaindult – szólalt meg Froelich.

Reacher az időjelzőre pillantott, és látta, hogy a számok száguldva átrohannak a hét harmincon. Stuyvesant kilépett az irodájából, háromszoros gyorsasággal. Magas férfi volt, széles vállú, kicsit hajlott, a halántékánál őszült. Egy vékony aktatáska volt nála. Abszurd energikussággal mozgott a felgyorsított felvételen. Odarohant a fogashoz, és levett róla egy fekete esőkabátot. A vállára terítette, aztán visszarohant a titkárnő íróasztalához. Hirtelen odahajolt, mondott valamit, aztán kiszáguldott a képből. Froelich még jobban megnyomta a gyors előretekerő gombot, és a sebesség a kétszeresére fokozódott. A titkárnő ide-oda ingadozott a széken. Az időszámláló pörgött. Amikor hét óráról átváltott nyolcra, a titkárnő felállt, és Froelich megint lelassította a képet, hogy láthassák, ahogy egy pillanatra benéz Stuyvesant irodájába. A kezét le sem vette a kilincsről, és egyik lábát egy pillanatra felemelve a földről belesett az ajtón, aztán azonnal be is csukta. Körbeszaladgált az előszobában, összeszedte a táskáját, az ernyőjét és a kabátját, majd eltűnt a folyosó félhomályában. Froelich megint még gyorsabbra vette. A számláló gyorsan pörgött, de a képen nem változott semmi. Az elhagyatott iroda néma volt és nyugodt, csak az idő haladt előre.

– Mikor szoktak jönni a takarítók? – kérdezte Reacher.

– Valamivel éjfél előtt – mondta Froelich.

– Ilyen későn?

– Éjszakai műszak. Nálunk minden huszonnégy órában zajlik.

– És addig nem lehet látni semmit a felvételen?

– A világon semmit.

– Akkor tekerje előre.

Froelich nyomkodta a gombokat, és gyorsan előretekert, néha kicsit lelassított, hogy ellenőrizze a időszámlálón, hol tartanak. Tizenegy óra ötven perckor normál sebességre állította a kazettát A számláló másodpercenként számolt. Tizenegy óra ötvenkét perckor valami mozgolódás látszott a folyosó végénél. Három ember bukkant elő a félhomályból. Két nő és egy férfi, mindnyájan sötét színű overallban. Mexikói származásúnak tűntek. Alacsonyak voltak és zömökek, sötét hajúak, az arcuk sztoikusan nyugodt. A férfi egy kocsit tolt, rajta fekete szemeteszsák a kocsi elején kiálló fémkarikához erősítve, tálcák törlőrongyokkal, tisztítószeres flakonokkal. Az egyik nő egy porszívót cipelt. A hátára volt erősítve, mint egy hátizsák. A porszívónak hosszú csöve volt, a feje széles. A másik nő egyik kezében vödröt vitt, a másikban felmosót, ami négyszögletes, szivacsos fejben végződött, a nyelén valami bonyolult kis szerkezet, amivel ki lehetett préselni belőle a felesleges vizet. Mindhárom takarító gumikesztyűt viselt. A kesztyűk sápadtan világítottak a kezükön. Egészen világossárga műanyagból lehettek. Mind a hárman fáradtnak tűntek, mint az éjszakai munkások általában. De látszott rajtuk, hogy tiszták, rendesek és profik. A hajuk rendesen vágva, és az arcukra az volt írva: Tudjuk, hogy ez nem a világ legizgalmasabb munkája, de akkor is rendesen megcsináljuk. Froelich megállította a szalagot, és kimerevítette a képet, ahogy megközelítik Stuyvesant irodájának ajtaját.

– Kik ezek az emberek? – kérdezte Reacher.

– A mi alkalmazottaink. A városban a legtöbb irodaházban külsősök végzik szerződéssel a takarítást, minimálbérért, minden juttatás nélkül, és állandóan változik a takarítószemélyzet. Mint mindenhol a világon. De mi saját takarítóbrigádot alkalmazunk. Szükségünk van rá, hogy maximálisan megbízhatóak legyenek. Egyszerre mindig két brigádot tartunk. Alapos felvételi beszélgetésen esnek át, ellenőrizzük a hátterüket, és csak akkor juthatnak be ide, ha tényleg rendes emberek. Aztán jól megfizetjük őket, fizetjük az egészségügyi ellátásukat, fizetett szabadságot kapnak, mindent, ami jár. Ugyanúgy tagjai a szervezetnek, mint mindenki más.

– És ők ezt értékelik?

Froelich bólintott. – Igen, általában kiválóan dolgoznak.

– De úgy gondolja, ezek a takarítók csempészték be a levelet.

– Más megoldás nincs.

Reacher a képernyőre mutatott. – És hol lehet a levél most?

– Lehet, mondjuk, a szemeteszsákban. Lehet, hogy műanyag irattartóban oda van ragasztva a tálca aljára. Vagy a fickó hátára az overallja alatt.

Froelich benyomta az indítógombot, és a szalag továbbhaladt. A takarítók bementek Stuyvesant irodájába. Az ajtó becsukódott mögöttük. A kamera mutatta tovább az üres előszobát, az idő haladt, eltelt öt perc, hét, nyolc. Aztán vége lett a szalagnak.

– Most van éjfél – mondta Froelich.

Kivette a kazettát, és berakta a másodikat. Lenyomta a gombot. A dátum átváltott csütörtökre, és pontban éjfélkor kezdődött az időszámláló. Aztán csak haladt előre, eltelt két perc, négy, hat.

– Nagyon alaposak, az biztos – jegyezte meg Neagley. – A mi takarítóink ennyi idő alatt az egész épülettel végeznek. Épp csak összesöprögetnek kicsit, és kész.

– Stuyvesant szereti, ha minden tiszta és rendes – mondta Froelich.

Éjfél után hét perccel az ajtó kinyílt, és a takarítók kijöttek.

– Tehát úgy gondolja, a levél most már ott van az asztalon? – kérdezte Reacher.

Froelich bólintott. A képen az látszott, hogy a takarítók a titkárnő előszobájában kezdenek takarítani. Semmit nem hagytak ki. Mindent alaposan leporoltak, letörölgettek, kifényesítettek. A szőnyeg minden négyzetcentiméterét ki porszívózták. A papírkosár tartalmát a szemeteszsákba ürítették. Már kétszer akkorára dagadt, mint előzőleg volt. A férfin látszott, hogy kicsit ziláltabb a sok munkától. Lassan tolta visszafelé a kocsit, a nők vele együtt haladtak. Éjfél után tizenhat perccel eltűntek a folyosón, és a kép megint mozdulatlanná dermedt, mint az érkezésük előtt.

– Ennyi – mondta Froelich. – Ezután semmi nem történik az elkövetkező öt óra és negyvennégy perc alatt. Aztán ismét kazettacsere következik, és megint semmi egészen reggel nyolcig, amikor megérkezik a titkárnő, aztán minden úgy zajlik, ahogy ő és Stuyvesant elmondta.

– Ahogy az el is várható – szólalt meg hirtelen egy hang az ajtóban. – Remélem, hinni lehet a szavunknak. Végül is huszonöt éve állok a kormány alkalmazásában, a titkárnőm meg talán még nálam is régebb óta.

Ötödik fejezet

Az ajtóban álló férfi csak Stuyvesant lehetett, semmi kétség. Reacher rögtön felismerte a videofelvétel alapján. Magas volt, széles vállú, ötvenes, még mindig elég jó formában. Kellemes vonások, fáradt szemek, öltönyt és nyakkendőt viselt, a vasárnap ellenére. Froelich aggodalmas pillantást vetett rá. Stuyvesant viszont Neagleyre bámult.

– Magát láttam a videofelvételen – mondta. – Ott volt a bálteremben a csütörtök esti fogadáson.

Látszott rajta, hogy töri a fejét a magyarázaton, száguldanak az agyában a lehetőségek. Aztán alig észrevehetően bólintott, mintha valami értelmes magyarázatra jutott volna. Egy pillanattal később továbbsiklott a tekintete Reacherre, aztán beljebb lépett a szobába.

– Maga pedig Joe Reacher öccse – állapította meg. – Nagyon hasonlít rá.

Reacher bólintott. – Jack Reacher – mondta, és kinyújtotta a kezét.

Stuyvesant megrázta. – Részvétem. Tudom, öt évvel elkéstem, de mi még mindig nagy szeretettel gondolunk a bátyjára.

Reacher megint bólintott. – Ő pedig Frances Neagley – mutatta be a társát.

– Reacher vonta be, hogy segítsen a biztonsági vizsgálatban – magyarázta Froelich.

Stuyvesant futólag elmosolyodott. – Rájöttem – mondta. – Okos húzás. És milyen eredményre jutottak?

Az irodában csönd lett.

– Elnézést, ha megsértettem volna azzal, amit az előbb mondtam – szólalt meg Froelich. – Csak elemeztem a helyzetet.

– Mi lett a vizsgálat eredménye? – ismételte meg a kérdést Stuyvesant.

Froelich nem felelt.

– Ennyire rossz? – kérdezte Stuyvesant. – Remélem is. Én is ismertem Joe Reachert. Nem olyan jól, mint maguk, de egyszer-kétszer dolgoztunk együtt. Nagy benyomást tett rám. Feltételezem, hogy az öccse legalább fele olyan okos. Miss Neagley talán még okosabb. És ebben az esetben biztos, hogy találtak kiskapukat. Igazam van?

– Három alkalommal – felelte Froelich.

Stuyvesant bólintott. – A bálteremben nyilván – mondta. – Talán a bismarcki házban, és azon az átkozott bismarcki szabadtéri kampánygyűlésen, igaz?

– Igen – bólintott Froelich.

– De ez kivételes szintű teljesítmény volt – mondta Neagley.

– Nem valószínű, hogy bárki utánozni tudná.

Stuyvesant felemelte a kezét, és elhallgattatta. – Menjünk át a konferenciaterembe – invitálta őket. – Szeretnék egy kicsit a baseballról beszélgetni magukkal.

Végigvezette őket a keskeny, kanyargós folyosók labirintusán egy aránylag tágas terembe, amely az épület szívében lehetett. Volt benne egy hosszú asztal, körülötte tíz szék, mindegyik oldalon öt-öt. Ablakai nem voltak a helyiségnek, ugyanaz a szürke, műszálas szőnyeg, a fejük felett álmennyezet. Ugyanaz az éles halogén világítás. Az egyik fal mentén alacsony szekrény állt. Az ajtaja csukva, a tetején három telefonkészülék, két fehér és egy piros. Stuyvesant leült, és az asztal másik oldalán sorakozó székekre intett. Reacher rápillantott a nagy falitáblára, amelyre Bizalmas feliratú emlékeztetők és hirdetmények voltak kitűzve.

– A szokásostól eltérően őszinte leszek – kezdte Stuyvesant.

– Csak átmenetileg, ugye megértik? Úgy gondolom, tartozunk maguknak egy magyarázattal, mert Froelich az én jóváhagyásommal vonta bele magukat az ügybe, és mert Joe Reacher öccse nekünk olyan, mintha közénk tartozna, és ezért az ő kollégája is.

– Együtt dolgoztunk a hadseregnél – mondta Neagley. Stuyvesant bólintott, mintha erre rég rájött volna magától is.

– Akkor beszéljünk a baseballról – mondta. – Szokták követni a bajnokság eseményeit?

Mindenki hallgatott.

– A Washington Senators már kiesett – folytatta Stuyvesant –, úgyhogy be kell érnünk a Baltimore Orioles-szal, amelyik elég vegyes teljesítményű csapat Tudják, mi a sajátos ebben a játékban?

– A bajnoksági idény hosszúsága – mondta Reacher. – És a győzelmek százalékaránya.

– Talán nem is csak fele olyan okos, mint a bátyja volt – állapította meg Stuyvesant. – A baseballban az az érdekes, hogy egy bajnokság százhatvankét meccsből áll. Sokkal, de sokkal hosszabb, mint bármely más sportágban, kosárlabdában, hokiban, futballban, bármiben. Minden más sportban a játékosok úgy vághatnak neki, hogy reménykedhetnek benne, hogy minden egyes meccsüket megnyerik az egész idényben. Ez egy realisztikus célkitűzés, ami erős motivációt jelent. Időnként sikerül el is érni. De a baseballban ez egyszerűen lehetetlen. A legjobb csapatok, a legnagyobb bajnokok is elveszítik nagyjából a meccsek egyharmadát. Évente ötvenszer vagy hatvanszor vereséget szenvednek. Képzeljék el, milyen ez nekik pszichológiai szempontból. Kitűnő sportolók, őrületes versenyszellemmel megáldva, mégis biztosan tudják, hogy újra meg újra veszíteni fognak. Ehhez igazodni kell lelkileg, különben beleroppannak. És egy elnököt védelmezni pontosan ugyanilyen. Erre akartam kilyukadni. Nem győzhetünk mindennap, ehhez hozzá kell szoknunk.

– Még csak egyszer veszítettek – szólt közbe Neagley. – 1963-ban.

– Nem – rázta a fejét Stuyvesant. – Újra meg újra veszítünk. De nem minden vereség jelentős. Az ellenfél nem minden találata végzetes, és nem minden vereség miatt veszítjük el a bajnokságot is. A mi esetünkben nem minden hiba miatt hal meg az elnök.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Neagley.

Stuyvesant kicsit előbbre hajolt. – Azt, hogy bármire jutott is a biztonsági ellenőrzésük, ennek ellenére bízniuk kell bennünk. Nem minden hiba végzetes. Teljesen megértem, ha ez a fajta önbizalom egy kívülálló szemében kicsit felületes hozzáállásnak tűnik. De próbálják megérteni, hogy mi kénytelenek vagyunk így gondolkozni. A vizsgálatuk nyilván kimutatott egy-két rést a védelmi hálón, és most az a feladatunk, hogy felmérjük, lehetséges-e befoltozni őket. Hogy van-e ennek ésszerű módja. Ezt Froelich ítélőképességére bízom. Ez az ő dolga. Csak arra szeretném kérni magukat, hogy ne kételkedjenek bennünk mint állampolgárok. Ne érezzék azt, hogy kudarcot vallottunk a munkánkban. Mert ez nem kudarc. Mindig lesznek rések, ez része a játéknak. Ez a demokrácia. Hozzá kell szoknunk.

Aztán hátradőlt, mintha végzett volna a mondandójával.

– És mi a helyzet ezzel a bizonyos fenyegetéssel? – kérdezte Reacher.

Stuyvesant hallgatott, csak megrázta a fejét. Az arckifejezése megváltozott. Az egész teremben mintha megváltozott volna a hangulat.

– Ez az a pont, ahol már nem lehetek őszinte – közölte. – Mondtam, hogy csak átmenetileg engedhetem meg magamnak. Nagyon komoly kihágás volt Froelich részéről, hogy egyáltalán elárulta, hogy fenyegetést kaptunk. Csak annyit mondhatok, hogy nagyon sok fenyegető levelet kapunk. Aztán elintézzük őket. Hogy hogyan, ez már teljes mértékben bizalmas információ. Szeretném, ha megértenék, hogy a legszigorúbb kötelességük, hogy mindazt, amit megtudtak, soha ne említsék senkinek, miután távoznak innen ma este. Vagy bármi mást, amit megtudnak az eljárásainkról és a módszereinkről. Erre szövetségi törvények is köteleznek, és módom van szankciókra is maguk ellen.

Csönd lett. Reacher nem felelt semmit. Neagley némán ült. Froelich zaklatottnak látszott. Stuyvesant nem vett róla tudomást, csak Reachert és Neagleyt nézte, először kicsit ellenségesen, aztán hirtelen elgondolkozóan. Látszott, hogy megint törni kezdi valamin a fejét. Felállt, odament a komódhoz, amin a telefonok voltak. Leguggolt, kinyitotta a szekrény ajtaját, és kivett két jegyzettömböt és golyóstollat. Visszament az asztalhoz, az egyiket lepottyantotta Reacher, a másikat Neagley elé. Megkerülte az asztalt, és visszaült a helyére.

– Írják fel a teljes nevüket. Esetleg használt álneveket is, születési dátumot, társadalombiztosítási számot, katonai azonosítót, állandó lakcímet.

– Minek? – kérdezte Reacher.

– Csak írják fel – mondta Stuyvesant.

Reacher kicsit várt, aztán fogta a tollat. Froelich idegesen nézte. Neagley is rápillantott, aztán megvonta a vállát, és írni kezdett.

Reacher várt még egy pillanatig, aztán követte a példáját. Jóval előbb végzett, mint Neagley. Nem volt második keresztneve, se állandó lakcíme. Stuyvesant odalépett a hátuk mögé, és elvette a jegyzettömböket. Nem mondott semmit, csak kisétált a teremből, a hóna alatt szorongatva a két jegyzettömböt. Az ajtó hangosan becsapódott utána.

– Bajban vagyok – szólalt meg Froelich. – És magukat is bajba kevertem.

– Ne aggódjon emiatt – mondta Reacher. – Alá akar íratni velünk valami nyilatkozatot, hogy minden információt bizalmasan kezelünk, ennyi az egész. Gondolom, azért ment, hogy legépeltesse.

– De mit fog csinálni velem?

– Valószínűleg semmit.

– Levált? Kirúg?

– Ő is jóváhagyta a biztonsági ellenőrzést. Az ellenőrzés szükséges volt a fenyegetések miatt. Majd azt mondjuk neki, mi erőltettük, hogy mindent elmondjon nekünk.

– Le fog váltani – jelentette ki Froelich. – Eleve nem örült neki, hogy kitaláltam ezt az ellenőrzést. Azt mondta, ez annak a jele, hogy nincs elég önbizalmam.

– Marhaság – mondta Reacher. – Mi is mindig így csináltuk.

– Az ellenőrzések csak használnak az ember önbizalmának – tette hozzá Neagley. – Mi így tapasztaltuk. Jobb biztosra menni, mint egyszerűen csak remélni a legjobbakat.

Froelich elfordította a tekintetét, és nem felelt semmit. A teremben csönd lett. Vártak öt percet, tízet, tizenötöt. Reacher felállt és nyújtózkodott. Odament a szekrényhez, és megnézte a piros telefont. Felvette, és a füléhez tartotta. Nem adott vonalat. Visszarakta a kagylót, és megnézte a falitáblára kitűzött hirdetményeket. A mennyezet olyan alacsony volt, hogy érezte a feje tetején a halogénlámpák melegét. Megint leült, elfordította a székét, kicsit hátradöntötte, és felrakta a lábát a mellette lévő székre. Az órájára pillantott. Stuyvesant már húsz perce távol volt.

– Mi a nyavalyát csinál? Saját kezűleg gépeli le?

– Talán behívja az embereit. Mind börtönbe kerülünk, így majd gondoskodik róla, hogy örökre hallgassunk – mondta Neagley.

Reacher ásított egyet, és elmosolyodott. – Még adunk neki tíz percet, aztán itthagyjuk. Elmegyünk együtt vacsorázni valahova.

Stuyvesant öt perc múlva megjött. Besétált, és becsukta maga után az ajtót. Nem volt nála semmilyen papír. Visszaült az eredeti helyére, és a tenyerét az asztallapra fektette. Kicsit idegesen dobolt az ujjaival.

– Jól van – mondta. – Akkor hol is tartottunk? Reachernek mintha lett volna egy kérdése.

Reacher levette a lábát a székről, és visszafordult az asztal felé. – Igen?

Stuyvesant bólintott. – Valamit kérdezett erről a bizonyos fenyegetésről. Nos, vagy egy belső emberrel állunk szemben, vagy egy külső személlyel. Vagy az egyik, vagy a másik, ez nyilvánvaló.

– Akkor most mégis beszélünk erről?

– Igen – mondta Stuyvesant.

– Miért? Mi változott meg közben?

Stuyvesant elengedte a füle mellett a kérdést. – Ha külső személy, szükséges-e aggodalmaskodnunk? Talán nem, mert ez is olyan, mint a baseball. Ha a Yankee-k megérkeznek a városba, és azzal fenyegetőznek, hogy megverik az Orioles csapatát, ez azt jelenti-e, hogy feltétlenül így is lesz? Ha valaki nagy hangon dicsekszik valamivel, még nem biztos, hogy sikerül is neki.

Senki nem szólt semmit.

– Szeretném, ha maguk is elmondanák a véleményüket – nézett körbe Stuyvesant.

Reacher megvonta a vállát. – Szóval maga úgy gondolja, hogy külső személlyel állunk szemben.

– Nem, szerintem belülről akar valaki megfélemlíteni minket, aki ártani akar Froelich karrierjének. Most kérdezze meg, mit fogunk tenni ellene.

Reacher ránézett. Aztán az órájára pillantott.

– Tudom, mit fognak tenni ellene – mondta.

– Valóban?

– Felkérnek engem és Neagleyt, hogy végezzünk belső ellenőrzést.

– Tényleg?

Reacher bólintott. – Ha az aggasztja, hogy valaki belülről fenyegeti magukat, akkor szükséges egy belső vizsgálat. Ez egyértelmű. A saját embereit nem használhatja, mert lehet, hogy véletlenül a rosszfiú is köztük van. Az FBI-t nem akarja bevonni, mert Washingtonban így működnek a dolgok. Senki nem szereti nyilvánosan kiteregetni a szennyesét. Tehát szüksége van egy külső emberre, aki elvégzi a munkát. És itt ül kettő az orra előtt, akik máris benne vannak az ügyben, mert Froelich bevonta őket. Úgyhogy vagy megszakítja velünk a kapcsolatot, vagy még jobban elmélyíti. Magának ez utóbbi megoldás jobban kézre állna, mert akkor nem kéne hibát találnia egy kitűnő embere munkájában, akit nemrég léptetett elő. Megbízhat-e minket a feladattal? Hát persze. Ki lenne alkalmasabb, mint Joe Reacher öccse? Joe Reachert itt úgy tisztelik, mint egy szentet. Tehát maga nyugodt lehet, senki nem hibáztathatja. Én is nyugodt lehetek, mert Joe-nak köszönhetően automatikusan megbíznak bennem. Jó nyomozó voltam a hadseregnél, és Neagley is az volt, ezt is tudják, mert épp most nézett utána. Szerintem azzal töltötte a húsz percet, hogy felhívta a Pentagont és a nemzetbiztonsági hivatalt. Azért kérte az adatainkat. Ellenőrizték a számítógépes nyilvántartásban, és kiderült, hogy tiszták vagyunk. Sőt talán még ennél is jobb, mert valószínűleg megvan még a nyilvántartásban a nemzetbiztonsági ellenőrzésünk eredménye is, és a minősítésünk nyilván még magasabb fokú, mint amire magának szüksége lenne.

Stuyvesant bólintott. Elégedettnek látszott.

– Kitűnő elemzés – mondta. – Megkapják a megbízatást, ahogy megkapom a másolatokat a minősítésükről. Egy-két órán belül itt lesznek.

– Meg tudja szerezni? – kérdezte Neagley.

– Bármit meg tudok szerezni, amit akarok – mondta Stuyvesant. – Az elnökök hajlamosak elég nagy hatalmat adni azoknak, akikről azt remélik, hogy megvédi az életüket.

Csönd lett.

– Én is gyanúsított vagyok? – kérdezte Stuyvesant.

– Nem – felelte Reacher.

– Pedig talán annak kéne lennem. Esetleg én lehetnék az egyes számú gyanúsított. Talán csak külső nyomásra kényszerültem rá, hogy egy nőt nevezzek ki, de a lelkem mélyén már megbántam, ezért a háta mögött intrikálva próbálok ráijeszteni, és csorbát ejteni a szakmai hírnevén.

Reacher nem felelt semmit.

– Találhattam egy barátot vagy rokont, akitől soha nem vettek ujjlenyomatot. A papírt odarakhattam az íróasztalomra szerdán este fél nyolckor, és a titkárnőmet is rávehettem, hogy hazudjon, és mondja azt, hogy nem látta. Engedelmeskedett volna nekem. Vagy rávehettem volna a takarítókat, hogy csempésszék oda éjszaka. Ők is engedelmeskedtek volna. De ugyanígy követték volna Froelich utasításait is. Neki kellene a második számú gyanúsítottnak lennie. Mondjuk, neki is lehet olyan barátja vagy rokona, aki nem szerepel az ujjlenyomat-nyilvántartásokban, és talán ő rendezte meg ezt az egészet, hogy aztán látványosan megoldja az ügyet, és növelje saját szakmai tekintélyét.

– Csak éppen nem én rendeztem meg – szólt közbe Froelich.

– Egyikük sem gyanúsított – mondta Reacher.

– Miért nem? – kérdezte Stuyvesant.

– Mert Froelich önként, magától fordult hozzám, és a bátyámtól hallott rólam. Maga azután kért fel a munkára, hogy ellenőrizte a hadseregnél a dossziémat. Egyikük sem tette volna ezt, ha valamit rejtegetni akarnának. Túl kockázatos lenne.

– Talán úgy gondoljuk, hogy okosabbak vagyunk maguknál. Egy belső vizsgálat, ami nem jut semmire, nekünk ez lenne a legjobb fedezék.

Reacher megrázta a fejét. – Egyikük sem ilyen ostoba.

– Helyes – bólintott Stuyvesant. Elégedettnek látszott. – Akkor egyetértünk abban, hogy a gyanúsított egy féltékeny rivális itt, az osztályon. Tegyük fel, hogy a pasas összejátszott a takarítókkal.

– Nő is lehet – szólt közbe Froelich.

– Hol vannak most azok a takarítók? – kérdezte Reacher.

– Átmenetileg felfüggesztettük őket – mondta Stuyvesant. – Otthon vannak, fizetett szabadságon. Együtt élnek. Az egyik nő a férfi felesége, a másik a sógornője. A másik takarítóbrigád túlórában átvette a munkájukat, ami egy vagyonba kerül nekünk.

– És a takarítók mit mondanak?

– Semmit nem tudnak semmiről. Nem hoztak magukkal semmiféle levelet, soha nem is látták, és amikor ők itt takarítottak, nem volt az asztalon.

– De maga nem hisz nekik.

Stuyvesant egy pillanatig hallgatott. Megigazgatta a mandzsettáját, aztán megint az asztallapra fektette a tenyerét.

– Megbízható alkalmazottak – mondta. – Nagyon felzaklatta őket, hogy valamivel gyanúsítjuk őket. Sőt megijedtek. De ugyanakkor valahogy nyugodtak is maradtak. Mintha tudnák, hogy nem tudunk rájuk bizonyítani semmit, mert nem is követtek el semmit. És kicsit csodálkoztak. A hazugságvizsgálaton is átmentek, mind a hárman.

– Szóval akkor hisz nekik.

Stuyvesant megrázta a fejét. – Nem hihetek nekik. Hogy is hihetnék? Látta a videofelvételeket. Ki más tehette volna oda azt az átkozott levelet? Egy kísértet?

– Akkor mi az elgondolása?

– Szerintem valaki, aki jól ismeri a belső viszonyokat, megkérte őket, hogy tegyék meg, és valahogy kimagyarázta a dolgot, elhitette velük, hogy ez valami rutin biztonsági vizsgálat, titkos feladat, és nem tesznek vele semmi rosszat, és arról is kioktatta őket, hogy mi fog történni utána, milyen kérdéseket fognak feltenni nekik, és hogy hazugságvizsgálat is lesz. Szerintem így elég nyugodtak lehettek, hogy átmenjenek a poligráfos vizsgálaton. Ha meg vannak győződve róla, hogy nem követtek el semmi rosszat, és nem lehet semmi következménye. Ha azt hiszik, hogy valójában segítik az osztály munkáját.

– Ezt a lehetőséget felvetette már nekik?

Stuyvesant megrázta a fejét. – Ez a maguk dolga lesz – mondta. – Én nem nagyon értek az emberek kihallgatásához.

Stuyvesant ugyanolyan hirtelen távozott, mint ahogy érkezett. Egyszerűen csak felpattant, és kisétált a teremből. Az ajtó becsukódott, Reacher, Neagley és Froelich meg csak ültek az asztalnál a vakító fényben, néma csöndben.

– Nem lesznek túl népszerűek – szólalt meg végül Froelich. – Az ilyen belső vizsgálatokat végző emberek soha nem azok.

– Engem nem érdekel a népszerűség – mondta Reacher.

– Nekem van egy állásom, nem tudom, hogy ráérek-e erre – mondta Neagley.

– Vegyél ki egy kis szabadságot – javasolta Reacher. – Maradj itt. Legyél népszerűtlen velem együtt.

– Fizetést kapnék érte?

– Biztos vagyok benne, hogy fizetünk valami honoráriumot – bólintott Froelich.

Neagley megvonta a vállát. – Hát jó. Azt hiszem, a cégemnél ezt úgy fognák fel, hogy jót tesz a presztízsünknek. Mármint a kormánynak dolgozni. Visszamegyek a hotelbe, elintézek egy-két telefont, meglátjuk, kibírják-e nélkülem egy darabig.

– Nem akarnak vacsorázni előbb? – kérdezte Froelich.

Neagley megrázta a fejét. – Nem. Majd eszek a szállodában, a szobámban. Maguk menjenek csak ketten.

A folyosókon át visszakanyarodtak Froelich irodájába, ahol hívott egy kocsit sofőrrel Neagleynek. Aztán lekísérte a parkolóba, majd visszament az emeletre. Reachert ott találta az íróasztalánál üldögélve.

– Van maguk között valami?

– Kivel?

– Neagleyvel.

– Miféle kérdés ez?

– Furcsán viselkedett a vacsorával kapcsolatban.

Reacher megrázta a fejét. – Nem, nincs köztünk semmi.

– Volt? Úgy tűnik, nagyon közel állnak egymáshoz.

– Tényleg?

– Nyilvánvalóan kedveli magát, és maga is őt. És csinos is.

Reacher bólintott. – Kedvelem. És tényleg csinos. De soha nem volt köztünk semmi.

– Miért nem?

– Miért nem? Csak, nem történt meg. Tudja, hogy van ez.

– Azt hiszem...

– Nem egészen értem, magának mi köze ehhez. A bátyámmal járt, nem velem. Még a nevét se tudom.

– M. E.

– Martha Enid? Mildred Eliza?

– Menjünk. Vacsorázzunk nálam.

– Magánál?

– Vasárnap este lehetetlen éttermi asztalt kapni. Különben sem engedhetem meg magamnak. És nálam van még Joe néhány holmija, hátha kellenek magának.

Froelich egy barátságos kis sorházban lakott, az Anacostia folyó túlsó partján, a Boling légitámaszpont közelében. Az a fajta városi lakás volt, ahol az ember inkább behúzza a függönyöket, és csak arra figyel, ami odabent van. Az utcán parkoltak le, a ház előtt. A bejárati ajtó egy kis hallba vezetett, onnan nyílt a nappali. Kényelmes szoba volt. Parketta, rongyszőnyeg, régimódi bútorok. Kistévé, mellette egy nagy kábeldoboz. Néhány könyv a polcokon, kis hifiberendezés, mellette egyméternyi CD. Meleg volt, úgyhogy Reacher levette a fekete zakót, és egy szék hátára dobta.

– Nem örülnék neki, ha egy belső ember lenne – mondta Froelich.

– Még mindig jobb, mint egy külső fenyegetés.

Froelich bólintott, és átment a konyhába, amely boltívvel csatlakozott a nappalihoz. Kicsit bizonytalanul körbenézett, mintha azon tűnődne, mire valók a konyhai gépezetek és a szekrények.

– Hozathatunk kínait – javasolta Reacher.

Froelich levette a kabátját, félbehajtotta, és egy székre terítette.

– Igen, az jó lenne.

Fehér blúz volt rajta. A kabát nélkül sokkal lágyabb és nőiesebb jelenség lett. A konyhában hagyományos égők világítottak, halvány fénnyel, szebb lett tőle a bőre, mint az irodai halogénfényben. Reacher ránézett, és látta, hogy Joe milyennek láthatta nyolc évvel ezelőtt. Froelich megkereste egy házhoz szállítást is vállaló kínai étterem étlapját egy fiókban, felhívta őket, és rendelt. Édes-savanyú leves és Tso tábornok csirkéje, két adag.

– Jó lesz? – kérdezte.

– Ne is mondja. Biztos Joe is ezt szerette.

– Még mindig itt van pár holmija. Jöjjön, nézze meg. Froelich előrement a hallba, aztán fel a lépcsőn. Az emeleten volt egy vendégszoba. Egy nagy, egyajtós szekrény állt benne. Amikor kinyitották, automatikusan felgyulladt a belsejében egy kis égő. Tele volt mindenféle holmival, akasztókon hosszú sorban öltönyök és ingek sorakoztak nejlonhuzatban, ahogy elhozták a tisztítóból. A nejlon kicsit már megsárgult, látszott rajta, hogy régi.

– Ez mind az övé volt – mondta Froelich.

– Itthagyta őket?

Froelich megérintette az egyik öltöny vállát a nejlonon keresztül.

– Gondoltam, majd eljön értük. De soha nem jött, egy éven át. Gondolom, nem volt rájuk szüksége.

– Rengeteg öltönye lehetett.

– Két tucat, ha jól sejtem.

– Hogy lehet valakinek, huszonnégy öltönye?

– Szeretett öltözködni. Erre biztos emlékszik.

Reacher csak állt. Ő egy sortban és pólóban emlékezett Joe-ra. Télen khaki vászonnadrágokban járt. Ha nagyon hideg volt, felvett egy kopott katonai bőrdzsekit. Ennyi. Az anyjuk temetésén nagyon elegáns fekete öltöny volt rajta, azt feltételezte, kölcsönkérte. De talán mégse. Úgy látszik, az, hogy Washingtonban dolgozott, megváltoztatta a szokásait.

– Elvihetné őket – mondta Froelich. – Magát illeti. Maga a legközelebbi hozzátartozója, nem?

– Azt hiszem.

– Van itt egy doboz is. Beleraktam az itthagyott holmijait. Reacher követte a nő tekintetét a szekrény aljába, ahol egy kartondoboz lapult.

– Meséljen nekem Molly Beth Gordonról – mondta Reacher.

– Mit meséljek róla?

– A haláluk után én valahogy azt hittem, volt köztük valami. Froelich megrázta a fejét. – Közel álltak egymáshoz, az biztos.

De csak együtt dolgoztak. Molly az asszisztense volt. Joe soha nem randevúzott volna a munkatársaival.

– Maguk miért szakítottak?

Odalent valaki csengetett Hangosan szólt a vasárnap esti csöndben.

– Megjött a kaja – mondta Froelich.

Lementek, aztán együtt ettek a konyhában, némán. Furcsán bizalmas volt a hangulat, de mégis távolságtartó. Mint amikor az ember egy idegen mellett ül egy hosszú repülőúton, és egyszerre érzi úgy, hogy valami közük van egymáshoz, és hogy a világon semmi.

– Itt maradhat éjszakára, ha akar.

– Nem jelentkeztem ki a szállodából.

Froelich bólintott. – Akkor holnap jelentkezzen ki. Nyugodtan lakhat nálam.

– És Neagley?

Egy pillanatra csönd lett.

– Ő is, ha akar. Van még egy hálószoba az emeleten.

– Oké – bólintott Reacher.

Befejezték a vacsorát, kidobták a műanyag edényeket, a tányérokat Froelich berakta a mosogatógépbe. Aztán megcsörrent a telefon. Átment a nappaliba, hogy felvegye. Egy percig beszélt, aztán lerakta, és visszament a konyhába.

– Stuyvesant volt. Megkapták a hivatalos megbízást.

Reacher bólintott. – Akkor hívja fel Neagleyt, és mondja meg neki, hogy kapja össze magát.

– Most?

– Ha valami probléma van, azonnal meg kell oldani, én így szoktam. Mondja meg neki, hogy fél óra múlva legyen a szálloda előtt.

– Hol akarja kezdeni?

– A videofelvétellel. Újra meg akarom nézni. És beszélni szeretnék azzal a fickóval, aki a megfigyelő kamerákért felelős.

Harminc perccel később felvették Neagleyt a szálloda előtt. Közben átöltözött, fekete, rövid blézeres nadrágkosztüm volt rajta. A nadrág meglehetősen szűknek tűnt. Reachernek az volt a szakvéleménye, hogy elég jól fest hátulról. Látta, hogy Froelich is erre a következtetésre jut. De nem mondott semmit, csak vezetett, és öt perc múlva meg is érkeztek a titkosszolgálat irodáihoz. Froelich egyenesen a saját íróasztalához ment, aztán otthagyta Reachert és Neagleyt a videokamerákat felügyelő emberükkel, akit most rendeltek be otthonról. Alacsony, vékony, ideges emberke volt vasárnapi öltözékben. Kicsit zavartnak látszott. Elkísérte őket egy kis szobába, ahol a technikai felszerelések voltak összezsúfolva. Állványokon videomagnók sorakoztak. Az egyik falat a padlótól a mennyezetig polcok borították, amelyeken több száz videokazettát tároltak, szépen egymás mellett fekete műanyag dobozokban. A magnók egyszerű szürke ipari magnók voltak. Az egész apró szobácska tele volt drótokkal és vezetékekkel, a falakra ki rajzszögezve mindenféle cetlik. Halk zúgás áradt a készülékekből, és mindent betöltött az átmelegedett áramkörök szaga. A kijelzők zöldesen derengtek.

– A rendszer tulajdonképpen teljesen automatikus – magyarázta a férfi. – Minden kamerához négy magnó csatlakozik, egy kazettára hat óra fér, úgyhogy naponta egyszer cseréljük őket, aztán elrakjuk. Három hónapig megőrizzük a kazettákat, aztán újra felhasználjuk.

– Hol vannak a kérdéses éjszakáról készült eredeti felvételek? – kérdezte Reacher.

– Itt. – A férfi matatott a zsebében, aztán elővett egy kulcskarikát kis rézkulcsokkal. Leguggolt a szűk helyen, és kinyitotta egy alacsony szekrényke ajtaját. Kivett három dobozt.

– Erről a háromról készítettem a másolatot Froelichnek – mondta még mindig guggolva.

– Megnézhetnénk valahol?

– Ezek semmiben nem különböznek a másolatoktól.

– A másolat mindig elmosódottabb egy kicsit – mondta Reacher. – Alapszabály, hogy mindig az eredetivel dolgozunk.

– Jó – bólintott a férfi. – Itt megnézhetik.

Esetlenül feltápászkodott, egy asztalon odébb tologatott valamit, egy kis monitort feléjük fordított, és bekapcsolt egy magnót. A képernyőn üres szürkeség jelent meg.

– Ezekhez nincs távirányító – közölte a férfi. – A gombokat kell használni.

Időrendbe rakta a három kazettát.

– Székek vannak? – kérdezte Reacher.

A férfi kihátrált, aztán visszajött, maga után húzva két irodai széket. Az ajtóban megakadtak, és kicsit nehéz volt helyet találni nekik a keskeny asztalka előtt. Aztán körbenézett, mintha nem szívesen hagyna idegeneket egyedül a kis birodalmában.

– Majd várok odakint a folyosón – mondta. – Szóljanak, ha végeztek.

– Magát hogy hívják? – kérdezte Neagley.

– Nendick – felelte a férfi félénken.

– Rendben van, Nendick – bólintott Neagley. – Majd hívjuk.

A férfi kiment, Reacher pedig berakta a harmadik kazettát.

– Tudod, mi a furcsa? – szólalt meg Neagley. – A pasas egy futó pillantást se vetett a fenekemre.

– Tényleg?

– A férfiak meg szoktak nézni ebben a nadrágban.

– Igen?

– Általában.

Reacher mereven a képernyőre szegezte a tekintetét. – Talán meleg – mondta.

– Jegygyűrű volt rajta.

– Akkor talán csak igyekszik uralkodni magán. Vagy csak fáradt.

– Vagy talán én öregszem.

Reacher benyomta a gyors visszatekerés gombot. A motor halkan berregett.

– A harmadik kazetta. Csütörtök reggel. Visszafelé megyünk.

A kazetta sebesen pörgött vissza. Reacher figyelte a számlálót, aztán bekapcsolta az indítógombot, és a képen megjelent az üres iroda, az alsó sarokban a csütörtöki dátum és a hét óra ötvenöt perces időpont. Elkezdte előretekerni, aztán kimerevítette a képet, amikor a titkárnő belépett, pontban reggel nyolc órakor. Reacher megigazgatta a székét, aztán beindította a kazettát. A titkárnő beljebb sétált, levette a kabátját, és felakasztotta a fogasra. Az íróasztalához ment és lehajolt.

– Lerakja a táskáját a földre – mondta Neagley. – Az íróasztala alá.

A titkárnő hatvan körül járhatott. Egy pillanatig szemben állt a kamerával. Tanítónős figura volt, szigorú, de kedves arcú. Nehézkesen leült, közelebb húzta a széket az íróasztalhoz, és kinyitott valami könyvet, amely előtte hevert.

– Megnézi a határidőnaplót – mondta Neagley.

A titkárnő ülve maradt, és a naplóval foglalatoskodott. Aztán nekilátott átnézni egy nagy halom levelet. Egyeseket elrakott egy fiókba, másokra rábélyegzett valamit, és az íróasztal bal oldalára csúsztatta őket.

– Láttál már ennyi papírmunkát? – szólalt meg Reacher. – Rosszabb, mint a seregben.

A titkárnő kétszer tartott szünetet, amikor felvette a telefont. De a székéről nem állt fel. Reacher megint előbbre tekerte a kazettát, oda, ahol megérkezett Stuyvesant, nyolc után tíz perccel. Sötét színű esőkabát volt rajta, talán fekete vagy sötétszürke. A kezében vékony aktatáska. Levette a kabátját, és felakasztotta a fogasra. Közelebb lépett az íróasztalhoz, a titkárnő pedig felemelte a fejét, mintha mondana neki valamit. Stuyvesant lerakta az aktatáskáját az íróasztalra, és megigazgatta, hogy egyenesen álljon. Lehajolt, és a nővel beszélgetett. Egyszer bólintott, aztán felegyenesedett, az ajtóhoz ment, és eltűnt az irodájában. Az aktatáskát nem vitte magával. A számlálón négy másodperc pergett le, amikor Stuyvesant újból megjelent az ajtóban, és valamit odaszólt a titkárnőjének.

– Megtalálta a levelet – kommentálta Reacher.

– Fura. Miért hagyta kint az aktatáskát? – mondta Neagley.

– Talán valami kora reggeli értekezletre kellett mennie, és magával akarta vinni.

Előretekerte a következő egy órát. Emberek járkáltak ki-be. Froelich kétszer is megjelent. Aztán a szakértők csapata, akik húsz perccel később távoztak, a levelet magukkal vitték egy műanyag bizonyítékgyűjtő zacskóban. Reacher leállította, és benyomta a visszatekerő gombot. Az egész reggeli felvételt újból lejátszották, csak visszafelé. A szakértők elmentek majd megjöttek, Froelich kétszer ki és be, Stuyvesant megjött és távozott, a titkárnő ugyanúgy.

– Most jön az unalmas rész – mondta Reacher. – Órákon keresztül a nagy semmi.

A képernyőn megjelent az üres iroda. A számláló visszafelé pörgött. Semmi nem történt a képen. Az eredeti felvétel élesebb volt, jobban kirajzolódtak a részletek, de így se sokat láttak rajta. Szürkés volt a kép, és kicsit elmosódott. Egy megfigyelő kamerától elfogadható, de nem nyert volna technikai díjat.

– Tizenhárom évig voltam nyomozó, de soha nem találtam semmi érdekeset egy biztonságikamera-felvételen sem – jegyezte meg Reacher.

– Én sem – mondta Neagley. – És hány órát töltöttem el így...

Reggel hat óránál a szalagnak vége lett, Reacher kivette a kazettát, aztán betette a másodikat, gyorsan a legvégére tekerte, és elkezdte visszafelé pörgetni. Semmi. Az iroda látszott rajta, üresen, szürkén és némán.

– Miért kellett ezt ma este csinálni? – kérdezte Neagley.

– Mert türelmetlen fickó vagyok – felelte Reacher.

– Szeretnél egy pontot szerezni a hadseregnek, mi? Megmutatni ezeknek a civileknek, hogy dolgoznak az igazi profik.

– Nincs mit bizonyítani – mondta Reacher. – Már rúgtunk nekik három és fél gólt.

Közelebb hajolt a képernyőhöz. Próbálta fókuszálni a tekintetét. Hajnali négy óra. Nem történt semmi. Senki nem hozott semmiféle levelet.

– Talán van valami más oka is, hogy miért ma este csináljuk – mondta Neagley. – Talán a bátyádat próbálod lepipálni.

– Erre nincs szükség. Pontosan tudom, milyen vagyok hozzá képest. És nem érdekel, hogy bárki más mit gondol rólunk.

– Mi történt vele?

– Meghalt.

– Erre már rájöttem. De hogyan?

– Kötelessége teljesítése közben. Nem sokkal az után, hogy én otthagytam a hadsereget. Georgiában, Atlantától délre. Valami titkos találkája volt egy informátorral egy pénzhamisítási ügyben. Megtámadták őket. Fejbe lőtték, kétszer.

– Elkapták a gyilkosát?

– Nem.

– Ez szörnyű.

– Nem annyira. Én elkaptam őket.

– És mit csináltál?

– Mit gondolsz?

– Jó, akkor hogyan?

– Egy apa és a fia volt. A fiút belefojtottam egy úszómedencébe. Az apját elégettem, miután mellbe lőttem egy .44-essel.

– Ez nyilván megtette a magáét.

– A történet tanulsága az, hogy senki ne kekeckedjen velem és az enyéimmel. Bárcsak előre tudták volna.

– Lett valami következménye?

– Utána eltűntem, és lapítottam egy kicsit. A temetésre se mehettem el.

– Elég rémes.

– Az informátor, akivel találkozója volt, szintén meghalt. Elvérzett az országút szélén. Volt velük egy nő is, Joe irodájából. Az asszisztense, Molly Beth Gordon. Őt később leszúrták az atlantai repülőtéren.

– Láttam a nevét a dicsőségtáblán.

Reacher hallgatott. A szalag gyorsan pörgött vissza. Hajnali három óra, kettő ötven, két óra negyven. Nem történt semmi.

– Belenyúlt egy darázsfészekbe. Tulajdonképpen az ő hibája volt, ami történt.

– Ez elég kemény vád.

– Túl nagy falat volt neki. Úgy értem, veled megtörténhetne, hogy rajtad ütnek egy titkos találkán?

– Nem.

– Velem sem.

– Megtennék minden óvintézkedést, amit ilyenkor szokás – mondta Neagley. – Odamennék legalább három órával korábban, körbenéznék, átvizsgálnám a terepet, lezárnám a lehetséges megközelítési útvonalakat.

– Csakhogy Joe semmi ilyesmit nem csinált. Mélyvízbe került. Joe-val az volt a helyzet, hogy nagyon keménynek nézett ki. Több mint százkilencven centi volt, és olyan nagydarab, mint egy ház. A keze akkora, mint egy lapát, az arca, mint egy baseball- kesztyű. Külsőre olyanok voltunk, mintha kiónozva lettünk volna. De az agyunk másképp járt. A lelke mélyén ő nagyon tiszta volt, sőt naiv. Soha nem gondolt rosszra. Minden olyan volt neki, mint egy sakkjátszma. Kapott egy telefonhívást, megbeszélte a találkozót, odament. Mintha csak a lóval vagy a bástyával lépne. Eszébe sem jutott, hogy valaki odamegy, és egyszerűen mindent lesöpör a sakktábláról.

Neagley nem mondott semmit. A szalag gyorsan pörgött visszafelé. Semmi nem történt, csak a félhomályos, üres iroda látszott.

– Utána nagyon dühös voltam rá, amiért ennyire óvatlan volt – folytatta Reacher. – De aztán arra gondoltam, ezért nem okolhatom őt. Ahhoz, hogy valaki óvatlan legyen, először is tudnia kell, hogy mire kéne vigyázni. És Joe nem tudta. Egyszerűen nem látta meg az ilyen dolgokat, nem így járt az agya.

– És?

– És azt hiszem, inkább magamra voltam dühös, amiért nem voltam óvatos helyette.

– Megtehetted volna?

Reacher megrázta a fejét. – Hét éve nem is találkoztunk. Fogalmam sem volt, hogy hol van, vagy mit csinál. Neki se rólam. De legalább valaki, aki olyan, mint én, megtehette volna helyette. Segítséget kellett volna kérnie.

– Túl büszke volt hozzá?

– Nem, túl naiv. Ez a lényeg.

– Védekezhetett volna valahogy ott a helyszínen?

Reacher vágott egy grimaszt. – Gondolom, azért eléggé értették a dolgukat. A mi mércénk szerint félprofik voltak. Lehetett valami esélyük. De tisztán ösztönösen, a másodperc töredéke alatt kellett volna cselekedni. És Joe ösztönei mélyen el voltak temetve, elnyomta őket az agya. Valószínűleg hirtelen nem tudott gondolkozni, ilyen helyzetekben mindig így reagált. Ami elég volt ahhoz, hogy beijedjen.

– Naiv és ijedős? – tűnődött Neagley. – Itt mintha nem ezt gondolnák róla a kollégái.

– Ezek itt nyilván vadembernek nézték. Minden viszonylagos.

Neagley fészkelődött a széken, és a képernyőt nézte.

– Figyelj – mondta. – Most jön a boszorkányok órája.

A számláló áthaladt az éjfélen. Aztán tizenhat perccel éjfél után előbukkant a takarítóbrigád a folyosó félhomályából. Reacher figyelte őket a felgyorsított felvételen, míg visszafelé be nem hátráltak Stuyvesant irodájába éjfél után hét perccel. Aztán normális sebességgel előretekerte a kazettát, és megint végignézte, ahogy kijönnek a belső irodából, és kitakarítanak a titkárnő irodájában.

– Mit gondolsz? – kérdezte Neagleytől.

– Teljesen normálisan festenek.

– Ha épp most hagyták volna ott azt a levelet, vajon akkor is ilyen nyugodtnak látszanának?

A takarítók nem siettek, nem voltak idegesek vagy izgatottak, nem úgy festettek, mint akiknek valami titkolnivalójuk van. Egyszerűen csak tették a dolgukat, gyorsan és hatékonyan. Reacher megint visszafelé kezdte tekerni a kazettát, hét perccel éjfél utánig, aztán éjfélig, ahol véget ért a szalag. Kivette, és berakta az első kazettát. Előretekerte a legvégére, aztán végigtekerte visszafelé gyors lejátszással, tizenegy óra ötvenkét percig, amikor a takarítók először jelentek meg a képen. Előretekerte, és megnézte, ahogy megjelennek, aztán kimerevítette a képet, amikor mindegyiküket tisztán lehetett látni.

– És hol lehet a levél? – kérdezte.

– Ahogy Froelich mondta, akárhol lehet – felelte Neagley.

Reacher bólintott. Három ember és egy takarítókocsi – akár egy tucat levelet is el lehetett volna dugni.

– Szerinted aggodalmasnak látszanak? – kérdezte.

Neagley vállat vont. – Nézzük tovább, nézzük meg, hogyan mozognak.

Reacher továbbindította a szalagot. A takarítók elindultak Stuyvesant irodájába, és eltűntek odabent pontosan tizenegy óra ötvenkét perckor.

– Játszd le még egyszer – kérte Neagley.

Újból megnézték ezt a részt. Neagley hátradőlt, és félig lehunyta a szemét.

– Az energiaszintjük kicsit más ahhoz képest, amikor kijönnek – mondta.

– Gondolod?

Neagley bólintott. – Kicsit lassúbbak, mintha bizonytalanok lennének.

– Mintha félnének, hogy valami rosszat kell csinálniuk odabent?

Megint lejátszotta ugyanazt a részt.

– Nem tudom – mondta Neagley. – Nehéz elemezni. És ez nem bizonyít semmit. Csak szubjektív megérzés.

Reacher megint lejátszotta a jelenetet. Nem volt semmi szembetűnő különbség a takarítók viselkedésében. Talán kicsit kevésbé voltak energikusak, amikor bementek, mint amikor kijöttek, mintha fáradtabbak lettek volna. Viszont tizenöt percet töltöttek odabent, bár aránylag kicsi volt az iroda, és eleve elég rendes és tiszta. Talán az a szokásuk, hogy beiktatnak egy tízperces pihenőt odabent a kamera látókörén kívül. A takarítók nem ostobák. Talán csak a lábukat rakták fel az íróasztalra, és nem egy levelet.

– Nem tudom – mondta megint Neagley.

– Ebből nem derül ki semmi?

– Hát, nemigen. De akkor ki más tehette?

– Senki a világon.

Reacher gyorsan visszatekerte a kazettát, aztán bámulták a semmit este nyolc óráig. A titkárnő felállt az íróasztalától, bedugta a fejét Stuyvesant ajtaján, majd hazament. Reacher visszatekerte a kazettát hét óra harmincegy perchez, és megnézte, ahogy Stuyvesant is távozik.

– Oké – mondta. – Akkor tehát a takarítók voltak. A saját kezdeményezésükből?

– Ezt erősen kétlem.

– Akkor ki utasította őket?

Lementek az előcsarnokba Nendickhez, és visszaküldték, hogy rakjon rendet a videoszobában. Aztán elmentek megkeresni Froelichet, akit nyakig papírok közé temetkezve találtak az íróasztalnál. Épp telefonált, Brook Armstrong visszautazását szervezte Camp Davidből.

– Beszélnünk kell a takarítókkal – közölte Reacher.

– Most? – kérdezte Froelich.

– Ez a legjobb időpont. A kihallgatás mindig késő éjszaka a leghatásosabb.

Froelich csak nézett rá. – Jó, akkor odaviszem magukat.

– Jobb lenne, ha maga nem lenne ott – mondta Neagley.

– Miért?

– Lehet, hogy elcsattan egy-két pofon, ahogy a katonaságnál szokás.

Froelich rámeredt. – Ezt nem tehetik, ők is a titkosszolgálat munkatársai, ugyanúgy, mint én.

– Csak viccelt – szólt közbe Reacher. – De talán könnyebben beszélnek, ha nincs ott senki a munkahelyükről.

– Oké, majd kint várok. De magukkal megyek.

Froelich elintézett még néhány telefont, elrendezgette a papírokat az íróasztalán, aztán elkísérte őket a lifthez és az alagsori parkolóba. Beültek a Suburbanbe. Reacher végig lehunyta a szemét a húszperces út alatt. Fáradt volt Hat napja egyfolytában keményen dolgozott A kocsi megállt, akkor kinyitotta a szemét Egy szegényes környéken találták magukat, tízéves autókkal és hurrikánkerítésekkel. Az utcai lámpák itt-ott narancssárga fényt árasztottak. A toldozott-foldozott járda repedéseiben satnya gyomnövények ütötték fel a fejüket. Pár sarokkal odébb hangosan dübörgött egy autómagnó.

– Ez az – mondta Froelich. – 230l-es szám.

A 2301 egy ikerház bal oldala volt. Alacsony, deszkaborítású épület, középen két ajtó, jobbra és balra szimmetrikusan helyezkedtek el az ablakok. Alacsony drótkerítés kerített el egy félig kiszáradt fűvel beültetett kis előkertet. Bokrok vagy virágok nem nőttek. De azért aránylag rendes volt, szemét sehol, az ajtóhoz vezető lépcsők tisztára söpörve.

– Én majd itt várok – mondta Froelich.

Reacher és Neagley kiszálltak az autóból. Az éjszakai levegő hideg volt, és a távolból ideszűrődő magnódübörgés még hangosabban szólt. Bementek a kertkapun. A repedezett betonúton az ajtóhoz sétáltak. Reacher megnyomta a csengőt, hallotta, ahogy megszólal odabent. Vártak. Lépéseket hallottak, úgy hangzott, mintha csupasz padlón koppannának, aztán mintha valami fémtárgyat félrehúztak volna. Az ajtó kinyílt, és egy férfi állt ott, kezét a kilincsen tartva. A videón látott takarító volt, semmi kétség. Órákon keresztül bámulták. A férfi nem volt túl fiatal, de nem is öreg. Nem alacsony, de nem is magas. Teljesen átlagos fickó. Szabadidőnadrág volt rajta, és Redskins feliratú póló. A bőre sötétbarna, az arccsontja lapos. A haja fényes fekete, régimódira vágva. Annyira friss lehetett a hajvágás, hogy szinte még látszott a hajvégeken az olló nyoma.

– Igen? – kérdezte.

– Beszélni szeretnénk magukkal a munkahelyükön történtekről – mondta Reacher.

A férfi nem kérdezett semmit, nem kért tőlük igazolványt. Csak Reacher arcára pillantott, aztán kicsit hátrált, és átlépte azt a valamit, amit félre kellett tolni, hogy ki tudja nyitni az ajtót. Egy mérleghinta volt, színesre festett fémrudakból. A két végén kis ülőke, olyasféle, mint a háromkerekű gyerekbicikliken, a végén műanyag lófej, amiből kétoldalt fogantyúk álltak ki.

– Nem hagyhatjuk kint éjszakára – magyarázta a férfi. – Elvinnék.

Neagley és Reacher átmásztak a hintán a keskeny előszobafolyosón. A polcokon szép rendben további gyerekjátékok sorakoztak. Mágnessel odaerősített színes gyerekrajzok a konyhában a hűtő elején. Vacsoraszag. Az előszobából nyílt a nappali, ahol két néma, ijedt nő üldögélt vasárnapi ruhában, ami nagyon különbözött a munkahelyi overalljuktól.

– Szeretnénk tudni a nevüket – mondta Neagley.

A hangja félúton volt a meleg barátságosság és a vészharang kongása között. Reacher magában elmosolyodott. Neagley módszere. Jól emlékezett rá. Soha senki nem állt le vele vitatkozni. Ez volt az egyik legfőbb erőssége.

– Julio – mondta a férfi.

– Anita – mondta az egyik nő. Reacher úgy gondolta, ő lehet Julio felesége, abból ahogy rápillantott, mielőtt megszólalt volna.

– Én Maria vagyok – mondta a második nő. – Anita húga.

Volt egy kis kanapé és két fotel. Anita és Maria összébb húzódtak a kanapén, hogy helyet adjanak Juliónak. Reacher ezt invitálásnak vette, és leült az egyik fotelbe. Neagley a másikba. Szimmetrikusan ültek, mintha a kanapé egy tévé lenne, és azért telepedtek volna le, hogy azt nézzék.

– Mi úgy gondoljuk, maguk rakták oda azt a levelet – kezdte Neagley.

Semmi válasz. A világon semmi reakció. A három arc teljesen kifejezéstelen maradt. Csak valamiféle néma, nyugodt sztoicizmus tükröződött rajtuk.

– Maguk voltak? – kérdezte Neagley. Semmi válasz.

– A gyerekek már lefeküdtek? – kérdezte Reacher.

– Nincsenek itthon – mondta Anita.

– A maga gyerekei vagy Mariáé?

– Az enyémek.

– Fiúk vagy lányok?

– Két kislány.

– Hol vannak?

A nő egy pillanatig hallgatott. – Az unokatestvéreimnél.

– Miért?

– Mert mi most késő éjszakánként dolgozunk.

– De már nem sokáig – vágta rá Neagley. – Egyáltalán nem lesz munkájuk, hacsak nem mondanak el mindent.

Semmi válasz.

– Lemondhatnak az egészségbiztosításról meg a juttatásokról.

Semmi válasz.

– Akár börtönbe is kerülhetnek. A szobában csönd honolt.

– Történjen, aminek történnie kell – mondta Julio.

– Valaki megkérte magukat, hogy tegyék oda azt a levelet? Valaki az irodából?

Semmi válasz.

– Valaki az irodán kívülről?

– Nem tettünk oda semmiféle levelet.

– Akkor mit csináltak odabent? – kérdezte Reacher.

– Takarítottunk. Azért voltunk ott.

– Borzasztó sokáig bent voltak.

Julio a feleségére nézett, mintha csodálkozna.

– Megnéztük a videofelvételt – mondta Reacher.

– Tudunk a kamerákról – mondta Julio.

– Ugyanaz a rutinjuk minden este?

– Muszáj.

– És minden este ilyen sok időt töltenek bent?

Julio megvonta a vállát. – Azt hiszem.

– Talán pihenőt tartanak odabent?

– Nem, takarítunk.

– Ugyanúgy minden este?

– Minden ugyanúgy megy minden este. Hacsak valaki ki nem öntötte a kávét, vagy valamiért nagyon sok szemetet nem hagyott, vagy ilyesmi. Az kicsit lelassíthatja a munkánkat.

– Volt valami ilyen Stuyvesant irodájában azon az éjszakán?

– Nem – felelte Julio. – Stuyvesant nagyon rendes.

– Nagyon sokáig voltak bent nála.

– Nem tovább a szokásosnál.

– Mindig pontosan ugyanaz a rutin?

– Igen, azt hiszem. Kiporszívózunk, mindent letörölgetünk, kiürítjük a szemetest, mindent rendbe rakunk, aztán megyünk tovább a következő irodába.

A szobában megint csönd lett. Csak a távolból ideszűrődő autós magnó dübörgése hallatszott, amit csak felerősítettek a falak és az ablakok.

– Oké – bólintott Neagley. – Ide hallgassanak! A szalagon rajta van, ahogy bemennek oda. Utána ott volt egy levél az íróasztalon. Szerintünk maguk rakták oda, mert valaki megkérte rá magukat. Talán azt mondták, valami tréfa vagy trükk. Hogy nem rossz dolog, ha megteszik. Hogy senkinek nem lesz belőle semmi baja. De nekünk tudnunk kell, ki kérte meg rá magukat. Ez is része a játéknak, hogy nekünk ki kell deríteni. Meg kell mondaniuk nekünk, különben azt fogjuk hinni, maguktól rakták oda. És ez már nagy baj. Fenyegetés az Egyesült Államok alelnöke ellen. Ezért már börtönbe is kerülhetnek.

Semmi reakció, csak újabb hosszú csönd.

– Ki fognak rúgni? – kérdezte Maria.

– Nem hallja, amit mondok?! Börtönbe kerülhetnek, ha nem mondják meg, ki volt.

Maria arca kővé dermedt. Anitáé és Julióé is. Merev arcok, üres tekintet, sztoikus, nyomorúságos arckifejezés, ezerévnyi beléjük ivódott paraszti bölcsesség. Előbb vagy utóbb mindig odavész a termés.

– Menjünk – mondta Reacher.

Felálltak, és kimentek az előszobába. Átmásztak a mérleghintán, és kisétáltak az éjszakába. Amikor visszaéltek a Suburbanhez, Froelich épp összecsukta a mobilját. A tekintetében pánik tükröződött.

– Mi történt? – kérdezte Reacher.

– Jött egy újabb levél. Tíz perccel ezelőtt. És ez még rosszabb, mint az eddigiek.

Hatodik fejezet

A levél ott várt rájuk a hosszú asztal közepén, a konferenciateremben. Egy kis csoport gyűlt össze az asztal körül, amit tökéletesen megvilágítottak a mennyezeten lévő halogénlámpák. Barna, nagyméretű boríték, feltépve, kis fémkapoccsal. Egyetlen fehér A/4-es papírlap, rányomtatva öt szó: Armstrong halálának napja hamarosan elközeleg. Az üzenet két sorba volt tördelve, pontosan középre elhelyezve a papír széléhez képest. Semmi más nem volt rajta. Az emberek némán bámulták. Az öltönyös férfi, akit a múltkor a recepción láttak az íróasztalnál, odafordult Froelichhez. – Én kaptam kézhez – mondta. – A levélhez nem nyúltam hozzá, csak kiráztam a borítékból.

– Hogyan érkezett? – kérdezte Froelich.

– A parkoló bejáratánál lévő biztonsági őr kiszaladt a mosdóba. Mire visszaért, ott találta a levelet a kis fülkéjében az asztalon. Azonnal felhozta nekem. Gondolom, az ő ujjlenyomatai is rajta vannak a borítékon.

– Pontosan mikor?

– Fél órával ezelőtt.

– A biztonsági őr hogyan oldja meg az ilyen szüneteket? – kérdezte Reacher.

A szobában csönd lett. Az emberek odafordultak az ismeretlen hangra. A recepciós ingerült „hát maga meg ki a fene?”pillantást vetett rá. De aztán meglátta Froelich arckifejezését, vállat vont, és engedelmesen válaszolt

– Lezárja a sorompót, elszalad a mosdóba, aztán meg vissza. Egy műszak alatt talán kétszer vagy háromszor. Nyolc óránként váltják egymást.

Froelich bólintott. – Az őrt senki nem okolja. Hívtátok már a szakértőket?

– Nem, téged vártunk.

– Oké, hagyjuk itt az asztalon, senki ne nyúljon hozzá, és a szobát is zárjátok le.

– A parkolónál van biztonsági kamera? – kérdezte Reacher.

– Igen, van.

– Akkor hozassa ide Nendickkel azt a kazettát most azonnal.

Neagley odahajolt az asztal fölé. – Kissé szóvirágosan van megfogalmazva, nem gondoljátok? És ez a „hamarosan” már lehetetlenné teszi, hogy azzal védekezzen, nem fenyegetés volt, csak ténymegállapítás. Ez bizony már nyílt, halálos fenyegetés.

Froelich bólintott. – Igaza van. Ha valaki ezt viccnek vagy játéknak szánta, ezzel már túllépte a határt.

Jó hangosan és tisztán mondta, hogy mindenki hallja. Reacher rögtön rájött, mi a célja vele, úgyhogy volt ideje alaposan megfigyelni a többiek arcát a teremben. A világon semmi reakciót nem látott egyikükön sem. Froelich az órájára pillantott.

– Armstrong már a repülőn van – mondta –, útban visszafelé.

Egy pillanatig hallgatott. – Küldjenek ki egy extra csapatot – adta ki az utasítást. – Az emberek felét az Andrews légitámaszpontra, a másik felét Armstrong házához. És kell még egy kocsi a konvojba. Visszafelé jó kanyargós útvonalon hozzák.

Egy pillanatig mindenki habozott, aztán nekiláttak a dolguknak, gyakorlott hatékonysággal, ahogy egy elit csapathoz illik. Reacher figyelte őket, és tetszett neki, amit látott Aztán Neagleyvel együtt követték az irodájába Froelichet, aki felhívott valakit az FBI-nál, és sürgősen kérte a szakértőket. Meghallgatta a választ, aztán lerakta a kagylót.

– Nem mintha sok kétségem lenne afelől, hogy mit fognak találni – jegyezte meg inkább csak úgy magának. Aztán bekopogott Nendick, és bejött a kezében a két videokazettával.

– Két kamera van – magyarázta. – Az egyik bent az őr fülkéjében, jó magasan, lefelé és kicsit oldalra állítva, hogy vehessen mindenkit, aki kocsival behajt. A másik kamera kívül figyeli az utcáról közeledő járműveket.

Lerakta a két kazettát az íróasztalra, és kiment. Froelich fogta az elsőt, és a székét odahúzta a tévéhez. Berakta a kazettát a videóba, és beindította. A fülke belsejében elhelyezett kamera felvételei voltak. Magas szögből készültek, de a kamera épp úgy volt elhelyezve, hogy látni lehessen a behajtó autók sofőrjeinek arcát a kocsi ablakának keretében. Froelich visszatekert harmincöt percet, és megint beindította. Az őr ott ült a székén, a bal válla belelógott a képbe. Nem csinált semmit. Froelich előretekerte, míg az őr felállt. Benyomott néhány gombot, és kiment a fülkéből. Fél percig nem történt semmi, aztán egyszer csak egy kar csúszott be a képbe, jobb oldalt, a legszélén. Csak egy kar, vastag kabátujjban. Talán tweed télikabát lehetett. A kézen bőrkesztyű. A kézben egy boríték. Bedugta a félig csukott, elhúzható kisablakon, és leejtette az asztalra. Aztán a kar eltűnt a képből.

– Tudta, hogy hol van a kamera – állapította meg Froelich.

– Egyértelmű – mondta Neagley. – Úgy egy méternyire megállhatott a fülkétől és onnan nyúlt be.

– De tudott-e a másik kameráról? – kérdezte Reacher.

Froelich kivette az első kazettát, és berakta a másodikat.

Ezen is visszatekert harmincöt percet. Beindította. A kép az egész utcácskát mutatta. Elég rossz felvétel volt. Az utcai lámpák fénytócsákat vetettek a földre, éles kontrasztot alkotva a sötét területekkel. Az árnyékos részeket nem lehetett jól kivenni. A kamera magasról, éles szögből vette a képet. A kép széle véget ért, ahol a parkolóhoz vezető utcácska a nagyobb főútba torkollt. Az alja úgy két méterre lehetett a fülkétől. De a kép szélessége nagyon jó volt, az utcácska mindkét széle jól látható. Lehetetlen volt megközelíteni a parkoló bejáratát úgy, hogy ne haladt volna át az illető a kamera látószögén.

A kazetta tovább forgott. Nem történt semmi. Figyelték a számlálót, míg el nem értek a húsz másodperccel azelőtti időponthoz, amikor megjelent a kar. Mereven figyelték a képernyőt. A kép legtetején felbukkant egy alak. Határozottan férfi volt. Ezt jól ki lehetett venni széles vállából és a járásából is. Nehéz tweed télikabátban, ami szürke vagy sötétbarna lehetett. Sötét nadrág, nehéz bakancs, a nyaka körül sál, a fején kalap. Széles karimájú, sötét színű, jól a homlokába húzva. Az állát leszorította a mellkasához. A kamera pontosan a kalap tetejét vette, ahogy a férfi végigsietett az utcácskán.

– Tudott a másik kameráról is – állapította meg Reacher.

A szalag tovább forgott. A férfi szaporán, céltudatosan lépkedett, de nem túl gyorsan, nem futva, nem idegesen. A boríték a jobb kezében volt, a testéhez szorítva tartotta. Eltűnt a kép alsó széléről, aztán három másodperccel később megint felbukkant. A boríték már nem volt nála. Ugyanolyan céltudatos léptekkel távozott, és eltűnt a kép felső szélén.

Froelich kimerevítette a képet. – Személyleírást tudunk adni róla?

– Lehetetlen – mondta Neagley. – Férfi, aránylag alacsony és zömök. Valószínűleg jobbkezes. Nem sántít. Ezen kívül a világon semmit nem tudunk. Semmi nem látszik a felvételen.

– Lehet, hogy nem is olyan zömök. Ez a szög, amiből a felvétel készült, mindent lerövidít egy kicsit.

– Ismeri a belső viszonyokat – mondta Froelich. – Tudott a kamerákról és arról, hogy az őr szüneteket szokott tartani. Csak a mi emberünk lehet.

– Nem szükségszerűen – mondta Reacher. – Lehet, hogy egy kívülálló, és előzetes megfigyeléssel derítette ki a dolgokat. A külső kamera észrevehető, ha az ember jó alaposan körülnéz. A belsőt meg nyilván feltételezte. A legtöbb helyen van ilyen. Ha pár éjszakán át elbújt, és megfigyelte az őrt, abból rájöhetett, hogy szokott szüneteket tartani. De akár belső ember, akár külső, szerintem elhajtottunk mellette kocsival. Akkor, amikor elmentünk meglátogatni a takarítókat. Ha belső ember, akkor pontosan ki kellett számítani, hogy itt legyen, amikor az őr kimegy a mosdóba, tehát itt kellett elbújva figyelnie. Pár órája itt lehetett az utca túloldalán, és onnan lesett be a sikátorba. Talán távcsővel.

Egy pillanatra csönd lett.

– Én nem láttam senkit – mondta Froelich.

– Én sem – tette hozzá Neagley.

– Nekem végig csukva volt a szemem – jegyezte meg Reacher.

– Nem is láthattuk volna – mondta Froelich. – Ha meghallotta, hogy egy kocsi hajt fel a rámpán, nyilván behúzódott valahová.

– Gondolom – bólintott Reacher. – De egy pár pillanatig akkor is nagyon közel voltunk hozzá.

– A francba – mondta Froelich.

– Na igen, a francba – visszhangozta Neagley.

– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte Froelich.

– Semmit – válaszolta Reacher. – Nem tehetünk semmit. Ez több mint negyven perccel ezelőtt történt. Ha belső ember, azóta már rég otthon van, talán ágyban. Ha külső, akkor már az I-95-ös úton jár, ki tudja merre, nyugatra, északra, délre, talán harminc mérföldet is megtett már. Nem mozgósíthatjuk négy környező állam rendőrségét azzal, hogy keressenek egy jobbkezes férfit egy kocsiban, aki nem sántít Mert ennél többet nemigen tudunk róla.

– A kabátot vagy a kalapot felismerhetnék.

– November van, Froelich. Mindenkinél van télikabát és kalap.

– Akkor mit csinálunk? – tette fel ismét a kérdést Froelich.

– Reméljük a legjobbat, és tervezzünk a legrosszabbra. Koncentráljunk Armstrongra, hátha tényleg valódi a fenyegetés. Vegye körül a legszorosabb őrizet. Ahogy Stuyvesant is mondta, a fenyegetés még nem jelenti azt, hogy tényleg sikerrel is járnak.

– Mi Armstrong programja? – kérdezte Neagley.

– Ma este otthon lesz, holnap a Kapitóliumban.

– Akkor nem lesz semmi baj, A Kapitóliumban tökéletes a védelem. Ha Reacher és én ott nem tudtuk megközelíteni, akkor nincs az a télikabátos fickó, aki képes lenne rá. Feltéve, hogy a télikabátos barátunknak tényleg ez a célja, és nem csak magát akarja megtáncoltatni egy kicsit.

– Gondolja?

– Ahogy Stuyvesant mondta, vegyen egy nagy levegőt, és bízzon magában. Sikerülni fog.

– Olyan rossz érzésem van. Tudnom kell, ki ez a fickó.

– Előbb-utóbb ki fogjuk deríteni, kicsoda. Addig is, ha nem támadhatunk, legalább védekezzünk – mondta Neagley.

– Igaza van – helyeselt Reacher. – Figyeljen oda Armstrongra, biztos, ami biztos.

Froelich bizonytalanul bólintott. Kivette a kazettát, és visszarakta az elsőt. Újból lejátszotta odáig, ahol az őr visszaérkezik a fülkébe, megtalálja a borítékot, felkapja, és kisiet vele a fülkéből.

– Rossz érzésem van – ismételte meg Froelich.

Az FBI szakértőcsapata egy óra múlva érkezett meg, és lefényképezték az asztalon fekvő levelet. Melléraktak egy vonalzót a méretarány szemléltetése kedvéért. Aztán egy steril csipesszel felemelték a papírlapot meg a borítékot, és külön-külön nejlonzacskóba tették őket. Froelich aláírt egy nyomtatványt, hogy átadta a bizonyítékot, és elvitték őket a vizsgálatra. Ezután húsz percen át telefonálgatott, és végigkísérte Armstrong útját, aki közben megérkezett a haditengerészet helikopterével az Andrews légitámaszpontra, majd onnan haza.

– Oké, minden rendben – mondta Froelich. – Egyelőre.

Neagley ásított egyet, és nagyot nyújtózkodott. – Akkor pihenjünk. Nehéz hetünk lesz.

– Olyan ostobának érzem magam – mondta Froelich. – Nem tudom, hogy ez az egész játék-e vagy valóság.

– Túl sokat törődik az érzéseivel – mondta Neagley.

Froelich a mennyezetet bámulta. – Joe vajon mit csinálna most?

Reacher elmosolyodott. – Elmenne egy üzletbe, és venne egy új öltönyt.

– Nem, komolyan kérdezem.

– Egy percre lehunyná a szemét, és úgy gondolná végig a dolgot, mintha egy sakkfeladvány lenne. Karl Marxot olvasott, tudta? Azt mondta, Marxnak volt az a trükkje, hogy mindent meg tudott magyarázni egyetlen kérdés segítségével: kinek válik a hasznára?

– És?

– Mondjuk, hogy egy belső ember csinálja. Karl Marx erre azt mondaná, rendben, ez a belső ember valami hasznot akar húzni ebből az egészből. Joe azt kérdezné, hogy: jó, de hogyan akar hasznot húzni belőle?

– Úgy, hogy engem lejárat Stuyvesant előtt.

– És magát leváltják vagy kirúgják, és neki ebből valami előnye származik. Ez a célja. Ez az egyetlen célja. Ez esetben nem komoly a fenyegetés Armstrong ellen. Ez a lényeg. De akkor Joe azt mondaná: jó, tegyük fel, hogy nem belső személy, hanem egy külső ember. Akkor ő hogyan akar hasznot húzni?

– Úgy, hogy megöli Armstrongot.

– Ami valamiért jó neki. Tehát Joe azt mondaná: úgy folytassuk tovább, mintha külső ember lenne. Nyugodtan, pánik nélkül, és mindenekfelett sikeresen. Így két legyet ütünk egy csapásra. Ha maga nyugodt marad, az esetleges belső ellenség sem éri el a célját. Ha sikerrel jár, a külső merénylő sem éri el célját.

Froelich bánatosan bólintott. – De vajon melyik? A takarítók egyébként mit mondtak?

– Semmit – felelte Reacher. – Nekem az a megérzésem, hogy valaki, akit jól ismernek, rávette őket, hogy csempésszék be a levelet, de nem hajlandóak bevallani semmit.

– Megmondom Armstrongnak, hogy holnap maradjon otthon.

Reacher megrázta a fejét. – Ezt nem teheti. Ennyi erővel akár mindennap megijedhetne valami árnyéktól, és Armstrong négy éven át bujkálhatna. Csak maradjon nyugodt, és legyen erős.

– Mondani könnyű.

– Megcsinálni is könnyű. Csak vegyen egy jó nagy levegőt.

Froelich egy kis ideig hallgatott. Aztán bólintott.

– Oké. Akkor hívok maguknak egy kocsit. Legyenek itt holnap reggel kilenckor. Megint lesz egy stratégiaértekezlet, pontosan egy héttel a legutóbbi után.

A reggel nyirkos volt és hideg, mintha a természet szeretne már túllenni az őszön, és végre belekezdeni a télbe. Az utcákon kipufogógőz fehér párája lebegett, a gyalogosok sietősen szedték a lábukat, az orrukat mélyen a sáljukba dugva. Neagley és Reacher háromnegyed nyolc előtt öt perccel találkozott a szálloda előtti taxiállomáson, ahol már várta őket a titkosszolgálat autója. Járó motorral várakozott a taxik sora mellett, a sofőr kint álldogált. Harminc körül járhatott, sötét színű kabátot és kesztyűt viselt, a nyakát nyújtogatva, idegesen figyelte a járókelőket. A lehelete fehéren párállott a levegőben.

– Idegesnek látszik – mondta Neagley.

A kocsi belsejében nagyon meleg volt. A sofőr egyetlen egyszer sem szólalt meg egész út alatt. A nevét sem mondta meg. Csak átverekedte magát a reggeli csúcsforgalmon, és besiklott a föld alatti parkolóba. Gyors léptekkel felkísérte őket az előcsarnokba, majd a lifthez. Felmentek három emeletet, a recepciós íróasztalához. Most egy másik férfi ült ott. A folyosó végére, a konferenciaterem ajtaja felé mutatott.

– Már elkezdték maguk nélkül – mondta. – Jobb lesz, ha sietnek.

A konferenciaterem üres volt, csak Froelich és Stuyvesant ült ott egymással szemben az asztal két oldalán. Mind a ketten mozdulatlanok voltak és némák. És sápadtak. A fényes asztallapon ott feküdt két fénykép. Az egyik a hivatalos FBI-helyszínelő felvétele a tegnapi üzenetről. Armstrong halálának napja hamarosan elközeleg. A másik egy sietősen készült polaroid kép egy másik papírlapról. Reacher közelebb lépett és lehajolt, hogy megnézze, mi az.

– A francba – mormolta.

A polaroid képen egyetlen papírlap, minden részletében pontosan olyan, mint az előző három levél. Ugyanolyan formátum, két sorban nyomtatva az üzenet, szépen a lap közepén. Négy szó: Ma demonstráljuk a sebezhetőségüket.

– Mikor érkezett? – kérdezte Reacher.

– Ma reggel – mondta Froelich. – A postával, Armstrongnak az irodájába címezve. De az utóbbi időben minden küldeményét előbb ideirányítjuk.

– Hol adták fel?

– Orlando, Florida, a postabélyegző pénteki.

– Egy újabb népszerű turistacélpont – mondta Stuyvesant.

Reacher bólintott. – A szakértők mit mondtak a tegnapi levélről?

– Még csak telefonon, szóban tájékoztattak – mondta Froelich. – Minden pontosan ugyanolyan, ujjlenyomattal együtt. Biztos vagyok benne, hogy ez a mostani is ugyanolyan. Most dolgoznak rajta a laborban.

Reacher a fényképeket bámulta. Az ujjlenyomatok láthatatlanok voltak, de úgy érezte, mintha látná őket, mintha sötétben világítanának.

– A takarítókat letartóztattuk – mondta Stuyvesant.

Senki nem mondott semmit.

– Mi a megérzésük? – kérdezte Stuyvesant. – Tréfa vagy komoly?

– Komoly – mondta Neagley. – Szerintem.

– Egyelőre ez mindegy – mondta Reacher –, mert még nem történt semmi. De amíg nem tudjuk eldönteni, addig mindenben úgy kell cselekednünk, mintha komoly lenne.

Stuyvesant bólintott. – Froelich is ezt javasolta. Karl Marxot idézgetett nekem. A Kommunista Kiáltványt.

– Szerintem inkább A tőkét – mondta Reacher. Felvette a polaroid képet, és még egyszer megnézte. Kicsit életlennek hatott, és a papír nagyon fehérnek látszott a vaku fényétől, de az üzenet félreérthetetlen volt.

– Két kérdés – mondta. – Először is, hogy tudjuk ma biztosítani Armstrong minden lépését?

– Amennyire csak lehet, mindent megteszünk – mondta Froelich. – Megkettőztem a testőreinek számát. Otthonról tizenegykor kell eljönnie. A páncélozott autót használjuk a szokásos limuzin helyett. Teljes konvoj kíséri. Indulásnál és érkezésnél is sátrat állítunk fel a járdán, ezen keresztül sétál be az épületekbe, egyetlen pillanatig sem lesz szabadban. Azt mondjuk neki, ez csak próba későbbi alkalmakra.

– Még mindig nem tud semmit?

– Nem – rázta a fejét Froelich.

– Ez a szokásos eljárás – tette hozzá Stuyvesant. – Soha nem mondjuk meg nekik.

– Végül is évente ezer fenyegetést kapnak – mondta Neagley.

Stuyvesant bólintott. – Pontosan. A legtöbb nem jelent semmit. Megvárjuk, amíg teljesen biztosak vagyunk benne, és még akkor sem feltétlenül zavarjuk meg vele az alelnököt. Van ennél jobb dolga is. Az aggódás a mi feladatunk.

– Oké, akkor a második kérdés – folytatta Reacher. – Hol van Armstrong felesége? És van egy felnőtt lányuk is, ugye? Ha a családtagjaival történne valami, az elég szép demonstrációja lenne a sebezhetőségnek.

Froelich bólintott. – A felesége itt van Washingtonban. Amíg a házukban marad, vagy annak a közelében, addig nincs veszélyben. A lánya valami egyetemi gyakorlaton van az Antarktiszon. Meteorológusnak készül, vagy minek. A kutatóbázis körül több ezer négyzetmérföldön át csak a jégmező van. Ennél jobb védelmet mi sem tudnánk nyújtani neki.

Reacher visszarakta az asztalra a polaroid képet.

– Teljesen biztos, hogy a mai napon minden rendben lesz Armstronggal?

– Pokolian ideges vagyok miatta.

– De?

– De biztos, amennyire csak lehet.

– Neagley és én végig ott leszünk és figyelünk.

– Úgy gondolja, el fogunk szúrni valamit?

– Nem, de rengeteg dolguk lesz. Ha a fickó itt ólálkodik a környéken, lehet, hogy egyszerűen észre sem veszi. Márpedig itt kell ólálkodnia, amennyiben komoly a fenyegetés, és tényleg bizonyítani akar valamit.

– Rendben – bólintott Stuyvesant. – Maga és Neagley végig jelen lesznek és figyelnek.

Froelich a Suburbannel elvitte őket Georgetownba. Valamivel tíz óra előtt érkeztek meg. Armstrong háza előtt három sarokkal kiszálltak, Froelich pedig továbbhajtott. Hideg volt, de a fátyolosan sütő nap mindent megpróbált, ami csak az erejéből telt. Neagley megállt és körbenézett a szélrózsa minden irányába.

– Hogy osztjuk be? – kérdezte.

– Körbejárkálunk három saroknyi sugárban. Te az óramutató járásával megegyező irányban, én ellenkezőleg. Te maradj a déli területen, én az északin. A háznál találkozunk, miután Armstrong elment.

Neagley bólintott, és elindult nyugati irányba, Reacher pedig kelet felé, szemben a gyengécske reggeli nappal. Nem volt különösebben ismerős Georgetownban. Azon kívül, hogy a múlt héten itt járt, amikor megfigyelés alatt tartotta Armstrong házát, csak egyszer fordult meg erre, rövid időre, közvetlenül az után, hogy leszerelt. Emlékezett a környék egyetemista hangulatára, a kis kávézókra és az elegáns házakra. De nem ismerte úgy, ahogy egy járőrnek ismernie kell a körzetét. Egy rendőr mindig arra figyel, hogy nem lát-e valami oda nem illőt. Mi az, ami nem illik bele a képbe? Mi az, ami eltért az átlagostól? Melyik arc nem ideillő típusú, vagy melyik kocsi nem olyan, mint amilyenek itt szoktak parkolni? Ezeket a dolgokat csak akkor lehet észrevenni, ha az ember régóta ismeri a környéket. És egy ilyen helyen, mint Georgetown, talán lehetetlen is bármit észrevenni. Mindenki, aki itt lakik, valami más tájékról került ide. Valamilyen okból érkeztek ide, hogy az egyetemre járjanak, vagy valamilyen kormányhivatalban dolgozzanak. Ez egy átmeneti hely. A lakossága is állandóan változó, ideiglenes. Az ember elvégzi az egyetemet, és elmegy. Veszít a választásokon, és máshol folytatja a karrierjét. Meggazdagodik, és átköltözik Chevy Chase-be. Tönkremegy, és hajléktalan lesz a parkban.

Úgyhogy szinte mindenki, akit látott, gyanús volt. Akármelyikük ellen fel tudott volna hozni valamit. Ki az, aki ide tartozik, és ki nem? Egy öreg Porsche zötyögött el mellette, benzingőzfelhőt eregetve, oklahomai rendszámmal. A sofőr borotválatlan volt. Ki lehet ez? Egy vadonatúj Mercury Sable parkolt egy lerobbant, ócska Rabbit mellett, az orra hozzáért a lökhárítójához. A Sable piros volt, és szinte biztosan bérelt autó. Ki használja vajon? Valaki, aki csak egy napra érkezett a környékre, valami határozott céllal? Reacher odasétált a kocsihoz, és belesett az ablakon a hátsó ülésre. Nem látott se tweedkabátot, se kalapot. Se felbontott Georgia-Pacific géppapírcsomagot. Se egy doboz gumikesztyűt. És kié lehet a Rabbit? Egy egyetemistáé? Vagy valami vidéki anarchistáé, akinek Hewlett-Packard nyomtatója van otthon?

Az utcán emberek jártak-keltek. Ha körbenézett, minden irányban legalább négy-öt járókelőt látott. Férfiak, nők, fiatalok könyvekkel kitömött hátizsákkal. Voltak, akik siettek, mások csak sétálgattak. Voltak, akik bevásárolni mentek, mások láthatóan onnan jöttek vissza. Voltak, akik csak úgy céltalanul lézengtek. Reacher mindegyiküket figyelte a szeme sarkából, de nem vett észre semmi különöset.

Időnként felnézett a házak emeleti ablakaira. Sok volt belőlük. Jó környék egy fegyveres merénylő számára. Rengeteg emeletes ház, sok kis ablakkal, hátsó bejáratok, keskeny sikátorok. De egy puska nem sokat ér a páncélozott autóval szemben. A fickónak ehhez egy páncéltörő rakétára lenne szüksége. Amiből persze van bőven választék. Egy AT-4-es lenne a legjobb. Ez egy majdnem egy méter hosszú, eldobható, üvegszálas csőből áll, a lövedéke pedig akár húszcentis páncélrétegen is áthatol. A behatolási nyílás ugyan kicsi, de a jármű belsejében bekövetkező robbanás hatalmas lenne. Armstrongból nem maradna más, mint kis szövetdarabkák, nem sokkal nagyobbak, mint a konfetti. Reacher fel-felpillantott az ablakokra. Arra gondolt, a limuzin teteje biztos nincs is páncélozva. Megjegyezte magában, hogy ezt majd el ne felejtse megkérdezni Froelichtől.

Befordult egy sarkon, és annak az utcának a végén lyukadt ki, ahol Armstrong háza volt. Megint felnézett az emeleti ablakokra. Ha a fickó csak demonstrálni akarja az erejét, ahhoz nem feltétlenül kell rakéta. Egy puskával nem sokra menne ugyan, de ahhoz elég lenne, hogy bebizonyítsa, mire képes. Néhány golyó a limuzin golyóálló ablaküvegébe, ez is jelzésértékű lehetne. Akár egy festéklövedék is. Egy vérvörös folt a hátsó ablakon, ez is üzenet. De az emeleti ablakok itt is nyugodtak voltak, ameddig csak ellátott. Tiszták és rendesek, jól becsukva a hideg ellen, a függönyök összehúzva. A házak is nyugodtak és csöndesek voltak, jólét és béke áradt belőlük.

Egy kis csapat bámészkodó gyűlt össze, és figyelték, ahogy a titkosszolgálat emberei felállítanak egy sátorátjárót Armstrong házának bejárata és a járdaszegély között. Hosszú, keskeny sátor volt, vastag, fehér vászonból készült, teljesen átlátszatlan anyagból. A vége pontosan illeszkedett a ház bejárati ajtajára. A másik végén úgy kiszélesedett, hogy az egész limuzint eltakarta, úgyhogy a kocsi ajtaja a sátor belsejében nyílt. Armstrong a háza biztonságából egyenesen a limuzinba sétálhat, anélkül, hogy egy külső szemlélő megpillantaná.

Reacher megkerülte a bámészkodókat, veszélytelennek látszottak. Úgy sejtette, többnyire a szomszédos házak lakói lehetnek. Az öltözékükről úgy tűnt, nem jöhettek túl messziről. Visszafelé indult az utcán, és tovább fürkészte az emeleteket, nem vesz-e észre valahol egy nyitott ablakot. Ez furcsa lenne a hideg miatt. De nem látott egyet sem. Figyelte, nem lát-e céltalanul lézengő embereket. Ilyenekből viszont sok volt. Volt egy háztömb, ahol szinte minden második házban egy kis kávézó volt, és mindegyikben elég sokan időztek. Kávét iszogattak, újságot olvastak, a mobiljukon beszéltek, füzetekbe jegyzetelgettek, menedzserkalkulátorokkal foglalatoskodtak.

Kiválasztott egy kávézót, ahonnan jól végiglátott az utcán déli irányba, és marginálisan keletre és nyugatra is. Kért egy hosszú kávét, feketén, és leült egy asztalhoz. Ült, várt és figyelt. Fél tizenegy előtt öt perccel egy fekete Suburban jelent meg az utcában, és leparkolt szorosan a járdaszegély mellett, a sátor északi végében. Egy fekete Cadillac követte, amely közvetlenül a sátor nyílásánál állt meg. Ezután egy újabb fekete limuzin. Mindhárom jármű nagyon súlyosnak látszott. Mindegyiknek golyóálló, füstszínű üvege volt. Négy titkosszolgálati ügynök szállt ki az első Suburbanből, és elfoglalták őrhelyüket a járdán, ketten a háztól északra, ketten délre. Az utcában lassan végiggördült két rendőrségi járőrkocsi is, az első megállt az utca kellős közepén, jóval a titkosszolgálat konvoja előtt, a második mögötte, hogy feltartóztassák az utcában a forgalmat. A kocsik tetején villogott a kék lámpa. Nem volt túl nagy forgalom. Egy kék Chevy Malibu és egy aranyszínű Lexus várakozott csak. Reacher korábban nem látta egyiket sem a környéken. A sátorra nézett, és próbálta kitalálni, mikor halad át rajta Armstrong, de nem lehetett látni semmit.

Még mindig a sátor ház felőli végét bámulta, amikor meghallotta a páncélozott ajtó halk csapódását, a négy ügynök visszalépett a Suburbanhez, és az egész konvoj elindult. Az első járőrkocsi állt az élre, utána következett a Suburban, a Cadillac és a limuzin, és gyorsan végighajtottak az utcán. A második járőrkocsi volt a sereghajtó. Mind az öt jármű kelet felé kanyarodott a kávézó előtt, ahol Reacher ült. A kerekek megcsikordultak az aszfalton. Az autók felgyorsítottak. Reacher követte őket a tekintetével, amíg el nem tűntek. Aztán visszafordult, és figyelte, ahogy az utcán szétoszlik a kíváncsiskodók kis csoportja. Az egész környék elcsöndesedett és megnyugodott.

Egy magas rejtekhelyről nézték, ahogy a konvoj elhajt. Úgy nyolcvan méterre lehettek attól a helytől, ahol Reacher volt. A megfigyelés csak megerősítette, amit egyébként is tudtak. A szakmai büszkeség visszatartotta őket, hogy teljességgel lehetetlennek nyilvánítsák, hogy Armstrong munkába indulásakor próbálkozzanak valamivel, de mindenesetre a lehetséges alkalmak listájának legaljára került. Ezért aztán csak még jobban örültek, hogy az internetes honlapon található információk annyi más csábító lehetőséget nyújtottak.

Kanyargós útvonalon elsétáltak a környező utcákon, és minden gond nélkül visszaértek bérelt autójukhoz, egy piros Sable-hez.

Reacher felhajtotta az utolsó korty kávét, aztán elsétált Armstrong háza felé. Lelépett a járdáról, ahol a sátor elállta az útját. A fehér vászonalagút egyenesen a ház ajtajához vezetett. Az ajtó zárva volt. Reacher továbbsétált, visszalépett a járdára, és összetalálkozott Neagleyvel, aki az ellenkező irányból jött.

– Minden rendben? – kérdezte Reacher..

– Lettek volna lehetőségek. De nem láttam senkit, aki megpróbálta volna kihasználni őket.

– Én sem.

– Tetszik a sátor és a páncélozott autó.

Reacher bólintott. – Puska ki van zárva.

– Azért nem egészen – mondta Neagley. – Egy .50-es mesterlövész puskával át lehet lőni a páncélrétegen. Browning AP töltényekkel vagy API-vel.

Reacher grimaszt vágott. Mindkét golyó félelmetes lett volna. Az átlagos, páncélon is áthatoló lövedékek egyszerűen csak átlyukasztották az acéllemezt, az újabb fajták átégették, és úgy hatoltak be. Reacher végül megrázta a fejét.

– Nem lenne módja célozni – mondta. – Először meg kéne várni, amíg a kocsi elindul, hogy biztos legyen, Armstrong is benne ül. Aztán egy mozgó járművet kellene eltalálni, és füstszínű ablakon keresztül célozni, száz az egyhez az esélye, hogy pont Armstrongot találja el.

– Akkor egy AT-4-es kellene.

– Én is erre gondoltam.

– Vagy jó erős robbanóanyag, ami az egész kocsit szétveti, vagy arra is használhatná, hogy gyújtóbombát lőjön a házba.

– Honnan?

– Az Armstrong háza mögötti épület emeleti ablakából. A sikátor túloldaláról. A védelem inkább csak a ház frontjára koncentrál.

– Hogy jutna be a házba?

– Valami szerelőnek álcázná magát, vízművek, elektromos művek. Egy jó nagy szerszámos ládával.

Reacher nem felelt semmit, csak bólintott.

– Pokoli lesz ez a négy év – jegyezte meg Neagley.

– Vagy nyolc.

Hirtelen kerekek csikorgását hallották meg a hátuk mögül, és egy erős motor zúgását. Megfordultak, és meglátták Froelich Suburbanjét. Megállt mellettük, húsz méterre Armstrong házától. Intett nekik, hogy szálljanak be. Neagley beült előre, Reacher elterpeszkedett hátul.

– Láttak valakit? – kérdezte Froelich.

– Sok embert – felelte Reacher. – Egyiküktől se vennék olcsó karórát.

Froelich levette a lábát a fékről, és hagyta, hogy a kocsi lassan továbbgördüljön. Közvetlenül a járdaszegély mellett maradt, aztán megállt, amikor az autó hátsó ajtaja pontosan egy vonalba került a sátor végével. Felemelte a kezét a kormánykerékről, és beleszólt a csuklójára erősített kis mikrofonba.

– Egyes, készen állok – mondta.

Reacher benézett a sátorba, és látta, hogy a ház bejárati ajtaja kinyílik, és kilép rajta egy férfi. Brook Armstrong volt az, semmi kétség. A fényképe öt hónapja folyton ott virított az újságokban, és Reacher négy napja figyelte minden lépését. Khaki színű esőkabát volt rajta, a kezében bőr aktatáska. Átsétált a sátoron, nem túl lassan, nem túl gyorsan. Egy öltönyös titkosszolgálati ügynök szemmel tartotta az ajtóból.

– A konvoj csak félrevezetés volt – mondta Froelich. – Időnként így csináljuk.

– Én bedőltem – mondta Reacher.

– Nehogy elárulják neki, hogy ez nem próba – figyelmeztette őket Froelich. – Ne felejtsék el, hogy ő még mindig nem tud semmiről.

Reacher kiegyenesedett az ülésen, és odébb csúszott, hogy helyet csináljon. Armstrong kinyitotta az ajtót, és beült mellé.

– Jó reggelt, M. E. – mondta.

– Jó reggelt, alelnök úr, ők a kollégáim, Jack Reacher és Frances Neagley.

Neagley félig hátrafordult, Armstrong pedig hosszú karjával átnyúlt az üléstámla felett, hogy megrázza Neagley kezét.

– Már találkoztunk – mondta. – A csütörtök esti fogadáson. A párt támogatója, ugye?

– Csak egy kis álruhás akció volt, valójában biztonsági ember – felelte Froelich. – Elemeztük, mennyire végezzük hatékonyan a munkánkat.

– Nagy hatást tettek rám a biztonsági intézkedések – mondta Neagley.

– Nagyszerű – bólintott Armstrong. – Higgye el, nagyon hálás vagyok mindazért az erőfeszítésért, amit a védelmem érdekében tesznek. Nem is érdemlem meg,

Remekül csinálja, gondolta Reacher. A hangjából, az arcából, a tekintetéből sugárzott a mélységes érdeklődés Neagley iránt. Mintha pillanatnyilag a világon senkivel nem beszélne szívesebben, mint vele. És átkozottul jó lehet az arcmemóriája, ha ezernyi arc közül emlékezett rá egy négy nappal ezelőtti eseményről. Született politikus, ez egyértelmű. Armstrong megfordult, és Reacher kezét is megszorította. Szinte minden felragyogott körülötte őszinte mosolyától.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Reacher.

– Az enyém a megtiszteltetés – mondta Reacher, és azon kapta magát, hogy visszamosolyog. Azonnal rokonszenvesnek találta Armstrongot. Áradt belőle a karizma, mint a hő. És ha levonjuk a kilencvenkilenc százalékát mint politikustrükköt, ami megmaradt, az még mindig rokonszenves volt. Nagyon is.

– Maga is biztonsági ember? – kérdezte Armstrong.

– Tanácsadó vagyok – felelte Reacher.

– Hát, mindenesetre remek munkát végeznek. Nagyon örülök, hogy maguk is nekünk dolgoznak.

Froelich fülhallgatójából valami halk hang szűrődött ki. Lekanyarodott az utcáról a Wisconsin Avenue felé. Besorolt az autók közé, és dél felé haladtak tovább, a városközpont felé. A nap megint eltűnt, a város szürkének látszott a füstszínű ablakon keresztül. Armstrong halkan és boldogan felsóhajtott, és úgy nézte a várost, mintha még mindig elbűvölné. Az esőkabát alatt makulátlanul elegáns volt, öltöny, hófehér ing, selyem nyakkendő. Szinte nagyobbnak hatott az életnagyságúnál. Reacher vagy öt évvel fiatalabb, tíz centivel magasabb és húsz kilóval nehezebb volt nála, mégis kicsinek, jelentéktelennek és lomposnak érezte magát mellette. És Armstrong valahogy valóságosnak hatott. Az ember el tudta felejteni az öltönyt és a nyakkendőt, és el tudta képzelni egy ócska, szakadt kockás kabátban, ahogy fát vág az udvaron. Nagyon komoly politikusnak festett, de ugyanakkor belevaló fickónak is. Magas volt, és áradt belőle az energia. Kék szemek, egyszerű vonások, hullámos, szőkés haj. Fittnek látszott. Nem olyan kisportoltan, mint aki rendszeresen edzőterembe jár, hanem egyszerűen csak izmosnak született. Erős kezei voltak. Az egyik ujján vékony karikagyűrű. Kicsit repedezett, nem túl ápolt körmök.

– Maguk katonák voltak, igazam van? – kérdezte.

– Én? – kérdezte Neagley.

– Szerintem mind a ketten. Mind a ketten kicsit óvatosak.

Reacher engem figyel, maga meg az ablakokat, főleg, ha megállunk egy piros lámpánál. Felismerem a jeleket. Az apám is katona volt.

– Hivatásos?

Armstrong elmosolyodott. – Nem olvasták az életrajzomat? Azt tervezte, hivatásos tiszt lesz, de aztán egészségügyi okok miatt leszerelték, még a születésem előtt, és fakitermelésbe kezdett. De a katonás külsejét soha nem veszítette el. Mindig úgy járt, mintha a díszlépést kéne kivágnia.

Froelich lefordult az M Streetről, és párhuzamosan haladtak tovább a Pennsylvania Avenue-vel, elhajtottak az Executive Office Building, majd a Fehér Ház előtt. Armstrong a nyakát nyújtogatva kinézett. Elmosolyodott, amitől elmélyültek a szeme körüli szarkalábak.

– Hihetetlen, hát nem? Sokan csodálkoznak, hogy idekerültem, de higgyék el, én lepődtem meg a legjobban.

Froelich egyenesen elhajtott a Pénzügyminisztérium épülete mellett is, és a Kapitólium távolban feltűnő kupolája felé hajtottak tovább.

– Nem dolgozott egy Reacher a Pénzügyminisztériumban? – kérdezte Armstrong.

Szóval a névmemóriája is jó, nyugtázta magában Reacher.

– A bátyám – mondta.

– Milyen kicsi a világ – jegyezte meg Armstrong.

Froelich rákanyarodott a Constitution Avenue-re, és elhaladtak a Kapitólium oldala mellett. Ezután balra kanyarodtak a First Streetre, és egy fehér vászonsátor felé tartottak, amely a szenátusi irodák bejáratához vezetett. Két titkosszolgálati autó állt a sátornyílás két oldalán. A járdán négy ügynök ácsorgott. Látszott rajtuk, hogy nagyon éberek és nagyon fáznak. Froelich egyenesen a sátorhoz hajtott, és megállt szorosan a járdaszegély mellett. Megnézte, jó helyen áll-e, aztán harminc centit még előrébb gördült, hogy Armstrong ajtaja éppen a sátor bejáratához kerüljön. Reacher látta, hogy bent a sátor alagútjában három ügynök várakozik. Egyikük előrelépett, és kinyitotta a Suburban ajtaját. Armstrong felvonta a szemöldökét, mintha szórakoztatná, hogy így körbeugrálják.

– Nagyon örülök, hogy megismerhettem magukat – mondta. – És mindent köszönök, M. E.

Aztán kilépett a kocsiból a homályos sátorba, becsapta az ajtót, az ügynökök pedig körbevették, és bekísérték az épületbe. Reacher egy pillanatra meglátta, hogy odabent a Szenátus egyenruhás biztonsági őrei várják. Armstrong belépett a bejárati ajtón, amely határozottan becsukódott utána. Froelich elindult, megkerülte az ott parkoló kocsikat, és észak felé indult a Union Station felé.

– Jól van – sóhajtott fel, mintha nagy kő esett volna le a szívéről. – Eddig minden rendben.

– Elég nagy kockázatot vállalt – mondta Reacher.

– Kettő a kétszáznyolcvanegymillióhoz – tette hozzá Neagley.

– Miről beszél?

– Lehetett volna kettőnk közül valamelyik, aki a levelet küldte.

Froelich elmosolyodott – Úgy gondoltam, ez nem túl valószínű. Milyennek találták Armstrongot?

– Nekem tetszett – mondta Reacher. – Komolyan.

– Nekem is – mondta Neagley. – Már csütörtökön is. És most mi lesz?

– Egész nap itt lesz a Szenátusban, megbeszélései vannak, itt is ebédel. Este hét körül visszük haza. A felesége otthon van. Majd kiveszünk nekik egy filmet a videotékából, vagy ilyesmi, hogy egész este otthon tartsuk őket.

– Szükségünk lenne információkra – mondta Reacher. – Nem tudjuk, pontosan milyen formában akarnak demonstrálni, vagy hol. Bármi lehet, akár csak egy fenyegető graffiti is a házuk falára. Nem lenne jó, ha esetleg észre sem vennénk. Már ha egyáltalán történik valami ma.

Froelich bólintott. – Éjfélkor majd megtudjuk. Feltéve, hogy megérjük.

– Szeretném, ha Neagley újra kihallgatná a takarítókat. Ha kiszedhetnénk belőlük, amit akarunk, kicsit talán megnyugodhatnánk.

– Igen, az jó lenne – bólintott Froelich.

Neagleyt kirakták a szövetségi börtönnél, aztán visszamentek Froelich irodájába. Közben megérkeztek az FBI szakértőinek jelentései. A levélen minden pontosan ugyanolyan volt, mint az első két alkalommal. De csatoltak még egy jelentést az FBI vegyészszakértőjétől, aki észrevett valami szokatlant az ujjlenyomatokon.

– Halolaj – mondta Froelich. – Hallott már róla?

Reacher megrázta a fejét.

– Ez egy aciklikus hidrokarbon. Egyfajta olaj. Ennek a nyomait találták az ujjlenyomaton. A harmadikon és a negyediken kicsit többet, mint az első kettőn.

– Az ujjlenyomatokon mindig vannak olajnyomok. Ettől marad ott a lenyomat.

– De azok általában egyszerűen az emberi bőr által kiválasztott olajok. Ez valami más. C_30H_50. Ez halolaj. Leginkább cápamájolaj.

Odatolta a papírt az íróasztalon. Tele volt mindenféle bonyolult szerves kémiai egyenletekkel. A halolaj egy természetes olaj, amit régebben finom szerkezetek olajozására használtak, például órák belsejénél. A lap alján volt egy megjegyzés, mely szerint ez az olaj könnyen hidrálható.

– Mi az, hogy hidrálható? – kérdezte Reacher.

– Vizet adnak hozzá?

Reacher vállat vont, Froelich pedig levett egy lexikont a polcról, és a H betűhöz lapozott.

– Nem. Azt jelenti, hogy további hidrogénatomokat adnak egy molekulához.

– Hát, ettől nem lettünk okosabbak. Soha nem voltam túl jó kémiából.

– Lehet, hogy a fickó cápahalász.

– Vagy halakat belez egy feldolgozóüzemben – mondta Reacher. – Vagy egy halboltban dolgozik, vagy antik órákkal foglalkozó órásmester.

Froelich kihúzott egy fiókot, átlapozott egy dossziét, és kivett belőle egyetlen lapot. Odatolta Reacher elé. Egy életnagyságú röntgenoszkóp felvétel volt egy hüvelykujj lenyomatáról.

– Ez az illetőé? – kérdezte Reacher.

Froelich bólintott. Az ujjlenyomat nagyon tiszta volt. Talán a legtisztább, amit Reacher valaha is látott Minden kis hurok és kacskaringó pontosan kirajzolódott. Erőteljes volt és meglepően provokatív. És hatalmas. Az átmérője majdnem három centi. Reacher odanyomta mellé a saját hüvelykujját. Kisebb volt, pedig neki aztán nem mondhatni, hogy finom keze lett volna.

– Ez nem egy órás keze – mondta Froelich.

Reacher megfontoltan bólintott. A pasasnak akkora keze lehet, mint egy banánfürt. És a bőre is durva, ha ilyen éles a lenyomat.

– Fizikai munkás lehet – állapította meg.

– Cápahalász – mondta Froelich. – Merrefelé fognak sok cápát?

– Talán Floridában.

– Orlando is Floridában van.

Megcsörrent a telefon. Froelich felkapta, aztán elkomorodott az arca. A vállához szorítva tartotta a kagylót, és a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Armstrongnak át kell mennie a Munkaügyi Minisztériumba – közölte. – És mindenáron gyalog akar átsétálni.

Hetedik fejezet

A Pénzügyminisztérium épületétől pontosan két mérföldre volt a szenátusi irodaház. Froelich egész úton fél kézzel vezetett, miközben a másikkal a mobilt tartotta. Az idő szürke volt, a forgalom sűrű, lassan haladtak. Aztán leparkoltak a fehér sátor bejáratánál a First Streeten. Froelich leállította a motort, és összecsukta a telefont.

– Nem tudnának a munkaügyisek átjönni ide? – kérdezte Reacher.

Froelich megrázta a fejét. – Nem, ez politikai kérdés. Ott is változások lesznek, és az udvariasság megkívánja, hogy Armstrong menjen oda.

– És miért akar gyalog menni?

– Mert vidéki fickó. Szereti a friss levegőt. És makacs.

– Pontosan hová kell mennie?

Froelich nyugati irányba mutatott. – Alig fél mérföld. Mondjuk hat-hétszáz méter, keresztül a Capitol Plazán.

– Armstrong hívta fel őket, vagy ők hívták Armstrongot?

– Ő telefonált oda. Előbb-utóbb úgyis kiszivárognak a készülő változtatások, és úgy gondolta, jobb, ha ő közli a rossz hírt.

– Nem tudná megakadályozni, hogy átmenjen?

– Elméletileg igen, de nem akarom. Nincs kedvem most egy ilyen vitát lefolytatni vele.

Reacher hátrafordult, és végignézett az utcán. Semmit nem látott, csak ködös szürkeséget, és a száguldó autókat a Constitution Avenue-n.

– Akkor hadd menjen – mondta. – Ő hívta fel a minisztériumot, senki nem csalta ki. Nem valami trükk.

Froelich előrepillantott a szélvédőn át Aztán megfordult, és elbámult Reacher mellett az oldalsó ablakon át, végig a sátoralagúton. Felkapta a telefont, és megint beszélt valakivel az irodából olyan rövidítésekkel és szakmai zsargonnal, hogy Reacher nem is tudta követni. Aztán befejezte a beszélgetést, és összecsukta a telefont.

– Kérünk egy rendőrségi helikoptert – mondta. – Olyan alacsonyan fog lebegni, hogy mindenkinek szemet szúrjon. Armstrongnak el kell haladnia az örmény nagykövetség előtt, odaállítunk egy-két extra rendőrt, így nem lesz feltűnő, hogy mit keresnek itt. Követjük Armstrongot kocsival a D Streeten, ötven méterrel lemaradva mögötte. Azt szeretném, ha maga előtte menne, és jól nyitva tartaná a szemét.

– Mikor csináljuk?

– Tíz percen belül. Induljon el az utca végébe, és forduljon balra.

– Oké – bólintott Reacher. Froelich beindította a motort, és előbbre gördült a sátortól, hogy Reacher kiléphessen az utcára. Kiszállt, felhúzta a cipzárat a kabátján, és elindult a hidegben. Végigment a First Streeten, aztán balra kanyarodott a C Streetre. Előtte, a Delaware Avenue-n sűrű volt a forgalom, és azon túl jól látta a Capitol Plazát. Alacsony, kopár fák álltak a téren, a pázsit már sárgásbarna volt. Kaviccsal felszórt ösvény vezetett át a füvön. Középen egy szökőkút, jobbra kis medence. Balra, kicsit távolabb valami obeliszkszerű emlékmű emelkedett.

Kikerülgette a kocsikat, és átszaladt a Delaware Avenue-n. Átsétált a térre. A kavics csikorgott a cipőtalpa alatt. Nagyon hideg volt. A cipőjének vékony volt a talpa. Olyan érzés volt, mintha jégkristályok lennének a kavicsok közé keverve. Megállt a szökőkút előtt, és körbenézett. Jól ellátott minden irányba. Észak felé nyílt terület feküdt, aztán félkörben felállított állami lobogók sorakoztak, valami másik emlékmű, aztán a Union Station hatalmas épülete. Délre nem volt semmi, csak a Szenátus épülete, jó messze, a Constitution Avenue túloldalán. Nyugat felé egy épület állt, úgy feltételezte, ez lehet a Munkaügyi Minisztérium. Megkerülte a szökőkutat, a tekintetét közepes távolságba szegezve, de nem látott semmit, amit aggasztónak talált volna. Sehol nem lehetett volna fedezéket találni, ablakok közel-távol nem voltak; Lézengett néhány ember a parkban, de nincs az a merénylő, aki egész nap itt ácsorogna, arra az esetre, ha netalántán Armstrong napirendje megváltozna, és egész véletlenül erre járna.

Továbbsétált. A C Street a tér túlsó oldalán folytatódott, az obeliszkkel szemben. Egy egyenes kőoszlop volt. Egy tábla is mutatott arra, Taft Memorial felirattal. A C Street keresztezte a New Jersey Avenue-t, aztán a Louisiana Avenue-t. Néhány gyalogátkelőhely vezetett át rajta. Nagy volt a forgalom. Armstrongnak kell majd némi időt töltenie azzal is, hogy a piros lámpánál ácsorog a járdaszélen. Az örmény nagykövetség bal kéz felé esett. Egy rendőrségi autó épp megállt előtte, négy rendőr szállt ki belőle. Reacher a távolból meghallotta egy helikopter bugását is. Megfordult, és meglátta, ahogy alacsonyan szállva közeledett északnyugat felől, kikerülve a Fehér Ház fölötti tiltott légteret. A Munkaügyi Minisztérium most pont előtte emelkedett Számos oldalsó bejárata is volt.

Átment a C Streeten, az északi járdára. Visszasétált ötven métert, arra a helyre, ahonnan jól belátta az egész teret. Várt. A helikopter lebegett a levegőben, olyan alacsonyan, hogy jól észrevehető legyen, de azért elég magasan ahhoz, hogy ne legyen fülsiketítő a zúgás. Meglátta, hogy Froelich Suburbanje befordul a sarkon, még egész kicsinek látszott a távolban. Félrehúzódott, és megállt a járdaszélen. Reacher figyelte az embereket. A legtöbben szaporán szedték a lábukat, túl hideg volt a sétálgatáshoz. A szökőkút túloldalán egy csoport álldogált. Hat férfi sötét télikabátban körbevett egy hetediket, akin khaki színű esőkabát volt. Megálltak az összefutó kavicsos ösvények középpontjában. A két ügynök, aki a csoport szélén állt, nagyon éberen figyelt. A többiek szorosan összehúzódtak. Elhaladtak a szökőkút mellett, és a New Jersey Avenue felé tartottak. Vártak a lámpánál. Armstrong hajadonfőtt volt, a szél belekapott a hajába. Az autók folyama hömpölygött. Senki ügyet sem vetett Armstrongra. Az autósok és a gyalogosok mintha két külön világban éltek volna, más időben és más térben. Froelich továbbra is a távolban maradt. A Suburban egészen lassan araszolgatott előre, a járda szegélye mellett maradva. A lámpa zöldre váltott, Armstrong és testőrei továbbmentek. Eddig minden rendben ment. Az akció jól haladt.

Aztán hirtelen minden felkavarodott.

Először a szél egy kicsit meglökte a rendőrségi helikoptert. Armstrong és a titkosszolgálati emberek félúton voltak egy kis háromszög alakú területen a New Jersey Avenue és a Louisiana Avenue között, amikor egy magányos járókelő tíz méterrel előttük hirtelen visszafordult. Középkorú férfi volt, sovány, hosszú hajú, elhanyagolt külsejű. Mocskos ballonkabát volt rajta, a derekán övvel. Egy pillanatig teljesen mozdulatlanul állt, aztán Armstrong felé lódult hatalmas, ugráló léptekkel, a karjával hadonászva, a szája vigyorra húzódott. A két legközelebbi ügynök előreugrott, hogy elállják az útját, a másik négy hátramaradt, és szorosan körbevette Armstrongot. Úgy manővereztek, hogy végül mind a hatan az őrült és Armstrong közé kerültek, hogy a testükkel védelmezzék, ami miatt viszont teljesen védtelen maradt a másik irányból.

Reachernek az villant a fejébe, hogy ezzel talán csak el akarták terelni a figyelmet az igazi merénylőről, és gyorsan megpördült. Senki. Sehol semmi, csak az utca, hidegen, mozdulatlanul és közönyösen. Körbenézett, nem vesz-e észre valami mozgolódást a környező ablakokban. Kereste, nem látja-e a napfény villanását egy üvegen. Semmi a világon. Nézte a sugárutakon száguldó autókat. Mindegyik közönyösen haladt tovább. Egyik sem lassított. Visszafordult, és látta, hogy az őrültet közben leteperték a földre, két ügynök leszorította, másik kettő pisztollyal sakkban tartotta. Látta, hogy Froelich Suburbanje felgyorsít, és bekanyarodik a sarkon. Élesen lefékezett a járdaszegélynél, két ügynök pedig villámgyorsan odakísérte Armstrongot, és belökték a hátsó ülésre.

De a Suburban nem indult el. Csak állt, elszáguldottak mellette az autók. A helikopter közben visszaállt eredeti megfigyelőhelyére, és kicsit még lejjebb ereszkedett, hogy megnézzék, mi történt. A zaj felverte a környéket. Egy darabig nem történt semmi, aztán Armstrong kiszállt a kocsiból. A két ügynök vele együtt kiszállt, és odakísérték a földre tepert férfihoz. Armstrong leguggolt mellé, és úgy látszott, mintha valamit beszélne hozzá. Froelich nem állította le a motort, csak ő is kiszállt, és odasétált Armstrong mellé a járdán. Felemelte a kezét, és valamit beleszólt a csuklóján lévő mikrofonba. Egy pillanat múlva megjelent a sarkon a járőrkocsi, és megállt a Suburban mögött. Armstrong felegyenesedett, és nézte, ahogy két pisztolyos ügynök a rendőrautó hátsó ülésére tuszkolja az őrültet A járőrkocsi elhajtott, Froelich pedig visszament a Suburbanhez. Armstrongot ismét körbevették a testőrök, és a kis csoport folytatta útját a Munkaügyi Minisztérium felé. A helikopter végig a fejük fölött lebegett. Amikor végül átkeltek a Louisiana Avenue-n, Reacher is átment a zebrán, csak épp ellenkező irányból, és odakocogott Froelichhez, aki a kocsijában ült, és a fejét hátrafordítva figyelte Armstrongot. Reacher bekopogott az ablakon, Froelich meglepetten odakapta a fejét. Amikor meglátta, ki az, letekerte az ablakot.

– Minden rendben? – kérdezte Reacher.

Froelich megint elfordította a fejét, és Armstrongot kísérte a tekintetével. – Nem vagyok normális.

– Ki volt az a fickó?

– Csak valami hajléktalan. Majd jobban utánanéznek, de már most is biztos, hogy semmi köze Armstronghoz. Ki van zárva. Ha ez a fickó küldte volna a fenyegető leveleket, még mindig érezni lehetne a Bourbon szagát a papíron. Armstrong ragaszkodott hozzá, hogy beszéljen vele. Azt mondta, sajnálja szegényt. És mindenképp gyalog akart továbbmenni. Egyszerűen nem normális. És én sem vagyok normális, amiért megengedem.

– Visszafelé is gyalog jön majd?

– Valószínűleg. Bárcsak elkezdene zuhogni az eső! Miért nem akkor esik soha, amikor kéne? Egy jó nagy felhőszakadás úgy egy óra múlva sokat segítene nekem.

Reacher felnézett az égre. Szürke volt és hideg, de a felhők magasan vonultak, és nem voltak túl feketék. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mintha lógna az eső lába.

– Meg kéne mondani neki – javasolta.

Froelich megrázta a fejét, és előrefordult. – Ez nem így megy – mondta.

– Akkor szóljon Armstrong valamelyik asszisztensének, hogy valamilyen ürüggyel gyorsan hívja vissza az irodájába. Mondja, hogy nagyon sürgős, akkor mindenképp kocsival kéne mennie.

Froelich megint megrázta a fejét. – Mindent Armstrong irányít, ő diktálja a tempót Semmi nem sürgős, csak ha ő azt mondja.

– Akkor mondja azt neki, megint egy próbáról van szó. Valami új taktikát akarnak kipróbálni, vagy ilyesmi.

Froelich rápillantott. – Ezt megtehetném. Még nem kezdődött el az igazi játék, egyelőre van rá lehetőség, hogy próbákat tartsunk. Talán...

– Próbálja meg. Visszafelé veszélyesebb lenne a séta. Van egy-két óra, ami alatt valaki esetleg rájöhet, hogy Armstrong hol van most, és hogy erre fog visszafelé jönni.

– Szálljon be, látom, hogy fázik – javasolta Froelich.

Reacher megkerülte a kocsi orrát, és beült az első ülésre. Lehúzta a kabátja cipzárját, hogy átmelegedjen. Ültek, és nézték Armstrongot meg a testőreit, ahogy eltűnnek a minisztérium épületében. Froelich ezután betelefonált az irodába. Utasítást adott, hogy szóljanak neki, mielőtt Armstrong kijönne az épületből. Aztán elindult a Nemzeti Galéria keleti szárnya felé, balra kanyarodott, és elhajtott a Kapitólium előtti szökőkút medencéjénél. Aztán jobbra fordult, az Independence Avenue-ra.

– Hová megyünk? – kérdezte Reacher.

– Nincs semmi különös célom, csak próbálom elütni az időt.

És eldönteni, hogy adjam be még ma a felmondásomat, vagy gyötörjem tovább magamat.

Elhajtottak a múzeumok sora előtt, aztán balra a 14. utcára. Jobbra az Állami Pénznyomda hatalmas szürke épülete tornyosult Froelich megállt a bejáratával szemben, az utca túloldalán. A motort nem állította le, de a lábát a fékpedálon tartotta. Felnézett az egyik emeleti ablakra.

– Joe sok időt töltött itt – mesélte. – Akkoriban, amikor az új százdollárost tervezték. Úgy gondolta, ha már az ő dolga lesz a védelméről gondoskodni, akkor nem árt, ha részt vesz a tervezésében is. De ez már jó régen volt

Ahogy a nő felfelé nézett, Reacher figyelte a nyakának ívét, és ahol eltűnik a blúza gallérjánál. Nem mondott semmit

– Néha itt találkoztunk. Vagy a Jefferson-emlékmű lépcsőjén. Aztán késő este sétáltunk egyet a környéken. Tavasszal meg nyáron.

Reacher jobb felé nézett. A Jefferson Memorial megbújt az alacsony fák között, és tökéletesen tükröződött a medence rezzenéstelen vizében.

– Szerettem, tudja? – mondta Froelich.

Reacher nem felelt semmit Csak nézte a nő kezét, ahogy a kormányon pihen. A vékony csuklóját A bőre sima volt, halvány nyári barnaság nyomaival.

– Maga nagyon olyan, mint ő volt – mondta.

– Joe hol lakott? – kérdezte Reacher.

Froelich ránézett. – Nem tudta?

– Nem emlékszem, hogy mondta volna.

Csönd lett a kocsiban, csak az üresben járó motor halk berregése hallatszott

– A Watergate-házban volt egy lakása – mondta Froelich.

– Bérelte?

Froelich bólintott. – Nagyon kopár volt, mintha csak átmeneti lenne.

– Jellemző. A Reachereknek nem szokott tulajdona lenni. Azt hiszem, soha nem is volt.

– Az anyjuk családjának volt. Birtokaik voltak Franciaországban.

– Tényleg?

– Ezt sem tudta?

Reacher megvonta a vállát. – Azt tudtam, hogy franciák voltak, persze. De nem hiszem, hogy a birtokról valaha is hallottam.

Froelich levette a lábát a fékről, a tükörbe pillantott, és újból besorolt az autók közé. – Maguknak elég furcsa elképzelése van a családról – jegyezte meg.

– Akkoriban ez normálisnak tűnt – vonta meg a vállát Reacher. – Mi azt hittük, minden család ilyen.

Megcsörrent Froelich mobiltelefonja. Halk kis elektronikus csiripelés a kocsi csöndjében. Szétnyitotta, egy pillanatig hallgatott, aztán csak annyit mondott: Oké, és összecsukta.

– Neagley volt – mondta. – Végzett a takarítókkal.

– Kiszedett belőlük valamit?

– Nem mondta. Vár minket az irodában.

Dél felől megkerülték a Mailt, és észak felé hajtottak tovább a 14. utcán. Megint megcsörrent a telefon. Froelich vezetés közben fél kézzel ügyetlenkedve szétnyitotta és füléhez tartotta. Nem mondott semmit, csak összecsukta a telefont. A hömpölygő autóáradatra pillantott.

– Armstrong most készül visszaindulni – mondta. – Érte megyek és megpróbálom rávenni, hogy hadd vigyem el kocsival. Magát kiteszem a parkolónál.

Lehajtott a rámpán, és megállt, épp csak annyi időre, hogy Reacher kiugorhasson. Aztán megfordult, és visszahajtott az utcára. Reacher megkereste a kis dróthálós ablakkal ellátott ajtót, és felsétált az előcsarnokba, ahol a liftajtó nyílt. Felmenta harmadikra, és ott találta Neagleyt a recepción. Egy bőrfotelben ült, egyenesen kihúzva magát.

– Stuyvesant itt van? – kérdezte Reacher.

Neagley megrázta a fejét. – Átment a szomszédba. A Fehér Házba.

– Meg akarom nézni azt a kamerát. – Elsétáltak a recepciós íróasztala előtt az emelet hátsó részére, a Stuyvesant irodája előtti kiszélesedő részre. A titkárnő ott ült az íróasztalnál. A táskája mellette hevert az asztalon, nyitva. A kezében egy kis teknőckeretes tükör és rúzs. Emberi póz volt Az egész lénye hatékonyságot sugárzott, de barátságosságot és kedvességet is. Észrevette, hogy jönnek, és gyorsan elrakta a rúzst, mintha zavarba jött volna, hogy rajtakapták. Reacher a megfigyelőkamerára nézett a nő feje fölött Neagley Stuyvesant ajtajára. Aztán a titkárnőre pillantott

– Emlékszik arra a reggelre, amikor megtalálták a levelet odabent? – kérdezte.

– Hát persze – felelte a titkárnő.

– Miért hagyta Mr. Stuyvesant itt kint az aktatáskáját?

A titkárnő egy pillanatig gondolkozott. – Mert csütörtök volt.

– Miért, mi van csütörtökön? Valami kora reggeli értekezlet?

– Nem, a felesége Baltimore-ba megy. Minden kedden és csütörtökön.

– Na és?

– Önkéntes munkát végez az ottani kórházban.

Neagley a titkárnőre meredt. – És ennek mi köze van a férje aktatáskájához?

– A felesége elviszi a kocsit – magyarázta titkárnő. – Csak egy kocsijuk van. Hivatali autó sincs, mert Mr. Stuyvesant már nincs operatív állományban. Úgyhogy metróval kell jönnie.

Neagley rámeredt. – Metróval?

A titkárnő bólintott. – Van egy külön aktatáskája keddre és csütörtökre, mert le kell raknia a metróban a földre. A rendes aktatáskájával ezt nem tenné meg, mert attól fél, hogy koszos lesz.

Neagley csak állt. Reacher a videofelvételekre gondolt, Stuyvesantra, ahogy elmegy szerda este, és megérkezik csütörtök reggel.

– Én nem vettem észre különbséget – mondta. – Nekem ugyanannak az aktatáskának tűnt

A titkárnő bólintott.

– Mert pontosan egyformák – mondta. – Ugyanaz a gyártmány. Nem szereti, ha az emberek tudják, hogy kettő van neki. De kettő van, egy azokra a napokra, ha kocsival jön, és egy másik, ha metróval.

– De hát miért?

– Utálja a piszkot. Azt hiszem, fél tőle. Keddenként és csütörtökönként nem hajlandó bevinni az irodájába az aktatáskát. Egész napra itt kint hagyja, nekem kell bevinni a dolgokat, ha kell neki belőle valami. Ha esik, a cipőjét is itt kint hagyja. Mintha egy japán templom lenne az irodája.

Neagley Reacherre nézett, és grimaszt vágott.

– Ártalmatlan különcség – mondta a titkárnő. – Aztán lehalkította a hangját, mintha a Fehér Házból is meghallhatnák. – És szerintem teljesen indokolatlan. A washingtoni metró híres arról, hogy a legtisztább a világon.

– Értem – bólintott Neagley. – Azért furcsa.

– Ártalmatlan különcség – ismételte meg a titkárnő.

Reachert már nem érdekelte a beszélgetés, a titkárnő háta mögé lépett, és szemügyre vette a vészkijáratot. Derékmagasságban acélfogantyúval nyílt, nyilván ahogy az építési szabályzat megköveteli. Megnyomta, és sima precizitással kinyílt. Súlyos, tűzbiztos ajtó volt, hatalmas acélzsanérok tartották a súlyát. Kilépett a keskeny kis lépcsőházba. A betonlépcsők szemlátomást újabbak voltak, mint az épület falai. Acélkorláttal ellátva vezettek felfelé a magasabb emeletekre, és lefelé a földszintre. Halványan égő lámpák, dróthálóval fedett égők. Nyilván az épület modernizálása során különítették el ezt a keskeny kis részt a hátsó fronton a tűzlépcső céljára.

Az ajtó másik oldalán rendes kilincs. Kulcslyuk is volt, de az ajtó nem volt zárva. Ez elég logikus, gondolta. Az épület egésze teljesen biztonságos, nem lenne értelme minden emeletet külön zárni és elszigetelni. Hagyta, hogy becsukódjon mögötte az ajtó, és egy másodpercig elálldogált a lépcsőház félhomályában. Megint lenyomta a kilincset, kinyitotta az ajtót, és egyetlen lépéssel visszalépett a fényesen kivilágított irodába. Megfordult, és felnézett a kamerára. Pontosan a feje fölött volt, úgy beállítva, hogy a második lépéssel már bekerült volna a kamera látószögébe. Előbbre araszolt egy kicsit, és hagyta, hogy becsukódjon az ajtó. Megint felnézett a kamerára. Már benne volt a látószögében, de még mindig meg kellett volna tennie három métert Stuyvesant ajtajáig.

– A takarítók tették oda a levelet – mondta a titkárnő. – Nincs más lehetséges magyarázat.

Megcsörrent a telefon, mire a nő udvariasan elnézést kért és felvette. Reacher és Neagley elindultak vissza a folyosók labirintusában, és megkeresték Froelich irodáját Néma volt, sötét és üres.

Neagley felkattintotta a halogénvilágítást, és leült az íróasztalhoz. Másik szék nem volt, úgyhogy Reacher a lábát egyenesen kinyújtva leült a földre, a hátát az irattartó szekrény oldalának támasztva.

– Mi volt a takarítókkal? – kérdezte.

Neagley az ujjaival dobolt az íróasztalon. Hol a körmei koccanása hallatszott, hol az ujjhegyeinek tompább koppanása.

– El vannak látva ügyvédekkel – mondta. – Mindegyiküknek külön kirendeltek egyet Ismertették velük a jogaikat. Az emberi jogaik tökéletesen védve vannak. Remek ez a civil világ, hát nem?

– Pompás. És mit mondtak?

– Nem sokat. Hallgatnak, mint a sült hal. Átkozottul makacsak. De pokolian aggódnak is. Két tűz között vannak. Nyilvánvalóan félnek elárulni, ki mondta nekik, hogy rakják oda a levelet, és attól is félnek, hogy elveszítik az állásukat, és talán börtönbe is kerülhetnek. Sehogy nem kerülhetnek ki győztesen ebből. Nem volt kellemes.

– Stuyvesant nevét említetted?

– Jó sokszor és jó hangosan. Egyértelmű, hogy ismerik a nevét, de abban nem vagyok biztos, hogy pontosan tudják is, hogy kicsoda. Éjszaka dolgoznak, végül is nem látnak mást, csak az irodákat. Az embereket nem ismerik. Egyáltalán nem reagáltak a nevére. Tulajdonképpen nem reagáltak semmire. Csak ültek halálra rémülten, az ügyvédjeikre néztek, és nem mondtak semmit.

– Már nem vagy a régi. Az emberek annak idején a tenyeredből ettek, ha jól emlékszem.

Neagley bólintott. – Mondtam, öregszem. Sehogy nem tudtam megszorongatni őket. Az ügyvédek nem is nagyon hagyták. A civil igazságszolgáltatási rendszer nagyon idegesítő. Soha nem éreztem magam ilyen tehetetlennek.

Reacher nem szólt semmit, csak az órájára pillantott.

– Most mi lesz? – kérdezte Neagley.

– Várunk – felelte Reacher.

Sokáig kellett várniuk. Froelich másfél óra múlva jött meg, és közölte, hogy Armstrong biztonságban visszaért a saját irodájába. Sikerült meggyőznie, hogy menjen vele a kocsijában. Azt mondta neki, megértjük, hogy jobban szeret sétálni, de a biztonsági csapatnak szüksége van gyakorlásra, hogy összehangolják a finom manővereket, és erre nincs jobb alkalom, mint most. Addig erősködött, hogy a visszautasítás úgy hatott volna, mintha a terhére lenne Armstrongnak, márpedig ő ezt nem akarta, úgyhogy végül önként és lelkesen beült a Suburbanbe. Minden különösebb incidens nélkül eljutott a szenátusi irodájáig.

– Akkor most telefonáljon egyet-kettőt – javasolta Reacher. – Nézzünk utána, történt-e valami, amiről tudnunk kellene.

Froelich először a washingtoni rendőrséget hívta fel. A szokásos nagyvárosi bűncselekmények és kihágások, de nagy túlzás lett volna bármelyikre azt mondani, hogy Armstrong sebezhetőségének demonstrálása lenne. Ezután átkapcsolták arra a kapitányságra, ahol az őrültet tartották fogva, és hosszasan beszámoltak róla. Froelich lerakta a kagylót, és megrázta a fejét.

– Semmi köze Armstronghoz – mondta. – Jól ismerik a fickót. Nyolcvan alatt van az IQ-ja, alkoholista, hajléktalan, alig tud írni-olvasni, és az ujjlenyomata sem stimmel. Az a mániája, hogy ha meglát valaki olyat, akinek a fényképét ismeri az újságokból, amikkel takarózni szokott, arra ráveti magát. Azt hiszem, elfelejthetjük.

– Oké – bólintott Reacher.

Froelich ezután megkereste az Országos Bűnügyi Információs Központ adatbázisát, és megnézte a legfrissebb adatokat. Az ország minden részéből áradtak az információk, másodpercenként több mint egy. Olyan gyorsan, hogy nem is tudta követni őket.

– Reménytelen – mondta. – Meg kell várnunk az éjfélt.

– Vagy az egy órát – mondta Neagley. – Lehet, hogy olyan helyen történik, ahol egy óra időeltolódás van, mondjuk Bismarckban. Lehet, hogy rálőnek a házára, vagy bedobják kővel az ablakát.

Froelich felhívta a rendőrséget Bismarckban, és megkérte őket, hogy azonnal értesítsék, ha bármi történik, aminek csak távolról is köze lehet Armstronghoz. Aztán ugyanezt kérte az észak-dakotai állami rendőrségtől és az FBI összes irodájától is.

– Talán nem fog történni semmi – mondta.

Reacher elfordult. Reméljük, hogy történik, gondolta.

Este hét óra körül az irodaépület kezdett elcsendesedni. A legtöbben, akiket a folyosókon látni lehetett, mind egy irányba tartottak, a kijárat felé, esőkabátban, aktatáskákkal, szatyrokkal.

– Kijelentkeztek a szállodából? – kérdezte Froelich.

– Nem – mondta Neagley. – Én rémes vendég vagyok, inkább a szállodában maradnék.

Froelich kicsit csodálkozva hallgatott, de Reacher nem lepődött meg. Neagley mindig is nagyon magának való volt. Jobban szeretett egyedül lenni. Nem tudta, miért.

– Jó – mondta Froelich. – De kéne egy kicsit pihenniük. Aztán később újból találkozunk. Most elviszem magukat, aztán én megyek, és megpróbálom biztonságban hazajuttatni Armstrongot.

Együtt lementek a parkolóba, beültek a Suburbanbe. Először elvitték Neagleyt a szállodához. Reacher besétált vele, hogy visszaszerezze az Atlantic Cityben vásárolt ruháit. Minden be volt pakolva a régi cipőjével, a fogkeféjével és a borotvájával együtt egy fekete nejlonzsákba, amit egy szobalány takarítókocsijáról szerzett A boy kissé furcsállta a csomagot, de azért kivitte a Suburbanhez, Reacher ott átvette tőle, és a markába nyomott egy dollárt Aztán beült Froelich mellé, és továbbindultak. Az idő hideg volt és nyirkos, nagy volt a forgalom. Mindenfelé dugók. Előttük hosszú sorban piros féklámpák világítottak, velük szemben ugyanolyan hosszú sorban fehér reflektorok. Dél felé haladtak a 11. utcai hídon át, aztán kis, kanyargós utcákon Froelich házáig. Megállt egy parkoló autó mellett, de a motort nem állította le. Egy kulcskarikáról levette a lakása kulcsát, és odaadta Reachernek.

– Pár óra múlva jövök – mondta. – Érezze otthon magát.

Reacher fogta a nejlonzacskót, kiszállt, és nézte, ahogy Froelich elhajt, míg el nem tűnt a szeme elől. Jobbra visszakanyarodott, és észak felé indult, hogy egy másik hídon átkeljen a folyó túlsó oldalára. Reacher átsétált a járdán, és kinyitotta az ajtót. A ház sötét és meleg volt. A nő parfümjének illata lebegett a levegőben. Becsukta maga után az ajtót, és tapogatózva keresgélni kezdett valami villanykapcsolót. Egy halvány égő gyulladt fel egy sárga ernyőjű lámpában a komód tetején. Lágy, tompa fényt árasztott. Lerakta mellé a kulcsot, és bement a nappaliba. Felkattintotta a villanyt. Átsétált a konyhába, és körülnézett.

Egy ajtó mögött lejárat nyílt a pincébe. Reacher egy pillanatig állt, fúrta az oldalát a szokásos kíváncsiság. Beléje vésődött reflex volt, mint a lélegzés. De udvarias dolog-e átkutatni a vendéglátónk házát? Csak úgy megszokásból? Hát persze, hogy nem. De nem tudott ellenállni a kísértésnek. Lement a pincelépcsőn, közben sorra felkattintva a villanykapcsolókat, amiket talált. A pince sötét volt, sima betonfalakkal. Volt benne egy kazán vízlágyítóval felszerelve. Mosógép, szárító. Polcok. Régi bőröndök. Mindenféle limlom, de semmi különösebben érdekes. Visszasétált a házba, és lekattintotta a villanykapcsolókat. A pincelejárattal pont szemben egy másik ajtó nyílt, mögötte valami kis helyiség, amely túl nagynak látszott ahhoz, hogy beépített szekrény legyen, de túl kicsi ahhoz, hogy egy szoba. Talán éléskamra lehetett eredetileg. Most kis otthoni irodának volt berendezve. Görgős irodai szék, íróasztal, polcok, mind jó pár éves. Valami bútoráruházlánc által árult bútorok, jó kopottak. Talán használtak. Egy számítógép, az is elég régi. Egy tintasugaras nyomtató csatlakozott hozzá vastag kábellel. Reacher visszament a konyhába.

Megnézett minden szokásos helyet, ahol a nők el szoktak dugni dolgokat a konyhában, és talált is ötszáz dollárt különféle címletekben egy cseréptálban, egy magas polcon a konyhaszekrényben. Vésztartalék. Talált egy M9-es Beretta pisztolyt egy fiókban, gondosan elrejtve egy halom tányéralátét alá. Régi volt, összekarcolt, helyenként rászáradt olajfoltok. Valószínűleg a hadsereg feleslegessé vált készletéből származhat, amit aztán kiosztottak más kormányhivataloknak. A legmodernebb titkosszolgálati fegyver, semmi kétség. Nem volt megtöltve. A tár hiányzott. Kinyitotta a szomszédos fiókot, balra, és egy edényfogó kesztyű alatt talált négy póttárat. Mind meg volt töltve. Ami jó hír és rossz hír. Az elhelyezés okos volt. Az ember a jobb kezével felkapja a pisztolyt, és bal kézre esnek a tárak. De golyókkal teli tárakat őrizgetni már nem olyan jó ötlet. Ha hosszú ideig így maradnak, a tárban a rugó elveszti a rugalmasságát, és nem fog rendesen működni. A pisztolyok a leggyakrabban ebből az okból kifolyólag mondanak csütörtököt. Sokkal jobb úgy tárolni a fegyvert, hogy egy golyót benne hagyunk, és többit külön tesszük el. Így az ember a jobb kezével egyszer tüzelhet, míg a másik kezének hüvelykujjával belenyomhatja a többi golyót egy üres tárba. Ez persze lassúbb, mint ahogy az ideális lenne, de még mindig jobb, mintha az ember meghúzza ravaszt, és nem hall mást, csak egy kattanást.

Becsukta a fiókokat, és visszament a nappaliba. Nem talált semmit, csak egy üreges belsejű könyvet a polcon, de nem volt benne semmi. Bekapcsolta a tévét, működött. Egyszer ismert egy fickót, aki egy kibelezett tévé belsejében rejtett el dolgokat. Nyolcszor kutatták át a lakását, amíg valakinek eszébe jutott, hogy a tévét is ellenőrizze, hogy tényleg az-e, aminek látszik.

Az előszobában sem talált semmit. Semmi nem volt odaragasztva a fiókok aljához a kis komódban. Nem volt semmi a fürdőszobákban sem. Semmi érdekes a hálószobákban, kivéve egy cipősdoboz Froelich ágya alatt. Tele volt levelekkel, Joe kézírásával. Visszarakta, anélkül, hogy elolvasta volna őket. Lement a földszintre, és aztán felvitte a nejlonzsákot a holmijával a vendégszobába. Úgy döntött, vár egy órát, aztán ha addig nem jön vissza Froelich, egyedül megvacsorázik. Megint hozat ugyanolyan kínait, elég jó volt. Kirakta a fogkefét meg a borotvát a mosdókagyló szélére. Beakasztotta az Atlantic Cityben vásárolt ruhákat a szekrénybe, Joe itthagyott öltönyei mellé. Nézte őket. Állt egy pillanatig, aztán találomra kivett egyet.

A nejlonzsák elszakadt, amikor le akarta húzni róla. Merev volt és törékeny. A zakó címkéjén egyetlen olasz szó állt, kacskaringós hímzéssel. Nem ismerte a márkát. Az anyaga finom gyapjú volt. Egészen sötétszürke, és kicsit fényes a felülete. A bélése sötétvörös, és mintha selyemből lett volna. Talán tényleg valódi selyem is. Finom vízjelek voltak az anyagban. A hátulján nem volt hasíték. Lefektette a zakót az ágyra, és mellé a nadrágot. Egyszerű szabású volt, hajtóka nélkül.

Visszament a szekrényhez, és kivett egy inget is. Levette róla a nejlonborítást. Sima fehér puplin. A gallér nem volt legombolható. A nyakán kis címkén két név cirkalmas írással, túl kicsi volt, nem tudta elolvasni. Valaki & Valaki. Vagy egy exkluzív londoni ingszabóságban készült, vagy valahol hamisították. Az anyaga vastag volt. Nem olyan vastag, mint egy katonai gyakorlóruha, de volt súlya.

Kibogozta a cipőfűzőjét. Levette a zakót meg a farmert, és egy székre terítette. Ezt követte a póló és az alsónadrág. Bement a fürdőszobába, és megindította a zuhanyt. Belépett a zuhanyfülkébe. Volt ott szappan és sampon. A szappan kőkeményre száradva, a samponos flakon kupakja is beragadt a rászáradt habtól. Nyilvánvaló volt, hogy Froelichnek nincsenek túl gyakran szállóvendégei. A forró vízsugár alá tartotta a samponos flakont, és letekerte a kupakját. Megmosta a haját, és beszappanozta magát. Kihajolt a zuhanyfülkéből, fogta a borotvát, és gondosan megborotválkozott. Leöblítette, aztán kiszállt a zuhany alól, és hagyta, hogy a földre csöpögjön a víz. Keresett egy törülközőt. Talált egyet egy szekrényben. Vastag volt és új. Túlságosan új ahhoz, hogy rendesen felszívja a vizet, inkább csak szétkente a bőrén. Amennyire tudott, megszárítkozott, aztán a dereka köré tekerte a törülközőt, és az ujjaival megfésülgette a haját.

Visszament a hálószobába, és fogta Joe ingét. Egy pillanatig habozott, aztán felvette. Felhajtotta a gallérját, és begombolta a nyakánál a legfelső gombot. Aztán végig begombolta a többit is. Kinyitotta a szekrényajtót, és megnézte magát a belsején lévő tükörben. Majdnem tökéletes volt. Mintha rászabták volna. Az ujjának hossza pontosan jó volt. Jobbra-balra forgolódott a tükör előtt. Észrevett a szekrény hátsó részén egy polcot, ahová belátott a kivett öltöny helyén. Nyakkendők sorakoztak rajta szépen összetekerve. Mellettük selyempapírba csomagolt holmi a mosodából, kis ragasztós címkével leragasztva. Kibontott egyet, és egy csomó fehér boxeralsót talált. Kibontott egy másik csomagot, ebben párosával összehajtogatott fekete zoknik sorakoztak.

Visszament az ágyhoz, és felöltözött a bátyja ruháiba. Kiválasztott egy sötétbarna nyakkendőt, finom mintával. Nagyon angolosnak nézett ki, mintha valami ezred nyakkendője lenne, vagy valamelyik előkelő magániskoláé. Felkötötte, és lehajtogatta az inggallért. Felvett egy boxeralsót és egy zoknit. Felhúzta a nadrágot. Felvette a zakót. Felvette az új cipőt, és a selyempapírral letörölgette róla a port. Felegyenesedett, és visszasétált a tükörhöz. Az öltöny nagyon jól állt. Talán egy hajszállal hosszabb volt a kelleténél a zakó ujja és a nadrág szára, mert Joe egy hajszállal magasabb volt nála. És talán egy kicsit szűk volt, mert ő egy kissé testesebb volt, mint a bátyja. De mindent egybevéve nagyon jól festett. Mintha kicserélték volna, egészen más ember lett. Idősebb, tekintélyesebb, komolyabb. Sokkal inkább olyan, mint Joe.

Lehajolt, és kivette a szekrény aljából a kartondobozt. Nehéz volt. Aztán meghallott valami zajt odalentről, az előszobából. Valaki kopogott a bejárati ajtón. Visszarakta a dobozt a szekrény aljába, és lesietett a lépcsőn. Ajtót nyitott. Froelich volt az. Ott állt az esti ködben, a keze felemelve, ahogy épp újból kopogni akart. Az utcai lámpa fénye a háta mögül szűrődött be, amitől az arca árnyékban maradt.

Reacher hátrábblépett, Froelich pedig bejött. Felnézett rá, és kővé dermedt. A háta mögé nyúlt, becsukta az ajtót, és nekidőlt. Csak bámult, a szemében sokk, ijedtség, pánik, veszteség, Reacher nem tudta eldönteni, mi.

– Mi az? – kérdezte.

– Azt hittem, Joe az. Csak egy pillanatra.

A nő szeme megtelt könnyel, hátrahajtotta a fejét és nekitámasztotta az ajtónak. Hunyorgott, hogy visszafojtsa a könnyeket, aztán megint ránézett, és elsírta magát. Reacher csak állt egy pillanatig, aztán odalépett és átölelte. Froelich leejtette a táskáját, és a mellébe fúrta a fejét.

– Sajnálom – mondta Reacher. – Csak felpróbáltam az öltönyét.

Froelich nem felelt semmit, csak sírt.

– Azt hiszem, butaság volt – mondta Reacher.

A nő kicsit megmozdította a fejét, de Reacher nem tudta eldönteni, ez azt jelenti-e, hogy nem, dehogy, vagy igen, az. Átkarolta és magához szorította. Egyik kezét a nő hátára simította, a másikkal megsimogatta a haját. Percekig álltak így. Froelich küzdött a könnyeivel, szipogott egyet-kettőt, aztán elhúzódott. Megtörölgette a szemét a kézfejével.

– Nem a maga hibája – mondta.

Reacher nem felelt semmit.

– Annyira valóságosnak tűnt, mintha ő lenne. Én vettem neki ezt a nyakkendőt.

– Gondolhattam volna – mondta Reacher.

Froelich lehajolt a táskájáért, és kivett egy papírzsebkendőt. Kifújta az orrát és megigazította a haját.

– Jaj, istenem – sóhajtott fel.

– Sajnálom – ismételte meg Reacher.

– Ne aggódjon, jól vagyok.

Reacher nem mondott semmit.

– Csak olyan jól festett, ahogy ott állt...

Leplezetlenül bámulta. Aztán odanyúlt, és megigazította a nyakkendőjét. Megérintett egy helyet az ingén, ahol nedves foltot hagytak a könnyei. Végigcsúsztatta az ujjait a zakó hajtókáján. Előbbre lépett, lábujjhegyre állt, átkarolta a nyakát, és megcsókolta.

– Milyen jó – mondta, aztán megint megcsókolta, jó erősen.

Reacher egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán visszacsókolta. Erősen. Hűvös volt a szája, a nyelve gyors. Kicsit rúzsíze volt. A fogai aprók és simák. Érezte a bőrén és haján a parfümillatot. Egyik kezét a derekára tette, a másikat a feje mögé csúsztatta. Érezte, ahogy nekisimul a melle. A bordáit ahogy rugalmasan benyomódnak a keze alatt. Selymes haját az ujjai között. A nő keze hűvös volt és mohó a tarkóján. Az ujjai feljebb siklottak, tüskésre nyírt hajára. Aztán hirtelen megtorpant a keze. Mozdulatlanul állt egy kicsit, majd elhúzódott. Zihált, a szemét lehunyta. A szájához érintette a kézfejét.

– Ezt nem kéne – mondta.

Reacher ránézett. – Talán nem.

A nő kinyitotta a szemét, de nem felelt semmit.

– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte Reacher.

Froelich arrébb lépett, aztán bement a nappaliba. – Nem tudom. Gondolom, vacsorázhatnánk. Megvárt vele?

Reacher követte a nappaliba. – Igen.

– Maga nagyon olyan, mint Joe.

– Tudom – felelte Reacher.

– Ugye érti, hogy gondolom?

Reacher bólintott. – Amit benne látott, azt látja bennem is egy kicsit.

– De tényleg olyan, mint ő volt?

Reacher pontosan tudta, mit akar kérdezni. Ugyanúgy látja-e a dolgokat? Ugyanolyan-e az ízlésük? Ugyanazokat a nőket találták-e vonzónak?

– Mondtam már. Voltak köztünk hasonlóságok. És különbségek is.

– Ez nem válasz.

– Joe halott. Ez a válasz.

– És ha nem lenne halott?

– Akkor sok minden másképp lenne.

– Tegyük fel, hogy soha nem ismertem volna őt. Mondjuk, valahonnan máshonnan hallottam volna magáról.

– Akkor lehet, hogy itt se lennék.

– Tegyük fel, hogy itt lenne.

Reacher ránézett a nőre. Vett egy nagy levegőt, bent tartotta, aztán kifújta.

– Akkor nem hiszem, hogy itt ácsorognánk, és a vacsoráról beszélgetnénk.

– Talán nem maga lenne a pótléka. Hanem maga lenne az igazi, és Joe lett volna a pótlék.

Reacher nem felelt.

– Ez nagyon fura így. Nem tehetjük ezt

– Nem – mondta Reacher. – Nem tehetjük.

– Nagyon régen volt – mondta Froelich. – Hat éve.

– Armstronggal minden rendben?

– Igen, minden rendben.

Reacher hallgatott.

– Szakítottunk, ugye emlékszik? Egy évvel a halála előtt. Nem akarom játszani a tragikus özvegyet, vagy ilyesmi.

Reacher nem felelt.

– És maga sem igazán a gyászoló fivér. Alig ismerte.

– És ezért haragszik rám?

Froelich bólintott. – Joe nagyon magányos volt. Szüksége lett volna valakire. Egy kicsit haragszom.

– De feleannyira se, mint én saját magamra.

Froelich nem felelt. Csak megmozdította a csuklóját, és az órájára nézett. Furcsa kis gesztus volt, Reachert arra késztette, hogy ő is az órájára pillantson. Pontosan fél tíz volt. Kint az előszóbában megcsörrent Froelich mobilja a táskájában. Nagyon hangosan szólt a nagy csöndben.

– Csak az embereim jelentkeznek Armstrong házától.

Kiment az előszobába, lehajolt és kivette a táskájából a telefont. Aztán egyetlen szó nélkül letette.

– Minden nyugodt – mondta. – Azt mondtam nekik, óránként hívjanak.

Reacher bólintott. A nő mindenhová nézett, csak rá nem. Elmúlt a pillanat varázsa.

– Megint kínait? – kérdezte Froelich.

– Nekem jó. Ugyanazt, mint a múltkor.

Froelich a konyhai telefonról leadta a rendelést, aztán felment az emeletre, hogy lezuhanyozzon. Reacher a nappaliban várt, és átvette a vacsorát a küldönctől, aki közben megérkezett. Froelich is lejött, és a konyhában ettek egymással szemben ülve az asztalnál. Aztán kávét főzött, mind a ketten két csészével ittak, lassan kortyolgatva. Nem beszélgettek közben. Megint megcsörrent a mobil, pontosan fél tizenegykor. Ott feküdt Froelich mellett az asztalon, azonnal felkapta. Csak egy rövid üzenet volt.

– Minden nyugodt. Eddig minden rendben.

– Ne aggódjon folyton – mondta Reacher. – Ha a házában akarják elintézni, ahhoz légicsapást kéne mérni rá.

Froelich hirtelen elmosolyodott. – Emlékszik Harry Trumanre?

– A kedvenc elnököm. Már amennyit tudok róla.

– A mienk is. Annak alapján, amit mi tudunk róla. Egyszer úgy 1950 körül épp felújították a Fehér Házban a lakosztályát, és a Blair House-ban lakott, a Pennsylvania Avenue túloldalán. Két férfi megpróbálta megölni. Az egyiket lelőtték a rendőrök kint az utcán, de a másik eljutott az ajtóig. A testőreinek úgy kellett lerángatni Trumant arról az emberről. Azt mondta, majd ő elveszi tőle a pisztolyát, és a seggébe dugja.

– Truman már csak ilyen volt.

– De még mennyire. Hallania kéne, milyen anekdoták keringenek róla.

– Armstrong is így viselkedne?

– Talán. Attól függ, milyen az adott pillanat. Nem túl agresszív, de nem is gyáva. És láttam már nagyon dühösnek.

– És elég keménynek néz ki.

Froelich bólintott. Az órájára nézett. – Most vissza kéne mennünk az irodába, hogy ellenőrizzük, valahol máshol nem történt-e valami. Én itt gyorsan rendet rakok, maga addig hívja fel Neagleyt. Mondja meg neki, hogy húsz perc múlva ott leszünk érte.

Negyed tizenkettő előtt beértek az irodába. Semmilyen üzenet nem érkezett. Semmi érdekes a washingtoni rendőrségtől. Semmi Észak-Dakotából, semmi az FBI-tól. Az Országos Bűnügyi Információs Központ adatbázisába továbbra is folyamatosan érkeztek az információk. Froelich elkezdte átnézni az aznap érkezett bejelentéseket. Semmi érdekeset nem talált. Fél tizenkettőkor megcsörrent a mobilja. Georgetownban minden nyugodt és csendes. Visszafordult a számítógéphez. Semmi. Az óramutató lassan elérkezett az éjfélhez. A hétfő átváltott keddbe. Megjelent Stuyvesant. Csak felbukkant az ajtóban, ugyanúgy, mint a múltkor. Nem mondott semmit. A szobában csak egy szék volt, Froeliché. Stuyvesant az ajtófélfát támasztotta. Reacher leült a földre, Neagley egy irattartó szekrény szélére.

Froelich várt tíz percet, aztán felhívta a washingtoni rendőrfőkapitányságot. Nem volt semmi jelentenivalójuk. Felhívta az FBI- központot a Hoover Buildingben, ahol azt mondták, semmi érdekes nem történt éjfélig. Visszafordult a számítógép képernyőjéhez. Átnézett egy-egy újabb érkező bejelentést, de akárhogy csűrték-csavarták, egyikből sem tudtak kihozni semmi olyat, aminek bármi köze lehetett az Armstrong elleni fenyegetéshez. Lassan hajnali egy óra lett. Amerikai középidő szerint éjfél. Froelich felhívta a rendőrkapitányságot Bismarckban. Semmi jelentenivalójuk nem volt. Felhívta az észak-dakotai rendőrséget. Semmi a világon. Megint megpróbálkozott az FBI-nál. Semmit nem jelentettek a vidéki irodáikból az elmúlt egy órában. Froelich lerakta a telefont, és hátrább tolta a székét az asztaltól. Nagyot sóhajtott.

– Hát, ennyi – sóhajtott fel. – Nem történt semmi.

– Nagyszerű – mondta Stuyvesant.

– Nem – szólt közbe Reacher. – Egyáltalán nem nagyszerű. Ez a lehető legrosszabb hír, amit csak kaphattunk.

Nyolcadik fejezet

Stuyvesant visszakísérte őket a konferenciaterembe. Neagley Reacher mellett lépkedett, a válluk majdnem összeért a szűk folyosón.

– Jó ez az öltöny – súgta oda.

– Az első életemben – súgta vissza Reacher. – Te is úgy látod a helyzetet, ahogy én?

– Igen. Valószínűleg munka nélkül maradtunk – felelte Neagley. – Már ha te is arra gondolsz, amire én.

Befordultak egy folyosóra, és továbbmentek. Stuyvesant hirtelen megállt egy ajtónál, és beterelgette őket a konferenciaterembe, aztán ő is belépett, felgyújtotta a villanyt, és becsukta az ajtót. Reacher és Neagley egymás mellé ültek le a hosszú asztal egyik oldalán, Stuyvesant Froelich mellé a másikon, mintha előre érezték volna, hogy vitába fognak keveredni.

– Magyarázza el, mire gondolt – kérte Reachert.

Egy másodpercig csönd volt.

– Most már egészen biztos, hogy ez nem egy belső ember – felelte helyette Neagley.

Reacher bólintott. – Szerintem ostobák voltunk, amikor úgy gondolkoztunk, hogy vagy külső vagy belső emberről van szó. Mindig is arról volt szó, hogy mindkettő. De hasznos volt a kérdésfeltevés. Az igazi kérdés itt az, hogyan találjuk meg a kettő közötti egyensúlyt. Alapjában véve egy belső ember akciója, aki egészen kis segítséget kap kívülről, vagy pedig alapvetően egy külső merénylő, aki egészen kis segítséget kap belülről?

– Mi lenne az az egészen kis segítség? – kérdezte Stuyvesant.

– Ha azt feltételezzük, hogy belső ember, akkor szüksége volt egy ujjlenyomatra, ami nem az övé. Ha egy potenciális külső személyt tételezünk fel, annak módot kellett találnia, hogy bejuttassa az épületbe a második üzenetet

– És arra a következtetésre jutott, hogy külső ember?

Reacher megint bólintott. – Ami a lehető legrosszabb hír.

Mert ha egy belső ember intrikál, az csak egy kis bosszúság, de egy külső merénylő valóban veszélyt jelent.

Stuyvesant elfordította a tekintetét. – Ki lehet az? – kérdezte.

– Fogalmam sincs – mondta Reacher. – Egy kívülálló, akit valami laza kapcsolat fűz egy belső emberhez, ami elég arra, hogy bejuttassa vele a levelet, másra nem.

– És a belső ember valamelyik takarító.

– Vagy mindegyikük – tette hozzá Froelich.

– Gondolom, igen – bólintott Reacher.

– Biztos ebben?

– Teljes mértékben.

– De honnan tudja biztosan? – kérdezte Stuyvesant.

Reacher vállat vont. – Több okból. Vannak nyomósabbak és kevésbé nyomósak is.

– Magyarázza el – mondta megint Stuyvesant.

– Mindig a legegyszerűbb magyarázatra törekszem.

Stuyvesant bólintott. – Én is. Ha patadobogást hallok, azt feltételezem, lovak azok és nem zebrák. De az egyszerű magyarázat itt az lenne, hogy egy belső ember próbál keresztbetenni Froelichnek.

– Nem igazán – válaszolta Reacher. – A választott módszer ehhez túlságosan is komplex. Ehelyett a szokásos, egyszerű dolgokkal próbálkoznának. Biztos vagyok benne, hogy mindnyájan láttak már ilyet, tudják, hogy megy ez, amikor szakmailag le akarnak járatni valakit. Titokzatos kommunikációs problémák, elromlott számítógépek, hamis riasztások telefonon a város kellemetlen részeiben lévő, nem létező címekre, az illető pánikba esik, erősítést kér rádión, kiderül, hogy nem volt rá semmi oka, a pletykák terjedni kezdenek... Minden ilyen szervezeten belül számtalan ilyen eset akad.

– Például a katonai rendőrségnél is?

– Persze. Főleg a női tisztekkel.

Stuyvesant megrázta a fejét. – Ez csak logikai következtetés. Én azt kérdeztem, honnan tudja.

– Onnan, hogy ma nem történt semmi.

– Magyarázza meg – mondta Stuyvesant harmadszor is.

– Az ellenfelünk nagyon ravasz – mondta Reacher. – Okos és magabiztos. És ő irányít. Most pedig fenyegetőzött valamivel, de nem váltotta be.

– És? Kudarcot vallott, ennyi az egész.

– Nem – rázta a fejét Reacher. – Nem is próbálkozott. Mert nem tudta, hogy kellene. Mert nem tudta, hogy ma érkezett meg a levele.

A teremre csönd telepedett.

– Ő nyilván arra számított, csak holnap fog megérkezni – mondta Reacher. – Pénteken adta postára. Az, hogy ideért hétfőn, elég gyors ahhoz képest, ahogy az amerikai posta működni szokott. Véletlen volt ő arra számított, hogy kedden fogjuk megkapni.

Senki nem szólt semmit,

– Tehát csak külső személy lehet – folytatta Reacher. – Nincs közvetlen kapcsolata az irodával, ezért nem tudja, hogy a levele egy nappal korábban megérkezett, mint ahogy ő számította. Különben biztos, hogy ma beváltotta volna a fenyegetést. Amilyen arrogáns disznó, nem akarta volna, hogy lejárassa saját magát. Erre mérget vehetnek. Tehát valahol odakint ólálkodik, és készül rá, hogy holnap beváltsa a fenyegetését, ahogy eredetileg is tervezte.

– Hát ez remek – mondta Froelich. – Holnap megint lesz egy fogadás a párt támogatóinak.

Stuyvesant pár pillanatig hallgatott. – És mit javasol? – kérdezte aztán.

– Le kell mondanunk a fogadást – mondta Froelich.

– Úgy értem, hosszú távú stratégiának. Nem mondhatunk el semmit Armstrongnak. Nem adhatjuk fel, és nem mondhatjuk azt, hogy nem tudjuk megvédeni a ránk bízott személyt.

– Végig kell csinálni, és valahogy átvészelni – jelentette ki Reacher. – Csak egy demonstrációról van szó. Csak az a célja, hogy kicsit meggyötörje magukat. Én azt gyanítom, Armstrongot teljesen ki is fogja hagyni a dologból. Valami olyan helyre fog behatolni, ahol régebben járt, vagy ahol majd járni fog.

– Mint például? – kérdezte Froelich.

– Talán a házába, vagy itt vagy Bismarckban. Az irodájába. Teátrálisan, mint amilyenek ezek az átkozott üzenetek voltak. Valami látványos akció egy olyan helyen, ahol Armstrong nemrég járt, vagy ahová a közeljövőben készül. Egyelőre ez az egész dolog egy verseny, a fickó demonstrációt ígért, és szerintem be is fogja tartani a szavát, és ennél többet nem fog tenni. Különben miért fogalmazta volna meg így a levelet? Miért demonstrációról beszélt volna? Miért nem írta azt egyszerűen, hogy Armstrong ma meg fog halni?

Froelich nem felelt semmit

– Meg kell találnunk a fickót – mondta Stuyvesant. – Mit tudunk eddig?

Csönd.

– Tudjuk azt, hogy ostobák voltunk – szólalt meg Reacher. – Mert nem egy fickóról van szó. Hanem egy csapatról. Mint minden ilyen esetben. Két emberről.

– Ez csak találgatás – mondta Stuyvesant.

– Azt maga csak szeretné – vágott vissza Reacher. – Be tudom bizonyítani.

– Hogyan?

– Már az elején zavart, hogy ott van az ujjlenyomat a levélen, ugyanakkor egyértelmű jelei vannak, hogy a pasas gumikesztyűt használt. Miért csinálná mindkettőt? Az ujjlenyomatai vagy szerepelnek a nyilvántartásban, vagy nem. De nyilván két emberről van szó. Az, amelyiknek az ujjlenyomata szerepel a levélen, nincs benne a nyilvántartásokban. A kesztyűs igen. Két emberből áll a csapat.

Stuyvesant nagyon fáradtnak látszott. Majdnem hajnali kettőre járt.

– Ránk már nincs igazán szükségük – mondta Neagley. – Mostantól ez nem egy belső vizsgálat. A merénylő odakint van.

– Nem – rázta a fejét Stuyvesant. – Továbbra is belső vizsgálat, amíg ki nem szedünk valamit a takarítókból. Nekik találkozniuk kellett ezekkel az emberekkel. Tudniuk kell, hogy kicsodák.

Neagley vállat vont. – Kissé megnehezítették a dolgot azzal, hogy ellátták őket ügyvédekkel.

– Az ég szerelmére, kötelező védőt kirendelni – mondta Stuyvesant. – Letartóztatták őket, ilyenkor ez a törvény. Joguk van hozzá az alkotmány hatodik módosítása szerint.

– Na persze – mondta Neagley. – És mondja, arra van törvény, hogy mi történik, ha az alelnököt meggyilkolják még a beiktatása előtt?

– Igen, van – mondta halkan Froelich. – A huszadik kiegészítés. A kongresszus választ helyette másikat.

Neagley bólintott. – Hát, remélem, már van egy listájuk a jelöltekről.

A teremben ismét csönd lett.

– Be kellene vonni az FBI-t – szólalt meg Reacher.

– Úgy lesz – mondta Stuyvesant. – Ahogy tudunk neveket Addig nem.

– A leveleket már úgyis látták.

– Csak a laborokban. A bal kéz nem tudja, mit csinál a jobb.

– Szükségük van a segítségükre.

– És kérni is fogom. Ahogy megvannak a nevek, ezüsttálcán fogom átnyújtani az FBI-nak. De azt nem fogom megmondani nekik, honnan van. Nem kötöm az orrukra, hogy a titkosszolgálat emberei is kompromittálva vannak az ügyben. És főleg addig nem, amíg még mindig fennáll ez a helyzet.

– Olyan nagy dolog ez?

– Viccel? Emlékszik arra az ügyre, amikor a CIA-nak meggyűlt a baja azzal az Ames nevű ügynökükkel? Az FBI megtudta, és éveken át röhögtek a markukba. Aztán nekik is megvoltak a bajaik Hanssennel, és ők is leszerepeltek. Itt nagyban folyik a játék, Reacher. Pillanatnyilag a Titkosszolgálat áll az élen a ligában, elég határozott vezetéssel. Egész történetünk során csak egyszer szenvedtünk vereséget, és ennek már majdnem negyven éve. Úgyhogy nem fogunk most lecsúszni a tabellán egy ilyen semmiség miatt

Reacher nem válaszolt semmit.

– És ne legyen ilyen fensőbbséges – folytatta Stuyvesant. – Nehogy azt mondja, hogy a seregnél másképp reagálnának egy ilyen helyzetben. Nem emlékszem rá, hogy maguk valaha is az FBI-hoz szaladgáltak volna segítségért. Nem emlékszem rá, hogy a kínos kis belső titkaikat valaha is megszellőztette volna a Washington Post.

Reacher bólintott. A hadsereg kis titkait általában elégették, vagy jó mélyen eltemették a föld alá. Vagy a dutyiba dugták azokat, akik tudtak valamit. Vagy rég otthon voltak, és a saját anyjuknak se merték elmondani, miért. Egyik-másik ilyen esetről saját maga gondoskodott.

– Úgyhogy egyszerre csak egy lépést teszünk – mondta Stuyvesant. – Először is bizonyítsák be, hogy külső emberekről van szó. Szedjék ki a nevüket a takarítókból, ügyvédek ide vagy oda.

Froelich megrázta a fejét. – A legelső feladatunk most az, hogy éjfélig életben tartsuk Armstrongot.

– Csak demonstrációval fenyegetőztek – mondta Reacher.

– Ezt már hallottuk – mondta Froelich. – Most én jövök. Maga csak találgat. Nem áll más rendelkezésünkre, csak az a négy szó egy papírlapon. És a maga értelmezése lehet, hogy téves. Úgy értem, mi lenne jobb demonstrálása a sebezhetőségnek, mint ha tényleg lelövi?

Neagley bólintott. – És így be is biztosítják magukat minden eshetőségre. Egy olyan kísérlet, amely kudarcot vall, utólag nevezhető demonstrációnak, így nem maradnának szégyenben.

– Már ha eleve nem tévednek az egészben – mondta Stuyvesant.

Reacher nem szólt semmit. Pár perccel később véget vetettek a megbeszélésnek. Stuyvesant még megkérdezte Froelichtől, mi lesz Armstrong aznapi programja. A szokásos tevékenységekből állt össze a napja. Először a tájékoztató az otthonában a CIA-ügynöktől, ahogy péntek reggelenként szokták. Délután az átmenettel kapcsolatos találkozók és megbeszélések a Kapitóliumban, ugyanúgy, mint mindennap. Este fogadás ugyanabban a hotelben, mint csütörtökön. Stuyvesant mindent feljegyzett, az tán felállt és hazament valamivel fél három előtt. Froelich ott maradt egyedül az asztal egyik oldalán a vakító fényben és nagy csöndben, szemben Reacherrel és Neagleyvel.

– Valami jótanács? – kérdezte.

– Menjen haza, és aludjon – mondta Reacher.

– Remek.

– Aztán csinálja pontosan ugyanazt, mint eddig – mondta Neagley. – Armstrong a házában biztonságban van. Az irodájában biztonságban van. Használják a ki- és beszállásnál a sátrakat, és akkor az utcán is biztonságban lesz.

– És az esti fogadás?

– Legyen a lehető legrövidebb, és nagyon figyeljenek oda mindenre.

Froelich bólintott. – Ennél többet nem tehetek, gondolom.

– Jól érti a dolgát? – kérdezte Neagley.

Froelich kicsit hallgatott. – Igen – mondta. – Elég jól.

– Nem, nem elég jól – szólt közbe Reacher. – Maga a legjobb. A legeslegjobb, aki valaha is volt. Olyan piszkosul jó, hogy az már hihetetlen.

– Így kell gondolkoznia – mondta Neagley. – Jól pörgesse fel magát. Annyira, hogy elképzelni se lehessen, hogy ezek az idióták az ostoba kis levélkéikkel akár csak egymillió mérföldre is Armstrong közelébe juthatnak.

Froelich egy pillanatra elmosolyodott. – Ez a katonai tréning?

– Nekem az volt – mondta Neagley. – Reacher úgy született, hogy így gondolkozott.

Froelich megint elmosolyodott.

– Oké – bólintott. – Akkor hazamegyek, és alszom egyet. Holnap nagy nap lesz.

Washington csendes és kihalt az éjszaka közepén, két perc alatt ott is voltak Neagley szállodájánál, és mindössze tíz percbe telt az út Froelich házáig. Az utca tele volt parkoló autókkal. Olyanok voltak, mintha aludnának, sötétek, mozdulatlanok, belepte őket a hideg pára. A Suburban nagyon hosszú volt, két saroknyira el kellett menniük, míg találtak akkora parkolóhelyet, ahol elfért. Bezárták a kocsit, és visszasétáltak a házhoz a hidegben. Kinyitották az ajtót, és beléptek. Odabent még mindig égtek a villanyok és nagyon meleg volt. Froelich megállt az előszobában.

– Minden rendben van köztünk? Nem haragszik a múltkoriért?

– Minden rendben.

– Nem szeretném, ha félreértenénk egymást.

– Nem hiszem, hogy félreértenénk.

– Sajnálom, hogy nem értettem egyet magával a demonstrációval kapcsolatban – mondta Froelich.

– A maga dolga. Ezt csak maga csinálhatja végig.

– Voltak más barátaim is Joe után.

Reacher nem mondott semmit.

– És Joe-nak más barátnői. Nem is volt olyan félénk.

– De azért a cuccát itt hagyta.

– Számít ez?

– Nem tudom. Valamit biztosan jelent.

– Ő halott, Reacher. Most már semmi nem számít.

– Tudom.

Froelich egy pillanatig hallgatott.

– Megyek, csinálok teát. Maga is kér?

Reacher megrázta a fejét. – Lefekszem.

Froelich bement a nappaliba a konyha felé, Reacher pedig felment az emeletre. Halkan becsukta maga után a vendégszoba ajtaját, és kinyitotta a szekrényt. Levette Joe öltönyét, és visszarakta a tisztító drótakasztójára. Beakasztotta a szekrénybe. Levette a nyakkendőt, összehajtogatta, és visszatette a polcra. Kibújt az ingből, és bedobta a szekrény aljába. Nem kellett félretenni, lógott még négy másik a szekrényben, és nem tartotta valószínűnek, hogy négy napnál tovább itt lesz. Lehúzta a zoknit, és azt is odadobta az ing mellé. Besétált a fürdőszobába, egyszál alsónadrágban.

Elidőzött, és amikor kijött, Froelich ott állt a szoba ajtajában. Hálóingben. Fehér pamut volt, hosszabb, mint egy póló, de nem sokkal. A folyosóról jövő fényben átlátszóvá vált. A haja kócos volt. Cipő nélkül alacsonyabbnak tűnt. A smink nélkül fiatalabbnak. Jó lábai voltak. Mindene egyszerre lágy volt és rugalmas.

– Ő szakított velem – mondta. – Az ő döntése volt, nem az enyém.

– Miért?

– Talált valaki mást.

– Kit?

– Mindegy, hogy kit. Úgysem ismeri. Valakit.

– Eddig miért nem mondta?

– Próbáltam letagadni. Magamat védelmezni. Joe emlékét az öccse előtt.

– Nem viselkedett rendesen?

– Nem nagyon.

– Hogy történt?

– Egy nap csak úgy közölte.

– És elment?

– Nem igazán laktunk együtt. Néha itt töltött egy kis időt, néha én nála, de mindig megvolt a külön lakásunk. Azért van itt még mindig a holmija, mert nem engedtem, hogy visszajöjjön érte. Nem engedtem be az ajtón. Nagyon megbántott, és dühös voltam rá.

– Ez érthető.

Froelich vállat vont. A hálóing széle egy-két centivel feljebb húzódott a combján.

– Nem, butaság volt tőlem. Úgy értem, ilyesmi megtörténik. Egy kapcsolat elkezdődik, aztán véget ér. Nem áll példa nélkül az emberiség történelmében. Az én életemben sem. És az esetek felében én voltam az, aki elment.

– Miért mondja el ezt nekem?

– Tudja, hogy miért.

Reacher bólintott, de nem felelt semmit.

– Úgyhogy kezdhetjük üres lappal. A kettőnk viszonya csak rólunk szól, és nem magáról és rólam és Joe-ról. Ő lépett ki az életemből. Az ő választása volt. Úgyhogy semmi köze nem lenne az egészhez, akkor sem, ha még élne.

Reacher megint bólintott.

– De mennyire üres az a lap?

– Joe nagyszerű ember volt. Valamikor szerettem. De maga nem ő. Egy másik ember. Ezt tudom. És nem akarom őt visszahozni. Nem akarok egy kísértetet.

Egy lépéssel beljebb lépett a szobába.

– Ez jó – mondta Reacher. – Mert én nem vagyok olyan, mint ő. Egyáltalán. Ezzel tisztában kell lennie az elejétől fogva.

– Tisztában vagyok vele. Minek az elejétől fogva? – Froelich még egy lépést tett, aztán megállt.

– Bárminek. De a vége ugyanaz lesz, ugye, tudja. Ezzel is tisztában kell lennie. El fogok menni, ahogy Joe. Mindig elmegyek.

Froelich még közelebb lépett. Egy méternyire voltak egymástól.

– Hamar? – kérdezte.

– Talán. Talán nem.

– Vállalom a kockázatot. Semmi nem tart örökké.

– Nem túl jó érzés...

A nő az arcába pillantott. – Micsoda?

– Itt állok, a volt barátja ruháiban.

– Nem túl sokban. És ezen könnyen változtathatunk.

Reacher csak állt.

– Igen? Megmutatná?

Közelebb lépett, és a nő a derekára rakta a kezét. Froelich az alsónadrág dereka alá csúsztatta a kezét, és változtatott a helyzeten. Kicsit hátrábblépett, és feje fölé emelte a karját. A hálóing könnyedén átcsúszott a fején, aztán a földre hullott. Alig jutottak el az ágyig.

Három órát tudtak aludni, reggel hétkor ébredtek, amikor az ébresztőóra elkezdett csörögni Froelich szobájában. Távolinak és halknak hangzott, ahogy átszűrődött a vendégszoba falán. Reacher a hátán feküdt, a nő a karjába bújva. A combját átvetette az övén, a feje a vállán pihent. A haja az arcát csiklandozta. Kényelmes volt így feküdni, és jó meleg. Reacher fáradtnak is érezte magát. Elég kényelmesen feküdt és elég fáradt volt ahhoz, hogy ne vegyen tudomást az óra csörgéséről, és így akarjon maradni. De Froelich kibújt a karjából és felült, kábán és álmosan.

– Jó reggelt – mondta Reacher.

Az ablakon szürkés fény áradt be. Froelich elmosolyodott, nagyot ásított, és a könyökét hátrahúzva nyújtózkodott egyet. Az óra a szomszéd szobában tovább csörgött. Aztán még hangosabb lett. Reacher a nő hasára csúsztatta a kezét, majd feljebb a mellére. Megint ásított, megint elmosolyodott és megfordult, a fejét belefúrta a nyakába.

– Neked is jó reggelt – mondta.

Az óra hangosan szólt a falon keresztül. Nyilván volt egy olyan funkciója, hogy ha nem állítják le, akkor egyre hangosabban csörög. Reacher magához ölelte a nőt, elsimította az arcából a haját, és megcsókölta. Az óra a távolban úgy elkezdett szirénázni, mint egy járőrkocsi. Reacher örült, hogy nem az ő szobájukban szól.

– Fel kell kelni – mondta Froelich.

– Mindjárt.

A karjába szorította, és a nő már nem ellenkezett. Kapkodva szeretkeztek, mintha az óra siettetné őket. Úgy hangzott, mintha egy atombiztos bunkerben lennének, és kint szólnának a szirénák, és az életük utolsó pillanatait élnék. Zihálva feküdtek, aztán Froelich feltápászkodott, és átszaladt a saját hálószobájába, hogy leállítsa az órát. A hirtelen támadt csönd fülsiketítő volt. Reacher visszafeküdt a párnára, és felbámult a mennyezetre. Az ablakon bevilágító szürke fény egy ferde sávja kiemelte a festés foltjait. Froelich visszajött, meztelenül, lassan sétálva.

– Gyere vissza az ágyba.

– Nem lehet, mennem kell dolgozni.

– Armstrong most egy darabig úgyis rendben lesz. És ha nem, majd lesz egy új alelnök. Huszadik kiegészítés. Sorban állnak a jelöltek.

– Én meg állhatok sorba új állásért. Esetleg árulhatok hamburgert.

– Volt már ilyen?

– Árultam-e már hamburgert?

– Voltál-e állás nélkül?

Froelich megrázta a fejét. – Nem, soha.

Reacher elmosolyodott. – Én öt éve nem nagyon dolgoztam.

Froelich visszamosolygott. – Tudom, utánanéztem a számítógépen. De ma dolgozol. Ki az ágyból!

Elsétált a fürdőszobába. Reacher egy másodpercig még feküdt, és egy régi Dawn Penn szám zsongott a fülében: Nem szeretsz, igen, már tudom. Kisöpörte a fejéből a dalfoszlányt, felhajtotta a takarót, felkelt, és nyújtózkodott egy jó nagyot. Egyik karját felnyújtotta a mennyezet felé, aztán a másikat. Megfeszítette a hátát. Kinyújtotta a lábujjait, és megfeszítette a lábizmait. Ennyi volt a reggeli torna. Elballagott a vendégszobához tartozó fürdőszobába, és végigcsinálta a szokásos huszonkét perces mosakodási szertartást Fogmosás, borotválkozás, hajmosás, zuhanyozás. Felvette Joe egy másik öltönyét. Ez fekete volt, ugyanaz a márka, ugyanolyan szabás, mint a tegnapi. Kivett egy másik inget, ugyanolyan címkével, ugyanolyan hófehér puplin. Tiszta boxeralsó, másik zokni. Sötétkék selyemnyakkendő apró ezüstszínű ejtőernyőkkel. Valami angol gyártó címkéje volt rajta. Talán a Királyi Légierő nyakkendője. Megnézte magát a tükörben, aztán elrontotta az összképet azzal, hogy felvette az Atlantic City-i kabátot. Durvának és esetlennek hatott az elegáns öltönyön, és a színe se nagyon ment hozzá, de úgy gondolta, napközben kell majd némi időt kint is töltenie, és Joe sajnos kabátokat nem hagyott itt. Nyilván nyáron lépett le.

Froelich a lépcső alján várta. Hasonlóan volt öltözve, fekete nadrágkosztüm, kigombolt gallérú fehér blúz. De neki jobb volt a kabátja, sötétszürke gyapjú, nagyon hivatalos. Épp felrakta a fülhallgatóját. Spirálos drótja volt, amely tíz centi után kiegyenesedett, ez a rész került a hátához.

– Nem segítenél? – kérdezte. Hátrahúzta a könyökét, ugyanazzal a mozdulattal, ahogy nyújtózkodott, így hátrábbcsúszott a blúz gallérja a tarkójánál. Reacher bedugta a drótot a blúz és a blézer közé. A kis dugó a súlyánál fogva lejjebb csúszott, egészen a derekáig. Froelich félrehúzta a kabátját és a blézerét, megkereste az övére erősített kis fekete rádiót. A mikrofon zsinórja már be volt dugva. Bedugta a fülhallgatót is, visszahajtotta a blézerét és a kabátját. Reacher közben meglátta a pisztolytáskát, amely az övére volt csatolva a csípője bal oldalán, de jó előre tolva, hogy azért könnyen elérhető legyen jobb kézzel. Jó nagy SIG-Sauer P226-os volt, amit Reacher örömmel nyugtázott. Sokkal jobb, mint a régi Beretta a konyhafiókban.

– Oké – mondta Froelich. Aztán vett egy nagy levegőt. Az órájára pillantott. Reacher ugyanezt tette. Majdnem negyed nyolc volt.

– Tizenhat óra és tizenhat perc van hátra – mondta Froelich. – Hívd fel Neagleyt, és szólj neki, hogy indulunk.

Reacher a nő mobilján telefonált, miközben elsétáltak a Suburbanhez. A reggel nyirkos és hideg volt, pontosan ugyanolyan, mint az előző este, csak annyi volt a különbség, hogy most derengett valami kis kelletlen, szürke fény az égen. A Suburban ablakai zúzmarásak voltak. De a motor elsőre beindult, a fűtés is hamar felmelegedett, és mire Neagley is beült a szálloda előtt, már jó meleg volt a kocsiban.

Armstrong felvett egy bőrdzsekit a kardigánjára, és kilépett a ház hátsó ajtaján. A szél belekapott a hajába. Felhúzta a dzseki cipzárját miközben a kertkapuhoz sétált. Két lépéssel azelőtt, hogy odaért volna, bekerült a fegyver célkeresztjébe. Hensoldt 1.5-6x42 BL volt a célzókészülék, ami eredetileg a SIG SSG3000-as puskákhoz jár, de egy baltimore-i fegyverkészítő átalakította, hogy illeszkedjen egy Vaime Mk2-esre is. A Vaime márkanév a Oy Vaimennin Metalli Ab rövidítése, ez egy finn fegyverspecialista cég, ahol úgy gondolták, ennél azért egyszerűbb névre van szükségük, ha kiváló termékeiket nyugaton is el akarják adni. És az Mk2 valóban kitűnő hangtompítós fegyver volt, amely a NATO által használt standard 7,62 milliméteres lövedékek egy alacsonyabb hatóerejű változatával működött. Alacsonyabb volt a hatóereje, mert a golyónak szubszonikus sebességgel kell repülnie, hogy valóban hangtalan legyen, amit beépített hangelfojtó biztosított. Az alacsony hatóerő, és a hangelfojtó által kibocsátott gázok miatt a puska alig rúgott vissza. Remek fegyver volt. És egy jó célzókészülékkel, mint amilyen a Hensoldt, kétszáz méteres távolságig garantált eredményt lehetett elérni vele. A férfi, aki a szeme elé emelte a célzókészüléket, csak százhuszonhat méterre volt Armstrong hátsó kapujától. Ezt pontosan tudta, mert lézeres tájolóval ellenőrizte. Ki volt téve a hideg időnek, de erre is fel volt készülve. Tudta, hogy kell öltözni. Sötétzöld tollkabát volt rajta, és műszálas, fekete, kötött sapka. Kesztyűje is volt, ugyanilyen anyagból. A jobb kezén levágta az ujjhegyeket, hogy jobban tudjon bánni a puskával. Olyan helyen húzódott meg, ahol nem fújt az éles szél, így nem könnyezett a szeme. Úgy gondolta, nem adódhat semmi probléma.

Mielőtt valaki kilép egy kapun, a kapuhoz érve egy pillanatra megáll és mozdulatlan lesz. Muszáj így tennie, akár befelé, akár kifelé nyílik a kapu. Ha befelé nyílik, kinyúl a kilincs után, lenyomja, maga felé húzza a kaput, és kicsit lábujjhegyre állva félrehúzódik, hogy elférjen mellette a kapu szárnya. Ha kifelé nyílik, akkor mozdulatlanul áll egy pillanatig, amíg kinyitja. Ez gyorsabban megy, de így is van egy pillanat, amikor egyáltalán nem mozdul. Ez a kapu befelé nyílt, a ház felé. Ez egyértelműen látszott a célzókészüléken keresztül. Tehát lesz legalább két másodperc, amely tökéletes lehetőséget nyújt a célzásra.

Armstrong odaért a kapuhoz, és megtorpant. Százhuszonhat méterre onnan a férfi egy hajszállal balra mozdította a puska csövét, amíg a célpont pontosan középre nem került. Visszafojtotta a lélegzetét. Lassan hátrább húzta a ravaszt, egészen kattanásig. A puska hangosan köhögött, és finoman rúgott egyet. A golyó valamivel több mint a másodperc négy tizede alatt tette meg a százhuszonhat métert. Armstrong homlokát találta el, nedves kis puffanással. Behatolt a koponyájába, és lefelé haladva átfúrta a homloklebenyt, a központi agykamrát és a kisagyat. Szétzúzta az első nyakcsigolyát, és a tarkónál lépett ki, a gerincoszlop legvégénél lévő lágy szöveteken keresztül. Továbbrepült, és a földbe csapódott, három-négy méterrel odébb, és mélyen befúródott a sárba.

Armstrong halott volt, mielőtt a földre zuhant volna. A golyó súlyos agyi traumát okozott, kinetikus energiája szétsugárzott az agyszövetekben, amit úgy vert vissza a koponya, mint hatalmas hullámokat egy kis úszómedence fala. Az eredmény katasztrofális volt. Minden agyi funkció megszűnt, még mielőtt a gravitáció a földre vonzotta a testet.

Százhuszonhat méternyire a férfi egy pillanatig tökéletesen mozdulatlanul hasalt. Aztán magához szorította a fegyvert, és kicsit odébb hengeredett, ahol már nyugodtan felállhatott. A forró töltényhüvelyt kesztyűs kezével a zsebébe dugta. Visszahúzódott a fedezékbe, aztán elsétált. Senki nem látta meg.

Neagley szokásától eltérően hallgatag volt a kocsiban. Talán aggódott az előttük álló nap miatt. Talán érezte, hogy valami megváltozott Reacher és Froelich között. Reacher nem tudta, mi baja, és nem is volt túl sürgős, hogy kiderítse. Csak ült némán, míg Froelich küzdött a reggeli csúcsforgalommal. Északnyugat felé kanyarodtak, és a Whitney Young-hídon keltek át a folyón, aztán elhajtottak az RFK futballstadion előtt. Aztán a Massachussets Avenue következett, így kikerülték a közigazgatási negyed csúcsforgalmát De a Massachussets Avenue is eléggé be volt dugulva, és majdnem kilenc óra lett, mire megérkeztek a georgetowni utcához, ahol Armstrong lakása volt. Froelich leparkolt egy másik Suburban mögött, amely már ott állt a sátor bejáratának közelében. Egy titkosszolgálati ügynök lelépett a járdáról, és a sátrat megkerülve odament hozzá.

– A pasas a CIA-tól nemrég ért ide. Már legalább a 101. cikkelynél tartanak.

– Mostanra szerintem már legalább a 201-esnél – mondta Froelich. – Elég régóta nyúzzák.

– Nem, a CIA szabályzata rémesen bonyolult Az egyszerűbb felfogásúaknak legalábbis.

Froelich elmosolyodott, az ügynök pedig elsétált, és újból elfoglalta őrhelyét a járdán. Froelich felhúzta a kocsi ablakát, és félig elfordult Reacher és Neagley felé.

– Egy kis gyalogos járőrözés? – kérdezte.

– Azért vettem nagykabátot – mondta Reacher.

– Négy szem többet lát, mint kettő – tette hozzá Neagley.

Együtt kiszálltak, és otthagyták Froelichet a meleg kocsiban.

A ház utcai frontja nyugodt volt és jól őrzött, úgyhogy inkább észak felé indultak, és jobbra befordultak az első sarkon, hogy szemügyre vegyék a házat hátulról. A mögötte húzódó kis sikátor elején és végén is egy rendőrségi autó állt. Nem történt semmi. Mindenhol bezárkóztak a hideg elől. Továbbsétáltak a szomszédos utcába. Itt is rendőrségi autók.

– Csak időpocsékolás – jegyezte meg Neagley. – Senki nem fogja a házában megtámadni. Szerintem a rendőrség észrevenné, ha valaki felfegyverkezve itt ólálkodna.

– Akkor menjünk, reggelizzünk meg – javasolta Reacher. Visszasétáltak a keresztutcához, és találtak egy kis kávézót. Kávét és fánkot vettek, és leültek az ablak előtti hosszú pulthoz a bárszékekre. Az ablakok be voltak párásodva. Neagley egy szalvétával kis félhold alakú területen letörölte az üveget, hogy kilássanak.

– Másik nyakkendő – jegyezte meg.

Reacher lenézett a nyakkendőre.

– Másik öltöny – mondta Neagley.

– Tetszik?

– Tetszene, ha még mindig a kilencvenes éveknél tartanánk.

Reacher nem felejt semmit. Neagley elmosolyodott.

– Szóval...? – szólalt meg.

– Szóval mi?

– Miss Froelich téged is beszerzett a gyűjteményébe.

– Látszik?

– Félreérthetetlen.

– Nem kellett kényszeríteni – mondta Reacher.

Neagley megint elmosolyodott. – Nem is úgy gondoltam, hogy megerőszakolt.

– Előítéleteid vannak?

– Hé, a te dolgod. Helyes csaj. De én is az vagyok. És nekem soha nem adtad meg magad.

– Akartad?

– Nem.

– Erről van szó. Szeretem, ha lelkesen fogadják az érdeklődésemet.

– Ami némileg korlátozza a lehetőségeidet.

– Némileg, de nem teljesen.

– Azt látom – mondta Neagley.

– Helyteleníted?

– Ugyan, dehogy. Csak nyugodtan. Mit gondolsz, miért maradtam a szállodában? Nem akartam útban lenni.

– Froelich útjában lenni? Ennyire nyilvánvaló volt?

– Ugyan már...

Reacher a kávéját kortyolgatta. Megevett egy fánkot. Éhes volt, és a fánk nagyon finom. A külseje ropogós, belül puha. Megevett még egyet, és lenyalogatta utána az ujját. Érezte, ahogy a koffein és a cukor szétárad a szervezetében a vérével.

– Szóval, kik ezek a fickók? – kérdezte Neagley. – Van valami megérzésed?

– Valamennyi – mondta Reacher. – Keményen kell koncentrálnom, hogy rendbeszedjem a gondolataimat. De nem éri meg nekifogni, amíg nem tudjuk, hogy egyáltalán továbbra is miénk-e a munka.

– Nem lesz a miénk – mondta Neagley. – A mi megbízatásunknak vége, ha végeztünk a takarítókkal. Ami már önmagában időpocsékolás. Ki van zárva, hogy megtudhatnánk tőlük egy nevet. Vagy ha mondanak is valamit, az álnév lesz. A legjobb, amit kiszedhetünk belőlük, az egy személyleírás, ami megint csak hasznavehetetlen lesz.

Reacher bólintott, és felhajtotta a maradék kávét.

– Menjünk – mondta. – A formaság kedvéért tegyünk még egy kört.

Olyan lassan sétáltak, ahogy csak bírtak a hidegben. Nem történt semmi. Minden csendes volt. Minden utcában rendőrségi és titkosszolgálati autók. A kipufogógáz fehér felhőben lebegett a mozdulatlan levegőben. Ezen kívül nem mozdult semmi. Befordultak néhány sarkon, és déli irányból érkeztek vissza Armstrong utcájának végébe. Froelich közben kiszállt a kocsiból, és sürgetően integetett nekik, hogy menjenek oda. Odasiettek hozzá.

– Változott a terv – mondta. – Akadt valami probléma a Kapitóliumban, Armstrongnak oda kell mennie. Rövidebbre fogták a beszélgetést a CIA emberével, és Armstrong elindult.

– Már elment? – kérdezte Reacher.

Froelich bólintott. – Útban van – mondta, aztán meghallgatott valamit a fülhallgatójában.

– Most érkezik meg – mondta.

Felemelte a csuklóját, és beleszólt a mikrofonba.

– Jelentést kérek – mondta, és megint elhallgatott.

Várt. Harminc másodperc, negyven.

– Oké, bent van, biztonságban – mondta aztán.

– És most mi lesz? – kérdezte Reacher.

Froelich megvonta a vállát. – Most várunk. Erről szól a munkánk. A várakozásról.

Visszamentek az irodába, és a délelőtt hátralévő részét és a délután nagy részét várakozással töltötték. Froelich rendszeresen kapott helyzetjelentéseket. Reacher ezeknek alapján elég jól átlátta, hogy szervezik meg a dolgokat. A szenátusi irodák épülete előtt a washingtoni rendőrség autói álltak. A járdákat titkosszolgálati ügynökök biztosították. Az épület bejáratánál, odabent a Kapitólium saját biztonsági emberei őrködtek, minden fémdetektornál állt valaki, a többiek az előcsarnokban sétálgattak. Közéjük vegyülve még néhány titkosszolgálati ügynök. Odafent az emeleti irodáknál két ügynök állt minden ajtó előtt. Armstrong személyi testőrei állandóan mellette voltak. A rádiójelentések arról számoltak be, hogy a nap meglehetősen nyugalmasan telt. Leginkább megbeszélések folytak. Politikai egyezségeket kötöttek, ez nyilvánvaló volt. Reacher úgy képzelte, biztosan vágni lehet a füstöt a megbeszéléseken, habár manapság már nyilván tilos a dohányzás az értekezleteken.

Négy órakor kocsiba ültek, és elmentek Neagley szállodájához, ahol újabb fogadást tartottak a párt támogatóinak. A rendezvény este hét órakor kezdődött, így még három órájuk volt, hogy az egész épületet biztosítsák. Froelich előre eltervezte a biztonsági ellenőrzés minden mozzanatát. Két csapat kezdte a kutatást, az egyik a konyha felől nyíló gazdasági bejárattól indult, a másik a legfelső emeleten lévő lakosztályokból. A kutyás rendőröket titkosszolgálati ügynökök kísérték, és emeletről emeletre türelmesen végigjártak mindent. Miután átkutattak egy emeletet, három rendőr elfoglalta az őrhelyét, egy-egy a folyosó két végén, egy pedig a liftet és a tűzlépcsőt figyelte. A két kutatócsapat a kilencedik emeleten találkozott össze hat órakor, addigra már felállították az ideiglenes fémdetektorokat is odalent a hallban és a bálterem bejáratánál. A kamerák is a helyükön voltak, és megkezdték a felvételek rögzítését.

– Kérjenek majd kétféle személyazonossági igazolványt a vendégektől – mondta Neagley. – Mondjuk jogosítvány és egy hitelkártya.

– Ne aggódjon, így terveztem – nyugtatta meg Froelich.

Reacher megállt a bálterem ajtajában, és körbenézett. Tágas helyiség volt, de ezer ember úgy meg fogja tölteni, hogy zsúfoltnak hat majd.

Armstrong lifttel ment le az irodájából, és az előcsarnokba érve balra fordult. Bement egy ajtón, amely az épület hátsó kijáratához vezetett. Esőkabát volt rajta, a kezében aktatáska. Az ajtó mögött induló folyosó egyszerű volt és szűk, és takarítószerektől bűzlött. Valami nagyon erős tisztítószer szaga töltött be mindent.

Úgy kellett elnyomakodnia két kartondobozhalom mellett. Az egyik halom doboz új volt, nemrégiben szállíthatták. A másik már elrongyolódott, üres dobozokból állt, a szemetesre várt. Oldalazva tudott csak elférni a második dobozhalom mellett. A táskáját a háta mögé tartva, a jobb karját előrenyújtva préselődött el. Kinyitotta a hátsó ajtót, és kilépett a hidegbe.

Egy kis belső udvarba jutott, amely észak felé részben nyitott volt. Nem volt túl kellemes hely. Fejmagasságban falakra szerelve az épület szellőztetőrendszerének ventillátorai. Pirosra festett csövek, és rézborítású szelepek térdmagasságban, ezek táplálták vízzel az automata tűzoltórendszert. Három sötétkék szeméttartó konténer sorakozott az udvarban. Hatalmas fémdobozok, majdnem akkorák, mint egy autó. Armstrongnak ezek mellett kellett elsétálnia, hogy kiérjen az utcára. Elhaladt az első mellett. Elhaladt a második mellett Aztán egy halk hang megszólította a háta mögül.

– Halló! – Armstrong megfordult, és meglátott egy férfit, aki a második és a harmadik szemetes közti szűk helyre behúzódva állt. Épp csak felmérte, hogy sötét kabát és kalap van rajta, és a kezében valami brutális fegyver, rövid, vaskos, fekete. A fegyver felemelkedett, és köhögő hangot adott.

A Heckler & Koch MP5SD6 hangtompítós géppisztoly. Három sorozat, kilencmilliméteres Parabellum töltényekkel. Itt nem volt szükség alacsonyabb hatóerejű változatra, mert az SD6-os csövén harminc apró lyuk van, ahol eltávozik a gáz, ami szubszonikusra redukálja a kilépő golyó sebességét. Ciklikusan tüzel, percenként nyolcszázszor, így minden hármas sorozat a másodperc ötöd részét veszi igénybe. Az első eltalálta Armstrong mellkasának kellős közepét. A második az arcának közepét.

A H & K MP5-nek sok előnyös tulajdonsága van, többek között az, hogy rendkívül megbízható és rendkívül pontos. A hangtompítós változat még jobb, mert a beépített hangtompító súlya csökkenti a géppisztolyok természetes hajlamát, hogy tüzelés közben kicsit megemelkedjen a cső. Az egyetlen hátránya az, hogy nagyon hevesen pottyantja ki az üres töltényhüvelyt Oldalt lökődik ki, majdnem olyan sebességgel, mint maga a golyó, és messzire repül. Többnyire ez nem probléma azoknak, akiknek ezt a fegyvert szánják a világ elit katonai egységeinél. De ebben a helyzetben probléma volt. Ez azt jelentette, hogy hátra kell hagynia hat töltényhüvelyt. A fegyvert a kabátja alá dugta, átlépett Armstrong holttestén, aztán kisietett a kis udvarból a várakozó kocsijához.

Háromnegyed hét előtt öt perccel már majdnem hétszáz vendég volt a hotel halljában. Hosszú, laza sorban álltak a bejárati ajtótól a ruhatárig, aztán a bálterem bejáratáig. Hangos, izgatott beszélgetés zsongása szállt a levegőben, és a sokféle parfüm összekeveredett bódító illattá. Vadonatúj ruhák, fehér szmokingok, sötét öltönyök, tarka nyakkendők. Kis estélyi táskák, bőrtokban kézikamerák. Bőrcipők és magas sarkú körömcipők, gyémántok csillogása. Frissen bodorított frizurák, meztelen női vállak és izgatott lelkesedés.

Reacher a liftek közelében, egy oszlopnak támaszkodva figyelte a tömeget. Az ablakon keresztül látta, hogy kint az utcán három ügynök álldogál. Ketten a bejáratnál, egy a fémdetektor mellett. Magas fokozatúra állíthatták az érzékelőt, mert minden negyedik-ötödik vendégnél sípolni kezdett. Az ügynökök konspiratív mosollyal átkutatták a táskákat és a zsebeket. Senki nem vette zokon. A hallban nyolc ügynök járkált, az arcuk rezzenéstelen, de a tekintetük egy pillanatra sem pihent. A bálterem bejáratánál három ügynök állt, ők ellenőrizték a személyazonossági igazolványokat és a meghívókat. Itt is nagyon érzékeny volt a fémdetektor. voltak, akiket itt másodszor is átkutattak. A bálteremben már szólt a zene. Hullámokban áradt ki, amikor a hallban a beszélgetés zsongása kicsit elhalkult.

Neagley a hall másik sarkában álldogált, a félemeleti lépcsőfordulón. A tekintete úgy járt körbe, mint egy radar, fürkészve a tömeget. Minden harmadik körnél összeakadt a pillantása Reacherével, és apró kis fejrázással jelzett neki. Reacher látta, hogy Froelich találomra ide-oda járkál. Jól festett. A fekete nadrágkosztüm elég elegáns volt, hogy estére is megfeleljen, de azért senki nem nézte volna vendégnek. Áradt belőle a tekintély. Időnként odament valamelyik ügynökhöz, hogy beszéljen velük. Máskor csak a mikrofonba szólt bele valamit. Reacher már azt is észrevette rajta a távolból, hogy mikor beszél valaki a fülhallgatójában. A mozdulatai kevésbé voltak céltudatosak, miközben arra figyelt, hogy mit mondanák neki.

Hét órára már a vendégek nagy része a bálteremben tartózkodott. Volt még egy kis tolongás, a késők kis csapata gyűlt össze az első fémdetektornál, és ugyanennyien vártak a bálterem ajtajában. Néhány vendég, akik éjszakára itt vettek ki szobát a szállodában, négyesével-ötösével most szállingózott a liftekből. Neagley már teljesen egyedül állt a lépcsőn. Froelich egyenként beküldte az embereit a bálterembe, ahogy a hallban lassan elfogytak a vendégek. Az ügynökök csatlakoztak nyolc társukhoz, akik már bent voltak a teremben. Ezenfelül ott volt Armstrong három személyi testőre, hárman a bálterem ajtajában, és ketten kint a szálloda bejáratánál. Ezenkívül rendőrök a konyhában, a gazdasági bejáratnál, mind a tizenhét emeleten, és kint az utcán is.

– Mennyibe kerül ez az egész? – kérdezte Reacher Froelichtől.

– Jobb, ha nem is kérdezed.

Neagley lesétált a lépcsőn, és odament hozzájuk az oszlophoz. – Armstrong itt van már? – kérdezte.

Froelich megrázta fejét. – Úgy akarjuk intézni, hogy a lehető legrövidebb ideig legyen emberek között. Késve érkezik, és korábban fog távozni.

Aztán megdermedt, és hallgatni kezdett valamit a fülhallgatójában. Az ujját odarakta, hogy kizárja a zavaró külső zajokat. Felemelte a másik csuklóját, és beleszólt a mikrofonba.

– Vettem, vége – mondta. Sápadt volt.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

Froelich nem felelt. Sarkon fordult, és odaszólt a hallban maradt utolsó ügynöknek. Azt mondta, az est hátralévő részében átadja neki a parancsnokságot. Aztán a mikrofonba megismételte ugyanezt az összes ügynöknek. Utasította őket, hogy kettőzzék meg az éberségüket, maradjanak a szokásosnál közelebb Armstronghoz, és amennyire csak lehet, sürgessék a távozását.

– Mi az? – kérdezte megint Reacher.

– Vissza kell mennünk az irodába – közölte Froelich. – Most azonnal. Stuyvesant volt az. Úgy néz ki, nagy baj van.

Kilencedik fejezet

Froelich bekapcsolta a Suburban piros villogóit, és úgy száguldott át az esti csúcsforgalmon, mintha élet-halál forogna kockán. A lámpáknál a szirénát is bekapcsolta, úgy hajtott át. Minden kis rést kihasználva száguldott el az autók között. Egész úton nem szólt egy árva szót sem. Reacher teljesen mozdulatlanul ült mellette, Neagley a hátsó ülésen kicsit előrehajolva az útra szegezte tekintetét. A háromtonnás jármű erősen rugózott és rázkódott. A kerekek küszködve próbáltak megkapaszkodni az aszfalton. Négy percen belül értek vissza az iroda parkolójához. Harminc másodperccel később a liftben voltak. Alig egy perccel később pedig már Stuyvesant irodájában, aki mozdulatlanul ült makulátlan íróasztalánál. Kicsit meggörnyedt a széken, mintha gyomorszájon vágták volna. A kezében néhány papírlapot tartott. A fény átvilágított rajtuk, látszott, hogy a lapok tetején kódolt címfejek vannak, amilyenek az adatbázisokból való letöltéskor szoktak megjelenni. A papíron két sűrűn nyomtatott bekezdés. A titkárnője ott állt Stuyvesant mellett, és további papírokat adogatott neki egyenként. Sápadt volt. Aztán egyetlen szó nélkül kiment. Becsukta az ajtót, amitől valahogy még nagyobb lett a csönd.

– Mi történt? – kérdezte Reacher.

Stuyvesant felemelte a tekintetét. – Most már én is tudom.

– Mit?

– Hogy egy külső személyről van szó. Ez biztos. Minden kétséget kizáróan.

– Honnan tudja?

– Maga azt jósolta, valami teátrális dolgot fog csinálni. Vagy látványosat. De mondhatnánk úgy is, hogy drámait vagy hihetetlent.

– Miért, mi történt?

– Tudja, országos szinten hány gyilkosság szokott történni?

Reacher megvonta a vállát. – Gondolom, sok.

– Majdnem húszezer évente.

– Igen?

– Ez nagyjából ötvenöt eset naponta.

Reacher fejben osztott-szorzott egy kicsit. – Majdnem ötvenöt – mondta. – Kivéve a szökőéveket.

– Akar hallani két mai esetről? – kérdezte Stuyvesant.

– Ki volt az áldozat? – kérdezte Froelich.

– Ma reggel egy kis cukorrépatermelő farmon Minnesotában a farmer kisétált a hátsó kapuhoz, és fejbe lőtték, látszólag minden ok nélkül. A másik eset ma délután történt egy kis bevásárlóközpontban, a coloradói Boulderben. A főkönyvelő irodája az egyik emeleti helyiségben van. A pasas a hátsó kijáraton át akart elmenni, és az udvarban lelőtték, géppisztollyal. Megint látszólag minden ok nélkül.

– És?

– A farmert Bruce Armstrongnak hívták. A könyvelőt Brian Armstrongnak. Mind a ketten fehér bőrűek, nagyjából egyidősek Brook Armstronggal, nagyjából ugyanolyan magasak, ugyanolyan súlyúak, és eléggé hasonlítanak rá, ugyanolyan a szem- és hajszínük.

– A rokonai?

– Nem – mondta Stuyvesant. – A világon semmi közük hozzá. Se egymáshoz, se Armstronghoz. Úgyhogy fel kell tennünk a kérdést: mekkora az esélye annak, hogy teljesen véletlenül, értelmetlenül megölnek két embert, akiket Armstrongnak hívnak, és keresztnevük is Br-rel kezdődik, azon a napon, amikorra a fenyegetést kaptuk az alelnök ellen? Szerintem nagyjából trilliószor billió az egyhez.

Az irodában csönd lett.

– A demonstráció – szólalt meg Reacher.

– Igen – bólintott Stuyvesant. – Ez volt a demonstráció. Hidegvérű gyilkosság. Két ártatlan ember halála. Úgyhogy most már egyetértek magával. Ez már nem belső emberek játéka.

Neagley és Froelich felszólítás nélkül leültek az irodában található két székre. Reacher nekitámaszkodott egy magas irattartó szekrény oldalának, és kibámult az ablakon. A szalagfüggöny még nem volt összecsukva, de odakint már koromsötét volt, Washington narancsszínű esti fényei látszottak csak.

– Hogyan értesült róla? – kérdezte Reacher. – ők telefonáltak, és vállalták a felelősséget?

Stuyvesant megrázta a fejét. – Az FBI jelezte. Van egy olyan számítógépes programjuk, amely állandóan ellenőrzi az Országos Bűnügyi Információs Központba érkező bejelentéseket. Az Armstrong nevet figyelték.

– Szóval most már benne van az FBI is.

Stuyvesant megint megrázta a fejét. – Csak megadtak egy információt, ennyi az egész. Nem tudják, mi a jelentősége.

Az irodában ismét csönd lett. Csak a négy, mélyen elgondolkozó ember lélegzése hallatszott.

– A gyilkosságok részletes körülményeit ismerjük már? – kérdezte Neagley.

– Részben – felelte Stuyvesant. – Az első áldozat egyetlen fejlövést kapott, azonnal meghalt. A golyót nem találják. A felesége bent a házban nem is hallott meg semmit.

– Ő hol volt akkor?

– Úgy hat méterre onnan, a konyhában. Az ajtók és az ablakok csukva voltak a hideg miatt. De az ember azt várná, hogy valamit csak hallott. A vadászok lövöldözését a környéken mindig hallja.

– Mekkora volt a golyó ütötte lyuk? – kérdezte Reacher.

– Nagyobb, mint egy .22-es nyoma – mondta Stuyvesant. – Ha erre kíváncsi.

Reacher bólintott. Az egyetlen kézifegyver, amelyet nem lehet meghallani hat méterről, az egy hangtompítós .22-es. Ami ennél nagyobb, azt már valószínűleg meghallani, akár van rajta hangtompító, akár nincs, akár be van csukva az ablak, akár nincs.

– Szóval valami hosszúcsövű puska lehetett – mondta.

– A golyó röppályája alapján úgy néz ki. Az orvosszakértő szerint a golyó felülről lefelé érte, elölről a homlokát, és a tarkóján távozott.

– Dombos arra a vidék?

– Igen, mindenfelé.

– Szóval vagy a távolból lőtt a fickó, vagy hangtompítós fegyverrel. Egyiknek sem örülök. Ha távolról lőtt, az azt jelenti, hogy az illető remekül céloz, ha közelről, hangtompítóval, az azt jelenti, hogy hozzá tud férni különleges fegyverekhez.

– És mi a helyzet a második áldozattal? – kérdezte Neagley.

– Alig nyolc órával az első eset után történt – mondta Stuyvesant. – De több mint nyolcszáz mérföldre onnan. Ha a merénylők ketten vannak, valószínűleg kettéoszlottak erre a napra.

– A részletek?

– Csak apránként jönnek az információk. Az ottaniak azt mondják, első ránézésre úgy tűnik, valamilyen géppisztoly lehetett a fegyver. Itt sem hallott senki semmit.

– Egy hangtompítós géppisztoly? – kérdezte Reacher. – Biztosak benne?

– Az nem kérdés, hogy géppisztoly volt. A holttest szét volt lyuggatva. Két sorozat érte, egy a mellkasába, egy a fejébe. Szitává lőtték.

– Ez aztán a pokoli demonstráció – jegyezte meg Froelich.

Reacher kibámult az ablakon. A levegőben könnyű köd lebegett.

– De pontosan mit demonstráltak ezzel? – kérdezte.

– Hogy semmitől nem riadnak vissza.

Reacher bólintott. – De ennél nem sokkal többet, nem igaz? Ez igazából nem bizonyította Armstrong sebezhetőségét, már ha tényleg semmi köze hozzá ennek a két embernek. De teljesen biztosak vagyunk benne, hogy semmi közük hozzá? Esetleg nem nagyon távoli unokatestvérek, vagy ilyesmi? Legalább a farmer? Minnesota ott van Észak-Dakota szomszédságában, nem?

Stuyvesant a fejét rázta. – Nekem is ez volt az első gondolatom. De kétszer is ellenőriztem mindent. Először is, Armstrong nem észak–dakotai születésű. Oregonból költözött oda. És rendelkezésünkre áll a teljes FBI-dossziéja, ami még akkor készült róla, amikor alelnöknek jelölték. Meglehetősen alapos és részletes. Tudomásunk szerint az anyján kívül egyáltalán nincsenek élő rokonai, kivéve egy nővérét, aki Kaliforniában él. A feleségének már van egy csomó unokatestvére, de egyiküket se hívják Armstrongnak, és a legtöbben jóval fiatalabbak, szinte gyerekek.

– Oké – bólintott Reacher. Gyerekek. Hirtelen felvillant előtte a mérleghinta képe, a polcokon sorakozó játékok, a hűtőszekrényre mágnessel kirakott gyerekrajzok. Unokatestvérek.

– Nagyon fura – mondta. – Megölni teljesen találomra két Armstrong nevű és rá hasonlító embert, ez elég drámai, de nem vall túl nagy képzelőerőre. Nem bizonyít semmit. Ettől még nekünk nem kell jobban aggódni az itteni biztonsági helyzet miatt.

– Sajnáljuk őket és a családjukat – mondta Froelich.

– Persze, de kinyírtak két vadidegen pasast, ettől még nem fogunk betojni, nem? Szó sincs arról, hogy őket is mi védtük volna. Nincs rá okunk, hogy kételkedjünk magunkban, hogy meginogjon az önbizalmunk. Én azt hittem, ennél valami személyesebbet, nekünk szólóbbat fognak kitalálni. Valami kihívóbbat. Olyasmit, mint ahogy a levél felbukkant az íróasztalán.

– Úgy hallom, csalódott – jegyezte meg Stuyvesant.

– Igen, csalódtam. Azt hittem, olyan közel merészkednek hozzánk, hogy lesz esélyünk elkapni őket. De távol maradtak. Gyávák.

Senki nem szólt semmit.

– A gyávák szeretnek gyengébbekkel kikezdeni – mondta Reacher. – És akik gyengébbekkel kezdenek, gyávák.

Neagley rápillantott. Elég jól ismerte, hogy tudja, mikor kell kicsit besegíteni a gondolatmenetébe.

– Tehát? – kérdezte.

– Tehát, újra kell kezdeni mindent, és újból átgondolni egyet-mást. Az információk gyorsan érkeznek, és mi nem dolgozzuk fel őket. Például most már biztosan tudjuk, hogy a merénylők kívülálló személyek. Tudjuk, hogy nem belső emberek alapjában véve ártalmatlan játékáról van szó.

– Tehát? – kérdezte megint Neagley.

– Ami Minnesotában és Coloradóban történt, azt bizonyítja, hogy ezek nagyjából mindenre képesek.

– Tehát?

– A takarítók. Mit tudunk róluk?

– Hogy valamiképpen bele vannak keveredve. Hogy félnek. Hogy nem hajlandóak semmit mondani.

– Pontosan – bólintott Reacher. – De mitől félnek? Miért nem mondanak semmit? Az elején azt hittük, összejátszanak egy belső emberrel, aki valami kis játékot folytat. De most már tudjuk, hogy nem belső emberek. És nem kis játékról van szó.

– Tehát?

– Tehát, valami súlyos dologgal kényszerítették őket. Félnek és hallgatnak, mert valaki nagyon komolyan megfélemlítette őket.

– Jó, de hogyan?

– Fogalmam sincs. Hogyan félemlíthetnek meg valakit anélkül, hogy fizikailag nyomot hagyó módon bántalmaznák?

– Valami nagyon hihetővel kell megfenyegetni. Azzal, hogy a jövőben bántalmazni fogják őket.

Reacher bólintott. – Őket vagy valakit, aki fontos nekik. Annyira, hogy megbénítsa őket a félelem.

– Igen...?

– Mikor hallottad nemrégiben az „unokatestvérek” szót?

– Állandóan. Nekem is vannak unokatestvéreim.

– Nem, mostanában.

Neagley kinézett az ablakon. – A takarítók – mondta. – A gyerekeikre az unokatestvéreik vigyáznak, ezt mondták.

– De kicsit bizonytalanul, emlékszel?

– Igen?

Reacher bólintott. – Egy pillanatig hallgattak, mielőtt válaszoltak, és először egymásra néztek.

– És?

– Lehet, hogy a gyerekeik nem is az unokatestvéreiknél vannak.

– Miért hazudtak volna?

Reacher ránézett Neagleyre. – Van-e jobb módja kényszeríteni egy embert valamire, mint elrabolni a gyerekeit?

Villámgyorsan intézkedtek, de Stuyvesantnak gondja volt rá, hogy minden az előírásoknak megfelelően történjen. Felhívta a takarítók ügyvédeit, azzal, hogy egyetlen kérdésre szeretne választ kapni: tudni akarja azoknak a nevét és címét, akik a védenceik gyerekeire vigyáznak. És lehetőleg minél előbb szeretne választ kapni. Meg is kapta, az ügyvédek negyedóra múlva visszahívták. Gálvez volt a név, a cím a takarítók lakásától úgy egy mérföldnyire.

Froelich intett a többieknek, hogy maradjanak csendben, és helyzetjelentést kért a szállodából. Beszélt a kinevezett parancsnokkal, és a négy legfontosabb kulcspozícióban őrködő ügynökkel. Nem volt semmi probléma, minden nyugodtan zajlott. Armstrong még a bálteremben volt. Froelich utasításokat adott, hogy minden ügynök kísérje el a kijárathoz a fogadás végén, és emberi pajzs vegye körül egészen a limuzinig.

– És minél előbb távozik, annál jobb – tette még hozzá.

Aztán mindnyájan bepréselődtek a szűk liftbe, és lementek a parkolóba. Beültek Froelich Suburbanjébe, hogy megtegyék ugyanazt az utat, amit Reacher legutóbb végigaludt. Most ébren maradt, miközben Froelich átszáguldott a forgalmas utakon a város szegényebb negyede felé. Elhaladtak a takarítók háza előtt is. Aztán még egy mérföldet megtettek a sötét utcákon, amelyek szűkek voltak a mindkét oldalon parkoló autók sorától, és megálltak egy magas, keskeny ikerház előtt. Drótkerítés vette körbe, a kapufélfánál lánccal odaerősített kukák álltak. Egyik oldalon egy italbolt, a másikon hosszú sorban folytatódtak a hasonló házak. A járda mellett egy rozzant, régi Cadillac állt. A ködbe belehasított a nátriumgőz-lámpák sárgás fénye.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Stuyvesant.

Reacher kinézett az ablakon. – Bemegyünk, és beszélünk ezekkel az emberekkel. De nem lenne jó, ha ennyien odasereglenénk. Már így is biztos meg vannak ijedve. Nem kell pánikba ejteni őket. Még azt hiszik, mi vagyunk a rosszfiúk. Szerintem először csak Neagley menjen.

Stuyvesant épp tiltakozni akart, de Neagley azonnal kiszállt, és a kapu felé indult. Reacher figyelte, ahogy tesz egy kis kört a járdán, mielőtt bemegy, hogy felmérje a környéket. Jobbra és balra is körbenézett, aztán elindult a kapu felé. Az utcán egy lélek sem járt, túl hideg volt. Neagley odaért az ajtóhoz. Kereste a csengőgombot. Nem találta, úgyhogy csak bekopogott.

Egy percet várt, aztán nyílt az ajtó, de megakasztotta a biztonsági lánc. Kis fénypászma vetült ki a résen. Egy percig beszélt valakivel, aztán beljebb csukták az ajtót, hogy kiakasszák a lán

cot. A fénysáv keskenyebb lett, aztán megint szélesebb. Neagley hátrafordult, és odaintett a társainak. Froelich, Stuyvesant és Reacher is kiszálltak és odasétáltak. Egy alacsony, sötét bőrű férfi állt az ajtóban, és félénken mosolyogva várta őket.

– Az úr Mr. Gálvez – mondta Neagley. Mindnyájan bemutatkoztak, aztán Gálvez visszahátrált az előszobába, és intett, hogy kövessék, az egész karjával, olyan mozdulattal, mint egy komornyik. Alacsony volt, szövetnadrágot és mintás kardigánt viselt. A haja frissen nyírva, az arca nyílt. Követték a férfit. A ház kicsi volt, és szemlátomást zsúfolt, de nagyon rendes. Az ajtó belsején akasztókon gyerekkabátok sorakoztak, hét darab. Voltak egész kicsik és valamivel nagyobbacskák is. Alattuk a földön hét iskolatáska. Hét pár cipő. Itt-ott rendesen összerakva játékok. A konyhában megpillantottak három nőt. A szoknyájuk mögül megszeppent gyerekek kandikáltak ki. újabb gyerekek dugták ki a fejüket a nappali ajtaján. Egyfolytában izegtek-mozogtak, hol eltűntek, hol felbukkantak. Nagyon egyformák voltak. Reacher nem tudta megszámolni őket. Akárhová nézett, mindenhol tágra nyílt fekete szemek csillogtak.

Stuyvesanton látszott, kínosan érzi magát, mintha nem tudná, hogy hozza szóba, miért jöttek. Reacher elnyomakodott mellette, és a konyha felé indult. Megállt az ajtóban. Az asztalon hét uzsonnásdoboz sorakozott előkészítve, hogy reggel megpakolják. Visszament az előszobába. Elfurakodott Neagley mellett, és megnézte a gyerekkabátokat. Színes nejlon dzsekik, olyasfélék, mint amiket az Atlantic City-i áruházban látott. Levett egyet az akasztóról. A gallérja belsejére kis fehér címke volt varrva, filctollal, szép betűkkel ráírva a tulajdonos neve: J. Gálvez. Visszarakta, és megnézte a másik hatot is. Mindegyiken ott volt a vezetéknév és a keresztnév kezdőbetűje. Összesen öt Gálvez és két Alvárez.

Senki nem szólalt meg. Stuyvesant zavartnak látszott. Reacher elkapta Mr. Gálvez tekintetét, és intett neki, hogy menjen be a nappaliba. Két gyerek szaladt ki, ahogy beléptek.

– Maguknak öt gyerekük van? – kérdezte Reacher.

Gálvez bólintott. – Igen, szerencsés ember vagyok.

– És kié a két Alvarez feliratú kabát?

– A feleségem unokatestvérének, Juliónak a gyerekeié.

– Julio és Anita?

Gálvez csak bólintott.

– Szeretném látni őket – mondta Reacher.

– Nincsenek itt.

Reacher felkapta fejét. – Hol vannak? – kérdezte halkan.

– Nem tudom. Gondolom, épp dolgoznak. Éjszakánként dolgoznak. Egy kormányhivatalban.

Reacher ránézett. – Nem, nem rájuk gondoltam. A gyerekekre. Szeretném látni a gyerekeiket.

Gálvez csodálkozva nézett rá. – A gyerekeiket?

– Csak ellenőrizném, hogy jól vannak-e.

– Az előbb látta őket a konyhában.

– Szeretném pontosan tudni, hogy melyik kettő az.

– Nem fogadunk el értük pénzt – mondta Galvárez. – Csak az ennivalójukért.

Reacher bólintott. – Nem erről van szó, ne aggódjon. Ez minket nem érdekel. Csak látni szeretnénk, hogy a gyerekek jól vannak.

Gálvez még mindig csodálkozott, de elkiáltott egy hosszú, pergő mondatot spanyolul, mire két kisgyerek kivált a többiek közül, és Stuyvesant meg Froelich között átbújva beszaladt a szobába. Megtorpantak az ajtóban, és csak álltak egymás mellett Két kislány, mind a kettő gyönyörű, nagy, fekete szemek, selymes, fekete haj, komoly arcocska. Talán öt és hét évesek lehettek. Vagy négy és hat. Esetleg három és öt. Reachernek halvány fogalma sem volt.

– Helló, kölykök – mondta. – Megmutatnátok nekem a kabátotokat?

A két kislány engedelmeskedett, ahogy jó gyerekekhez illik. Reacher követte őket az előszobába, és nézte, ahogy lábujjhegyre ágaskodnak, és megmutatják a két kis kabátot, azokat, amelyekről tudta, hogy Alvárez feliratot viselnek.

– Jól van – bólintott. – Most menjetek, kaptok sütit vagy valamit

A gyerekek visszaszaladtak a konyhába. Reacher utánuk nézett. Egy pillanatig némán állt, aztán visszament a nappaliba. Odalépett Gálvezhez, egészen közel, és lehalkította a hangját.

– Járt itt valaki más is, aki utánuk érdeklődött? – kérdezte.

Gálvez csak megrázta a fejét.

– Biztos benne? – kérdezte Reacher. – Nem figyelte őket valaki, nem tűntek fel errefelé idegenek?

Gálvez megint megrázta a fejét.

– Mi el tudjuk intézni, ha valami baj van – mondta Reacher. – Ha bármi aggasztaná, nekünk nyugodtan elmondhatja. Mi majd gondoskodunk róla.

Gálvez értetlenül bámult. Reacher a szemét figyelte. Egész karrierjét azzal töltötte, hogy az emberek szemét figyelte. És ez a tekintet teljesen ártatlan volt. Kicsit zavart, kicsit értetlen, de a férfi nem titkolt semmit. Nem volt semmi rejtegetnivalója.

– Hát jó – bólintott Reacher. – Elnézést, hogy megzavartuk az estéjüket.

Visszafelé úton végig mélyen hallgatott a kocsiban.

Megint a konferenciaterembe mentek, úgy tűnt, ez az egyetlen akkora helyiség, ahol háromnál többen is elférnek. Neagley hagyta, hogy Froelich üljön Reacher mellé. Ő Stuyvesant mellé ült, az asztal túloldalára. Froelich jelentést kért rádión, és mint kiderült, Armstrong épp készült elhagyni a szállodát. Rövid ideig vett csak részt a fogadáson, de úgy látszott, ez senkit nem zavar. Mindkét módszer beválik: ha egy politikus sok időt tölt az emberekkel, természetes, hogy el lesznek bűvölve tőle, ha viszont siet, akkor ugyanúgy örülnek, hogy ilyen elfoglalt és fontos embernek egyáltalán akad rájuk ideje. Froelich a fülhallgatón keresztül végigkísérte Armstrong útját, ki a bálteremből, át a konyhán, hátra a gazdasági bejárathoz és ki a várakozó limuzinhoz. Aztán megnyugodott. Már nincs más hátra, csak a konvoj útja a georgetowni házig, ahol bejuttatják Armstrongot az otthonába a sátoron keresztül a sötétben. Froelich hátranyúlt, valamit megpiszkált a rádión, és lejjebb állította a hangerőt. Hátradőlt, és ránézett a többiekre, a szemében kérdésekkel.

– Szerintem ennek nincs sok értelme – szólalt meg Neagley.

– Úgy tűnik, mintha lenne valami, ami miatt jobban aggódnak, mint a saját gyerekeik miatt.

– Mi lehet az? – kérdezte Froelich.

– Esetleg a zöldkártyájuk? Nem illegális bevándorlók?

Stuyvesant a fejét rázta. – Nem, dehogy. Az Egyesült Államok titkosszolgálatának dolgozói, ahogy mindenki ebben az épületben. Töviről hegyire mindent ellenőriztünk velük kapcsolatban, mielőtt felvettük őket. Patyolattiszták, amennyire mi tudjuk.

Reacher csak félfüllel figyelt oda a többiek beszélgetésére. Megdörzsölgette a tarkóját a tenyerével. Már kezdett kicsit nőni tövig nyírt haja. Kicsit lágyabb volt, már nem olyan tüskés. Neagleyre pillantott. Aztán lenézett a szőnyegre. Szürke műszálas, bordázott mintájú, se nem túl finom, se nem túl durva szövésű anyag. A halogénfényben szinte külön ki tudott venni minden kis szálat. Tökéletesen tiszta volt. Lehunyta a szemét. Erősen gondolkozott. Újra lejátszotta a fejében a megfigyelő kamera felvételeit. Úgy nézte, mintha egy kis képernyő lenne a szemhéja alatt. Nyolc perccel éjfél előtt a takarítók megjelennek a képen. Bevonulnak Stuyvesant irodájába. Hét perccel éjfél után kijönnek. Kilenc percet töltenek a titkárnő íróasztala körülötti rész takarításával. Aztán ugyanarra távoznak, amerről jöttek, tizenhat perccel éjfél után. Megint lejátszotta az egészet, egyszer előre, aztán visszafelé. Koncentrált minden egyes képkockára. Minden mozdulatra. Aztán kinyitotta a szemét. Mindenki épp rámeredt, mintha kérdeztek volna tőle valamit Az órájára pillantott Majdnem kilenc óra volt. Hirtelen elmosolyodott, szélesen és boldogan.

– Tetszett nekem ez a Gálvez – mondta. – Milyen büszke volt, hogy apa lehet, nem? Azok az uzsonnásdobozok az asztalon... Fogadni mernék, hogy rozskenyeret kapnak, és biztos gyümölcsöt is. Mindenféle tápláló dolgot

A többiek rámeredtek.

– Én katonagyerek voltam – folytatta. – Nekem is volt uzsonnásdobozom. Egy régi tölténytartó; doboz. Minden gyereknek ilyen volt a bázison, nagy divat volt. Rástencileztem a nevemet, ahogy a katonai holmikra szokás. Az anyám utálta. Túl militaristának tartotta egy gyereknek. De mindig nagyon finom ennivalókat adott.

Neagley rámeredt. – Reacher, nyakig vagyunk a pácban, két ember meghalt, és te uzsonnásdobozokról tartasz kiselőadást?

Reacher bólintott. – Uzsonnásdobozokról gondolkoztam, és a hajvágáson jár az eszem. Mr. Gálvez most járhatott a borbélynál, észrevetted?

– És?

– És a legnagyobb tisztelettel, Neagley, de a fenekeden is gondolkoztam.

Froelich rámeredt. Neagley elpirult.

– És mire akarsz kilyukadni ezzel? – kérdezte.

– Arra, hogy szerintem nincs semmi, ami fontosabb lenne Juliónak és Anitának, mint a gyerekeik.

– Akkor miért hallgatnak még mindig?

Froelich előrébbehajolt, és a fülhallgatóját egy ujjal odanyomta a füléhez.

– Vettem – szólt bele a mikrofonba. – Szép munka volt. Vége.

Aztán elmosolyodott. – Armstrong otthon van, teljes biztonságban.

Reacher megint az órájára pillantott Pontosan kilenc óra. Stuyvesanthoz fordult. – Körülnézhetnék még egyszer az irodájában? Most rögtön, ha lehet.

Stuyvesant értetlenül nézett rá, de felállt, és kifelé indult. Végigkanyarogtak a folyosókon, és megérkeztek az emelet hátsó frontjára. A titkárnő irodája csendes és kihalt volt. Stuyvesant ajtaja csukva. Benyitott, és felkattintotta a villanykapcsolót

Az íróasztalon egy papírlap feküdt

Mindnyájan azonnal meglátták. Stuyvesant egy pillanatig kővé dermedve állt, aztán odament és rábámult a papírra. Nagyot nyelt, sóhajtott egyet, és felemelte.

– Egy fax a boulderi rendőrségtől – mondta. – A ballisztikai vizsgálat előzetes eredményei. A titkárnőm hagyhatta itt. – Megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Most nézzen körül – mondta Reacher. – Koncentráljon erősen. Mindig így szokott kinézni az irodája?

Stuyvesant a faxot a kezében tartva körbenézett.

– Pontosan így – mondta.

– Tehát a takarítók is ezt látják minden este?

– Az íróasztal általában teljesen üres – mondta Stuyvesant. – De egyébként igen.

– Oké – bólintott Reacher. – Akkor mehetünk.

Visszasétáltak a konferenciaterembe. Stuyvesant átolvasta a faxot.

– Hat töltényhüvelyt találtak – mondta. – Kilencmilliméteres Parabellum. Az oldalukon furcsa becsapódási nyomok. Küldtek egy kis rajzot is.

Odacsúsztatta a papírt Neagley elé. A nő átolvasta. Elhúzta a száját. Odatolta Reachernek. Ő is megnézte a rajzot, és bólintott.

– Heckler & Koch MP5 – mondta. – Úgy köpködi ki az üres töltényhüvelyeket, hogy csak na. Hármas sorozatokra volt beállítva. Két sorozatot lőtt el, az hat töltényhüvely. Jó húsz méterre is elröpülhettek.

– Valószínűleg az SD6 verzió – tette hozzá Neagley. – Ha hangtompítós volt. Ez egy remek fegyver. Igazi minőségi géppisztoly. Jó drága. És ritka.

– Miért akarta látni az irodámat? – kérdezte Stuyvesant.

– Tévedtünk a takarítókkal kapcsolatban – mondta Reacher.

Csönd lett a teremben.

– Miben? – kérdezte Neagley.

– Mindenben – felelte Reacher. – Amiben csak lehetett, minden lehetséges módon. Mi történt, amikor beszéltünk velük?

– Befogták a szájukat, és mélyen hallgattak.

Reacher bólintott. – Én is ezt hittem. Sztoikusan hallgattak, egytől egyig, mintha valami transzállapotban lennének. Én úgy értelmeztem, hogy valamitől félnek. Mintha próbálnának védekezni valami ellen, amivel valaki sakkban tartja őket. Mintha tisztában lennének vele, hogy nem engedhetik meg maguknak, hogy akár egyetlen szó is kicsússzon a szájukon. De tudják, mi a helyzet?

– Mi?

– Egyszerűen halványlila gőzük se volt, hogy mi miről beszélünk. Fogalmuk sincs semmiről. Két őrült odament, és lehetetlen kérdéseket tett fel nékik. Túl udvariasak és túl félénkek ahhoz, hogy kidobjanak, úgyhogy csak ültek türelmesen, és hallgatták, amíg mi hetet-havat összehordtunk.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Froelich.

– Gondoljanak bele, mit tudunk még. Az események furcsa sorozata a kazettán. A takarítók fáradtnak látszanak, amikor bemennek Stuyvesant irodájába, viszont amikor kijönnek, mintha kicsit kevésbé lennének fáradtak. Amikor bemennek, elég rendesen festenek, amikor kijönnek, kicsit ziláltabban. Tizenöt percet töltenek bent, de a titkárnő íróasztala körül csak kilencet.

– És? – kérdezte Stuyvesant.

Reacher elmosolyodott. – A maga irodája valószínűleg a világ legtisztább szobája. Akár operálni is lehetne idebent. Mellesleg tudunk az aktatáskáról és a cipőről is.

Froelich értetlenül bámult. Stuyvesant elvörösödött.

– Szinte mániákusan rendes – folytatta Reacher. – De a takarítók mégis tizenöt percet töltöttek itt. Vajon miért?

– Elővették a rejtekhelyről a levelet, és az íróasztalra rakták – mondta Stuyvesant.

– Nem.

– Esetleg csak Maria volt? Julio és Anita nem előbb jöttek ki egy kicsit?

– Nem.

– Akkor ki rakta oda? A titkárnőm?

– Nem.

Csönd lett.

– Azt akarja mondani, hogy én voltam? – kérdezte Stuyvesant

Reacher megrázta a fejét. – Csak azt kérdezem, miért töltöttek a takarítók tizenöt percet egy patyolattiszta irodában.

– Pihentek? – kérdezte Neagley.

Reacher megint megrázta a fejét. Froelich hirtelen elmosolyodott.

– Valami olyat csináltak, amitől ziláltak lettek?

Reacher is elmosolyodott. – Például?

– Például egy kis szex?

Stuyvesant elsápadt. – Remélem, azt azért nem. Különben is hárman voltak.

– Na és, van ilyen – mondta Neagley.

– Együtt laknak – mondta Stuyvesant. – Ha ilyesmit akarnának művelni, otthon is megtehetnék.

– Erotikus kaland – mondta Froelich. – Munkahelyi szex.

– Felejtsük el a szexet – szólt közbe Reacher. – Gondoljanak a ziláltságukra. Mitől volt ez a benyomásunk róluk?

A többiek vállat vontak. Stuyvesant még mindig kicsit sápadt volt. Reacher mosolygott.

– Még valami van a szalagon – mondta. – Amikor bemennek, a szemeteszsák aránylag üres. Amikor kijönnek, sokkal jobban tele van. Talán sok szemét volt az irodában?

– Nem – mondta Stuyvesant, olyan hangon, mintha megsértették volna. – Soha nem hagyok itt semmi szemetet.

Froelich előrehajolt. – Akkor mi volt a zsákban?

– Szemét – mondta Reacher.

– Nem értem – rázta a fejét Froelich.

– Tizenöt perc nagyon hosszú idő – mondta Reacher. – Nagyon alaposan és rendesen elvégezték a dolgukat a titkárnő irodájában, és tíz perc alatt megvoltak vele. Pedig kicsit nagyobb hely, és több bútor van benne. Hasonlítsák össze a két irodát, és tegyük fel, hogy ugyanolyan rendesen dolgoztak mindkét helyen. Mennyi időt kellett volna tölteniük a benti irodában?

Froelich vállat vont. – Hét perc? Nyolc? Nagyjából ennyi.

Neagley bólintott. – Legfeljebb kilenc.

– Én szeretem, ha minden tiszta – szólt közbe Stuyvesant. – Külön utasításokat adtam nekik erre vonatkozóan. Nem bánnám, ha legalább tíz percet eltöltenének vele.

– De nem tizenötöt – mondta Reacher. – Ez rengeteg. Meg is kérdeztük őket erről. Megkérdeztük, miért voltak bent olyan sokáig. És mit feleltek?

– Nem feleltek semmit – mondta Neagley. – Csak csodálkozva néztek.

– Aztán megkérdeztük tőlük, hogy minden este ugyanennyi időt töltenek-e ott. Mire azt mondták, igen.

Stuyvesant Neagleyre nézett megerősítésért. A nő bólintott.

– Tehát – folytatta Reacher –, itt van ez a tizenöt perc. Mindnyájan látták a kazettát. Mivel tölthették ezt az időt?

Senki nem szólalt meg.

– Két lehetőség van – folytatta Reacher. – Vagy nem töltöttek ott ennyi időt, vagy azzal töltötték, hogy közben a hajukat növesztették.

– Micsoda? – kérdezte Froelich.

– Ettől látszanak kicsit ziláltabbnak. Főleg Julio. A haja kicsit hosszabb és rendetlenebb, amikor kijön, mint amikor bement.

– Ez meg hogy lehet?

– Úgy, hogy nem egy éjszakán készültek a felvételek, amiket láttunk. Két különböző éjszaka felvételei voltak összerakva.

Csönd lett.

– Két kazetta volt – mondta Reacher. – Az éjfélkor történő kazettacsere a kulcs. Az első kazetta az eredeti felvétel. Csak az lehet, mert az elején látjuk, ahogy Stuyvesant és a titkárnője hazaindulnak. Ez valóban akkor szerdán készült. A takarítók megjelennek tizenegy óra ötvenkét perckor. Fáradtnak látszanak, talán mert ez az első éjszakai műszakuk a héten, és lehet, hogy napközben valami más munkát végeztek. Ez idáig ez egy rutin munkanap. Időben vannak. Sehol nincs kiöntött kávé, nincs sok szemét, amit össze kéne szedni. A szemeteszsák aránylag üres. Szerintem nagyjából kilenc perc alatt végezhettek is az irodával, ami az átlagos idejük lehet, és aránylag gyorsnak mondható. Ezért csodálkoztak annyira, amikor azt kérdeztük, miért voltak bent olyan sokáig. Valójában talán éjfél után egy perccel jöhettek ki, és eltöltöttek még kilenc percet a titkárnő irodájában, és tíz perccel éjfél után távoztak is.

– De? – kérdezte Froelich.

– De éjfél után már egy másik éjszakán készült kazettát láttunk. Talán pár héttel lehet korábbi a felvétel, mielőtt Julio levágatta volna a haját. Egy olyan éjszakán, amikor kicsivel később érkeztek ide az irodához, ezért aztán későbbi időpontban is távoztak. Talán volt valami nagyobb takarítanivaló valahol. Nagy halom szemét volt a szemeteszsákban. Azért olyan energikusak, amikor kijönnek, mert sietnek, hogy behozzák a lemaradást. Lehet, hogy ez már munkahét közepén egy olyan nap volt, amikor már jobban hozzászoktak az éjszakai munkához, és előtte napközben aludtak. Tehát, amikor bementek, az az eredeti szerdai felvétel volt, de amikor kijöttek, már egy egész más éjszakán készült.

– De a dátum helyes – szólt közbe Froelich. – Egyértelműen csütörtököt mutat.

Reacher bólintott. – Nendick jó előre eltervezte az egészet.

– Nendick?

– Igen, a kamerafelelős. Szerintem egy egész héten át úgy állította be ennek a kamerának az éjféltől reggel hatig készülő felvételeit, hogy a csütörtöki dátumot mutassák. Talán két héten keresztül is, mivel három változatra volt szüksége. Lehet, hogy a takarítók még éjfél előtt érkeznek és éjfél előtt távoznak, de az is, hogy éjfél előtt érkeznek és éjfél után távoznak, vagy pedig az érkezésük és a távozásuk is éjfél utánra esik. Ha mondjuk még éjfél előtt érkeztek és távoztak volna, akkor egy ennek megfelelő kazettát használt volna fel, egy olyat, amin semmi mozgolódás nincs éjféltől reggel hatig. Ha éjfél után jöttek és mentek volna, akkor az annak megfelelő kazettát De így egy olyan kellett, amin az éjfél utáni távozásuk van.

– Nendick hagyta ott a levelet? – kérdezte Stuyvesant.

Reacher bólintott. – Nendick a beépített ember, nem a takarítók. A kamera azt rögzítette, hogy a takarítók távoznak valamivel éjfél után. Aztán valamikor még reggel hat előtt Nendick felsurrant a tűzlépcsőn, kesztyűvel, a kezében levéllel. Talán fél hat tájban, hogy ne kelljen sokat várnia, amikor megsemmisítheti a kazettát, és kicserélheti a megfelelő másikkal.

– De rajta volt, ahogy reggel megérkezem. A titkárnőm is.

– Az már a harmadik a kazetta. Reggel hatkor megint újat tesznek be. Csak a középső kazettát kellett kicserélni.

Csönd lett.

– Valószínűleg ő mesélt nekik a parkolóban lévő kamerákról is, így tudták odarakni a vasárnapi levelet – mondta Reacher.

– Hogy jött rá? A haja miatt? – kérdezte Stuyvesant.

– Részben. De inkább Neagley feneke segített. Nendick olyan halálosan ideges volt, hogy nem nézte meg, Neagleynek feltűnt a dolog. Ez szöget ütött a fejembe.

Stuyvesant megint elvörösödött.

– Úgyhogy szabadon kéne engedni a takarítókat – javasolta Reacher. – Aztán beszélnünk kell Nendickkel. Ő az egyetlen, aki tényleg találkozott ezekkel a fickókkal.

Stuyvesant bólintott. – És valószínűleg megfenyegették valamivel.

– Nagyon remélem – mondta Reacher. – Remélem, nem szabad akaratából vesz részt a dologban.

Stuyvesant egy főkulccsal kinyitotta a videoszobát, tanúként jelen volt az ügyeletes recepciós. Azt találták, hogy a kérdéses csütörtököt megelőzően tíz egymás utáni kazetta hiányzik az éjféltől reggel hatig tartó időszakból. Nendick azt jegyezte be a technikai naplóba, hogy ezeket kiselejtezte mint hibás felvételeket. Aztán kiválasztottak találomra egy tucat kazettát az elmúlt három hónapból, és megnézték őket. Ellenőrizték, hogy a takarítók valóban soha nem töltöttek kilenc percnél többet Stuyvesant irodájában. Ezután Stuyvesant telefonált, és gondoskodott róla, hogy a takarítókat azonnal helyezzék szabadlábra.

Három lehetőség állt előttük: vagy behívják Nendicket valami ürüggyel, vagy ügynököket küldenek érte, hogy letartóztassák, vagy saját maguk mennek oda, és kicsit kifaggatják, mielőtt eszébe jutna a hatodik módosítás által biztosított alkotmányos joga.

– Most azonnal oda kéne mennünk – mondta Reacher. – Kihasználni a meglepetés erejét.

Arra számított, Stuyvesant tiltakozni fog, de ő csak bólintott. Sápadtnak és fáradtnak látszott, mint egy olyan ember, akit gondok nyomasztanak. Küzdött benne az az érzés, hogy elárulták, a jogos düh és a szokásos washingtoni politikusösztön, hogy az ilyesmit el kell tusolni. És ez az ösztön még erősebben működésbe lép, ha egy olyan emberről van szó, mint Nendick. A takarítók nullának tekinthetők. De egy olyan ember, mint Nendick, már más. Ő fontos fogaskereke a szervezetnek. Stuyvesant bekapcsolta a titkárnő számítógépét, és kikereste Nendick lakcímét. Virginiában lakott, egy külvárosban, tíz mérföldre innen. Húsz perc alatt oda is értek. Egy csendes, kanyargós kis utca volt egy kertvárosi részen. A kerület elég régi volt ahhoz, hogy a fák és sövények már jó öregek legyenek, viszont elég új ahhoz, hogy még mindig elegánsnak és jól karbantartottnak hasson a környék. Az ingatlanárak közepesek lehettek errefelé. A legtöbb ház előtt külföldi márkájú kocsi állt, de nem idei modellek. Tiszták voltak, de kicsit kopottasak. Nendickék háza egy hosszú, alacsony ranch stílusú épület volt, barna tetővel és tégla kéménnyel. Sötét volt odabent, csak a tévé kékes vibrálása szűrődött ki az egyik ablakon.

Froelich bekanyarodott a ház előtti behajtóútra, és megállt a garázsbejárat előtt. Kiszálltak a hidegbe, és a bejárati ajtóhoz sétáltak. Stuyvesant rátenyerelt a csengőre. Fél perc múlva fény gyulladt az előszobában. Narancssárgán világított az ajtó feletti legyező alakú kis ablakon át. Aztán kigyulladt a fejük fölött a tornácon is egy sárgás fényű lámpa. Az ajtó kinyílt, és ott állt Nendick. Nem szólt egy szót sem. Öltönyben volt, mintha most ért volna haza a munkából. Bénult volt a félelemtől, mintha attól rettegne, hogy megint valami új borzalom következik. Stuyvesant ránézett, és kicsit állt, aztán belépett. Froelich követte, aztán Reacher is, végül Neagley, aki becsukta maga után az ajtót, és megállt előtte, mint egy őrszem, kis terpeszben, a kezeit lazán összekulcsolva a háta mögött.

Nendick még mindig nem szólt semmit. Csak állt dermedten, és bámult rájuk. Stuyvesant a vállára rakta a kezét, megfordította, és a konyha felé tolta. Nendick nem ellenkezett, csak esetlenül botladozva elindult. Stuyvesant követte. A konyhában felkattintott egy kapcsolót, mire a konyhaszekrénybe beépített neoncsövek gyulladtak ki.

– Leülni – utasította, mintha egy kutyára szólna rá.

Nendick leült egy magas konyhaszékre. Nem mondott semmit. Csak maga köré szorította a karját, mintha a hideg rázná.

– Neveket – förmedt rá Stuyvesant.

Nendick nem mondott semmit. Látszott, hogy küzdenie kell saját magával, hogy ne szólaljon meg. Mereven bámulta a szemben lévő falat. Az egyik neoncső hibás volt, dühös búgással, kínlódva próbálkozott. Nendick keze remegni kezdett, bedugta a karja alá, hogy lecsillapítsa, és előre-hátra dőlve hintázni kezdett a széken, amely halkan nyikorgott a súlya alatt. Reacher elfordult, és körbenézett a konyhában. Szép volt. Az ablakon sárga kockás függönyök. A mennyezet hasonló sárgára festve. Vázákban virágok. Mind hervadt. A mosogatóban nagy halom piszkos edény, rászáradt ételmaradványokkal.

Reacher kiment az előszobába, aztán a nappaliba. A tévé nagyképernyős volt, pár éves lehetett. Egy kereskedelmi adón épp valami rendőrségi autós üldözés ment. A hang halkra volt beállítva. Csak halk zsongás hallatszott, mintha nagyon izgatott hangon beszélt volna valaki. A tévével szemben lévő fotel karfáján gondosan kiegyensúlyozva egy távirányító feküdt. A kandalló feletti polcon hat fénykép sorakozott sárgaréz keretben. Nendick és egy nő szerepelt mindegyiken. Nagyjából vele egyidős lehetett, nem túl csinos, de eleven és vidám. Az esküvőjük napja, vakációk és néhány meghatározhatatlan esemény. Gyerekekről nem voltak képek. A lakáson is látszott, hogy itt nem élnek gyerekek. Nem voltak sehol szétszórva játékok, nem volt rendetlenség. Minden nett, rendes és felnőttes.

A fotel karfáján nyugvó távirányítón Video felirat állt, nem a tévéhez való volt. Reacher rápillantott a képernyőre, aztán lenyomta az indítógombot. A hang azonnal elhallgatott, bekapcsolt a videomagnó, búgni kezdett, aztán egy másodperccel később a képernyő elsötétedett, majd megjelent egy esküvői amatőr videofelvétel. Nendick és a felesége belemosolyogtak a kamerába, jó pár évvel ezelőtt. A fejüket összedugták. Boldognak látszottak. A nő fehérben volt, Nendick öltönyben. Valami pázsiton álltak. Erősen szeles nap lehetett, a nő haja libegett, hallatszott a szél zúgása. Szép mosolya volt. Ragyogó szeme. Valamit mondott is, hogy megörökítsék az örökkévalóság számára, de Reacher nem tudta kivenni a szavait.

Leállította a videót, és a képernyőn megint az éjszakai autós üldözés jelent meg. Visszament a konyhába. Nendick még mindig remegett, és előre-hátra hintázott, a kezét a karja alá szorítva. Még mindig nem szólt egyetlen szót sem. Reacher ismét vetett egy pillantást az elfonnyadt virágokra és a piszkos edényekre.

– Mi vissza tudjuk hozni a feleségét – mondta.

Nendick nem felelt semmit.

– Csak mondja meg, kik voltak, és mi azonnal visszahozzuk.

Semmi válasz.

– Minél előbb, annál jobb – biztatta Reacher. – Egy ilyen helyzetben nem lenne jó neki, ha a kelleténél tovább kéne várnia, nem igaz?

Nendick merev koncentrációval bámulta a szemben lévő falat.

– Mikor vitték el? – kérdezte Reacher. – Egy-két hete?

Nendick nem felelt. Egyetlen szót sem. Neagley közben bejött az előszobából. Átsétált a lakásnak abba a részébe, amely nappalinak volt berendezve. Összeillő, súlyos bútorok, az egyik fal mentén könyvespolc, komód és még egy könyvespolc.

– Mi segíthetünk – mondta Reacher. – De tudnunk kell, hol kezdjük.

Nendick nem felelt semmit. A világon semmit. Csak bámult mereven, remegett, és szorosan átkarolva magát tovább hintázott.

– Reacher – szólt oda Neagley halk, feszült hangon. Reacher otthagyta Nendicket, és odament hozzá a komódhoz. Neagley átadott neki valamit. Egy boríték. Egy polaroid fénykép volt benne. Egy nő ült egy széken. Az arca sápadt és rettegő, a szeme tágra nyílt, a haja csapzott. Nendick felesége. Száz évvel öregebbnek nézett ki, mint a fényképeken a nappaliban. A USA Today egy példányát tartotta maga elé. Neagley odaadott egy másik borítékot. Még egy polaroid kép. Ugyanaz a nő, ugyanabban a pózban, ugyanazzal az újsággal, csak másik dátummal.

– Bizonyíték, hogy életben van – mondta Reacher.

Neagley bólintott – Ezt nézd meg.

Odanyújtott egy másik, kipárnázott barna borítékot Valami puha, fehér dolog volt benne. Egy női bugyi. Kicsit szürke és piszkos.

– Remek – mondta Reacher. Neagley odaadott egy negyedik borítékot is. Ez is kipárnázott, barna. Kisebb. Egy dobozka volt benne. Apró kartondobozka, olyasféle, amibe az ékszerészek teszik a fülbevalókat. Vattával volt kibélelve. Megszáradt vérfolt sötétlett rajta. Egy levágott ujjhegy volt benne. Valami éles és kemény szerszámmal vághatták le, talán metszőollóval. A méretéből és a formájából ítélve a kisujj utolsó perce. Még ki is volt lakkozva rajta a köröm. Reacher egy hosszú másodpercig bámulta. Aztán bólintott, és visszaadta Neagleynek. Visszasétált Nendick- hez, és szembefordult vele. Egyenesen a szemébe nézett.

– Stuyvesant, Froelich, várjanak kint az előszobában.

Azok ketten egy pillanatig meglepetten álltak, Reacher kemény pillantást vetett rájuk, mire engedelmesen kivonultak.

– Neagley, gyere ide hozzám – szólt oda Reacher.

A nő odasétált, és némán megállt mellette. Reacher előrehajolt és a konyhaasztalra könyökölt, hogy az arca egy vonalba kerüljön Nendickével. Halkan beszélt. – Oké, kimentek. Most csak mi vagyunk itt. És mi nem vagyunk a titkosszolgálat emberei, ugye, ezt tudja? Még soha nem látott minket a múltkori alkalom előtt. Megbízhat bennünk. Mi nem fogunk elszúrni mindent, ahogy ők tennék. Mi olyan helyről jövünk, ahol az ember nem engedheti meg magának, hogy elszúrjon dolgokat, és ahol csak hiba nélkül lehet dolgozni. Ahol nincsenek szabályok. Mi vissza tudjuk szerezni a feleségét. Tudjuk, hogyan kell. Elkapjuk azokat a szemeteket, és visszahozzuk. Épségben. A szavamat adom, én, személyesen.

Nendick hátrahajtotta a fejét, és kinyitotta a száját. Az ajka cserepes volt, és hab száradt rá. Aztán megint becsukta, jó szorosan. Görcsösen összeszorította az állkapcsát, olyan erősen, hogy a szája egy vértelen, halovány vonallá szorult össze. Egyik remegő kezét kihúzta a karja alól, és összeszorította a hüvelyk– és mutatóujját, mintha valami nagyon aprót tartana közöttük. Lassan elhúzta a szája előtt a kis képzelt valamit, mintha egy cipzárat húzna el. Aztán visszadugta a kezét a karja alá. Remegett, és a falat bámulta. A szemében őrült félelem lobogott. Valami abszolút, kontrollálhatatlan rettegés. Megint hintázni kezdett, aztán köhögni. De a száját nem nyitotta ki, szorosan összezárta. Kétségbeesetten fuldokolva kapkodta a levegőt, csukott szájjal. Mereven bámult előre, a szeme, mint a rettegés tavai. Aztán kifordult a szeme, csak a fehérje látszott, és Nendick lezuhant a székről.

Tizedik fejezet

A mit tudtak, megtettek ott a helyszínen, de ez nem sokat használt. Nendick csak feküdt a konyhakövön, nem mozdult, nem volt magánál, de igazán eszméletlen sem volt, valami átmeneti állapotba került, mint ha felfüggesztették volna az életfunkcióit. Sápadt volt, és kiverte a veríték. Alig lélegzett, a pulzusa gyenge volt. Érintésre és fényre reagált, de semmi másra. Egy óra múlva már a Walter Reed katonai kórházban volt, egy őrzött kórteremben, és az első diagnózis az volt, hogy valami pszichózisból fakadó katatóniában szenved.

– Köznapi nyelven úgy is mondhatnánk, hogy megbénította a félelem – magyarázta az orvos. – Ez valódi betegség. A leggyakrabban nagyon babonás népcsoportoknál fordul elő, például Haitin vagy Louisiana egyes részein, ahol él a vudu. Az áldozatot kiveri a hideg verejték, elsápad, leesik a vérnyomása, majdnem eszméletlen állapotba kerül. Ez nem ugyanaz, mint az adrenalin által keltett pánik. Ez neurológiai folyamat. A szív lelassul, a nagy hasi erek vért vonnak el az agytól, és a legtöbb akaratlagos funkció lebénul.

– Miféle fenyegetés hathat így egy emberre? – kérdezte halkan Froelich.

– Olyan, amit az illető komolyan el is hisz – felelte az orvos. – Ez a kulcsa. Ha az áldozat meg van róla győződve, hogy be is váltják a fenyegetést. Szerintem a felesége elrablói elmondták neki, mit művelnek vele, ha beszél. Aztán a maguk érkezése kritikus állapotot idézett elő, mert attól félt, hogy esetleg beszélni fog. Talán szeretett is volna beszélni, de tudta, hogy nem szabad. Nem szívesen állnék neki találgatni, pontosan mivel fenyegették meg a feleségét.

– Rendbe fog jönni? – kérdezte Stuyvesant.

– Az attól függ, milyen állapotban van a szíve. Ha hajlamos valami szívbetegségre, akkor lehet, hogy komoly bajban van. Hatalmas stressz nehezedik a szívére.

– Mikor beszélhetünk vele?

– Nem túl hamar, az biztos. Tőle függ. Előbb magához kell térnie.

– Nagyon fontos lenne. Kiemelten fontos információkat tud.

Az orvos megrázta a fejét. – Napokba is telhet – mondta. –

De az is lehet, hogy soha.

Vártak egy hosszú, meddő órát, ám nem változott semmi. Nendick csak feküdt ernyedten, körbevéve a búgó gépekkel és monitorokkal. Lélegzett, ez volt minden. Úgyhogy végül feladták, és visszamentek az irodába a sötét és néma utcákon át. Újból összeültek az ablaktalan konferenciateremben, hogy meghozzák a következő fontos döntést.

– Meg kell mondani Armstrongnak – jelentette ki Neagley. – A merénylők végrehajtották a demonstrációt. Most már nincs más hátra, mint a valódi merénylet.

Stuyvesant megrázta a fejét. – Soha nem mondjuk meg. Ez szigorú szabály. Százegy éve így van. Nem fogunk most változtatni rajta.

– Akkor a lehető legminimálisabbra kell szűkítenünk azt az időt, amit a nyilvánosság előtt tölt – javasolta Froelich.

– Nem – rázta a fejét Stuyvesant. – Ez a vereség beismerése lenne. És különben is, csak megindulnánk a lejtőn. Ha egyszer így megadjuk magunkat, akkor ezentúl minden fenyegetésnek beadjuk a derekunkat. Ennek nem szabad megtörténnie. Meg kell védelmeznünk a lehető legjobb képességeink szerint. Úgyhogy most azonnal neki is látunk a tervezésnek. Mi ellen kell védekeznünk? Mit tudunk eddig?

– Hogy ketten már meghaltak – felelte Froelich.

– Meg a nő – tette hozzá Reacher. – Gondoljanak a statisztikákra. Akit elrabolnak, az száz esetből kilencvenkilencszer holtan kerül elő.

– A fényképek bizonyítják, hogy még életben van – mondta Stuyvesant.

– Amíg az a szerencsétlen nem teljesítette a feladatát. Amit már majdnem két héttel ezelőtt megtett.

– Még mindig teljesíti, amit mondtak neki. Nem beszél. Úgyhogy én még reménykedem.

Reacher nem fűzött hozzá semmit sem.

– A nőről tudnak valamit? – kérdezte Neagley.

Stuyvesant megrázta a fejét. – Soha nem találkoztam vele. A nevét sem tudom. Nendicket is alig ismerem. Csak egy technikus, akit néha itt látok az irodában.

Csönd lett a teremben.

– Az FBI-nak is szólni kell – szólalt meg Neagley. – Ez most már nem csak Armstrongról szól. Van egy emberrablás, az áldozat már halott, vagy komoly veszélyben forog. Ez már az FBI hatáskörébe tartozik, efelől semmi kétség. És a két gyilkosság is. Ez is az ő asztaluk.

A teremben megint nagy csönd lett. Stuyvesant felsóhajtott, és lassan körbenézett, sorban mindenkin.

– Igen – bólintott –, egyetértek. Már túl messzire mentek. Értesíteni kell az FBI-t. Isten látja lelkemet, mennyire nem örülök neki, de el fogom mondani. Egy-null oda. Átadok nekik mindent.

Csönd lett, senki nem szólalt meg. Nem volt mit mondani. Az adott körülmények között Stuyvesantnak pontosan ezt kellett tennie. Ha valaki most helyesel, az szarkazmusnak tűnt volna, az együttérzés pedig nem lett volna helyénvaló.

– Közben mi pedig Armstrongra koncentrálunk – folytatta. – Ennyit tehetünk.

– Holnap megint Észak–Dakotába megy – mondta Froelich. – Újabb szabadtéri gyűlések. Ugyanazon a helyen, mint a múltkor. Nem túl biztonságos. Reggel tízkor indulunk.

– És csütörtökön?

– Csütörtök hálaadás napja. Pulykasültet fog osztogatni egy hajléktalanszállón, itt Washingtonban. A legnagyobb nyilvánosság előtt.

Egy pillanatig csönd volt. Stuyvesant megint nagyot sóhajtott, aztán az asztalra fektette a tenyerét

– Jól van. Holnap legyenek itt reggel hétkor. Az FBI, gondolom, lesz olyan kedves átküldeni egy összekötőt.

Aztán az asztalra támaszkodva felállt, és kiment, vissza a saját irodájába, hogy elintézze a telefonhívást, aminek a szégyenét nem mossa le magáról egész karrierje alatt sem.

Tehetetlennek érzem magam – mondta Froelich. – Szeretnék aktívabb lenni, csinálni is valamit, nem csak várni.

– Nem szeretsz védekező taktikával játszani? – kérdezte Reacher.

Az ágyban feküdtek, Froelich szobájában. Nagyobb volt, mint a vendégszoba, szebben berendezett, és csöndesebb is, mert a ház hátsó frontjára nézett. A mennyezet simább volt. Persze ezt csak ferdén beeső napfénynél lehet majd ellenőrizni, ami itt nem reggel lesz, hanem napnyugtakor, mert az ablak a másik irányba nézett. Az ágy meleg volt. Az egész ház meleg volt, mint egy meleg fészek a hideg városi éjszakában.

– A védekezéssel nincs semmi baj – mondta Froelich. – De a támadás a legjobb védekezés, nem? Egy ilyen helyzetben? De mi mindig csak hagyjuk, hogy a dolgok megtörténjenek velünk, aztán meg elfutunk előlük. Nem koncentrálunk eleget a nyomozásra és az elemzésre.

– Vannak olyanok is, akik ezzel foglalkoznak. Például az a fickó, aki a merényletekről szóló filmeket figyeli.

Froelich bólintott, Reacher érezte a vállán. – Igen, az elméleti kutatócsoportnál. Furcsa szerep. De ez inkább tudományos jellegű. Stratégiai, nem taktikai.

– Akkor csináld te magad. Próbálkozz meg egy-két dologgal.

– Mint például?

– Mivel Nendick nem beszél, nem tudunk semmivel többet, mint kezdetben. Mindent elölről kell kezdeni. Az ujjlenyomatra kéne koncentrálni.

– Nincs nyilvántartva.

– A nyilvántartásoknak is megvannak a hiányosságaik. Folyton újabb adatok kerülnek bele. Újabb és újabb ujjlenyomatok. Pár naponként mindig újra meg kéne próbálni, hátha. Ki kéne szélesíteni a nyomozást, külföldre is. Az Interpol segítségét kellene kérni.

– Nem hiszem, hogy külföldiek lennének.

– Esetleg lehetnek olyan amerikaiak, akik sokat utaztak. Mondjuk, kerülhettek valami bajba Kanadában, esetleg valahol Európában. Vagy Mexikóban, vagy Dél-Amerikában.

– Lehet – mondta Froelich.

– És meg kéne vizsgálni az ujjlenyomat dolgot mint elkövetési módszert is. Átkutatni az adatbázisokat, esetleg nem fordultak-e elő régebben olyan esetek, amikor valaki fenyegető leveleket küldött ujjlenyomattal aláírás helyett. Mennyi időre nyúlnak vissza ezek az adatbázisok?

– Az ősidőkig.

– Akkor vegyük mondjuk az elmúlt húsz évet. Persze az ősidőkben még nyilván sokan használták az ujjlenyomatukat aláírás helyett.

Froelich álmosan elmosolyodott. Reacher érezte a vállán.

– Amikor még nem tudtak írni – folytatta Reacher.

Froelich nem felelt. Mélyen aludt, egyenletesen szuszogva,

Reacher vállába fúrva a fejét. Reacher kényelmesebben elhelyezkedett, érezte, hogy van egy kis bemélyedés a matracon. Eltűnődött, hogy Joe nyoma-e. Egy darabig mozdulatlanul feküdt, aztán az éjjeliszekrényhez nyúlt, és leoltotta a lámpát.

Olyan érzés volt, mintha másfél perc múlva már fel is kellett volna kelniük. Lezuhanyoztak, és már újból ott voltak a konferenciateremben. Fánkot ettek, és kávézgattak az FBI összekötőjével, akit Bannonnak hívtak. Reacher az Atlantic City-i kabátban ment, Joe otthagyott olasz öltönyei közül a harmadikban, és a harmadik Valaki & Valaki márkájú ingben egy sima kék nyakkendővel. Froelich egy másik fekete nadrágkosztümben volt Neagley ugyanabban az öltözékben, amiben vasárnap este. Ami olyan jól kiemelte az alakját, és amiről Nendick nem vett tudomást. Olyan gyorsan váltogatta a ruháit, ahogy a hotel mosodája lehetővé tette. Stuyvesant kifogástalanul festett a szokásos Brooks Brothers öltönyében. Talán másik volt, talán nem. Nem lehetett megállapítani. Minden öltönye egyforma volt. Nagyon fáradtnak tűnt. Ami azt illeti, mindnyájan nagyon fáradtnak látszottak, és Reachert ez kissé aggasztotta. Tapasztalata szerint a fáradtság árt a hatékonyságnak, legalább annyira, mintha túl sokat ittak volna.

– A gépen majd alszunk – mondta Froelich. – Szólunk a pilótának, hogy jó lassan repüljön.

Bannon negyven körül járhatott. Tweed sportzakót viselt és szürke flanellnadrágot, nyílt arca volt, ír származásra valló vonásokkal. Magas volt és testes, az arcbőre vöröses, aminek a téli reggel nem tett jót. Udvarias volt, jókedvű, és ő hozta a fánkot meg a kávét. Két különböző üzletből, ahol a legjobb volt. Barátságosan fogadták. A húsz dollár értékű finom reggeli némiképp segített megtörni a jeget a két rivális szervezet között.

– Ne legyenek titkaink egymás előtt – javasolta. – Mi így szeretnénk. És senki ne okolja a másikat semmiért. És mellébeszélés sincs. Szerintem szembe kell néznünk azzal, hogy Nendick felesége már halott. Úgy fogjuk keresni, mintha életben lenne, de nem áltathatjuk magunkat. Úgyhogy ez már három halott. Nagyon kevés nyom áll a rendelkezésünkre, szinte semmi. Csak találgatunk, hogy Nendick találkozott-e ezekkel a fickókkal, és feltételezzük, hogy jártak a házában, ha másért nem, hogy elrabolják a feleségét. Tehát ez a bűncselekmény helyszíne. Még ma odamegyünk, átvizsgáljuk, és tájékoztatjuk magukat mindenről, amit találunk. Nendick bizonyára tud segíteni, ha magához tér. De nem valószínű, hogy ez túl hamar megtörténik. Úgyhogy három irányból fogunk neki a nyomozásnak. Először is a levelek alapján, amelyek ide, Washingtonba érkeztek. Másodszor a minnesotai helyszínen. Harmadszor a coloradói helyszínen.

– Az embereik már ott vannak? – érdeklődött Froelich.

– Mindkét helyen – bólintott Bannon. – A ballisztikai szakértőnk szerint a Coloradóban használt fegyver egy Heckler & Koch géppisztoly volt, MP5-ös.

– Erre már mi is rájöttünk – mondta Neagley. – És valószínűleg hangtompítós volt, vagyis MP5SD6-os.

Bannon bólintott. – Maga a hadseregnél szolgált, igaz? Akkor látott már MP5-öst. Ahogy én is. Általában a rendőrségnél és kommandós csapatoknál szokták használni, ilyesféle helyeken.

Bannon elhallgatott, és körbenézett a többieken, mintha azt akarná jelezni, hogy ezzel célozni akar valamire, amit nem mond ki.

– Na és Minnesotában? – kérdezte Neagley.

– Megtaláltuk a golyót – mondta Bannon. – Fémdetektorral átfésültük az egész udvart. Úgy húsz centi mélyen be volt fúródva a sárba. Ami arra utal, hogy a körülbelül százhúsz méterre északra lévő erdős domboldalról lőttek, talán nyolcvan méteres magasságból.

– Milyen golyó volt? – kérdezte Reacher.

– NATO 7.62 milliméteres.

Reacher bólintott. – Megvizsgálták?

– Milyen szempontból?

– Égésnyomok.

Bannon bólintott. – Alacsony hatóerejű lövedék.

– Szubszonikus – állapította meg Reacher. – Ha ilyen kaliberű volt, akkor csak egy Vaime Mk2-es mesterlövészpuska lehetett.

– Amit szintén főleg a rendőrség és más ilyesféle szervek használnak – tette hozzá Bannon. – Például a terroristaelhárító egységek vagy hasonlók.

Bannon megint körbenézett, mintha várná a megjegyzéseket. Senki sem szólalt meg, úgyhogy ő maga folytatta.

– És tudják, mi az érdekes?

– Mi?

– Ha összeírunk egy listát arról, kik használnak Amerikában Heckler & Koch MP5-öst, és azokról, akik Vaime Mk2-est, akkor csak egy hivatalos szerv szerepel mind a két listán.

– Melyik?

– Az Egyesült Államok titkosszolgálata.

A teremben csönd lett. Senki nem szólalt meg. Hirtelen kopogtak az ajtón. Az ügyeletes recepciós volt. Csak megállt az ajtóban.

– Posta érkezett – közölte. – Valami, amit látniuk kell.

Lefektették a levelet a konferenciateremben az asztalra. Ismerős barna boríték, fémkapoccsal. A címzés öntapadós címkén ráragasztva, számítógéppel nyomtatva. Brook Armstrong, az Egyesült Államok Szenátusa, Washington D.C. Éles fekete betűk, Times New Roman betűtípus. Bannon kinyitotta az aktatáskáját, és kivett egy fehér pamutkesztyűt. Felhúzta, először a jobb kezére, aztán a balra. Eligazgatta az ujjain.

– A laborból szereztem – mondta. – A speciális körülmények miatt. Nem lenne jó gumikesztyűt használni, összekeverednének az esetleges hintőpornyomok.

Ügyetlen volt a keze a kesztyűben. Az asztal széléig kellett csúsztatnia a borítékot, hogy fel tudja venni. Egyik kezével tartotta, és keresett valamit, amivel kinyithatná. Reacher kivette a zsebéből a kerámiakést, és kipattintotta a pengéjét. A nyelével odanyújtotta. Bannon átvette, és a hegyét becsúsztatta a boríték széle alá. A borítékot hátfafelé húzta, a kést előre. A penge úgy hasította a papírt, mint a levegőt. Bannon visszaadta a kést Reachernek, és kicsit összenyomta a borítékot, hogy szétnyíljon. Belelesett. Megfordította a borítékot, és valamit kirázott belőle.

Egyetlen papírlap, levélpapír méretű. Vastag, fehér géppapír. Leesett a kifényesített asztallapra, csúszott rajta pár centit, aztán megpihent. Egyetlen kérdés volt rajta, két sorba nyomtatva, középen, a lap felénél kicsit feljebb. Négy szó, a szokásos betűtípussal. Hogy tetszett a demonstráció? Az utolsó szó külön sorban volt, ami hangsúlyosabbá tette.

Bannon megfordította a borítékot, és megnézte a postabélyegzőt.

– Megint Vegasban adták fel – mondta. – Szombaton. Irtó magabiztosak, nem? Megkérdezik, hogy tetszett a demonstráció, három nappal azelőtt, hogy végrehajtották volna az akciót.

– Nekünk most mennünk kell – szólt közbe Froelich. – Tízkor indulunk. Szeretném, ha Reacher és Neagley velem jönne. Ők már jártak ott, ismerik a terepet.

Stuyvesant bizonytalan mozdulattal felemelte a kezét. Vagy azt jelentette, hogy oké, vagy azt, nekem mindegy, vagy azt, hogy hagyjanak ezzel, Reacher nem tudta megállapítani.

– Azt szeretném, ha naponta kétszer tartanánk megbeszélést – mondta Bannon. – Találkozhatnánk itt, minden reggel hétkor, és mondjuk este tízkor?

– Ha itt vagyunk Washingtonban – bólintott Froelich. Elindult az ajtó felé. Reacher és Neagley követték. Reacher utolérte, megbökte a könyökével, és balra kormányozta, az irodája felé, ahelyett, hogy jobbra indulna.

– Nézz utána az adatbázisban – súgta oda.

Froelich az órájára pillantott. – Az túl lassan megy.

– Indítsd be a keresést, és napközben majd dolgozik a számítógép.

– Bannon nem csinálja meg?

– Talán. De az még soha nem ártott senkinek, ha még egyszer ellenőrzött valamit.

Froelich csak állt, aztán megfordult, és az emelet belseje felé indult. Felkattintotta az irodájában a villanyt, és bekapcsolta a számítógépét. Az Országos Bűnügyi Információs Központ adatbázisának bonyolult volt a keresőprogramja. Froelich begépelte a jelszót, aztán beírta, hogy az ujjlenyomat szót keresi.

– Valami specifikusabbat kéne – mondta Reacher. – Így ki fog köpni egymilliárd ujjlenyomattal kapcsolatos esetet.

Froelich beírta, hogy ujjlenyomat+dokumentum+levél+aláírás.

– Így jó? – kérdezte.

Reacher vállat vont. – Nem tudom, az én időmben még nem voltak ilyen ketyerék.

– Kezdetnek jó – mondta Neagley. – Később majd még finomíthatunk rajta, ha kell.

Froelich rákattintott a keresésre, mire a számítógép zúgni kezdett.

– Akkor mehetünk – mondta Froelich.

Elszállítani egy merénylettel fenyegetett alelnököt Washingtonból Észak-Dakotába bonyolult vállalkozás. Nyolc titkosszolgálati jármű vett részt az akcióban, négy rendőrségi autó, összesen húsz ügynök és egy repülőgép. A bismarcki nagygyűlés megrendezéséhez tizenkét ügynökre volt szükség, negyven helyi rendőrre, négy rendőrségi autóra és két kutyás egységre. Froelich összesen négy órát töltött azzal a rádión, hogy koordinálja az egész akciót.

A saját Suburbanjét a parkolóban hagyta, és egy limuzinnal ment, sofőrrel, hogy neki legyen ideje az utasítások kiadására koncentrálni. Reacher és Neagley vele együtt hátul ült. Elmentek Georgetownba, és leparkoltak Armstrong házának közelében. Félórával később csatlakozott hozzájuk egy második autó és két Suburban. Negyedórával ezután egy páncélozott Cadillac jelent meg, és leparkolt úgy, hogy az utasülés ajtaja a sátor bejáratához illeszkedjen. Aztán két rendőrségi járőrkocsi lezárta az utca két végét, a tetejükön villogott a kék fény. Minden járműnek égtek a reflektorai. Az ég ólomszürke volt, könnyű eső szemerkélt. Minden kocsinak járt a motorja, hogy működjön a fűtés, a kipufogók benzingőze kis felhőben lebegett a föld felett.

Vártak. Froelich beszélt Armstrong személyi testőreivel a házban, és az Andrews légitámaszpont földi személyzetével. Beszélt a járőrkocsikban várakozó rendőrökkel. Meghallgatta a közlekedési híreket egy rádióállomás helikopteréről. Az egész város be volt dugulva az esős idő miatt. A rendőrség közlekedési osztályán azt javasolták, kerüljék meg nagy ívben jobbra a Beltwayt. Az Andrews légitámaszpontról azt jelentették, hogy a műszerészek ellenőrizték a gépet, és a pilóták már a fedélzeten vannak. A személyi testőrök jelentették, hogy Armstrong végzett a reggeli kávéjával.

– Akkor indulás – rendelkezett Froelich.

Kívülről láthatatlan volt, ahogy áthaladtak a sátoron, de Froelich a fülhallgatóján keresztül követte az eseményeket. A limuzin elindult, a Suburban elévágott, és beállt a sorba az egész konvojt vezető rendőrségi autó után. Ez után a második limuzin, aztán Froelich, aztán a másik Suburban, majd a sereghajtó rendőrségi autó. A konvoj végighajtott a Wisconsin Avenue-n, egy darabig pont ellenkező irányba haladva, mint amerre az Andrews van, de aztán jobbra kanyarodtak a Beltwayre, és az óramutató járásával megegyező irányban tettek egy hatalmas ívű kanyart. Froelich addigra már kapcsolatba lépett Bismarckkal, és ellenőrizte, hogy felkészültek-e a fogadásukra. Az érkezés tervezett ideje egy óra volt, és szerette volna tudni, hogy már minden a helyén van, hogy a gépen nyugodtan alhasson.

A konvoj a légitámaszpont északi kapuján hajtott be, aztán jobbra kanyarodtak a repülőtér betonján. Armstrong limuzinja megállt, az utasülés ajtaja hat méterre volt a gép lépcsőitől. Egy Gulfstream volt, a légierő ünnepi kékjére festve. A motorok már hangosan zúgtak, a propellerek finom permetben szórták szét az esőt. A Suburbanekből kiszállt az ügynökök csapata, Armstrong is kiszállt a limuzinból, és futva tette meg a hat métert a szemerkélő esőben. A személyi testőrei követték, aztán Froelich, Neagley és Reacher is. Egy várakozó sajtófurgonból kiszállt két újságíró, és csatlakozott hozzájuk. Végül egy három ügynökből álló csapat zárta a sort. A lépcsőt elvontatták, és a steward becsukta a repülő ajtaját.

A gép belseje egyáltalán nem úgy festett, mint amilyennek Reacher a filmeken látta az Air Force One-t. Inkább olyan volt, mint egy busz, amin egy kisstílű rockbanda turnézik, egyszerű kis légijármű, felszerelve tizenkét, a szokásosnál talán kicsit jobb üléssel. Nyolc ülés két négyes csoportban volt elrendezve, közöttük asztallal, négy ülés pedig előre nézett, egy sorban elhelyezve. Az ülések bőrből voltak, az asztalok fából, de az egyszerű gépen valahogy ide nem illőnek látszottak. Nyilvánvalóan megvolt a sorrend, hogy ki hová ülhet. Az ügynökök tolongtak a széksorok között, míg Armstrong kiválasztotta a helyét. A bal oldali négyes ülések közül a hátrafelé néző, ablak melletti ülést választotta. A két újságíró leült vele szemben. Talán meg volt beszélve, hogy útközben interjút készítenek vele, hogy ezzel is elüssék az időt. Froelich és a személyi testőrök foglalták el a másik négyes ülést. A többi ügynök és Neagley az első sorba ültek. Reachernek nem maradt választása, az egyetlen hely Armstrong mellett maradt, Froelich az ülések közötti folyosó túloldalán ült.

Begyömöszölte a kabátját a csomagtartóba, és leült. Armstrong úgy pillantott rá, mintha régi jó barátok lennének. Az újságírók méregették. Érezte magán a fürkésző tekinteteket. Látta, hogy jár az agyuk. Túl elegáns, hogy ügynök legyen, de akkor kicsoda? Asszisztens? Valami megbízott? Reacher becsatolta az övét, és próbált úgy tenni, mintha rutindolog lenne a számára, hogy egy alelnök mellett ül. Armstrong nagyon fesztelenül viselkedett, csak ült, egyenesen kihúzva magát, és várta az első kérdést.

A motor egyre hangosabban dübörgött, majd a gép elindult a kifutópályán. Mire felszálltak, és elérték a repülési magasságot, szinte mindenki el is aludt, kivéve azokat, akik Reacherék asztala körül ültek. A többiek egyszerűen kikapcsolták magukat, ahogy a profik szokták, ha adódik egy kis alkalom két akció között. Froelich hozzá volt szokva, hogy repülőkön aludjon, ez egyértelmű volt. A feje a vállára csuklott, a keze összekulcsolva az ölében pihent, jól festett. A három ügynök már kevésbé elegánsan terült el az ülésen. Nagydarab fickók voltak, vastag nyak, széles váll, vaskos csukló. Egyikük kinyújtotta a lábát a széksorok közti üres helyre. Legalább negyvennégyes volt. Reacher úgy sejtette, Neagley is alszik a háta mögött. Ő is bárhol el tudott aludni. Egyszer látta egy fán aludni, egy hosszúra sikeredett megfigyelésnél. Reacher megkereste a karfán a gombot, és kicsit hátrább döntötte az ülés támláját, hogy kényelmesebben elférjen. Az újságírók közben beszélni kezdtek, Armstronghoz, de Reacherről faggatták.

– Kérhetünk egy nevet? – kérdezte egyik.

Armstrong megrázta a fejét. – Attól tartok, ez bizalmas információ.

– De feltételezhetjük, hogy valami nemzetbiztonsági ügyben működik közre?

Armstrong elmosolyodott. Épp hogy rá nem kacsintott az újságíróra. – Nem akadályozhatom meg, hogy feltételezzenek dolgokat.

Az újságírók feljegyeztek valamit. Aztán beszélgetni kezdtek a külügyi kapcsolatokról, nagy hangsúlyt fektetve a katonai kiadásokra. Reacher nem vett tudomást az egészről, próbált lazítani és másra gondolni. Akkor kezdett megint odafigyelni, amikor meghallotta, hogy megismételnek egy kérdést, és megérezte, hogy valaki nézi. Az egyik újságíró rászegezte a tekintetét.

– De ön továbbra is támogatja az elsöprő túlerő doktrínáját? – kérdezte a másik újságíró Armstrongtól.

Armstrong Reacherre pillantott. – Nem kíván valami kommentárt fűzni ehhez?

Reacher ásított egyet. – Igen, én támogatom az elsöprő túlerő alkalmazását. Az biztos. De még mennyire. Mindig is így vélekedtem, nekem elhihetik.

Az újságírók lejegyezték. Armstrong bölcsen bólogatott. Reacher még hátrább döntötte az ülés támláját, és elaludt.

Amikor felébredt, már lefelé ereszkedtek a bismarcki reptéren. Froelich halkan beszélt valamit az ügynökökhöz, a szokásos instrukciókat osztogatta. Neagley hallgatta a mellette ülő három másik ügynökkel együtt. Reacher kinézett az Armstrong melletti ablakon, és látta, hogy az ég ragyogó kék, felhők egyáltalán nem voltak. A föld sötétbarnán szunnyadt háromezer méterrel alattuk. Látta a Missouri folyót, ahogy északról dél felé kanyarog, itt-ott fényes, kék tavakká szélesedve. Látta az I-94-es út kelet-nyugati irányba húzódó keskeny szalagját. A barna foltot, amely Bismarck városa lehetett.

– A körsáv védelmét a helyi rendőrökre hagyjuk – magyarázta Froelich. – Negyvenen vannak szolgálatban, talán többen is. Ezenkívül még járőrkocsikban is az állami rendőrségtől. A mi dolgunk minél gyorsabban odavinni Armstrongot, és minél gyorsabban kihozni. A nagygyűlés kezdete után érkezünk meg vele, és még a vége előtt távozunk.

– Legalább hiányozni fogok nekik – jegyezte meg Armstrong, nem intézve különösebben senkihez a szavait.

– Ez is show-business – mondta épp az egyik újságíró. A gép nagyot kanyarodott és oldalra dőlt, aztán hosszan, lassan ereszkedni kezdett. Mindenki visszaállította az üléstámlákat, és szorosan becsatolta az övét. Az újságírók elrakták a jegyzetfüzeteiket. Ők itt maradnak majd a gépen. Fontos nemzetközi ügyekkel foglalkozó újságírók számára nem túl vonzó egy helyi politikáról szóló, szabadtéri nagygyűlés. Froelich Reacherre pillantott és rámosolygott, de a szemében aggodalom csillogott.

A gép puhán földet ért, aztán odagördült a beton egyik sarkába, ahol egy öt kocsiból álló kis konvoj várakozott. A két végén egy-egy rendőrségi autó, köztük három egyforma limuzin. A földi személyzet néhány embere álldogált egy kerekeken tolható lépcső mellett. Armstrong és személyi testőrei a középső limuzinnal utaznak. A többiek az azt követő autóval. Froelich, Reacher és Neagley az elsővel. Csípős hideg volt, de az ég tiszta, kék. A nap vakítóan ragyogott.

– Rád bízom, hogy mit csinálsz – mondta Froelich Reachernek. – Legyél mindig ott, ahol úgy érzed, hogy szükség van rád.

Forgalom egyáltalán nem volt, mintha teljesen kihalt volna a vidék. Gyorsan haladtak a sima, aszfaltozott utakon, aztán Reacher meg is látta a távolban a már ismerős templomtornyot, és a körülötte összebújó alacsony házak csoportját. A templomhoz vezető út szélén autók parkoltak egészen a száz méterre lévő templomkert bejáratáig, ahol a rendőrség lezárta az utat. A konvoj elhaladt mellettük, és a parkolóba tartott. A kerítés ki volt dekorálva zászlókkal, és máris nagy tömeg gyűlt össze, talán háromszáz ember. A templomtorony föléjük magasodott, szögletesen és határozottan, vakító fehéren szikrázott a téli napfényben.

– Remélem, ez alkalommal tényleg minden zugot átvizsgáltak a templomban – jegyezte meg Froelich.

Az öt autó behajtott a kaviccsal felszórt parkoló területére, és csikorogva megállt. Először a harmadik kocsiban utazó ügynökök pattantak ki. Széthúzódva megálltak Armstrong kocsija előtt, az emberek arcát fürkészték a tömegben, és megvárták, amíg Froelich rádión megkapta a jelzést a helyi rendőrök parancsnokától, hogy minden rendben. Ő azonnal továbbította az információt az ügynökök vezetőjének, aki odalépett Armstrong ajtajához, és ünnepélyesen kinyitotta neki. Reacherre nagy benyomást tett a dolog. Olyan simán zajlott minden, mint egy balettelőadás. Nyugodtan, méltóságteljesen, sietség nélkül, semmi észrevehető tétovázás. Sima, gördülékeny akció volt.

Armstrong kiszállt a kocsiból a hidegbe. Máris ott ragyogott az arcán az „Én csak egy idevalósi fickó vagyok, és kissé zavarba ejt ez a nagy felhajtás”mosoly, és kezet nyújtott, hogy üdvözölje az utódját, aki a fogadóbizottság élén állt. Armstrong hajadonfőtt volt. A személyi testőrei olyan szorosan mellette maradtak, hogy szinte hozzáértek. A többi ügynök is közel jött, úgy manővereztek, hogy a legmagasabb kettő mindig Armstrong és a templom között maradjon. Az arcuk teljesen kifejezéstelennek tűnt. A kabátjuk kigombolva. A tekintetük egyetlen pillanatra sem pihent meg.

– Az az átkozott templomtorony – morogta Froelich. – Olyan, mint egy magasles.

– Még egyszer oda kéne menni ellenőrizni, saját magunknak – javasolta Reacher. – Biztos, ami biztos. Addig Armstrong haladhat az óramutató járásával ellentétes irányba, amíg nem végzünk az ellenőrzéssel.

– Akkor csak közelebb kerül a templomhoz.

– Ha közelebb van, akkor nagyobb biztonságban van. Így túl meredek szögben kéne lőni lefelé. Odafent a harangoknál a kisablakokon fa zsaluk vannak. Az a terület, ahová már lőni lehet, úgy tizenkét méterre a templomtorony aljától kezdődik. Ha ennél közelebb van, vakfoltba kerül.

Froelich felemelte a csuklóját, és beszélt az ügynökök főnökével. Pár másodperccel később látták, hogy Armstrong jobb felé indul, széles ívben körbe, az óramutató járásával ellentétesen. Az új szenátor elkísérte. A tömeg hullámzása is megváltozott, velük együtt irányt váltottak.

– Meg kéne keresni, hogy kinél vannak a templom kulcsai – mondta Reacher.

Froelich odaszólt a helyi rendőrkapitánynak, aztán meghallgatta a választ a fülhallgatóján.

– A sekrestyés öt perc múlva ott fog várni – mondta.

Kiszálltak a kocsiból, és átsétáltak a kaviccsal felszórt részen a templom kapujához. Nagyon hideg volt. Armstrong feje jól látszott az emberek hullámzó tömegében, a nap megcsillant szökés haján. A toronytól olyan kilenc méterre lehetett. Az új szenátor közvetlenül mellette. Hat ügynök szorosan a nyomában. A tömeg velük együtt mozgott, az alakja lassan, állandóan változott, mintha élőlény lenne. Mindenfelé sötét télikabátok. Női kalapok, sálak, napszemüvegek. A fű száradt és barna volt az éjszakai fagyoktól.

Froelich hirtelen megdermedt. A fülére szorította a kezét, aztán felemelte a másikat, és valamit beleszólt a mikrofonba.

– Tartsák a templom közelében – mondta.

– A rendőrök voltak a kordon túlsó végéről – mondta. – Valami gyanús alakot láttak.

– Hol? – kérdezte Reacher.

– A házak között.

– Személyleírás?

– Nincs.

– Hány rendőr van itt?

– Több mint negyven, körben a kordon mentén.

– Mindegyik forduljon arccal kifelé, a tömegnek háttal, és figyeljenek.

Froelich beszélt a rendőrkapitánnyal a rádión, és kiadta az utasítást. A szeme közben mindenfelé járt.

– Most mennem kell – mondta.

Reacher Neagleyhez fordult. – Te ellenőrizd a környező utcákat, az összes ponton, amiket a múltkor találtunk, ahonnan meg lehet közelíteni a helyszínt.

Neagley bólintott, és a templomkert kapuja felé indult.

– Találtatok olyan pontokat, ahol át lehet jutni a kordonon? – csodálkozott Froelich.

– Annyi lyuk van rajta, mint egy szitán – válaszolta Reacher.

Froelich felemelte a csuklóját. – Menjetek tovább. Vigyétek egészen a templom falához. Fedezzétek három oldalról. A kocsik álljanak készenlétben. Most!

Meghallgatta a választ, és bólintott. Armstrong közelebb húzódott a templomtoronyhoz a másik oldalon, talán harminc méterre tőlük, ahol már nem láthatták.

– Akkor menj, én meg ellenőrzöm a templomot – mondta Reacher.

Froelich megint a szájához emelte a mikrofont. – Tartsátok ott, odamegyek – mondta.

Szó nélkül elindult. Reacher egyedül maradt a templomkert kapujában. Belépett, és elindult a templom felé. Várt a kapunál. Hatalmas volt, faragott tölgyfából készült, talán nyolc centi vastag is lehetett. Vaspántokkal volt megerősítve, és vaszsanérok tartották. Nagy, fekete szögfejek álltak ki belőle. A torony húsz méter magasan tört az ég felé. A tetején zászló, villámhárító és szélkakas meredezett. A szélkakas nem mozdult, a zászló is ernyedten lógott. Hideg, sűrű volt a levegő, a szél meg se rezzent. Az a fajta levegő, ami simogatóan körbeöleli a kilőtt golyót, egyenesen az útján tartva.

Egy perccel később lépések hallatszottak. Reacher hátranézett a kertkapura, és meglátta, hogy közeledik a sekrestyés. Alacsony emberke volt a bokáját verdeső fekete reverendában. Kasmír kabátot terített magára. A fején szőrmesapka, a fülvédő lehajtva, megkötve az álla alatt. Vastag lencséjű, aranykeretes szemüveget viselt. A kezében egy hatalmas fémkarikát tartott, amiről egy óriási vaskulcs lógott. Olyan nagy volt, hogy úgy festett, mintha egy középkori börtönben játszódó filmvígjáték kelléke lenne. Odanyújtotta, Reacher pedig elvette.

– Ez az eredeti kulcs, még 1870-ből – mondta a sekrestyés.

– Vissza fogom adni – nyugtatta meg Reacher. – Menjen, várjon meg a kertben.

– Itt is megvárhatom – mondta a sekrestyés.

– A kertben – ismételte meg Reacher. – Így jobb lesz.

A férfi szemét óriásira nagyította a lencse. Sarkon fordult, és visszasétált arra, amerről jött. Reacher méregette a kezében a hatalmas kulcsot. Odalépett a kapuhoz, és bedugta a kulcslyukba. Erősen elfordította. Semmi. Még egyszer megpróbálta. Semmi. Kicsit várt, aztán lenyomta a kilincset.

A kapu nem volt bezárva. Úgy tizenöt centis résre nyílt ki, az ódon vaszsanérok hangosan nyikorogtak. Emlékezett erre a hangra. Sokkal hangosabbnak hatott, amikor a múltkor reggel ötkor nyitotta ki a kaput. De most beleveszett a csikorgás a kertben összegyűlt háromszáz ember zsongásába.

Kinyitotta a kaput. Megint várt egy kicsit, aztán halkan belépett a templom félhomályába. Egyszerű faszerkezetű épület volt, boltozatos tetővel. A falakat megkopott, fehér festés borította. A padok is kopottasak voltak, de szépen kifényesítve. Az egyik végében oltár állt és egy felolvasóállvány, amihez lépcsők vezettek. Egy-két ajtó is volt még, amelyek hátul nyíló kisebb helyiségekhez vezettek. Talán a sekrestye lehetett. Nem volt biztos benne, hogy hívják.

Becsukta a kaput, és belülről bezárta. A kulcsot elrejtette egy énekeskönyvekkel teli faláda alatt. Végigosont a középső folyosón a padok között, aztán megállt és hallgatózott. Nem hallott semmit. A levegőben öreg fa, poros kelmék és gyertyaviasz szaga szállongott. Továbblépkedett, és benézett az oltár mögötti kis helyiségekbe. Három volt: kis kamrák csupasz fapadlóval. Mindegyik üres volt, csak régi könyvek álltak nagy halmokban és papi öltözékek.

Visszaosont, aztán benyitott a templomtoronyba vezető ajtón. Egy négyszögletes kis helyiségbe került, amelynek közepén lelógott a három harangkötél. A durva kötelek végét kopott, hímzett védőhuzat borította. Oldalt egy keskeny, meredek kis csigalépcső indult felfelé, és beleveszett a homályba. Reacher megállt a lépcső aljánál, és hegyezte a fülét. Elindult felfelé. Három éles forduló után a lépcső egy párkányzatba torkollt. A templom falának belsejére egy falétrát csavaroztak. Úgy hatméteres volt, és a mennyezetben nyíló csapóajtóhoz vezetett. A mennyezet be volt deszkázva, csak három húszcentis lyukat fúrtak bele a harangköteleknek. Ha volt odafent valaki, hallgatózhatott és leselkedhetett lefelé a lyukakon keresztül. Reacher ezt pontosan tudta, mert ő is jól hallotta az odalent szaglászó kutyákat öt nappal korábban.

Megállt a létra aljánál olyan csöndben és mozdulatlanul, ahogy csak tudott. Kivette a kabátja zsebéből a kerámiakést, ledobta a kabátot és a zakót, és leterítette a párkányzatra. Rálépett a létra első fokára. Hangosan megnyikordult a súlya alatt. Fellépett a következő fokra. A létra megint nyikordult egyet.

Reacher megállt, egyik kezét levette a létráról, és a tenyerére bámult. Bors. A bors, amit öt nappal korábban a létrára szórt, még mindig ott volt. Szétkenődött a létra fokain, talán ő kente el, amikor öt nappal ezelőtt lemászott, vagy az is lehet, hogy a rendőrök, amikor ma itt jártak az ellenőrzéskor. Vagy valaki más. Reacher kicsit várt, aztán feljebb kapaszkodott még egy fokot. A létra ismét nyikordult egyet.

Megint megállt, felmérni a körülményeket. Itt áll egy nyikorgó létrán, öt méterrel egy csapóajtó alatt. Az ajtó mögött bizonytalan a helyzet. Fegyver nincs nála, csak ez a nyolccentis pengéjű kés. Vett egy nagy levegőt. Kinyitotta a kést, és a foga közé vette. Felnyúlt, megragadta a létra oldalát olyan magasan, ahogy csak bírta, és feljebb húzta magát. Három-négy másodperc alatt megtette a hátralévő öt métert. A létra tetejére érve az egyik lábát és kezét még a létrán tartotta, a másik kezével az ujjait szétterpesztve megtámaszkodott a mennyezeten. Várt, hogy érez-e valami mozgást.

Nem érzett semmit. Kinyújtotta a karját, és pár centire felnyitotta a csapóajtót, aztán hagyta, hogy visszacsukódjon. Az ujjait megint a mennyezetre simította. Semmi mozgás, semmi rezgés. Várt fél percet. Még mindig semmi. Megint kiegyenesedett, teljesen felnyomta a csapóajtót, és felmászott a harangtoronyba.

Látta a helyükön némán pihenő harangokat. Három volt, lelógó kötelekkel. Kicsik voltak, és öntöttvasból készültek. Nem olyanok, mint a hatalmas, bronz remekművek, amelyek Európa ősi katedrálisait díszítik. Egyszerű falusi mesteremberek munkája, egyszerű falusi történelem. A napfény beszűrődött a zsalukon, és hideg fénysávokat vetett a harangokra. A torony többi része üres volt. Nem volt itt semmi, úgy tűnt, minden ugyanolyan, mint ahogy a múltkor itthagyta.

De mégsem volt ugyanolyan.

A port felkavarták. Karcolások és megmagyarázhatatlan nyomok voltak a padlón. Cipősarkok és orrok, térdek és könyökök nyoma. Nem az ő öt nappal korábban itt hagyott nyomai, ebben biztos volt. És lebegett a levegőben valami enyhe illat, épp csak érzékelhetően. Izzadság és feszültség, fegyverolaj, acél és vadonatúj réztöltények szaga. Lassan körbefordult, és a szag eltűnt, mintha ott sem lett volna. Megállt mozdulatlanul, és az ujját odanyomta a harang testére, mintha ki akarná csalogatni belőle az otthagyott, rejtett vibrálásokat.

A zsalukon keresztül a hangok is beszűrődtek, nem csak a napfény. Hallotta az emberek hangját, akik húsz méterrel alatta, a torony lábánál csoportosultak. Odalépett és lenézett. A zsaluk ütött-kopott falécek voltak, úgy harminc fokos szögben megdöntve a fakeretben. A tömeg szélét épp látni lehetett, de a legnagyobb részét nem. Látta a rendőröket a templomkert szélénél, egymástól harminc méterre pihenőállásban a kerítés felé fordulva. Látta a szomszédos közösségi ház épületét. Látta a parkolóban, járó motorral türelmesen várakozó autókat. Fehér felhőt eregettek a kipufogók. Látta a környező házakat. Sok mindent látott innen. Jó rejtekhely volt egy orvlövésznek. A látóköre korlátozott ugyan, de csak egy lövésre van szükség.

Reacher felfelé pillantott. A harangtorony tetején újabb csapóajtót vett észre, amihez szintén egy létra vezetett. A létra mellett súlyos sárgaréz földelés, amely a villámhárító rúdjából vezetett le. Már patinás zöld volt, olyan régi. Az előző látogatása alkalmával nem nézte meg a mennyezetet. Nem volt kedve kimászni a tetőre, és nyolc órát várakozni a hidegben. De ha valaki azt akarja, hogy semmi ne akadályozza a célzásban egy szép napos délutánon, annak vonzó lehet ez a hely. Valószínűleg azért vezetett ki ajtó a tetőre, hogy lehessen cserélni a kitűzött zászlót. A villámhárító és a szélkakas talán 1870 óta itt volt, de a zászló biztos nem. Elég sok csillaggal gyarapodott 1870 óta.

Megint a foga közé szorította a kést, és elindult fölfelé a létrán. Alig négy métert kellett megtennie. A fa nyikorgott, és meggörbült a súlya alatt. Félúton megállt. A keze kétoldalt szorította a létra szélét. Az arca már a felső fokok közelébe ért. Ősrégiek voltak és porosak. Kivéve egy-két helyen, ahol tökéletesen tisztára voltak törölve. Létrára mászni kétféleképpen lehet. Az ember vagy oldalt fogja, vagy mindig feljebb nyúl a kezével, és a fokokba kapaszkodik. Elképzelte, hogy néznének ki a nyomok, ha valaki a fokokba kapaszkodva mászott fölfelé. Az egyik fokot jobbra, a következőt balra kell megérinteni. Kicsit elhúzódott a létrától, hátratekerte a nyakát, és lenézett. Pontosan így helyezkedtek el a nyomok, hol jobbra, hol balra. Valaki felmászott ezen a létrán, nem is olyan régen. Talán egy-két nappal ezelőtt. Talán egy-két órája. Lehet, hogy a sekrestyés, amikor kiakasztott egy tiszta zászlót. De az is lehet, hogy nem.

Mozdulatlanul függött a létrán. A tömeg zsongása felszűrődött a zsalukon keresztül. A harangok fölött volt. A készítő beleégette a kezdőbetűit mindegyik tetejébe, ahol a nyakánál elkeskenyedett. AHB háromszor, kicsit girbegurba betűkkel.

Reacher feljebb kapaszkodott. Az ujjait megint odanyomta a mennyezetre. De ezek már vastag fagerendák voltak, kívülről valószínűleg ólomborítással fedve. Olyan kemény volt, mint a kő. Akár sztepptáncot is járhat odafent a tetőn valaki, azt se lehetne megérezni. Még két fokkal feljebb kapaszkodott. Behúzta a vállát, és még egyet feljebb lépett. A létra tetején kuporogva le kellett hajolnia a csapóajtónak simítva a hátát. Tudta, hogy nehéz lesz. Valószínűleg ugyanolyan vastag, mint maga a tető, és az időjárás viszontagságai ellen valami fémborítás védi, különben beszivárogna az eső. Kicsit körbenézett, hogy megnézze a zsanérokat, amik a csapóajtót tartják. Vasból voltak, kicsit rozsdásak. Lehet, hogy kicsit merevek.

Vett egy jó nagy levegőt a szájába szorítva a kést, kiegyenesítette a lábait, és felnyomta a csapóajtót. Az ajtó felnyílt, Reacher pedig kimászott a tetőre, a vakító napsütésbe. Kivette a szájából a kést, és oldalra gördült. Az arcát megkarcolta a tető borítása, ólomból volt, hepehupás, kopott és szürke a több mint százharminc téltől, amely elmúlt felette. Feltámasztotta magát, és térden csúszva körbejárt a tetőn.

Nem volt senki odafent.

Az egész olyan volt, mint egy lapos, ólommal bélelt doboz, a tetején nyitva. A szélén körbehúzódó mellvéd úgy kilencven centis lehetett. A közepén kis kiemelkedés, itt állt a zászlórúd, a szélkakas rúdja és a villámhárító. Innen közelről hatalmasak voltak. Az ólmot lemezekben rakták föl, gondosan kikalapálva, a lemezek találkozásánál összeforrasztva. A sarkokban kis bemélyedéseket vájtak, hogy elvezessék az esővizet és a megolvadt hólét.

Négykézláb elmászott a tető széléig. Nem akart felállni, úgy gondolta, a lent őrködő ügynökök nyilván ki vannak képezve arra, hogy figyeljék, nem vesznek-e észre valami mozgást a magasabb pontokon. Kidugta a fejét a mellvéd szélénél. Kicsit megborzongott a jéghideg levegőben. Meglátta Armstrongot, pont maga alatt, húsz méterrel. Az új szenátor ott állt mellette. Hat ügynök tökéletes körben vette körbe őket. Aztán a szeme sarkából észrevett valami mozgást. Száz méterrel odébb rendőrök futottak át a templom előtti füves területen. Összegyűltek egy ponton, a kordonnal elkerített rész túlsó sarkában. Valamire lenéztek a földön, aztán megint szétszóródtak, és a rádiójukba beszéltek. Reacher ismét egyenesen lefelé nézett a torony tövébe, és meglátta Froelichet, aki épp elindult, és átlökdösődött a tömegen. A mutatóujját odanyomta a fülhallgatójára. Szaporán lépkedett, a rendőrök felé igyekezve.

Reacher visszamászott, és átbújt a csapóajtón. Becsukta a feje fölött, és lemászott a létrán. Aztán átbújt a másik csapóajtón is, és lemászott a következő létrán is. Fogta a kabátját és a zakóját, majd lesietett a keskeny csigalépcsőn. Elhaladt a harangkötelek hímzett vége mellett, és átsietett a templomhajón.

A tölgyfakapu szélesre tárva állt.

Az énekeskönyvek dobozának teteje fel volt nyitva, a kulcs belülről benne volt a zárban. Reacher megállt egy méternyire a küszöbtől. Várt és hallgatózott. Aztán kirontott a hidegbe, és két méter után megint megállt. Megpördült. Senki nem leselkedett a háta mögött. Sehol egy lélek. A templom környéke elhagyatott volt és csendes. Hallotta a zajt a kert túlsó feléről. Felvette a kabátját, és elindult a tömeg felé. Hirtelen meglátta, hogy valaki gyorsan, izgatottan a kavicsos parkolón át felé fut. Hosszú, barnás színű szövetkabát volt rajta. Nyitva volt, lebegett utána a két szárnya, ahogy futott. Alatta tweed zakó és flanelnadrág. Erős cipő. A kezét felemelte, mintha üdvözölne valakit. A tenyerében megvillant egy aranyszínű rendőrségi jelvény. Egy bismarcki nyomozó lehetett, talán maga a rendőrkapitány.

– Biztonságos a torony? – kérdezte, már öt-hat méterről odakiáltva.

– Üres – kiabálta vissza Reacher. – Mi történt?

A rendőr megállt, előrehajolva a térdére támaszkodott és lihegett. – Még nem tudom – kiáltotta. – Valami nagy felfordulás.

Aztán elbámult Reacher válla fölött a templomra.

– A fenébe, be kellett volna zárnia az ajtót! – kiáltotta. – Nem szabad nyitva hagyni!

Továbbfutott a templom felé. Reacher a másik irányba szaladt, a templomkert felé. Összetalálkozott Neagleyvel, aki szintén futva közeledett a főút felől.

– Mi történt? – kérdezte kiabálva.

– Valami zűr van – kiáltotta Reacher.

Együtt futottak tovább, át a kapun, a kertbe. Froelich épp a várakozó kocsik felé sietett. Reacher és Neagley irányt változtattak, és odarohantak hozzá.

– Találtunk egy elrejtett puskát a kerítés tövében – mondta Froelich.

– Valaki járt a templomban – lihegte Reacher kifulladva a futástól. – A toronyban. Valószínűleg kint a tetőn. Talán még mindig itt ólálkodik valahol.

Froelich rámeredt, és egy pillanatig mozdulatlanul állt. Aztán felemelte a kezét, és beleszólt a mikrofonba.

– Vészhelyzet, készen állni az indulásra. Háromra az összes kocsi indul.

A hangja nagyon nyugodt volt.

– Háromra kérem a limuzint és a kísérőautót a célszemély mellé.

Egy pillanatig várt.

– Egy, kettő, három, most!

Két dolog történt egyszerre. Először felbőgtek a konvoj kocsijainak motorjai. A felvezető rendőrségi autó előrelódult, a sort záró autó hátrafelé tolatott, az első két limuzin pedig élesen megfordult, felgyorsított a kavicsos részen, és egyenesen behajtott a templomkertbe. Ugyanekkor a személyi testőrök szinte rávetették magukat Armstrongra, és minden irányból eltakarták. Egy ügynök előrement, hogy vezesse őket, a másik kettő kétoldalról Armstrong könyökét fogta, a maradék három hátulról körbevette. Olyan volt, mint egy manőver egy futballmeccsen, gyors és határozott A tömeg pánikszerűen szétspriccelt, ahogy az autók zötykölődve közéjük hajtottak, az ügynökök pedig feléjük rohantak. A kocsik élesen fékezve megálltak, a testőrök belökdösték Armstrongot az első limuzinba, a másik három ügynök pedig bepattant a másodikba.

A felvezető rendőrségi autónak villogtak a kék lámpái; bekapcsolta a szirénát is, és már indult is az út felé. A két limuzin megfordult a füvön, és szintén kihajtott az aszfaltozott útra. Besoroltak a rendőrségi autó után, aztán mind a három jármű felgyorsított, és kifelé indultak, miközben a harmadik autó Froelich mellé gördült.

– El tudnánk kapni őket – mondta neki Reacher. – Itt kell hogy legyenek valahol most is.

Froelich nem felelt, csak megragadta Reacher és Neagley karját, és magával rángatta őket a limuzinba. Dübörögve elszáguldottak a másik három kocsi nyomába. A második rendőrautó azonnal követte őket, és alig húsz másodperccel a kiadott távozási parancs után már az egész konvoj szorosan együtt maradva, villogó kék fények és szirénák hangjának kíséretében száguldott.

Froelich fáradtan hátradőlt az ülésen.

– Látod? – mondta. – Nem vagyunk elég kezdeményezők és aktívak. Ha valami történik, csak elmenekülünk.

Tizenegyedik fejezet

Froelich állt a hidegben, és Armstronggal beszélgetett a gép lépcsőjének aljánál. Rövid beszélgetés volt. Elmondta neki, hogy találtak egy elrejtett fegyvert, és ez bőven elég volt ahhoz, hogy indokolja az azonnali távozását. Armstrong nem vitatkozott. Nem tett fel kellemetlenkedő kérdéseket. Úgy látszott, fogalma sincs róla, valójában mi folyik. És mintha egyáltalán nem aggódna a saját biztonsága miatt. Inkább az izgatta, hogy milyen hatással lesz mindez az utódjára. Végiggondolta a mellette és az ellene szóló érveket, ahogy a politikusok szokták, és végül bizonytalanul elmosolyodott. Nem történt nagy baj. Aztán felszaladt a pár lépcsőfokon, be a gép melegébe, hogy folytassa a beszélgetést a várakozó újságírókkal.

Reacher másodszor már kicsit gyorsabb volt az ülésválasztásban. Elfoglalt egy helyet az előre néző sorban, Froelich mellett. A folyosó másik oldalán Neagley ült. Amíg a gép a betonon gördült végig, Froelich kihasználta az időt, hogy körbejárja az embereit, és halkan gratulált mindenkinek a jó munkájához. Mindegyikükkel váltott pár szót, közel hajolva meghallgatta, amit mondtak, aztán diszkréten kezet szorítottak, mint a baseballjátékosok egy találat után. Reacher figyelte. Jó vezető, gondolta. Froelich visszament a helyére, és becsatolta az övét. Lesimítgatta a haját, és a halántékára szorította az ujjhegyeit, mintha szeretné kisöpörni a gondolataiból a történteket, és csak a jövőre koncentrálni.

– Ott kellett volna maradnunk – mondta Reacher.

– Nyüzsögnek a rendőrök – felelte Froelich. – Az FBI is hamarosan megérkezik. Ez az ő dolguk. Mi Armstrongra összpontosítunk. Én sem örülök jobban, mint te, hogy el kellett jönnünk.

– Milyen fegyver volt? Láttad?

Froelich megrázta a fejét. – Majd küldenek róla részletes jelentést. Azt mondták, valami műanyag szatyorban volt.

– A fűben elrejtve?

Froelich bólintott. – A kerítés tövénél, ahol magas a fű.

– A templomot mikor zárták be?

– Vasárnap késő este. Több mint hatvan órával ezelőtt.

– Akkor szerintem a fickók megpiszkálták a zárat. Ócska, régi mechanizmus. A kulcslyuk akkora, hogy akár az egész kezedet beledughatod.

– Biztos, hogy nem láttad őket?

Reacher megrázta a fejét. – De ők láttak engem. Odabent voltak, amikor bementem, és meglesték, hová dugtam el a kulcsot. Aztán szépen kisétáltak, amíg én fönt voltam a toronyban.

– Valószínűleg megmentetted Armstrong életét. Meg engem is. Bár nem igazán értem, mi volt a tervük, ők a templomban voltak, a fegyverük meg száz méterrel odébb?

– Várj, amíg megtudjuk, milyen fegyver volt. Akkor talán majd jobban megértjük.

A gép elkanyarodott a kifutópálya végénél, és azonnal felgyorsított. Felszállt, majd meredeken emelkedni kezdett. A motor zaja öt perc után kicsit csökkent, és Reacher meghallotta, hogy az újságírók megint a külkapcsolatokról faggatóznak. Afelől nem kérdezősködtek, hogy Armstrong miért érkezett vissza ilyen korán.

Helyi idő szerint fél hétkor érkeztek meg az Andrews támaszpontra. A város csöndes volt. A hálaadásnapi hosszú hétvége már a délután közepe táján elkezdődött. A konvoj egyenesen elindult a Branch Avenue-n, és keresztülhajtott a belvároson Georgetown felé. Armstrongot beterelgették a házba a fehér sátoron keresztül. Aztán a kocsik lustán megfordultak, és visszaindultak a főhadiszállásra. Stuyvesant nem volt bent. Reacher és Neagley követték Froelichet az irodájába, és megnézték, mire jutott a számítógép a kutatással a Bűnügyi információs Központ adatbázisában. A képernyő tetején egy rubrikában büszkén jelentette egy felirat, hogy a program öt óra és huszonhárom percen át dolgozott, és nem kevesebb, mint 243 791 idevonatkozó esetet talált. Minden olyan esetet felsorolt, ahol megemlítettek legalább kettőt az ujjlenyomat, dokumentum, levél vagy aláírás szavak közül. Az első ügy pontosan húsz évvel ezelőtti volt, és az azóta eltelt 7305 nap során napi átlag harminc ilyen témájú bejelentés volt. Froelich belenézett az első tizenkét jelentésbe, aztán előreugrott, és találomra itt is, ott is beleolvasott. Nem talált semmit, ami csak távolról is érdekes lett volna.

– Finomítani kell a paramétereket a kereséshez – mondta Neagley. Odaült Froelich mellé, és közelebb húzta a billentyűzetet. Előhívta a keresés rubrikát és beírta, hogy ujjlenyomat mint aláírás. Az egér után nyúlt, és a keresésre kattintott. A merevlemez búgni és zakatolni kezdett. Megcsörrent a telefon. Froelich felvette. Egy pár pillanatig hallgatott, aztán lerakta.

– Stuyvesant megjött – mondta. – Megvannak az előzetes FBI-jelentések a fegyverről. Azt kérte, menjünk a konferenciaterembe.

Ma nagyon közel voltunk hozzá, hogy vereséget szenvedjünk – kezdte Stuyvesant.

Az asztalfőn ült, előtte kiteregetve a fax papírlapjai. Sűrűn tele voltak nyomtatva, kicsit elmosódottan. Reacher fejjel lefelé látta az első oldal címfejét. Balra kis pecsét, aztán U.S.A. Igazságügyminisztérium, jobbra pedig a Federal Bureau of Investigation félirat állt.

– Az első vizsgált tényező a templom kapuja – mondta Stuyvesant. – Az FBI úgy gondolja, korán reggel törték fel a zárat. Azt mondják, egy gyerek is meg tudta volna csinálni egy meghajlított kötőtűvel. Biztosítani kellett volna egy rászerelt ideiglenes zárral.

– Nem lehetett – szólt közbe Froelich. – Védett műemlék. Tilos hozzányúlni.

– Akkor máshol kellett volna megrendezni a nagygyűlést.

– Már az első alkalommal is kerestem más helyeket. Mindegyik még rosszabb volt, mint ez.

– Kellett volna állítani egy ügynököt őrködni a tetőre – vetette fel Neagley.

– Nem futja a költségvetésünkből – mondta Stuyvesant. – A beiktatás utánig.

– Ha eljutnak odáig – jegyezte meg Neagley.

– Milyen volt a fegyver? – szólalt meg Reacher a beállt csöndben.

Stuyvesant az előtte fekvő papírra nézett. – Mit gondol?

– Valami eldobható vacak – mondta Reacher. – Olyan, amit igazából nem is akartak használni. Az a tapasztalatom, hogy ha valamit ilyen könnyen megtalálnak, az azért is volt odatéve, hogy könnyen megtalálják.

Stuyvesant bólintott. – Szinte alig nevezhető fegyvernek. Egy ősrégi .22-es vadászpuska. Rossz állapotban, rozsdásan, talán egy emberöltő óta nem is használták. Nem volt megtöltve sem, és nem volt hozzá muníció.

– Azonosító jelzés?

– Semmi.

– Ujjlenyomatok?

– Természetesen nem voltak.

Reacher bólintott. – Csak félrevezetés volt.

– A nyitott templomkapu viszont egyértelmű bizonyíték – mondta Stuyvesant. – Mit csinált, amikor bement a templomba?

– Bezártam magam után a kaput.

– Miért?

– Így jobb szeretem, a biztonság kedvéért.

– De ha mondjuk, azért menne oda, hogy lőjön valakire odafentről?

– Akkor nyitva hagytam volna, főleg, ha nincs is hozzá kulcsom.

– Miért?

– Hogy utána minél gyorsabban elmenekülhessek.

Stuyvesant bólintott. – A nyitva hagyott kapu azt jelenti, hogy azért mentek fel a toronyba, mert lőni akartak. Szerintem ott várakoztak egy HP5-össel vagy egy Vaime Mk2-essel. Vagy esetleg mind a kettővel. Úgy gondolták, hogy azt az ócskavasat megtaláljuk a kerítés tövében, mire a rendőrök nagy része odacsődül, mi elindítjuk Armstrongot a konvoj felé, és eközben adódott volna alkalom, hogy tisztán rálássanak, és célba vehessék.

– Logikusnak hangzik – bólintott Reacher. – De nem láttam odabent senkit.

– Rengeteg hely van egy templomban, ahol el lehet bújni – mondta Stuyvesant. – A kriptát ellenőrizte?

– Nem.

– A karzatot?

– Nem.

– Sok hely van egy templomban – ismételte meg Stuyvesant.

– De éreztem, hogy van ott valaki.

– Igen – bólintott Stuyvesant. – Ott voltak. Ez biztos.

Csönd lett.

– Voltak gyanús emberek a tömegben? – kérdezte Froelich.

Stuyvesant megrázta a fejét. – Nagy volt a káosz, a rendőrök összevissza futkároztak, a tömeg szétoszlott. Mire helyreállt a rend, legalább húszan el is mentek a közönségből, ami érthető is. Ha valaki ott van egy nagy tömegben a szabadtéren, és kiderül, hogy egy fegyvert találtak, persze, hogy menekül. Maguk nem ezt tennék?

– Mi van azzal a gyanús személlyel, akit előzőleg a környéken láttak?

– Csak egy fickó volt, nagykabátban. Ennél többet nem tudtak mondani a rendőrök. Valószínűleg csak egy egyszerű, arra vetődött járókelő. Szerintem a mi embereink akkor már a toronyban voltak.

– Valami csak felkeltette a rendőrök gyanakvását – szólt közbe Neagley.

Stuyvesant megvonta a vállát. – Tudja, hogy van ez. Hogyan reagál egy egyszerű mezei észak-dakotai rendőr, ha a titkosszolgálattal kell együtt dolgoznia? Ha valami gyanúsat lát, azonnal jelenti, akkor is, ha pontosan nem tudja megindokolni, miért gyanús. Ezért nem hibáztathatjuk őket. Jobb félni, mint megijedni. És nem is lenne jó, ha engednének az éberségükből.

– Szóval még mindig nincs a kezünkben semmi – szögezte le Froelich.

– Viszont még mindig a kezünkben van Armstrong – mondta Stuyvesant. – Épen. Most menjenek, vacsorázzanak meg, és legyenek itt tízre a megbeszélésre.

Először visszamentek Froelich irodájába, hogy megnézzék, mire jutott a számítógép a kereséssel. Elkészült vele. Tulajdonképpen már akkor elkészült, amikor felálltak az íróasztaltól. A monitor tetején megjelenő rubrikában az állt, hogy a keresés a másodperc kilencszázad részéig tartott, és a keresőprogram nem talált semmit. Froelich begépelte, hogy ujjlenyomat egy levélen. Rákattintott a keresésre, és figyelte a monitort. A gép a másodperc nyolcszázad része alatt elvégezte a keresést, és egy ilyet sem talált.

– Tessék, most már legalább villámgyorsan nem jutunk semmire – jegyezte meg Froelich.

Megpróbálkozott azzal, hogy ujjlenyomat levélen. Ugyanaz az eredmény, ugyanannyi idő alatt. Megpróbálta azt, hogy ujjlenyomat fenyegető levélen. Megint ugyanaz az eredmény. Froelich bosszúsan felsóhajtott.

– Hadd próbáljam meg én – mondta Reacher. Froelich felállt, és átadta a helyét. Reacher beírta azt, hogy rövid levél egy hatalmas ujjlenyomattal szignálva.

– Hülye – mondta Neagley.

Reacher a keresésre kattintott. A monitoron a másodperc hétszázad része után megjelent, hogy nem talált ilyet.

– De legalább új gyorsasági rekordot értem el – mondta Reacher elmosolyodva.

Neagley elnevette magát, amitől kicsit enyhült a nyomott hangulat. Reacher begépelte, hogy ujjlenyomat és halolaj, és megint beindította a keresését. Semmi eredmény, a másodperc egy tizede után.

– Lassul – mondta Reacher.

Megpróbálta csak a halolaj szót. Semmi, a másodperc nyolcszázad része alatt.

– Felejtsük el – legyintett Reacher. – Menjünk enni.

– Várj – mondta Neagley. – Hadd próbáljam meg még egyszer. Olyan ez, mint egy olimpiai verseny.

Ellökdöste Reachert a székről, és leült a helyére. Beírta, hogy egyetlen, megmagyarázhatatlan ujjlenyomat. Beindította a keresést. Semmi, a másodperc hatszázad része alatt.

– Hát, ez nem túl jó – jegyezte meg Reacher.

Neagley beírta, hogy magányos, megmagyarázhatatlan ujjlenyomat.

– Egész jó játék – jegyezte meg.

Semmi, a másodperc hatszázad része alatt.

– Döntetlen – mondta Froelich. – Megint én jövök.

Elfoglalta a helyet a billentyűzetnél, és egy pillanatig gondolkozott

– Oké, lássuk – mondta. – Ezzel most vagy megnyerem az aranyat, vagy itt fogunk ülni egész éjszaka.

Egyetlen szót írt be: hüvelykujj. Beindította a keresést. A monitoron egy másodpercig nem volt semmi, aztán egyetlen esetet hozott a gép. Egy rövid bekezdés volt az egész. Egy rendőrségi jelentés a kaliforniai Sacramentóból. Egy kórház ambulanciájáról értesítették a helyi rendőrséget öt héttel ezelőtt, hogy elláttak egy férfit, aki asztalosmunka közben állítólag véletlenül levágta a hüvelykujját. De az orvos a seb alapján meg volt győződve róla, hogy szándékos, habár meglehetősen amatőr operáció volt. A rendőrök utánanéztek a dolognak, de az áldozat biztosította őket, hogy elektromos fűrésszel történő baleset volt. Az ügyet lezárták.

– Furcsa dolgok vannak ebben az adatbázisban – jegyezte meg Froelich.

– Menjünk vacsorázni – mondta megint Reacher.

– Lehetőleg valami vegetáriánust – tette hozzá Neagley.

A Dupont Circle-ön, egy örmény étteremben ettek. Reacher báránysültet kért, Froelich és Neagley inkább maradt a csicseriborsó főzeléknél. Desszertnek baklavát ettek, és utána mindegyikük megivott három csésze erős, kicsit zavaros feketekávét. Sokat beszéltek, de igazából semmiről. Egyikük sem akart Armstrongról beszélni, vagy Nendickről és a feleségéről, vagy olyan emberekről, akik képesek szó szerint halálra rémíteni valakit, aztán lelőni két ártatlan embert pusztán a nevük miatt. Froelich nem akart Joe-ról beszélni Reacher előtt, Neagley nem akart Reacherről beszélni Froelich előtt. Úgyhogy leginkább politikáról beszélgettek, mint mindenki más az étteremben, és valószínűleg az egész városban. November vége felé politikáról beszélgetni azonban elképzelhetetlen anélkül, hogy ne kerülne szóba az új adminisztráció, ami megint visszavezetett Armstronghoz, úgyhogy próbáltak csak nagy általánosságban a személyes politikai nézeteikről társalogni. Ehhez kellett némi háttérinformáció is, és rövidesen ott tartottak, hogy Froelich az életéről és a pályájáról kérdezgette Neagleyt.

Reacher nem figyelt oda. Tudta, hogy Neagley úgysem fog válaszolni az élettörténetéről szóló kérdésekre. Soha nem válaszolt. Hosszú évek óta ismerte, és a világon semmit nem tudott a múltjáról. Úgy gondolta, elég boldogtalan lehetett. Ez elég gyakori a hadseregben szolgáló emberek körében. Vannak, akik azért lépnek be a seregbe, mert szükségük van valami munkára, vagy mert ki akarnak tanulni egy szakmát, vannak, akik azért, mert szeretnek nehézfegyverekkel lövöldözni és felrobbantgatni dolgokat. Mások, mint Reacher maga is, azért, mert erre rendelte a sorsuk. De a legtöbben azért, mert valami olyan helyet keresnek, ahová tartozhatnak, ahová bizalom, hűség és lojalitás fűzheti őket. Testvéreket és szülőket keresnek, akik nem adattak meg nekik az életben.

Neagley nem mondott semmit a múltjáról, csak nagy vonalakban elmesélte a karrierjét a hadseregnél Froelichnek, miközben Reacher nem figyelt oda, inkább nézelődött az étteremben. Sokan voltak. Párok, családok. Úgy gondolta, sokan úgyis nagy hálaadásnapi vacsorát főznek majd holnap, és ma nem volt kedvük főzéssel vacakolni. Volt néhány arc, amely ismerősnek tűnt. Talán politikusok vagy tévériporterek. Aztán megint figyelni kezdett a két nő beszélgetésére, amikor Neagley a chicagói karrierjéről kezdett mesélni. Elég jól hangzott. A partnerei is a rendőrségnél vagy a hadseregnél voltak régebben. Elég nagy vállalkozás volt, mindenféle szolgáltatást nyújtottak számítógépek biztonságának védelmétől kezdve emberrablás elleni védelemig. Ha már az embernek le kell telepedni és valami munkát találni, talán ez volt a lehető legjobb módja. Úgy hangzott, Neagley elégedett az életével.

Épp rendelni akartak egy negyedik kávét is, amikor megcsörrent Froelich telefonja. Épp elmúlt kilenc óra. Az étteremben elég nagy volt a zaj, először meg se hallották a csöngést, de aztán csak észrevették a táskájából jövő halk, makacs kis csiripelést. Froelich elővette, és a füléhez emelte a mobilt. Reacher figyelte az arcát. Értetlenséget látott rajta, aztán kis aggodalmat.

– Jó, rendben – mondta, majd összecsukta a telefont. Reacherre pillantott. –Stuyvesant azt kéri, menjen vissza az irodába most azonnal.

– Én? – kérdezte Reacher. – Minek?

– Azt nem mondta.

Stuyvesant a bejáratnál lévő recepciós pult végében várta őket. Az ügyeletes a pult másik végénél foglalatoskodott valamivel. Minden teljesen normálisnak tűnt, kivéve, hogy Stuyvesant előtt ott volt egy telefon. A helyéről húzták oda, és a pult szélére tolták kifelé fordítva, a zsinórja hosszan kanyargott mögötte. Stuyvesant mereven bámulta a telefont.

– Kaptunk egy hívást – mondta.

– Kitől? – kérdezte Froelich.

– Nevet nem tudunk. Telefonszámot sem. Nem tudtuk beazonosítani. Férfihang, különösebb akcentus nélkül. A központi számot hívta, és azt mondta, a nagyfőnökkel akar beszélni. Volt valami a hangjában, ami arra késztette az ügyeletest, hogy komolyan vegye, úgyhogy átkapcsolta hozzám, úgy gondolta, talán engem keres, én lehetek a nagyfőnök. De a telefonáló nem velem akart beszélni. Azt mondta, azt a nagydarab fickót keresi, akit mostanában errefelé látott.

– Engem? – kérdezte Reacher.

– Maga az egyetlen új errefelé.

– Miért akarna beszélni velem?

– Majd megtudjuk. Fél tízkor újból hív.

Reacher az órájára pillantott. Nyolc perc múlva fél.

– Ők azok – mondta Froelich. – Nyilván láttak a templomban.

– Én is azt hiszem – mondta Stuyvesant. – Ez az első igazi kapcsolat velük. Készenlétben van a magnó, felvesszük a beszélgetést. Lesz hanglenyomatunk. És le tudjuk nyomozni a telefonvonalat is. Tartsa őket szóval, ameddig csak lehet.

Reacher kérdőn Neagleyre pillantott. A nő az órájára nézett és megrázta a fejét.

– Már nincs idő – mondta.

Reacher bólintott. – Kérhetnénk egy időjárás-jelentést, hogy mi a helyzet Chicagóban? – kérdezte.

– Felhívhatom az Andrewst – felelte Froelich. – De minek?

– Csak csináld, jó?

Froelich elment a másik telefonhoz. A légierő meteorológusai négy perc múlva meg is mondták, hogy Chicagóban hideg, tiszta idő van, és várhatóan így is marad. Reacher megint az órájára pillantott. Három perc múlva fél tíz.

– Oké – bólintott.

– Ne felejtse el, olyan sokáig kell beszélnie, amíg csak lehet – adta ki az utasítást Stuyvesant. – Nem tudják elképzelni, hogy ki maga. Aggasztja őket.

– Armstrong hálaadásnapi programja rajta van azon a honlapon? – kérdezte Reacher.

– Igen – bólintott Froelich.

– A pontos helyszín is?

– Igen.

Két perc múlva fél tíz.

– Milyen programjai lesznek még? – kérdezte Reacher.

– Tíz nap múlva megint a Wall Streetre látogat, csak ennyi.

– És ezen a hétvégén mit csinál?

– Visszamegy Észak-Dakotába a feleségével, holnap késő délután.

– Ez is rajta van a honlapon?

Froelich megrázta a fejét. – Nem, ez teljesen magánjellegű. Nem jelentettük be sehol.

Egy perc múlva fél tíz.

Hirtelen megcsörrent a telefon, élesen belehasítva a nagy csöndbe.

– Kicsit korai – mondta Reacher. – Valaki nagyon ideges.

– Beszéljen olyan hosszan, ahogy csak tud – mondta Stuyvesant. – Használja ki a kíváncsiságukat. Húzza az időt.

Reacher felvette a telefont. – Halló.

– Legközelebb nem lesztek ilyen szerencsések – mondta egy hang.

Reacher nem felelt, csak erősen figyelte a háttérzajokat.

– Hé, ide hallgass, beszélni akarok veled – mondta a hang.

– De én nem akarok beszélni veled, seggfej – felelte Reacher, azzal lerakta a kagylót.

Stuyvesant és Froelich rámeredt.

– Mi a nyavalyát csinál? – förmedt rá Stuyvesant.

– Nem voltam beszédes kedvemben – felelte Reacher.

– Megmondtam, hogy beszéljen olyan hosszan, ahogy csak lehet!

Reacher vállat vont. – Ha másképp akarta, megcsinálhatta volna maga. Úgy tehetett volna, mintha én lennék. És addig beszélhetett volna, ameddig kedve tartja.

– Ez szándékos szabotázs volt.

– Nem, ez egy lépés a játszmában.

– A francba, ez nem egy játszma!

– De igen, pontosan az.

– Szükségünk lett volna információkra.

– Ugyan már, gondolkozzon reálisan – mondta Reacher. – Úgysem fognak így semmi információhoz jutni.

Stuyvesant hallgatott.

– Szeretnék egy kávét – mondta Reacher. – Elrángatott minket az étteremből, mielőtt megihattuk volna.

– Itt maradunk – közölte Stuyvesant. – Hátha újból hívnak.

– Nem fognak – mondta Reacher.

Öt percet vártak még, aztán feladták. Műanyag pohárban vittek magukkal kávét a konferenciaterembe. Neagley nem szólt semmit. Froelich nagyon hallgatag volt. Stuyvesant nagyon dühös.

– Magyarázza meg – mondta.

Reacher egyedül leült az asztal egyik végébe. Neagley az egyik oldalán foglalt helyet, semleges területen. Froelich és Stuyvesant együtt leültek a túlsó végében.

– Ezek csapvízzel ragasztják le a borítékot – mondta Reacher.

– És? – kérdezte Stuyvesant.

– Az ég szerelmére, egy a millióhoz az esélye, hogy olyan helyről telefonáljanak oda a titkosszolgálat főhadiszállására, amit vissza lehet nyomozni! Ha próbáltam is volna beszélni velük, ők biztosan nem hagyták volna hosszúra nyúlni. Nem akartam, hogy meglegyen az az örömük, hogy félbeszakíthatnak. Tudniuk kell, hogy ha szórakozni próbálnak velem, úgyis én kerülök ki győztesen, nem ők.

– Azért szúrta el, mert azt hiszi, ez egy verseny, hogy ki tud messzebbre pisálni?

– Nem szúrtam el semmit – válaszolta Reacher. – Minden információt megszereztünk, amit lehetett.

– A világon semmit nem tudunk.

– Megvan a hanglenyomat. A pasas tizenegy szót mondott. Benne van minden magánhangzó és a legtöbb mássalhangzó. Megállapíthatók a szibilánsainak jellegzetességei és egyik másik frikatíváé is.

– Tudnunk kell, hogy honnan hívnak, maga idióta.

– Egy nyilvános telefonról, valahol Középnyugaton. Gondolkozzon egy kicsit, Stuyvesant. Ma Bismarckban voltak, komoly fegyverekkel felszerelkezve. Tehát csak autóval mehettek, repülő kizárva. Mostanra négyszáz mérföldes körzetben bárhol lehetnek. Valahol a hat környező hatalmas államban, egy bárban vagy egy falusi vegyesboltban, ahol van nyilvános telefon. És ha valakinek van annyi esze, hogy csapvízzel ragassza le a borítékot, az tudni fogja, milyen rövidre kell fogni egy telefonbeszélgetést, hogy ne lehessen visszanyomozni.

– Nem tudhatja, hogy autóval vannak-e.

– Nem, ebben igaza van. Nem vagyok biztos benne. Van egy halvány eshetősége, hogy frusztrálta, sőt felbosszantotta őket a mai kudarc. És az internetről tudják, hogy holnap itt, Washingtonban megint lesz egy lehetőségük. Aztán egy jó darabig semmi. Úgyhogy lehetséges, hogy valahol otthagyták a fegyvereiket, és ma este ide akarnak repülni. Ebben az esetben most az O'Hare reptéren vannak, és várják a csatlakozást. Talán érdemes lett volna odaküldeni pár rendőrt, hogy tartsák szemmel a reptéren a nyilvános telefonokat. De én csak fél tíz előtt nyolc perccel értem ide, akkor értesültem a hívásról. Ha magának eszébe jutott volna korábban, akkor még érdemes lett volna megpróbálni. Félórája lett volna rá. Az ég szerelmére, előre tudott a hívásról! Könnyedén intézkedhetett volna. Ez esetben mindent elkövettem volna, hogy lyukat beszéljek a hasukba, és ott tartsam őket, hogy a rendőrök jól körülnézhessenek. De magának esze ágában sem volt intézkedni. Úgyhogy ne beszéljen nekem szabotázsról. Ne mondja azt, hogy én szúrtam el valamit.

Stuyvesant a földet nézte, és nem felelt semmit.

– Most kérdezze meg, miért kérte az időjárás-jelentést – mondta Neagley.

Stuyvesant nem szólalt meg.

– Minek kellett az időjárás-jelentés? – kérdezte Froelich.

– Mert még így is lett volna idő valamit kezdeni. Ha hálaadásnap előtt rossz az idő Chicagóban, akkor a repülőtér olyan zsúfolt, hogy biztosan órákon át ott kellene ülniük, míg helyet kapnak, és amíg fel tud szállni a gép. Ebben az esetben valahogy kiprovokáltam volna, hogy még egyszer vissza kelljen hívniuk, és közben még mindig odaküldhettünk volna pár rendőrt. De az idő jó volt, a gépek nem késnek, tehát már erre sem volt idő.

Stuyvesant hallgatott.

– Nem volt valami akcentusa? – kérdezte halkan Froelich. – A tizenegy szó, amennyit hagytál elmondani, nem árult el valamit?

– Megvan a magnófelvétel – mondta Reacher. – De nekem nem tűnt fel semmi. Nem külföldi. Nem déli, nem is keleti parti. Valami olyan helyről származik, ahol nincs különösebb helyi akcentus.

Egy pillanatig csönd lett a teremben.

– Elnézést kérek – mondta Stuyvesant. – Valószínűleg helyesen cselekedett.

Reacher megrázta a fejét, és nagyot fújt.

– Semmi baj – mondta. – Szalmaszálakba kapaszkodunk. Millió az egyhez, hogy sikerült volna megállapítani, honnan hívnak. Én sem gondoltam végig, igazából egy pillanat alatt döntöttem, ösztönösen. Ha izgatja őket, hogy ki vagyok, azt akarom, hogy hadd izgassa. Hadd találgassanak. És azt akartam, hogy dühösek legyenek rám. Hogy kicsit eltereljem a figyelmet Armstrongról. Nem árt, ha egy darabig inkább velem foglalkoznak.

– Azt akarja, hogy személyesen magát támadják?

– Még mindig jobb, mint ha Armstrongot támadnák.

– Megőrült? Őt az egész titkosszolgálat védelmezi. Magát senki.

Reacher elmosolyodott. – Én nem félek tőlük.

Froelich fészkelődött a széken. – Szóval mégiscsak verseny,

hogy ki tud messzebbre pisálni. Te jó ég, pont olyan vagy, mint Joe, tudtad?

– Csakhogy én még életben vagyok – mondta Reacher.

Kopogtak az ajtón. Az ügyeletes bedugta a fejét. – Megjött

Bannon ügynök az esti megbeszélésre.

Stuyvesant a saját irodájába hívta Bannont, és tájékoztatta a telefonbeszélgetésről. Aztán együtt visszamentek a konferenciaterembe, tíz perccel tíz után. Bannon még mindig inkább úgy festett, mint egy városi zsaru, és nem mint egy FBI-ügynök. Tweedzakó, szürke flanel nadrág, erős cipő, kivörösödött arc. Mint egy bölcs, tapasztalt nyomozó Chicagóból vagy Bostonból vagy New Yorkból. Egy dossziét szorongatott, és nagyon komor volt a hangulata.

– Nendick még mindig nem reagál semmire – közölte.

Senki sem szólalt meg.

– Se nem javult az állapota, se nem rosszabbodott. Az orvosok továbbra is aggódnak érte.

Bannon súlyosan lehuppant egy székre, szemben Neagleyvel. Kinyitotta a dossziét, és kivett egy vékony csomag színes fényképet. Szétosztotta az asztalon, mintha kártyalapok lennének, mindenkinek kettőt.

– A néhai Bruce Armstrong és Brian Armstrong – mondta. – Coloradóból illetve Minnesotából.

A fényképek tintasugaras nyomtatóval készültek fényes papírra. Nem faxon érkezhetett, valószínűleg a családoktól kértek fényképet, beszkennelték, és e-mailen küldték el. Pillanatfelvételek voltak, kinagyítva, aztán levágva használható méretűre, hogy csak az arc legyen rajtuk. Valószínűleg a helyi FBI-laborban csinálhatták. Az eredmény valahogy mesterkéltnek hatott. Két nyílt arc, két ártatlan mosoly. Két szeretetteli tekintet, valakire irányozva, akinek ott kellene lenni mellettük a képen. A nevek az alsó szélére voltak írva golyóstollal. Talán Bannon írta oda. Bruce Armstrong, Brian Armstrong.

Nem igazán hasonlítottak egymásra. És egyikük sem hasonlított túlságosan Brooke Armstrongra sem. Senki nem tévesztette volna össze őket egy pillanatra sem. Sötétben sem. Ha nagyon siet, akkor sem. Három, negyvenes éveinek közepén járó amerikai férfi, szőkés hajjal és kék szemmel, ennyiből állt a hasonlóság. De épp ezért valamilyen értelemben mégiscsak hasonlítottak. Ha az emberiséget elkezdenénk különféle kategóriák szerint osztályozni, elég sok kategória kéne, hogy ezek hárman külön csoportba kerüljenek. Férfi vagy nő, fehér vagy fekete, ázsiai vagy európai, magas vagy alacsony, sovány vagy kövér, esetleg átlagos, fiatal vagy öreg, vagy középkorú, sötéthajú vagy szőke, kék szemű vagy barna szemű. Sok ilyet kellene felállítani, ha valaki el akarja különíteni egymástól ezt a három személyt.

– Mit gondolnak? – kérdezte Bannon.

– Eléggé hasonlóak ahhoz, hogy elérjék azt hatást, amit akartak – állapította meg Reacher.

– Egyetértünk – bólintott Bannon. – Két özvegy és öt árva maradt utánuk. Ez aztán a demonstráció.

Senki nem felelt.

– Nagyon keményen dolgozunk – folytatta Bannon. – Újból ellenőrizzük az ujjlenyomatot. Próbálkozunk minden elképzelhető adatbázissal a világon. De nem vagyunk túl optimisták. Körbejártuk és kifaggattuk Nendick szomszédait. Nem szokott sok látogató járni hozzájuk. A társasági életük abból állt, hogy együtt eljárogattak egy bárba, úgy a lakásuktól tíz mérföldre van a Dulles reptér felé. Általában rendőrök járnak oda, de Nendicket is befogadták a munkahelye miatt. Próbálunk keresni valakit, akivel esetleg az átlagnál többet látták ott beszélgetni.

– Na és két héttel ezelőtt, amikor elrabolták a feleségét? – kérdezte Stuyvesant. – Senki nem látott semmit? Csak járhatott egy kis felfordulással.

Bannon megrázta a fejét. – Abban az utcában napközben is eléggé zajlik az élet. Senki nem emlékszik semmire. Persze az is lehet, hogy éjszaka történt.

– Nem, szerintem Nendicknek kellett odavinni valahová – szólt közbe Reacher. – Szerintem vele csináltatták, hogy még kifinomultabb legyen a kínzás. Hogy hangsúlyozzák az ő felelősségét, és még jobban fokozzák a félelmét.

– Lehetséges – mondta Bannon. – Hogy nagyon fél valamitől, az biztos.

Reacher bólintott. – Ezek a fickók nagyon értenek a kegyetlen pszichológiai nüanszokhoz. Szerintem az üzenetek nagy részét is azért inkább ide küldték. Armstrongnak semmi nem lehet rosszabb, mintha a védelmére kirendelt emberektől kell hallania, hogy veszélyben van.

– Csak éppen nem hallja meg tőlük – tette hozzá Neagley.

Bannon nem fűzött hozzá semmit. Stuyvesant kicsit hallgatott, aztán megkérdezte: – Még valami?

– Arra jutottunk, hogy valószínűleg nem fognak több levelet kapni – mondta Bannon. – Az általuk kiválasztott helyen és időben fognak lesújtani, és erről nyilván nem fogják értesíteni magukat. És azért se akarnák, hogy előre tudják, mert ha esetleg mégsem sikerülne, az csak lejáratná őket.

– Van valami sejtésük, hogy mikor és hol?

– Erről majd holnap reggel beszélünk. Épp most dolgozunk egy elméleten. Gondolom, mindnyájan itt lesznek holnap reggel.

– Miért ne lennénk?

– Hálaadás van.

– Armstrong dolgozik, úgyhogy mi is dolgozunk.

– Mi a programja?

– Egy ingyenkonyhán jótékonykodik.

– Okos dolog ez?

Stuyvesant csak megvonta a vállát.

– Nincs más választásunk – mondta Froelich. – Benne van az alkotmányban, hogy a politikusoknak kutya kötelességük pulykasültet osztogatni hálaadás napján a város lehető legszegényebb részeiben.

– Hát akkor, várjunk a holnap reggeli megbeszélésig. Talán nem ártana mégis lebeszélni. Esetleg módosítani az alkotmányt.

Azzal Bannon felállt, körbejárta az asztalt, és összeszedte a fényképeket, mintha nagyon fontosak lennének a számára.

Froelich kirakta Neagleyt a szállodánál, aztán Reacherrel hazaindultak. Egész úton hallgatott, feltűnően és agresszíven. Reacher addig bírta, amíg el nem értek a hídhoz, aztán megadta magát.

– Mi az? – kérdezte.

– Semmi – felelte Froelich.

– Valami csak van.

Froelich nem felelt. Csak tovább vezetett, aztán keresett egy parkolóhelyet olyan közel a házához, ahogy csak tudott, de még ez is két utcányira volt. A környék csöndes volt, ünnepnap előtti késő este. Az emberek az otthonaikban pihentek. Froelich leállította a motort, de nem szállt ki. Csak ült, mereven előrebámult, és nem szólalt meg.

– Mi az? – kérdezte újból Reacher.

– Nem hiszem, hogy kibírnám – mondta Froelich.

– Mit?

– Megöleted magad. Ahogy Joe-t is miattad ölték meg.

– Tessék?

– Hallottad.

– Nem miattam ölték meg.

– Nem neki való volt az ilyesmi. De azért ment és csinálta. Mert állandóan összehasonlítgatta magát. Rákényszerült, hogy csinálja.

– Én kényszerítettem rá?

– Ki más? A bátyád volt. Követte a karrieredet.

Reacher nem mondott semmit.

– Miért kell nektek ilyennek lenni?

– Nekünk? – kérdezte Reacher. – Milyennek?

– Nektek, férfiaknak. Katonáknak. Mindig fejjel mentek a falnak, a legostobább módon.

– Ezt tenném?

– Tudod nagyon jól.

– Nem én esküdtem fel, hogy odavetem magam a golyó elé, hogy megvédjek valami mihaszna politikust.

– Én sem. Ez csak szófordulat. És nem minden politikus mihaszna.

– És odavetnéd magad a golyó elé vagy nem?

Froelich vállat vont. – Nem tudom.

– Én egyáltalán nem megyek fejjel a falnak.

– De igen. Kihívást intéztek ellened, és isten őrizz, hogy nyugton maradj, és csak úgy odébbállj.

– Azt akarod, hogy odébbálljak? Vagy azt, hogy elintézzük ezt az ügyet?

– Nem lehet úgy elintézni, hogy fejjel egymásnak rontotok, mint két szarvasbika.

– Miért ne? Előbb-utóbb erről szól a dolog. Vagy ők, vagy mi. Ez már csak így van. Mindig is így volt. Miért tegyünk úgy, mintha nem így lenne?

– Miért kell keresni a bajt?

– Én nem keresem a bajt. Én nem úgy látom, hogy ez baj.

– Akkor mégis mi a franc?

– Nem tudom.

– Nem tudod?!

Reacher kicsit hallgatott.

– Ismersz ügyvédeket? – kérdezte aztán.

– Hogy miket?

– Hallottad.

– Ügyvédeket? Viccelsz? Ebben a városban? Minden utcasarkon van egy.

– Jó, akkor most képzelj el egy ügyvédet. Húsz éve végzett az egyetemen, rengeteg tapasztalattal rendelkezik. Valaki megkérdezi, hogy meg tudna-e fogalmazni neki egy kicsit bonyolultabb végrendeletet. Mire ő mit csinál? Elkezd remegni az idegességtől? Úgy érzi, ez most egy kihívás? Elönti a tesztoszteron? Nem, hanem egyszerűen csak azt mondja, persze, meg tudom csinálni. Aztán fogja magát, és szépen megcsinálja. Mert ez a munkája. Ez ilyen egyszerű.

– Neked nem ez a munkád, Reacher.

– De igen, többé- kevésbé. Uncle Sam azért fizetett a te adódollárjaidból, hogy ezt csináljam, tizenhárom éven át. És Uncle Sam nem azt várta tőlem, hogy elszaladjak, és nekiálljak pszichologizálni és vitatkozni.

Froelich mereven előrebámult a szélvédőn, amely bepárásodott a leheletüktől.

– Sok száz ember dolgozik a titkosszolgálat másik ágánál, a pénzügyi és gazdasági osztályon. Több száz. Nem tudom, pontosan hányan, de nagyon sokan. Jó szakemberek. Nekünk nem igazán asztalunk a nyomozói munka, de nekik igen. Ez a feladatuk. Ehhez értenek. Joe akár tizet is kiválaszthatott volna közülük, és elküldhette volna őket Georgiába. Akár ötvenet is. De nem ezt tette. Neki magának kellett odamennie. Egyedül. Mert kihívásnak érezte. Nem hátrálhatott meg. Mert folyton összehasonlítgatta magát veled.

– Azzal egyetértek, hogy nem kellett volna megtennie – mondta Reacher. – Ahogy egy orvosnak se kéne végrendeleteket fogalmaznia. Ahogy egy ügyvédnek nem kéne operálni.

– De te rákényszerítetted.

Reacher megrázta a fejét. – Nem, nem én kényszerítettem.

Froelich hallgatott.

– Hadd mondjak két dolgot, Froelich. Először is, senkinek nem úgy kéne karriert választani, hogy közben a fél szemét azon tartja, hogy az öccse vajon mit gondol róla. Másodszor, amikor Joe és én utoljára igazán kapcsolatban álltunk egymással, én tizenhat éves voltam, ő tizennyolc. Akkor ment el a West Point katonai akadémiára. Én még kölyök voltam. Az utolsó, amire gondolt, az az volt, hogy engem utánozzon. Hogy mondhatsz ilyen marhaságot? Ezután már szinte soha nem is találkoztunk. Leginkább csak temetéseken. Akármit gondolsz rólam, hogy milyen testvér voltam, hát ő sem volt jobb. Egyáltalán nem törődött velem. Teltek-múltak az évek, és semmit nem is hallottam róla.

– Követte a karrieredet. Az anyátok mindig mindent elmesélt neki rólad. És folyton összehasonlítgatta magát veled.

– Az anyánk hét évvel Joe előtt meghalt. Akkoriban még nemigen volt karrierem.

– Ezüstcsillagot kaptál Bejrútban, rögtön a legelején.

– Felrobbant mellettem egy bomba. Adtak egy plecsnit, mert mást nem tudtak csinálni. A seregben ez így megy, Joe ezt nagyon jól tudta.

– Összehasonlítgatta magát.

Reacher fészkelődött az ülésen. Nézte, ahogy a szélvédőn kis foltokban lecsapódik a pára.

– Lehet – mondta –, de nem velem.

– Akkor kivel?

– Valószínűleg az apánkkal.

Froelich vállat vont. – Róla soha nem beszélt.

– Tessék. Tagadás, elfojtás.

– Gondolod? Miért, mitől volt olyan különleges az apátok?

Reacher elfordult. Lehunyta a szemét.

– Tengerészgyalogos volt – felelte. – Megjárta Koreát és Vietnamot. Nagyon magának való ember. Kedves, szelíd, jószívű, de jéghideg gyilkos is. Kemény, mint a kőszikla. Hozzá képest én olyan vagyok, mint Liberace.

– Te hozzá szoktad magadat hasonlítgatni?

Reacher megrázta a fejét, és kinyitotta a szemét. – Nincs értelme. Mellette én olyan vagyok, mint Liberace. Mindig is így lesz, akármit csinálok. Ami nem is olyan nagy baj a világ számára.

– Nem szeretted?

– Nem volt vele semmi bajom. De teljesen őrült volt. Ma már nincs helye a világban ilyen embereknek.

– Joe-nak nem lett volna szabad elmennie Georgiába – mondta Froelich.

Reacher bólintott. – Ezzel nem vitatkozom. De a történtekért nem hibáztatható senki más, csakis ő. Több esze is lehetett volna.

– Neked is lehetne.

– Nekem épp elég sok eszem van. Például inkább a katonai rendőrséghez álltam be, és nem tengerészgyalogosnak mentem. Például én nem érzem szükségét, hogy az új százdolláros tervezésével foglalkozzak, inkább megmaradok annál, amihez értek.

– És azt hiszed, tudod, hogy kell elkapni ezeket a fickókat?

– Ahogy a szemetes tudja, hogy kell eltakarítani a szemetet. Nem kell hozzá nagy tudomány.

– Ez elég arrogánsan hangzik.

Reacher megrázta a fejét. – Nézd, torkig vagyok vele, hogy állandóan magamat kell igazolni. Ez nevetséges. Ismered a szomszédaidat?

– Nem különösebben.

Reacher letörölgette a párát a szélvédőről, és a hüvelykujjával kifelé bökött. – Mondjuk, hogy lakik itt egy öreg hölgy, aki pulóvereket köt. Hozzá talán odamész, és azt mondod, te jó ég, mi ütött magába? Honnan veszi a bátorságot, hogy pulóvereket merjen kötni?

– A kötögetéshez hasonlítod a fegyveres küzdelmet?

– Csak azt akarom mondani, hogy mindenki ért valamihez. Én ehhez értek. Talán ez az egyetlen, amiben jó vagyok. Nem vagyok büszke rá, de nem is szégyellem. Ez van. Nem tehetek róla. Genetikailag arra vagyok programozva, hogy győzzek, ez minden. Több generáció óta.

– Joe-nak ugyanazok a génjei voltak.

– Nem egészen, csak ugyanazok voltak a szüleink. Ez nem ugyanaz.

– Remélem, jogos az önbizalmad.

– Az. Főleg így, hogy Neagley is itt van. Mellette is olyan vagyok, mint Liberace.

Froelich elfordult és hallgatott.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

– Szerelmes beléd.

– Marhaság.

Froelich ránézett. – Honnan tudod?

– Soha nem érdekeltem.

Froelich megrázta a fejét.

– Nemrég beszéltünk is róla – mondta Reacher. – Egy-két napja. Azt mondta, soha nem érdekeltem. Ezt mondta, szó szerint.

– És te hittél neki?

– Miért, nem kellett volna?

Froelich nem felelt. Reacher lassan elmosolyodott.

– Miért, szerinted érdeklem?

– Pont úgy mosolyogsz, mint Joe – mondta Froelich. – Kicsit félénken, kicsit ferdén. A leggyönyörűbb mosoly, amit valaha is láttam.

– Nem mondhatni, hogy túltetted volna magad Joe-n, igaz? Elnézést, tudom, hogy semmi közöm hozzá. Elnézést, hogy ilyen nyilvánvaló dolgokat mondok.

Froelich nem felelt. Csak kiszállt a kocsiból, és elindult. Reacher követte. Hideg és nyirkos volt az idő, az éjszakai levegő párától sűrű. Érezte a folyó illatát, és valahonnan kerozinszag szállt. Odaértek a házhoz. Froelich kinyitotta az ajtót. Beléptek.

Az előszoba padlóján egy papírlap hevert.

Tizenkettedik fejezet

Az ismerős, jó minőségű, hófehér, A/4-es géppapír. Úgy feküdt, hogy a széle párhuzamos volt a tölgyfa parketta mintázatával. Pontosan az előszoba geometriai középpontjában volt elhelyezve, a lépcső közelében, azon a helyen, ahová Reacher két nappal korábban ledobta a nejlonzsákot a ruháival. Egyetlen mondat volt rányomtatva, a szokásos Times New Roman betűtípussal, félkövérrel. A mondat mindössze négy szóból állt a lap közepén: Hamarosan meg fog történni. A Hamarosan meg fog külön sorban, és alatta a második sorban a történni. Úgy festett, mint egy vers vagy egy dalszöveg. Mintha a drámai hatás kedvéért tördelték volna ketté, mintha kis szünetet kéne tartani, vagy levegőt venni, vagy dobpergésnek következni, vagy díszlövésnek. Hamarosan meg fog... bumm!!! Történni. Reacher rámeredt a papírra. Hipnotikus hatása volt. Meg fog történni. Meg fog történni.

– Ne nyúlj hozzá – figyelmeztette Froelich.

– Nem is akartam – felelte Reacher.

Kidugta a fejét az ajtón, és végignézett az utcán. A közelben parkoló autók mind üresek voltak. Az ablakok a környéken becsukva, a függönyök összehúzva. Lassan és óvatosan becsukta az ajtót, hogy a huzat ne mozdítsa el a papírt.

– Hogy jutottak be ide? – kérdezte Froelich.

– Az ajtón – mondta Reacher. – Valószínűleg a hátsó bejáraton.

Froelich előhúzta a pisztolytáskából a SIG-Sauerjét, aztán együtt átsétáltak a nappaliba, majd a konyhába. A hátsó udvarra vezető ajtó be volt csukva, de nem volt kulcsra zárva. Reacher résnyire kinyitotta. Körbenézett az udvaron, de nem látott semmit. Szélesre tárta az ajtót, hogy a fény megvilágítsa. Megvizsgálta a zár körüli részt, hogy lát-e karcolásnyomokat a kulcslyuknál.

– Kis karcolások vannak rajta – állapította meg. – Alig látható. Ügyesek voltak.

– Itt vannak Washingtonban – mondta Froelich. – És nem valami középnyugati bárban.

Visszanézett a konyhából a nappaliba.

– A telefon – mondta.

A készülék félre volt húzva a megszokott helyéről, a kandallónál lévő szék melletti kisasztalon.

– Használták a telefonomat – mondta Froelich.

– Valószínűleg engem hívtak – mondta Reacher.

– Ujjlenyomatok?

Reacher megrázta a fejét. – Biztos, hogy kesztyű volt rajtuk.

– Itt jártak a házamban.

Froelich ellépett a hátsó ajtótól, és megállt a konyhaasztal mellett. Lenézett valamire, aztán kirántott egy fiókot.

– Elvitték a pisztolyomat – mondta. – Itt volt eldugva egy tartalék.

– Tudom – bólintott Reacher. – Egy régi Beretta.

Froelich kihúzta a szomszédos fiókot is. – A tárak is eltűntek.

Itt tartottam a muníciót.

– Tudom – ismételte meg Reacher. – Egy edényfogó kesztyű alatt.

– Honnan tudod?

– Hétfőn este körülnéztem egy kicsit.

– Miért?

– Csak megszokásból. Semmi személyes.

Froelich rámeredt, aztán kinyitotta a konyhaszekrényt, ahol a pénz volt elrejtve. Reacher látta, hogy ellenőrzi az agyagtálat. Nem mondott semmit, úgyhogy azt feltételezte, a pénz megvan. Elraktározta a megfigyelést az agyának abban a sarkában, ahová a szakmai megállapításokat szokta, mint egy régi tapasztalat megerősítését: a legtöbben nem kutatnak fejmagasságnál feljebb eső helyeken.

Aztán Froelich hirtelen megdermedt, mintha valami új dolog jutott volna az eszébe.

– Lehet, hogy még mindig itt vannak a házban – suttogta.

De nem mozdult. Ez volt a félelem legelső jele, amit Reacher valaha is látott rajta.

– Majd én megnézem – mondta. – Hacsak nem úgy találod, hogy ez abnormális reagálás egy kihívásra.

Froelich csak átnyújtotta a pisztolyát. Reacher leoltotta a konyhában a villanyt, hogy a kiszűrődő fényben ne rajzolódjon ki a sziluettje, ahogy lemegy a pincelépcsőn, és lassan leóvakodott. Hegyezte a fülét, hallgatta a ház nyikorgó és sóhajtózó zajait, a fűtésrendszer halk zúgását és csöpögését. Megállt mozdulatlanul, és várt, hogy a szeme hozzászokjon a sötétséghez. Nem volt ott senki elbújva. Az elrejtőzve várakozó emberek finom kis vibrálásokat bocsátanak ki. És nem érzett semmi ilyet. A ház üres volt, és nem nyúltak semmihez. Az elmozdított telefontól, a hiányzó Berettától és az előszoba padlóján heverő levéltől eltekintve nem változott semmi. Visszament a konyhába, és a csövénél fogva odanyújtotta a pisztolyt Froelichnek.

– Minden rendben – nyugtatta meg.

– Akkor most jobb lesz, ha telefonálok – mondta Froelich.

Bannon különleges ügynök negyven perccel később érkezett egy FBI-autóval, három embere kíséretében. Stuyvesant öt perccel utánuk, hivatali Suburbannel. A két kocsit a már parkoló autók mellett állították le, villogó lámpákkal. A szomszédos házakon időnként végigsöpörtek a piros-kék-fehér fények. Stuyvesant megállt a nyitott ajtóban.

– Úgy volt, hogy nem lesz több levél – mondta.

Bannon a földön térdelt, és a papírlapot vizsgálgatta.

– Ez csak egy általános közlés – mondta Bannon. – Azt mondtuk, hogy nem kapnak olyan levelet, amiben bármilyen specifikus információ lenne. És nem is kaptak. A hamarosan nem jelent semmit. Ez csak egy kis játék. Azt akarták, hogy elájuljunk, hogy milyen ügyesek.

– Én már eddig is el voltam ájulva, hogy milyen ügyesek – jegyezte meg Stuyvesant.

Bannon felnézett Froelichre. – Mennyi ideig volt távol itthonról?

– Egész nap – felelte Froelich. – Reggel fél hétkor mentünk el, a megbeszélésre magával.

– Mentünk?

– Reacher itt szállt meg.

– Mostantól nem fog – közölte Bannon. – Egyikük sem maradhat itt. Túl veszélyes lenne. Elhelyezzük magukat egy biztonságos helyen.

Froelich nem szólt semmit.

– Ezek itt vannak Washingtonban – folytatta Bannon. – Valószínűleg pár órával maguk után értek vissza Észak-Dakotából. Tudják, hol lakik. Nekünk pedig dolgunk van itt, meg kell vizsgálnunk a helyszínt.

– Ez az én házam – mondta Froelich.

– Ez egy bűncselekmény helyszíne – válaszolta Bannon. – Ezek itt jártak. Mindent szét kell szednünk. Jobb lesz, ha maga nincs itt, amíg újból rendet nem rakunk.

Froelich nem mondott semmit.

– Ne vitatkozzon – szólt közbe Stuyvesant. – Azt akarom, hogy védelem alatt álljon. Elhelyezzük valami motelben. Rendőrökkel az ajtó előtt, amíg túl nem leszünk ezen az egészen.

– Neagleyt is – szólt közbe Reacher.

Froelich rápillantott. Stuyvesant bólintott.

– Ne aggódjon, már küldtem érte valakit.

– A szomszédok? – kérdezte Bannon.

– Nem igazán ismerem őket – felelte Froelich.

– Talán láttak valamit – mondta Bannon. Az órájára nézett. – Talán még fönt vannak. Nagyon remélem. Ha az ágyból kell kirángatni a szemtanúkat, attól általában kicsit ingerültek szoktak lenni.

– Akkor szedjék össze a holmijukat – mondta Stuyvesant. – Elmegyünk innen, most azonnal.

Reacher megállt a vendégszobában, és elfogta az az erős érzés, hogy soha többé nem fog visszatérni ide. Összeszedte minden holmiját a fürdőszobából, az Atlantic City-i ruhákat, amelyek a nejlonzsákban voltak, és Joe még nem használt öltönyeit és ingeit. A tiszta zoknikat és az alsónadrágokat begyűrte a zsebekbe. Az összes ruhát összefogta az egyik kezével, a másik hóna alá szorította a kartondobozt Joe holmijaival. Lement a lépcsőn, és kilépett az éjszakai hidegbe. Hirtelen beléhasított, hogy több mint öt éve először fordul elő vele, hogy úgy távozik valahonnan, hogy csomagja is van. Bepakolt mindent a Suburban csomagtartójába, aztán beült a hátsó ülésre. Csak ült, és várta Froelichet. Nemsokára meg is jelent egy kis bőrönddel. Stuyvesant átvette tőle, és berakta a csomagtartóba, aztán együtt beültek előre. Elindultak. Froelich nem nézett hátra.

Észak felé indultak, aztán nyugatnak fordultak, elhaladtak a belváros turistalátványosságai előtt, végül megálltak egy georgetowni motelnél, amely úgy tíz saroknyira lehetett Armstrong házától. Egy régi típusú Crown Vic parkolt odakint, mellette egy új limuzin. Egy sofőr is ült benne. A Crown Vic üres volt. A motel rendes kis helynek látszott, diszkrét tábla hirdette. Három felől is egy-egy nagykövetség vette körül, kerítéssel védett kerttel. Olyan újdonsült országok nagykövetségei voltak, amikről Reacher még nem is hallott, de a kerítések megbízhatónak látszottak. Jól védett környéknek tűnt. Csak egy irányból lehetett bejutni, és ha állítanak egy rendőrt a motel halljába, akkor minden rendben lesz. Ha még egyet a folyosóra, az már csak hab a tortán:

Stuyvesant három szobát foglalt. Neagley már meg is érkezett, a hallban találták. Épp üdítőt vett egy automatából, és egy nagydarab fickóval társalgott, akin olcsó fekete öltöny volt és járőrcipő. Kétségtelenül csak rendőr lehetett. A Crown Vickel jöhetett. Nyilván kevesebbet költhetnek autókra, mint a titkosszolgálat, gondolta Reacher. Ruhákra meg még kevesebbet.

Stuyvesant kitöltötte a vendégkönyvet a recepción, és visszatért három mágneskártyával. Kiosztogatta őket, kissé zavart ünnepélyességgel. Megmondta a három szobaszámot. Egymás mellettiek voltak. Aztán belekotort a zsebébe, és elővette a Suburban kulcsait. Odaadta Froelichnek. – Én majd visszamegyek azzal, aki Neagleyt hozta – mondta. – Holnap hétkor találkozunk az irodában, Bannonnal együtt.

Azzal sarkon fordult és elment. Neagley fogta a mágneskártyát, az üdítőt és egy ruhavédő huzatot, amiben a ruháit hozta, és elindult megkeresni a szobáját. Froelich és Reacher követték. A folyosó elején szintén egy rendőr őrködött. Esetlenül üldögélt egy széken, amit az ebédlőből hozhattak. A falhoz tolta, és kicsit hát– radöntötte, hogy kényelmesebb legyen. Reacher elnyomakodott mellette a csomagjaival, és megállt a szobája ajtajánál. Froelich már két ajtóval lejjebb járt, és rá se nézett.

Reacher belépett a szobába, ahol az fogadta, amit már ezerszer látott életében, csak kicsit kompaktabb változatban. Egy ágy, egy szék, egy asztal, átlagos telefonkészülék, kistévé. A szokásos virágos függönyök, már összehúzva. Virágmintás ágytakaró, a sok mosástól szinte már merev. Színtelen bambuszfonatú díszek a falon. Az ágy fölött olcsó metszet, kézzel színezett rajz utánzata valami antik görög templomról. Lerakta a csomagjait, és elrendezgette a holmiját a fürdőszobapolcon a mosdó felett. Megnézte az óráját. Elmúlt éjfél. Már hálaadás napja van. Levette Joe zakóját, és az asztalra dobta. Kilazította a nyakkendőjét, és ásított egyet. Kopogtak az ajtón. Kinyitotta. Froelich állt ott.

– Gyere be.

– Csak egy percre.

Reacher leült az ágy végébe, hogy Froelich a székre ülhessen. A haja kócos volt, mintha épp az előbb túrt volna bele a kezével. Jól állt neki. Fiatalabbnak látszott tőle, és valahogy sebezhetőbbnek.

– Igenis túltettem magam Joe-n – mondta.

– Oké – bólintott Reacher.

– De értem, miért gondolod, hogy nem.

– Oké – ismételte meg Reacher.

– Szerintem jobb, ha ma este nem vagyunk együtt. Nem akarom, hogy aggódj amiatt, hogy miért vagyok veled. Már ha veled lennék.

– Ahogy akarod.

– Csak annyira olyan vagy, mint ő... Lehetetlen, hogy ne emlékeztess rá. Ezt ugye, megérted? De soha nem voltál a pótléka. Szeretném, ha ezt tudnád.

– Még mindig úgy gondolod, hogy miattam ölték meg?

Froelich elfordult. – Valami miatt megölték – mondta. – Valami miatt, ami a gondolkodásában rejlett, ami a múltjában volt. Valami miatt azt gondolta, hogy legyőzhet valakit, akit pedig nem győzhetett le. Valami miatt azt gondolta, hogy minden rendben lesz. És ugyanez veled is megtörténhet. Ostoba vagy, ha ezt nem látod be.

Reacher bólintott, de nem mondott semmit. Froelich felállt, és elsétált mellette. Reacher orrát megcsapta a parfümje.

– Hívj, ha szükséged van rám – mondta.

Froelich nem felelt. Reacher ülve maradt az ágyon.

Félóra múlva újból kopogtak. Amikor kinyitotta, arra számított, Froelich lesz az. De Neagley állt az ajtóban. Felöltözve, kicsit fáradtan, de nyugodtan.

– Egyedül vagy? – kérdezte.

Reacher bólintott.

– Ő hol van? – érdeklődött Neagley.

– Elment.

– Olyan sok a dolga, vagy csak nem volt kedve maradni?

– Össze van zavarodva. Hol azt akarja, hogy én legyek Joe, hol meg engem okol a haláláért.

– Még mindig szereti.

– Nyilván.

– Hat évvel az után, hogy szakítottak.

– Normális ez?

Neagley vállat vont. – Tőlem kérdezed? Gondolom, vannak akiknél sokáig tart. Elég belevaló pasas lehetett a bátyád.

– Nem igazán ismertem.

– És miattad ölték meg?

– Ugyan, dehogy. Én több millió mérföldre voltam. Akkor már hét éve nem beszéltem vele. Meséltem.

– Akkor Froelich miért látja így?

– Azt mondja, Joe-t én kényszerítettem rá, hogy feleslegesen vakmerő legyen, mert mindig összehasonlítgatta magát velem.

– És így volt?

– Kétlem.

– Azt mondtad, utána bűntudatod volt. Amikor a videót néztük.

– Szerintem azt mondtam, dühös vagyok magamra, nem azt, hogy bűntudatom volt.

– Düh, bűntudat, mindegy. Miért éreztél volna bűntudatot, ha nem a te hibád volt?

– Most már te is azt mondod, hogy az én hibám volt?

– Csak kérdezem, mitől volt bűntudatod?

– Mert Joe egész életében egy hamis beidegződéssel élt.

Reacher elhallgatott, és beljebb lépett a szobába. Neagley követte. Reacher a karját oldalt kinyújtva, a kezét lelógatva a szélén végigfeküdt az ágyon. Neagley leült a székre, ahol az előbb Froelich ült.

– Milyen hamis beidegződés? – kérdezte.

– Joe izmos és nagydarab fiú volt, de jó tanuló is. Azokban az iskolákban, ahová mi jártunk, ha valaki jó tanuló, az olyan volt, mintha az lenne a homlokára tetoválva, hogy „Rúgjatok seggbe!” . És ő valójában nem volt igazán kemény fiú, akármilyen nagydarab volt is. Úgyhogy elég rendszeresen seggbe rugdosták a többiek.

– És?

– Én két évvel fiatalabb voltam, izmos és emellett kemény is, és nem túl jó tanuló. Úgyhogy egy idő után elkezdtem én vigyázni rá. Gondolom, lojalitásból, meg különben is szerettem verekedni. Úgy hatéves lehettem. Mindenkinek nekimentem. Sok mindent megtanultam. Például, hogy a legfontosabb a stílus. Ha úgy teszel, mintha komolyan gondolnád, amivel fenyegetőzöl, akkor az emberek hajlamosak meghátrálni. De néha nem hátráltak meg. Az első évben agyba-főbe püföltek a nyolcévesek. Aztán egyre jobban beletanultam, és alaposan elpáholtam őket. Olyan voltam, mint egy dühöngő őrült. Ha átkerültünk egy új iskolába, a többiek elég hamar megtanulták, hogy ne piszkálják Joe-t, különben rájuk szabadul a pszichopata öccse.

– Irtó aranyos kisfiú lehettél.

– Ez a hadseregben volt. Ha bárhol máshol történik, nevelőintézetben kötök ki.

– Azt mondod, Joe megszokta, hogy rád támaszkodjon?

Reacher bólintott. – Úgy tíz éven át alapjában véve így mentek a dolgok. Hol jobban, hol kevésbé, aztán ahogy idősebbek lettünk, már egyre kevésbé. De ha mégis előfordult egy-egy eset, az egyre komolyabb volt. És azt hiszem, Joe ezt megszokta. Tíz év nagy idő egy gyerek életében, és elég arra, hogy beidegződéssé váljanak dolgok. Szerintem része lett a gondolkodásának, hogy nem kell tudomást venni a veszélyről, mert az őrült öccse mindig védi a hátát. Úgyhogy azt hiszem, Froelichnek bizonyos értelemben igaza van. Joe tényleg vakmerő volt. De nem azért, mert versenyezni próbált velem, hanem mert a lelke mélyén azt hitte, megengedheti magának. Mert én mindig vigyáztam rá, ahogy az anyja mindig adott neki enni, és a hadsereg mindig otthont adott.

– Hány éves volt, amikor meghalt?

– Harmincnyolc.

– Akkor közben eltelt húsz év, Reacher. Volt rá húsz éve, hogy alkalmazkodjon a valódi élethez, ahogy mindenki alkalmazkodik.

– Igen? Én néha úgy érzem magam, mintha még mindig az a hatéves kisfiú lennék. Mindenki figyeli a szeme sarkából, hogy ez az őrült mit fog csinálni legközelebb.

– Például ki?

– Például Froelich.

– Mondott valamit?

– Egyértelmű, hogy kicsit furcsállja a felfogásomat.

– A titkosszolgálat egy civil szervezet. A legjobb esetben is csak katonai jellegűnek nevezhető. Majdnem olyan ostobák, mint az átlagpolgárok.

Reacher elmosolyodott, de nem mondott semmit.

– És mi az ítélet? – kérdezte Neagley. – Mostantól azzal fogsz élni, hogy te ölted meg a bátyádat?

– Egy kicsit, talán. De majd túlesek rajta.

Neagley bólintott. – Túl fogsz. És túl is kell. Nem a te hibád volt. Joe harmincnyolc éves volt. Nem várhatta, hogy majd megjelenik a kisöccse, és megvédi.

– Kérdezhetek valamit?

– Miről?

– Valamivel kapcsolatban, amit Froelich mondott.

– Kíváncsi, hogy miért nincs köztünk semmi?

– Gyorsan vág az eszed.

– Megéreztem – mondta Neagley. – Kicsit aggodalmasnak tűnt. Kicsit féltékenynek. Elég hideg velem. Persze épp jól fenéken billentettem a biztonsági vizsgálattal, nem csoda, ha utál.

– Az biztos.

– Soha még csak meg sem érintettük egymást, te meg én, tudod? Semmilyen fizikai kontaktus nem volt köztünk. Soha nem veregetted meg a hátam, nem fogtunk kezet...

Reacher ránézett, és gondolatban végigpergette maga előtt a tizenöt évet.

– Tényleg? Ez jó vagy rossz?

– Jó – mondta Neagley. – De ne kérdezd, miért.

– Oké – bólintott Reacher.

– Megvan rá az okom. De ne kérdezd, mi. Nem szeretem, ha hozzámérnek. És te soha nem értél hozzám. Mindig úgy gondoltam, megérezted. És mindig hálás voltam érte. Ez az egyik oka, hogy miért kedveltelek mindig annyira.

Reacher nem válaszolt semmit.

– Akkor is, ha nevelőintézetben lett volna a helyed.

– Valószínűleg neked is, velem együtt.

– Jó csapat lettünk volna – mondta Neagley. – Sőt, jó csapat vagyunk. El kéne jönnöd velem Chicagóba.

– Én mindig úton vagyok, nem szeretek egy helyen lenni.

– Oké, nem erőltetem. Froelichhel kapcsolatban pedig nézd a dolog jó oldalát. Rendes nő. Érezd jól magad egy kicsit. Jók vagytok együtt.

– Igen – mondta Reacher. – Azt hiszem.

Neagley felállt, és ásított egyet.

– Minden rendben? – kérdezte Reacher.

Neagley bólintott. – Persze.

Aztán megcsókolta az ujja hegyét, és másfél méterről odafújta a csókot. Kisétált a szobából, egyetlen szó nélkül.

Reacher fáradt volt, de izgatott is, a szoba hideg volt, az ágy göröngyös, nem tudott elaludni. Inkább visszavette az inget meg a nadrágot, odament a szekrényhez, és elővette Joe dobozát. Nem számított rá, hogy bármi érdekeset talál benne. Csak felesleges vacakok lehetnek. Az ember nem hagy ott fontos dolgokat a barátnője lakásán, ha tudja, hogy nemsokára le akar lépni.

Az ágyra rakta a dobozt, és felnyitotta a tetejét. Az első, amit meglátott, egy pár cipő volt. Sarokkal-orral egymásnak fordítva feküdtek legfelül. Elegáns, fekete cipő jó minőségű bőrből, meglehetősen nehéz. A talprészen körben és az orránál jól megvarrva, öt lyuk, vékony cipőfűző. Biztos import. De nem olasz, ahhoz túl komoly. Talán inkább angol, mint a légierő nyakkendője.

Lerakta az ágytakaróra a cipőket. Kicsit széttolta a sarkuknál fogva. A jobb sarok jobban le volt taposva, mint a bal. Elég régi cipő volt, kissé már megkopott Pontosan látta benne Joe lábának formáját Az egész testét, ahogy a lába fölé tornyosul, mintha láthatatlanul itt állna, a lábán a cipővel. Olyan volt mint egy halotti maszk.

Három könyv is volt a dobozban, a gerincükkel felfelé állítva. Az egyik a Du coté de chez Swann volt, Proust Á la recherche du temps perdu-jének első kötete. Francia, puhafedelű kiadás, jellegzetes, egyszerű borítóval. Reacher belelapozott. A nyelvvel megbirkózott, de nem igazán tudott odafigyelni az olvasottakra. A második könyv egy tankönyv volt a statisztikai elemzésről. Súlyos volt és vastag. Átlapozta, de nem értette sem a nyelvét, sem a tartalmát. Lerakta a Proust-kötet tetejére.

Kezébe vette a harmadik könyvet. Rámeredt. Rögtön megismerte. Ő vette Joe-nak valamikor nagyon régen, a harmincadik születésnapjára. Dosztojevszkijtől a Bűn és bűnhődés. Angol fordítás volt, de Párizsban vette, egy antikváriumban. Pontosan emlékezett még arra is, mennyibe került. Nem túl sokba. A könyvárus az idegen nyelvű könyvek közé sorolta, és nem első kiadás volt, vagy bármilyen szempontból érdekes. Csak egy szép könyv, és egy jó történet.

Kinyitotta az elején. Azt írta bele: Joe, lehetőleg kerüld el mindkettőt, jó? Boldog születésnapot! Jack. Az antikváriustól kért tollat, elkenődött a tinta. Már kicsit meg is fakult. Aztán a címet is felírta, ahová küldeni kell, mert a könyvárus felajánlotta, hogy postára adja. A cím a Pentagon volt, mert akkoriban Joe még a katonai hírszerzésnél dolgozott. Pentagon, Arlington, Virginia, USA. Az antikváriusra nagy hatást tett a dolog.

Lapozott egyet, az első mondatokhoz. Július eleje volt és rekkenő meleg. Alkonyattájban a Sz... utcán egy fiatalember kimerészkedve albérleti kamrácskájából, lassan, határozatlanul elindult a K... híd felé[1]. Aztán tovább lapozgatott, keresve a gyilkossági jelenetet, és közben kiesett a könyvből egy összehajtogatott papír. Nyilván könyvjelző lehetett, úgy a közepe táján volt, ahol Raszkolnyikov épp Szvidrigaljovval vitatkozik.

Széthajtogatta a cédulát. A hadsereg által használt papír volt, meg tudta állapítani a színéből és a vastagságából. Tompafehér, fényes felületű. Egy megkezdett levél volt, Joe ismerős, rendes írásával. A dátum hat héttel a születésnapja után. Kedves Jack, köszönöm a könyvet. Végül megérkezett. Mindig meg fogom őrizni. Talán még el is olvasom. De nem mostanában, mert rengeteg a dolgom az utóbbi időben. Azon gondolkozom, hogy lelépek innen, és átmegyek a Pénzügyminisztériumba. Valaki (ismered az illetőt) felajánlott egy állást, és

Ennyi. Itt hirtelen véget ért a levél. Reacher lefektette a papírlapot a cipő mellé. A három könyvet visszarakta a dobozba. Ránézett a cipőre meg a levélre, és befelé hallgatózott, mint ahogy egy bálna hallgatózik a jéghideg óceánban az ezermérföldnyire lévő másik bálna hangjára. De nem hallott semmit. Nem volt ott semmi. Semmi a világon. Úgyhogy visszarakta a cipőt is a dobozba, összehajtogatta a levelet, és a tetejére dobta. Becsukta a dobozt, átsétált vele a szoba túlsó sarkába, és lerakta a szemétkosár tetejére. Épp visszaindult az ágyhoz, amikor újból kopogtak.

Froelich volt az. Nadrágkosztüm volt rajta, de blúz nem volt a blézer alatt. Valószínűleg egyáltalán semmi nem volt alatta, csak azért kaphatta fel gyorsan, mert a folyosón posztoló rendőr mellett is el kellett sétálnia.

– Még fent vagy? – kérdezte.

– Gyere be.

Froelich belépett a szobába, és megvárta, amíg Reacher becsukja az ajtót.

– Nem vagyok dühös rád. És nem miattad ölték meg Joe-t.

Egyáltalán nem gondolom így. És azért sem vagyok dühös, amiért Joe-t megölték. Csak megtörtént.

– De valamiért dühös vagy.

– Joe-ra, amiért elhagyott.

Reacher beljebb ment a szobába, és leült az ágy szélére. Froelich leült mellé.

– Túlvagyok rajta – mondta. – Teljes mértékben. Esküszöm. Sokáig tartott. De azon még nem vagyok túl, ahogy faképnél hagyott.

Reacher hallgatott.

– Úgyhogy tulajdonképpen magamra vagyok dühös – mondta halkan Froelich. – Mert a lelkem legmélyén rosszat kívántam neki. Azt akartam, hogy történjen vele valami rossz. És meg is történt. Úgyhogy szörnyű bűntudatom van. És attól félek, hogy el fogsz ítélni emiatt.

Reacher egy pillanatig hallgatott.

– Nincs miért ítélkezni. És nincs miért bűntudatot érezni. Érthető, ha ezt gondoltad, és ennek semmi köze ahhoz, ami történt vele. Hogy is lehetne?

Froelich hallgatott.

– Fejest ugrott valamibe, amibe nem kellett volna, ennyi. Kockázatot vállalt, és nem volt szerencséje. Nem te okoztad. Én sem okoztam. Csak megtörtént.

– Minden valami okból történik.

Reacher megrázta a fejét. – Nem, ez nem így van. Egyáltalán nem így van. A dolgok csak megtörténnek. Nem a te hibád volt. Nem vagy felelős érte.

– Gondolod?

– Nem te vagy a felelős érte – ismételte meg Reacher. – Senki nem felelős. Kivéve a fickót, aki meghúzta a ravaszt.

– Rosszat akartam neki. Meg kell bocsátanod nekem.

– Nincs mit megbocsátani.

– Hallani akarom, ahogy kimondod.

– Nem tehetem – rázta a fejét Reacher. – És nem is fogom. Nincs szükséged bocsánatra. Nem a te hibád volt, és nem az enyém. Még csak nem is Joe-é. Csak megtörtént. Ez már csak így van.

Froelich egy pillanatig hallgatott. Aztán bólintott, alig észrevehetően, és kicsit közelebb húzódott Reacherhez.

– Jól van – mondta.

– Van rajtad valami a kosztüm alatt?

– Tudtad, hogy van egy eldugott pisztolyom.

– Igen, tudtam.

– Miért kutattad át a házamat?

– Mert bennem megvan egy gén, ami Joe-ban nem volt. Velem nem történnek meg csak úgy a dolgok. Én nem vagyok balszerencsés. Most van nálad fegyver?

– Nincs – felelte Froelich.

Csönd lett.

– És nincs semmi a kosztüm alatt – tette hozzá.

– Én mindig szükségét érzem, hogy megerősítsem a dolgokat – mondta Reacher. – Elővigyázatosságból. Az egész csak ösztönös, genetikai.

Kigombolta a legfelső gombot a blézeren. Aztán a másodikat. Becsúsztatta a kezét. A nő bőre meleg volt és sima.

Reggel hatkor ébresztőhívást kaptak a recepcióról. Stuyvesant intézhette el tegnap este, gondolta Reacher. Bár elfelejtette volna! Froelich is mocorogni kezdett. Aztán felpattant a szeme, és felült, máris teljesen éberen.

– Boldog hálaadást – mondta Reacher.

– Remélem, az lesz. Furcsa érzésem van a mai nappal kapcsolatban. Szerintem ez az a nap, amikor eldől, hogy győzünk vagy veszítünk.

– Szeretem az ilyen napokat.

– Igen?

– Persze – felelte Reacher. – A vesztés szóba sem jöhet, tehát ez az a nap, amikor győzünk.

Froelich felhajtotta a takarót. Az eleinte túl hideg szobában közben már túl meleg lett.

– Öltözz lezseren – javasolta. – Az öltöny nem fest jól egy ingyenkonyhán. Szólsz Neagleynek is?

– Szólj neki te, ott mész el az ajtaja előtt. Nem harap.

– Biztos?

– Persze.

Froelich felvette a nadrágkosztümöt, és elment. Reacher odatrappolt a szekrényhez, és kivette a nejlonzsákot az Atlantic City-i ruháival. Kiborította az ágyra, és megpróbálta kisimítgatni a gyűrődéseket. Aztán lezuhanyozott, de nem borotválkozott. Ha azt akarja, hogy lezser legyek, gondolta. Neagleyt már a hallban találta. Farmer és hosszú ujjú póló volt rajta, meg egy kopott bőrdzseki. Egy kis büféasztalon kávé és sütemények voltak kikészítve. A rendőrök már felfalták a legtöbbet.

– Na, kibékültetek? – kérdezte Neagley.

– Nagyjából.

Reacher elvett egy csészét, és teletöltötte kávéval. Kiválasztott egy mazsolás süteményt. Aztán megjelent Froelich, fekete farmerben, fekete pólóingben és fekete blézerben. Megreggeliztek, aztán együtt kisétáltak Stuyvesant Suburbanjéhez. Még nem volt reggel hét óra, hálaadás napján. A város úgy festett, mintha előző este mindenkit evakuáltak volna. Mindenfelé csönd honolt. Hideg volt, de a levegő mégis lágy és mozdulatlan. A nap már felkelt, az ég sápadtkék volt. Az épületek aranyszínben ragyogtak. Az utak teljesen üresek voltak, ezért pillanatok alatt beértek az irodába. Stuyvesant már ott várta őket a konferenciateremben. Az ő felfogásában a lezser öltözék egy vasalt, szürke nadrágból állt, halványrózsaszín kardigánnal és egy élénkkék golfblézerrel. Reacher úgy sejtette, mindegyiken Brooks Brothers lehet a címke, és Mrs. Stuyvesant valószínűleg ma is a baltimore-i kórházba ment, mint minden csütörtökön, hálaadás ide vagy oda. Bannon Stuyvesanttal szemben ült, ugyanabban a tweedzakóban és flanelnadrágban. Akármilyen nap volt, ő mindig úgy festett, mint egy viharvert zsaru. Valószínűleg a ruhatára nem adott túl sok lehetőséget a variálásra.

– Akkor vágjunk bele – javasolta Stuyvesant. – Sok megbeszélnivalónk van.

– Első napirendi pont – kezdte Bannon. – Az FBI hivatalos véleménye az, hogy le kellene mondani Armstrong mai szereplését. Tudjuk, hogy a merénylők a városban vannak, tehát van okunk azt feltételezni, hogy várható egy merényletkísérlet.

– Ki van zárva, hogy lemondjuk – közölte Stuyvesant. – A pulykaosztogatás egy ingyenkonyhán lehet, hogy triviális semmiségnek tűnik, de ezt a várost a jelképek kormányozzák. Ha Armstrong egy ilyet lemondana, az katasztrofális politikai következményekkel járna.

– Hát jó, de akkor mi is ott leszünk magukkal a helyszínen – mondta Bannon. – Nem azért, hogy elvegyük a kenyerüket, szigorúan ki fogunk maradni minden olyan dologból, ami Armstrong személyes biztonságára vonatkozik. De ha valami rosszul sülne el, akkor jobb, ha minél közelebb vagyunk.

– Van valami új, specifikus információ? – érdeklődött Froelich.

Bannon megrázta a fejét. – Semmi – mondta. – Csak megérzés. De nagyon nyomatékosan azt javaslom maguknak, vegyék komolyan a helyzetet.

– Mindent nagyon komolyan veszek – válaszolta Froelich. – Ami azt illeti, az egész tervet megváltoztattam. Az épületen kívülre helyezzük az ebédosztást.

– Kintre? – kérdezte Bannon. – Ott nem rosszabb?

– Nem, mindent egybevéve jobb – mondta Froelich. – Az egész épület egyetlen hosszú teremből áll. A konyha leghátul van. Nagyon nagy tömeg lesz. November vége van, a legtöbb hajléktalan legalább öt réteg ruhát vesz magára, és ki tudja, milyen fémvacakok vannak náluk. Fémdetektort nem használhatunk. Nem motozhatunk meg mindenkit, rengeteg időbe telne, és ki tudja, milyen betegségeket szednének össze az embereim. Kesztyűben nem csinálhatjuk, mert az sértő. Úgyhogy van rá esély, hogy a merénylők egyszerűen elvegyülnek köztük, amit nincs igazán módunk megakadályozni.

– És mennyiben segít, ha kint vagyunk?

– Van ott egy belső udvar. Az asztalokat hosszú sorban felállítjuk úgy, hogy merőlegesek legyenek az épület falára. Az ételt a konyhaablakon keresztül fogják kiadni. Az asztal mögött az udvar egyik fala lesz. Armstrongot, a feleségét és négy ügynököt odaállítunk sorban az asztal mögé, háttal a falnak. A vendégek balról fognak jönni szépen libasorban az ügynökök sorfala között. Megkapják az ételüket, továbbmennek, és leülhetnek az asztalhoz. A tévéseknek is jobban fog így tetszeni, mindig jobban szeretik a szabadtéri eseményeket. És rendezetten fog mozogni a tömeg, jobbról balra az asztal mentén. Armstrong odarakja a pulykát, Mrs. Armstrong a tölteléket, továbbmennek vele, leülnek, megeszik. Vizuálisan könnyebb átfogni.

– Mik az előnyei ennek? – kérdezte Stuyvesant.

– Rengeteg – felelte Froelich. – Sokkal jobban kordában lehet tartani a tömeget. Senki nem ránthat fegyvert még mielőtt Armstronghoz ér, mert az ügynökök között kell eljönniük, egészen, amíg oda nem érnek közvetlenül az asztalhoz. Ha akkor rántják elő, azonnal kéznél van a négy ügynök.

– És mi a hátránya?

– Nagyon kevés. Három oldalról falak védenek, de az udvar eleje nyitott. Az utca túloldalán egy ötemeletes épület áll, valami régi raktár. Az ablakok be vannak deszkázva, ami nagyon jó. De kell majd egy ügynököt állítanunk minden tetőre a túloldalon, úgyhogy túl fogjuk lépni a költségvetést.

Stuyvesant bólintott. – Erről lehet szó. Remek terv.

– Kivételesen az időjárás is a mi oldalunkon áll – mondta Froelich.

– Ez egy alapjában véve hagyományos felállás? – kérdezte Bannon. – Általában így gondolkozik a titkosszolgálat?

– Erre nem szívesen válaszolnék – mondta Froelich. – Nem szokásunk a módszereinket kívülállókkal megbeszélni.

– Együtt kell dolgoznunk. Mind egy oldalon állunk.

– Elmondhatja neki – szólt közbe Stuyvesant. – Már úgyis nyakig benne vannak.

Froelich megvonta a vállát.

– Oké. Azt hiszem igen, ez egy elég hagyományos védelmi terv. Egy ilyen helyen meglehetősen kevés a variációs lehetőség. Miért kérdezi?

– Mert nagyon sokat gondolkoztunk és dolgoztunk ezen az ügyön.

– És? – kérdezte Stuyvesant.

– Négy specifikus tényezőt kell figyelembe vennünk. Először is, ez az egész ugye tizenhét nappal ezelőtt kezdődött?

Stuyvesant bólintott.

– És eddig kinek volt baja belőle? Ez az első kérdés. Másodszor, gondoljanak a demonstrációra, a két gyilkosságra Minnesotában és Coloradóban. Hogyan értesültek róluk? Ez a második kérdés. A harmadik, hogy milyen fegyvereket használtak? És a negyedik, hogyan került az üzenet Miss Froelich előszobájába?

– Mire akar kilyukadni?

– Arra, hogy ez a négy kérdés mind egy irányba mutat.

– Milyen irányba?

– Mi a célja az üzeneteknek?

– Fenyegetések – mondta Froelich.

– És kit fenyegetnek?

– Természetesen Armstrongot.

– Valóban? Volt olyan, ami maguknak volt címezve, és volt, ami neki. De látott-e ő egyet is Közülük? Akár azokat, amiket közvetlenül neki címeztek? Tud-e róluk egyáltalán?

– Soha nem mondjuk meg a védelmezett személynek, mindig ez volt a politikánk.

– Tehát akkor Armstrongot nem izzasztja meg ez az egész. Akkor ki az, aki beleizzad?

– Mi.

– Tehát, akkor az üzenetek vajon tényleg Armstrongnak szólnak, vagy valójában inkább a titkosszolgálatnak? Ha reálisan gondolkozunk?

Froelich hallgatott.

– Akkor most gondoljanak a minnesotai és a coloradói esetekre. Ez aztán a pokoli demonstráció. Nem lehetett egyszerű megcsinálni. Akárki is tette, így lelőni valakit, ahhoz idegek kellenek, és ügyesség, gondos előkészületek és előzetes megfontolás. Ami nem könnyű. Nem olyasmi, amit könnyen vállal az ember. De ezek megtették, mert valami közlendőjük volt mindezzel. És aztán mit csináltak? Küldtek-e valami információt, hogy merre keressék a demonstráció nyomait?

– Nem.

– Hát ez az – mondta Bannon. – Vették maguknak ezt a rengeteg fáradságot, vállalták ezt az óriási kockázatot, aztán szép kényelmesen, ölbe tett kézzel hátradőltek, és nem csináltak semmit. Csak vártak. Aztán persze a helyi rendőrségtől elküldték a jelentést a központi adatbázisnak, aztán a FBI számítógépei megvizsgálták az adatbázist, és kiszúrták az Armstrong szót, mi pedig felhívtuk magukat a hírrel.

– És?

– Akkor most mondják meg nekem, hány hétköznapi ember tudja, hogy ez így megy? Hány hétköznapi ember vállalná azt a kockázatot, hogy hiábavaló volt a demonstrációja, mert maguk esetleg napokig rá sem jönnek, amíg nem olvasnak róla az újságokban?

– Mit akar ezzel mondani? Akkor kik lehetnek ezek?

– Milyen fegyvert használtak?

– H&K MP5SD6-ost és Vaime Mk2-est – mondta Reacher.

– Amik meglehetősen ritka fegyverek – mondta Bannon. – És legálisan nem szerezhetők be magánszemélyek által, mert hangtompítósak. Csak hivatalos szervek vásárolhatják meg őket És egyetlen olyan kormányhivatal van, amelyik mindkettőt használja.

– Mi – mondta halkan Stuyvesant.

– Igen, maguk – bólintott Bannon. – Végül pedig, megnéztem, hogy szerepel-e Ms. Froelich a telefonkönyvben. És nincs benne. Titkos a száma. Nem találtam bekeretezett hirdetést arról, hogy a titkosszolgálat alelnököt védelmező osztályának főnöke itt és itt lakik. Akkor honnan tudták, hová kell kézbesíteni az üzenetet?

Hosszú csönd lett.

– Ismernek – mondta halkan Froelich.

Bannon bólintott. – Sajnálom, barátaim, de az FBI mostantól a titkosszolgálat embereire összpontosítja a nyomozást. Nem lehetnek jelenlegi alkalmazottak, mert ha most is itt dolgoznának, akkor tudták volna, hogy a fenyegető levél előbb érkezett, és aznapra időzítették volna a demonstrációt. Tehát olyan nemrégiben távozott embereket keresünk, akik még mindig jól tudják, hogy mennek itt a dolgok. Akik tudták, hogy Armstrongnak nem fogják elmondani a fenyegetést. Akik ismerik Ms. Froelichet. Akik ismerték Nendicket is, és tudták, hol lakik. Talán olyan valakik, akik valami kellemetlen ügy kapcsán kényszerültek távozni innen, és sérelmeik vannak. A titkosszolgálattal szemben, és nem Brook Armstronggal szemben. Nekünk az az elméletünk, hogy nem Armstrong a célpont, ő csak eszköz. De képesek lennének eltenni láb alól egy alelnököt is, hogy maguknak ártsanak, ahogy a két Armstrongot is eltették láb alól.

Csönd lett a teremben.

– Mi lenne a motivációjuk? – kérdezte aztán Froelich.

Bannon vágott egy grimaszt. – Egy megkeseredett volt alkalmazott önmagában egy két lábon járó motiváció. Ezt mind tudjuk. Mindnyájunknak meggyűlt már a baja ilyenekkel.

– Na és mi van az ujjlenyomattal? – érdeklődött Stuyvesant. – A mi embereink mind szerepelnek a nyilvántartásban.

– Feltételezésünk szerint két emberről van szó. Akinek az ujjlenyomata szerepel a levélen, az egy ismeretlen társa valakinek, aki itt dolgozott, és aki gumikesztyűt használ. Nem állítjuk, hogy mindketten itt dolgoztak, és hogy két renegát ügynök.

– Szóval csak egy.

– Ez az elméletünk – mondta Bannon. – Hasznos és tanulságos, ha mindig többes számban beszélünk róluk, mert ez egy csapat. De egy egységként kell nézni őket. Nyilván minden információt megosztanak. Ha csak az egyikük dolgozott is itt, nyilván mind a ketten tisztában vannak a belső titkokkal.

– Ez egy nagyon nagy hivatal – mondta Stuyvesant. – És rengeteget változik az állomány. Vannak, akik felmondanak, vannak, akiket kirúgnak. Vannak, akik nyugdíjba mennek. Vannak, akiket finoman megkérünk, hogy menjenek nyugdíjba.

– Épp most nézünk utána – mondta Bannon. – Közvetlenül a minisztériumtól kaptunk egy alkalmazotti névsort, öt évre visszamenőleg.

– Ez elég hosszú névsor lehet.

– Megvan a kellő számú emberünk a feladatra.

Senki nem szólt semmit.

– Igazán sajnálom – mondta Bannon. – Senki nem örül, ha azt kell hallania, hogy a saját háza táján van baj. De ez az egyetlen lehetséges konklúzió. És ez nem túl jó hír a mai napra nézve. Ezek itt vannak a városban, és pontosan tudják, hogy maguk hogyan gondolkodnak, és mit terveznek mára. Úgyhogy én azt tanácsolnám, hogy mondják le a programot. Ha pedig nem mondják le, akkor az lenne a tanácsom, hogy nagyon vigyázzanak.

Stuyvesant bólintott a csöndben. – Úgy lesz – jelentette ki. – Erre mérget vehet.

– Az embereim két órával korábban ott lesznek a helyszínen

– mondta Bannon.

– A mieink pedig még egy órával azelőtt – mondta Froelich. Bannon feszes kis mosollyal hátratolta a székét és felállt. –

Akkor ott találkozunk – mondta. Kisétált, és határozottan, de halkan becsukta maga után az ajtót.

Stuyvesant az órájára nézett. – Nos?

Egy pillanatig mindannyian némán ültek, aztán kisétáltak a recepcióra, és ittak egy kávét, utána újból összeültek a konferenciateremben, ugyanazokra a helyekre, és mindegyikük arra a székre bámult, ahol az előbb Bannon ült, mintha még mindig ott lenne.

– Nos? – kérdezte újból Stuyvesant. Senki sem szólalt meg.

– Azt hiszem, nem lehet megkérdőjelezni az elmondottakat

– folytatta Stuyvesant. – Az ujjlenyomatos fickót nem tudják a nyakunkba varrni, de a másik egyértelműen csak a mi emberünk lehet. Röhöghetnek a markukba az FBI-nál. Fülig fog érni a szájuk örömükben.

– És ettől talán tévednek? – kérdezte Neagley.

– Nem – felelte Froelich. – Ezek tudták, hol lakom. Szerintem Bannonnak igaza van.

Stuyvesant megrezzent, mintha a bíró bejelentette volna, hogy az ellenfél találatot ért el.

– És maga mit gondol? – kérdezte Neagleytől.

– Ha valaki figyelmet fordít rá, hogy ne hagyjon DNS-mintát a borítékon, ez valóban belső emberre vall. De engem valami zavar. Ha jártasak a titkosszolgálat procedúráiban, akkor nem értelmezték túl jól a bismarcki helyzetet. Azt mondták, ezek nyilván arra számítottak, a rendőrök az elrejtett fegyver köré gyűlnek majd, és így nem lesznek útban, miközben Armstrongot odaviszik a kocsikhoz. De nem így történt. Armstrong ott állt és várt, és az autók hajtottak oda hozzá.

Froelich megrázta a fejét. – Nem, attól tartok, nagyon is jól gondolták. Normális esetben Armstrong a terület közepén lett volna, ahol mindenki jól láthatja. Nem szoktuk eldugni a szélén. Utolsó pillanatban történt a változtatás, hogy ott tartottuk a templomtorony tövében, Reacher javaslatára. És normális esetben szóba sem jöhetne, hogy egy hátsókerék meghajtású limuzint engedjek ráhajtani egy ilyen füves terepre. Ez alapszabály. Túl könnyen beragadhat. De most tudtam, hogy a föld fagyos és kőkemény, úgyhogy improvizáltam. Ez a manőver egy belső ember számára teljesen váratlan volt. Ez volt az utolsó, amire számítottak. Meglepetésként érhette őket.

Csönd lett.

– Szóval Bannon elmélete teljesen elfogadható – állapította meg Neagley. – Sajnálom.

Stuyvesant lassan bólintott. Második találat.

– Reacher?

– Minden szavával egyetértek.

Harmadik találat. Stuyvesant lehajtotta a fejét, mintha az utolsó reménye is elszállt volna.

– Csakhogy én nem hiszek ennek az elméletnek – jelentette ki Reacher.

Stuyvesant felkapta a fejét.

– Örülök, hogy ezen a szálon nyomoznak – folytatta Reacher –, mert nem árt ennek is utánajárni. Ki kell zárnunk minden lehetőséget. Őrülten bele fogják vetni magukat a nyomozásba, és ha esetleg igazuk van, akkor el is fogják intézni helyettünk az ügyet. Úgyhogy eggyel kevesebb dolog miatt kell aggódnunk. De én nagyjából biztos vagyok benne, hogy csak az idejüket vesztegetik.

– Miért? – kérdezte Froelich.

– Mert biztos vagyok benne, hogy egyik fickó sem dolgozott itt.

– Akkor kicsodák?

– Szerintem mind a ketten kívülállók. Minimum kettő, maximum tíz évvel idősebbek Armstrongnál, mind a ketten valami eldugott falusi helyről származnak, ahol még elég jók az iskolák, de ahová nagyon kevés pénz jut az adókból.

– Micsoda?

– Gondoljanak végig mindent, amit tudunk. Mindent, amit láttunk. A legjelentéktelenebb részleteket is. A legapróbb mozaikkockákat

– Mondd el, mire gondolsz – kérte Froelich.

Stuyvesant ismét az órájára pillantott. Megrázta a fejét. – Ne most. Indulnunk kell. Majd később elmondja. Biztos benne?

– Mind a ketten kívülállók – ismételte meg Reacher. – Teljesen biztos. Az alkotmányból tudom.

Tizenharmadik fejezet

Minden városnak van egy olyan határvonala, ahol a jobb részek átváltanak kevésbé elegánsba. Washington sem különbözik ettől. A határvonal a kívánatos és a nemkívánatos között szabálytalan, cikcakkos hurok alakban húzódik, itt-ott kidudorodva, hogy befogadjon felújított lakótömböket, máshol behorpadva, ahol bekebelez egy-egy utcát a szegénynegyed. Egyes helyeken előkelőbbé vált folyosók hasítanak bele a lerobbant kerületekbe. Máshol fokozatos a hanyatlás, észrevétlenül, pár száz méter során. Vannak utcák, amelyeknek az egyik végén még harmincféle teakeveréket árusító boltok vannak, a másik végén már csak úgy váltanak be csekket, hogy levonnak belőle harminc százalékot.

Az Armstrong szereplésének céljára kiválasztott hajléktalanszálló félúton volt a senki földjén, a Union pályaudvartól északra. Kelet felé vasúti vágányok húzódtak és egy rendező-pályaudvar terült el, nyugatra egy autópálya épp egy alagútba torkollt. Mindenfelé düledező épületek álltak. Egyik-másik elhagyatott volt, a többi nem. Maga a hajléktalanszálló pontosan megfelelt Froelich leírásának: hosszan elnyúló, alacsony, földszintes téglaépület, egyenletes távolságokban nagy, fémkeretes ablakokkal. Mellette egy udvar terült el, kétszer akkora, mint maga az épület. Az udvart háromfelől magas téglafalak határolták. Lehetetlen volt megállapítani, milyen célt szolgálhatott hajdanán az épület. Talán istálló volt, még akkoriban, amikor a Union pályaudvar rakományait lovak vontatták. Később felújították, új ablakokat kapott, és talán teherautó-állomásnak használták, amikor a lovakat felváltották a gépjárművek. Egy időben valami irodaféleség is lehetett.

Minden este ötven hajléktalannak adtak itt szállást. Reggel felkeltették őket, reggelit kaptak, aztán kidobták őket az utcára. Az ötven ágyat összeszedték, a padlót felmosták, és mindent beszórtak fertőtlenítővel. Fémasztalokat és székeket hordtak be az ágyak helyére, és ebédet meg vacsorát osztottak, aztán este kilenckor ismét visszaalakult a helyiség hálóteremmé.

A mai nap azonban más volt. Hálaadás napja mindig más, de ebben az évben még inkább más volt. Az itt alvókat a megszokottnál félórával korábban kidobták, ami kettős csapás volt a számukra, mivel a városok igencsak csendesek hálaadás napján, és ilyenkor nemigen csurran-cseppen semmi a koldusoknak. A padlót a szokásosnál is alaposabban felmosták, és több fertőtlenítőt spricceltek szét. Az asztalokat és a székeket rendesebben állították fel, több önkéntes dolgozott, mindegyikük vadonatúj fehér pólóban, amelyen piros betűkkel virított az ingyenkonyha támogatójának neve.

Az első helyszínre érkező titkosszolgálati ügynökök a terepfelmérő csapat tagjai voltak. Volt náluk egy nagyléptékű városfelmérői térkép és egy távcsöves puskáról leszerelt teleszkóp. Egy ügynök végigjárt minden egyes lépést, amit majd Armstrongnak meg kell tennie. Minden lépésnél megállt, megfordult, és a teleszkópon keresztül szemügyre vett a környéken minden ablakot és háztetőt, amire csak rálátott. Ha innen látott egy ablakot vagy egy háztetőt, az azt jelentette, hogy az esetleges merénylő is láthatja Armstrongot. A másik ügynök, akinél a térkép volt, beazonosította rajta a szóban forgó épületet, aztán kiszámította, milyen távolságra lehet. Ami közelebb volt kétszáz méternél, azt feketével bejelölte a térképen.

A helyszín meglehetősen jó volt. Az egyetlen lehetséges búvóhely egy fegyveres merénylő számára a szemben lévő, üresen álló, ötemeletes raktárépületek tetején volt. A térképes ügynök végül csak öt pontot jelölt be fekete kereszttel. Melléírta, hogy Teleszkóppal ellenőrizve nappali fényben 08.45-kor, a gyanús helyek bejelölve, aztán aláírta, és dátummal is ellátta. A másik is aláírta, a térképet összecsavarták, berakták a hivatali Suburban hátsó ülésére, és várták Froelich érkezését.

Ezután megjelent egy rendőrségi furgonokból álló konvoj, bennük öt kutyás egység. Egy egység ellenőrizte a hajléktalanszállót. Másik kettő a raktárépületeket. Az utolsó kettőnél robbanóanyag keresésére idomított kutyák voltak, és ellenőrizték a környék utcáit minden irányban, négyszáz méteres körzetben. Miután egy épületet vagy egy utcát biztonságosnak nyilvánítottak, odaállítottak egy gyalogos járőrt. Az ég még mindig tiszta volt, a nap ragyogott, ami a melegség illúzióját keltette, így egy kicsit könnyebb volt a járőrök dolga a hidegben.

Fél tízre a hajléktalanszálló körül már negyed négyzetmérföldnyi biztonságos terület terült el. A washingtoni rendőrség járőrei ellenőrizték a szélét gyalogosan és járőrkocsikkal, a terület belső részén pedig még vagy ötvenen cirkáltak. Mást nem is igen lehetett látni a környéken a rendőrökön kívül. A város még mindig csöndes volt, a hajléktalanszálló néhány lakója lézengett csak errefelé. Nem nagyon volt hová menniük, és tapasztalatból tudták, hogy ebédidőben jobb az elsők között lenni. A politikusok nem nagyon értenek hozzá, hogy kell beosztani az adagokat, és az első félóra után egyre soványabbak lesznek a porciók.

Froelich pontban tízkor érkezett meg a Suburbannel, Reacherrel és Neagleyvel együtt. Stuyvesant közvetlenül a nyomukban egy másik Suburbannel. Mögöttük még négy autó a titkosszolgálat mesterlövészeivel és tizenöt általános ügynökkel. Froelich leparkolt a járdaszegély mellett, közvetlenül a raktárépületnél. Általában lezáratta volna az utcát a hajléktalanszálló bejáratánál, de most nem akarta, hogy a bámészkodók megtudják, Armstrong kocsija melyik irányból fog közeledni, úgy tervezték, hogy délről, de ha valaki ezt tudná, és fogna egy térképet, akkor egyszerűen kiszámíthatná, milyen útvonalon fog ideérkezni Georgetown felől.

Froelich összehívta az embereit az udvarra, a mesterlövészeket pedig elküldte, hogy foglalják el állásaikat a tetőkön. Három órával az esemény előtt már ott lesznek, de ez így szokásos. Általában ők voltak az elsők, akik megérkeztek, és az utolsók, akik távoztak. Stuyvesant félrevonta Reachert, és megkérte, hogy menjen fel velük a tetőre.

– Aztán jöjjön vissza hozzám. Szeretnék első kézből jelentést kapni arról, mennyire vészes a helyzet.

Reacher átment az utca túloldalára egy Crosetti nevű ügynökkel, és egy rendőr mellett besétáltak a raktár nyirkos kapualjába, amely tele volt szeméttel és patkányürülékkel. Középen egy lépcső indult kanyarogva fölfelé. Crosetti golyóálló mellényt viselt, és egy tokban puska volt nála. Fittnek látszott. Egy fél lépcsőfordulóval előbb ért fel, mint Reacher.

A lépcsőházból egy faajtón keresztül lehetet kijutni a tetőre, a napsütésbe. A tető lapos volt és kátrányozott. Itt-ott döglött galambok hevertek, piszkos padlásablakok nyíltak ide dróthálós üveggel és szellőzőcsövek, a tetejükön kis fémsapkával. A tetőt körben egy alacsony mellvéd szegélyezte, a felső részén lekopott oromkövekkel kirakva. Crosetti odasétált a tető jobb sarkának a széléhez. Megnézte, hogy a kollégái ott vannak-e a szomszédos háztetőkön. Aztán az épület elejéhez sétált, hogy ellenőrizze, hová lehet látni innen. Reacher már ott állt.

A kilátás jó is volt, meg rossz is. Jó a hagyományos értelemben, mert a nap sütött, és ők öt emelet magasban voltak egy olyan környéken, ahol csak alacsony épületek álltak. Viszont rossz volt, mert a hajléktalanszálló udvara pontosan alattuk terült el. Mintha egy cipődobozba néznének bele egy méter magasságból és egy méter távolságból. A hátsó fal, amely előtt Armstrong állni fog, pontosan előttük volt. A régi téglából rakott fal úgy nézett ki, mintha a kivégzésekhez használták volna valami külföldi börtönben. Könnyebb lenne innen eltalálni, mint egy hordóban úszkáló halat.

– Mekkora a távolság? – kérdezte Reacher.

– Mennyire becsüli? – kérdezett vissza Crosetti.

Reacher rátérdelt a fal szélére, és kifelé nézett, aztán lefelé. – Kilencven méter?

Crosetti kikapcsolt egy zsebet a mellényén, és elővett egy távolságmérőt. – Lézeres – mondta. Bekapcsolta, és betájolta. – A falig kilencvenkét méter – közölte. – Armstrong fejéig kilencvenegy. Elég jól eltalálta.

– Széljárás?

– Enyhe melegáramlatok szállnak fölfelé a betonról – mondta Crosetti. – Valószínűleg más nemigen. Elhanyagolható.

– Gyakorlatilag olyan, mintha ott állnánk közvetlenül mellette – állapította meg Reacher.

– Ne aggódjon – nyugtatta meg Crosetti. – Amíg én itt vagyok, más nem juthat fel. Ez a mai feladatunk. Csak őrszemek vagyunk, nem lövészek.

– Hol fog állni? – kérdezte Reacher.

Crosetti körbenézett kis birtokán, és oldalra mutatott. – Azt hiszem, ott – mondta. – A legtávolabbi sarokba húzódva. Szemben az elülső fallal. Ha kicsit balra fordulok, be tudom fogni az egész udvart. Ha kicsit jobbra, onnan látom a lépcsőkijáratot.

– Jó terv – bólintott Reacher. – Szüksége van valamire?

Crosetti csak megrázta a fejét.

– Oké – mondta Reacher. – Akkor itt is hagyom, végezze a dolgát. Próbáljon nem elaludni, jó?

Crosetti elmosolyodott. – Általában sikerülni szokott.

– Helyes – bólintott Reacher. – Az soha nem árt egy őrszemnél.

Visszament öt emeletet a lépcsőkön a sötétben, aztán kilépett a napfényre. Átballagott az utca túloldalára, és felnézett a tetőre. Crosetti kényelmesen behúzódott a sarokba. A feje és a térde is látszott. A puskája markolata is, kényelmes negyvenöt fokos szögben meredt az ég felé. Reacher integetett, Crosetti visszaintett neki. Reacher továbbsétált, és megkereste Stuyvesantot az udvarban. Nehéz lett volna nem észrevenni, a kardigánja virított a ragyogó napsütésben.

– Odafent minden oké – jelentette Reacher. – Fantasztikusan jó hely egy fegyveresnek, de amíg a maguk emberei biztosítják, nem lehet baj.

Stuyvesant bólintott, hátrafordult, és felfelé nézett. Az udvarból rá lehetett látni mind az öt raktárépület tetejére. Mindegyiken egy-egy mesterlövész posztolt. Kirajzolódott az öt fej és az öt puska sziluettje.

– Froelich kereste magát – szólt oda Reachernek Stuyvesant.

A közelben az önkéntesek és az ügynökök épp hosszú, kecskelábú asztalokat húztak a helyükre. Az volt az elképzelés, hogy ezek mintegy korlátot alkotnak majd. A jobb oldali végük az épület falához kerül, a bal oldali úgy egy méterre lesz a szemben lévő udvari faltól. Az asztalok mögött így lesz egy két méteres elkerített rész. Armstrong és a felesége itt fog állni négy ügynök társaságában. Közvetlenül a hátuk mögött a téglafal. Közelről nem is nézett ki olyan veszélyesnek a helyzet. A régi téglákat átmelegítette a nap. Rusztikus, sőt barátságos hatást keltettek. Reacher hátat fordított, és innen is felnézett a raktárépületek tetejére. Crosetti megint integetett, mintha azt mondaná: Még ébren vagyok.

– Reacher – szólalt meg Froelich hangja.

Reacher megfordult, és meglátta Froelichet, aki épp kijött a hajléktalanszállóról, és felé tartott. A kezében egy vaskos papírcsomót tartott. Teljes készenlétben volt, áradt belőle a tekintély. Remekül festett. A fekete ruhák kiemelték a hajlékonyságát, a szeme kéken ragyogott. Tucatnyi ügynök és vagy negyven rendőr nyüzsgött körülötte, és mindegyiküknek parancsolni tudott.

– Itt minden jól megy – mondta. – Szeretném, ha sétálnál egyet. Csak nézz körül a környéken. Neagley már kint van az utcán. Tudod, mit kell keresni.

– Jó érzés, nem? – kérdezte Reacher.

– Micsoda?

– Ha az ember valamit igazán jól csinál. Ha ő irányíthat.

– Úgy gondolod, jól csinálom?

– Te vagy a legjobb – mondta Reacher. – Ez az egész fantasztikus. Armstrong szerencsés ember.

– Nagyon remélem – felelte Froelich.

– Higgy benne – biztatta Reacher.

Froelich futólag és szégyenlősen elmosolyodott, aztán továbbment, a papírok között lapozgatva. Reacher másik irányba indult, és visszament az utcára. Jobbra fordult, és fejben eltervezte az útvonalat, amelyet úgy másfél háztömbnyi sugárban körbe akart járni.

A sarkon rendőrök álltak, és már kezdett összegyülekezni az ingyenebédre váró rongyos sereg. Két tévés közvetítőkocsi állt az utcában, ötven méterre a hajléktalanszállótól. Hidraulikus emelvényeket állítottak fel, műholdas antennák forogtak. A technikusok kábeleket fektettek le, a vállukon kamerákkal szaladgáltak ide-oda. Reacher meglátta Bannont hat emberével és egy nővel, akik az FBI-hoz tartozhattak. Épp most érkeztek meg. Bannon egy térképet teregetett szét a kocsi motorháztetején, aköré gyűltek. Reacher intett Bannonnak, aztán balra fordult, és elhaladt a raktárépület mögé vezető kis sikátor torkolata előtt. Hallotta, hogy nem messze elzakatol egy vonat. A sikátor szájánál egy rendőr álldogált az utca felé nézve pihenőállásban. A közelben ott parkolt egy járőrkocsi. Ebben is egy rendőr ült. Mindenfelé rendőrök. Nem lesz semmi a rengeteg túlóra költsége.

Itt-ott rozzant, régi kis üzletek álltak, de a hálaadás miatt minden zárva volt. Egyik-másik üzlethelyiség imateremként szolgált, ezek is zárva voltak. A vágányok közelében autószerelő műhelyek, mind lerobbant, néma. Volt egy zálogház, amelynek egy öregember épp a kirakatüvegét mosta. A polcok mindenféle rendű és rangú árucikkel voltak teletömve. Órák, kabátok, hangszerek, ébresztés rádiók, kalapok, lemezjátszók, autósmagnók, távcsövek, karácsonyfaégő-füzérek. A kirakaton egy felirat hirdette, hogy a világon mindent bevesznek, hacsak nem él és mozog. Ezenkívül egyéb szolgáltatásokat is nyújtottak: csekkbeváltás, ékszer értékbecslés és órajavítás. Egy tálcán egy csomó óra is volt a kirakatban, többnyire régimódi, rugós szerkezetek, domború üveglappal, nagy, szögletes számokkal, cizellált mutatókkal. Reacher még egyszer a feliratra pillantott: Órajavítás. Aztán megint az öregemberre, aki könyékig szappanhabos kézzel mosta a kirakat üvegét.

– Maga órajavítást is vállal? – érdeklődött.

– Van valami javítanivalója? – kérdezte az öregember. Akcentussal beszélt, talán orosz lehetett.

– Csak egy kérdésem lenne – mondta Reacher.

– Azt hittem, órát akar javíttatni. Eredetileg órás voltam. Még mielőtt bejöttek a kvarcórák.

– Sajnálom, de az órámnak semmi baja – mondta Reacher.

Felhúzta az inge mandzsettáját, és megnézte, hány óra. Negyed tizenkettő.

– Hadd nézzem csak – mondta az öregember.

Reacher odanyújtotta a csuklóját.

– Bulova – állapította meg az öreg. – Amerikai katonai. Az öböl-háború előttről. Jó óra. Egy katonától vette?

– Nem, én voltam katona.

Az öreg bólintott. – Én is az voltam, a Vörös Hadseregben. És mi lenne a kérdése?

– Szokott használni halolajat?

– Persze, hébe-hóba. Mostanában már nemigen javítok órákat. Mióta kvarc van.

– És honnan szerzi be?

– Most viccel?

– Nem, csak egy kérdés.

– Tudni akarja, honnan szerzem be a halolajat?

– Igen, pontosan erre az információra lenne szükségem.

Az öreg elmosolyodott. – Mindig magamnál hordom.

– Hol?

– Most is látja.

– Igen?

Az öreg bólintott. – És én is a magáét.

– Az én micsodámat?

– A halolajkészletét.

– Nekem nincs halolajam – mondta Reacher. – Cápamájban található. Elég rég nem jártam cápák közelében.

Az öreg megrázta a fejét. – Tudja, a szovjet rendszert gyakran kritizálták, és higgye el, én is mindig boldogan megmondtam róla a magamét. De legalább az oktatás jó volt. Főleg természettudományos tárgyakból.

– C_30H_50 – mondta Reacher. – Aciklikus hidrokarbon. Könynyen hidrálható.

– Érti is, amit mond?

– Nem igazán – rázta a fejét Reacher.

– A halolaj természetes állapotában csak két helyen fordul elő a bioszférában – magyarázta az öreg. – Az egyik a cápák mája. A másik az emberi orr környéke, ahol egy faggyúmirigy termeli.

Reacher megérintette az orrát. – Ugyanaz az anyag? A cápák májában és az ember orránál?

Az öreg bólintott. – Pontosan ugyanaz a molekulaszerkezet.

Úgyhogy, ha kell egy kis halolaj egy órához, csak rádörzsölök egy kicsit az ujjam hegyére. Így ni.

Nedves kezét a nadrágszárába törölte, az ujja hegyével megdörzsölte az orra tövét, aztán felmutatta az ujját

– Ezt rákenjük egy apró fogaskerékre, és rendben is van – mondta.

– Értem – bólintott Reacher.

– El akarja adni a Bulovát?

Reacher megrázta a fejét. – Nem, érzelmi okokból fontos nekem.

– A hadseregben kapott óra? Maga nem komplett.

Azzal visszatért az ablakmosáshoz, Reacher pedig továbbsétált.

– Boldog hálaadást – szólt még vissza, de nem kapott választ.

Egy saroknyira a hajléktalanszállótól összetalálkozott Neagleyvel, aki az ellenkező irányból közeledett. Megfordult, és visszasétált Reacherrel együtt, megtartva a szokásos távolságot, nehogy összeérjen a válluk.

– Gyönyörű napunk van, nem?

– Nem tudom – felelte Reacher.

– Te hogy csinálnád, ha te lennél a merénylő?

– Sehogy. Nem itt, Washingtonban. Ez a titkosszolgálatnak itthoni terep, várnék egy jobb alkalomra, valahol másutt.

– Én is – mondta Neagley. – De a bismarcki lehetőséget kihagyták. A Wall Street-i alkalom, ami tíz nap múlva lesz, nem jó nekik. Aztán már benne vagyunk a decemberben, megint jönnek az ünnepek, és utána itt a beiktatás. Kifogynak a lehetőségekből. És tudjuk, hogy most itt vannak a városban.

Reacher nem felelt semmit. Elsétáltak Bannon mellett, aki a kocsijában ült.

Pontban délben értek vissza a hajléktalanszállóhoz. Stuyvesant a bejáratnál álldogált. Óvatosan odabiccentett nekik üdvözlésképpen. Az udvaron már minden készen állt. Az asztalokat földig lelógó fehér abrosszal takarták le, és megrakták sorban ételtartókkal és szépen elrendezett szedőkanalakkal. A konyha ablaka közvetlenül az asztalok mögötti rész mellett nyílt. A benti helyiséget is berendezték az ebédhez. A rendőrség kordonokat állított fel, hogy a tömeg az udvar bal oldala felé, sorban haladjon, aztán jobbra kanyarodva a felszolgálóasztalhoz. Utána megint jobbra fordulnak az épület falánál, és bemennek az ajtón. Froelich minden egyes ügynöknek részletesen elmagyarázta a feladatát. Négyen az udvar bejáratánál állnak, hatan felsorakoznak az asztalhoz vezető útvonal mentén. Egy biztosítja az asztal két végét kívülről. Hárman a kijáratot őrzik, amerre távoznak az emberek.

– Oké, mindenki figyeljen – mondta Froelich. – Ne felejtsétek el, nagyon könnyű, hogy valaki kicsit olyannak álcázza magát, mint egy hajléktalan, de pontosan úgy kinézni már nem olyan egyszerű. Figyeljétek a lábakat, a cipőket. Nézzétek meg a kezüket, van-e rajtuk kesztyű, ha nincs, régi-e rajta a piszok. Figyeljétek az arcokat. Sovány és beesett-e az arcuk, piszkos-e a hajuk. Látszani kell rajta, hogy egy hónapja vagy akár egy éve nem mosták. Olyan-e a ruhájuk, mintha már hozzájuk lenne nőve. Van valakinek kérdése?

Senki nem szólalt meg.

– Ha bármi kétségetek van, először cselekedjetek, és csak utána gondolkodjatok. Én az asztal mögött leszek Armstronggal és a személyi testőreivel. Rátok bízzuk, hogy senki ne juthasson az asztal közelébe, aki nemkívánatos, rendben?

Az órájára pillantott. – Öt perccel múlt tizenkettő – mondta. – Még van ötvenöt perc.

Reacher befurakodott az asztalok bal végénél, és megállt azon a kis részen, ahol majd Armstrong áll a pulykaosztogatás közben. Balra a hajléktalanszálló ablakai nyíltak. Előtte, jobbról közelednek majd sorban a hajléktalanok. Mindenkinek el kell haladnia négy ügynök mellett a bejáratnál, és további hat mellett útközben. Tíz gyanakvó szempár kereszttüzében kell elvonulni, mielőtt bárki is odakerül szemtől szembe Armstronggal. Bal felé a távozók sora vonul el. Három ügynök irányítja őket a terembe. Reacher felfelé nézett. Pontosan szemben a raktárépületek emelkedtek. Öt őrszem az öt háztetőn. Crosetti oda integetett, Reacher visszaintett neki.

– Minden rendben? – kérdezte Froelich.

Az asztal túloldalán állt. Reacher rámosolygott.

– Sülten vagy véresen szereted?

– Majd később eszünk. Azt szeretném, ha te és Neagley is itt lennétek majd az udvarban. Maradjatok közel a bal oldali részhez, onnan jobban belátni mindent.

– Oké – bólintott Reacher.

– Még mindig úgy gondolod, hogy jól csinálom?

Reacher balra mutatott. – Nem tetszenek ezek az ablakok – mondta. – Mi van akkor, ha valaki végigállja a sort, lehajtva tartja a fejét, feltűnésmentesen viselkedik, megkapja a pulykáját, bemegy vele a terembe, leül, aztán egyszer csak előkap egy puskát, és az ablakon át lő?

Froelich bólintott. – Erre is gondoltam. Három rendőrt idehívok az utcáról, mindegyik ablakhoz állítok egyet, a terem felé fordulva.

– Így jó lesz. Remek munka.

– És mindenkin golyóálló mellény lesz, akik az asztal mögött állnak – mondta Froelich. – Armstrongékon is.

Megint az órájára nézett. – Még negyvenöt perc. Gyere, sétáljunk egyet.

Kisétáltak az udvarból, át az utca túloldalára, ahol a Suburban parkolt. Rávetült a raktárépület árnyéka. Froelich kinyitotta a csomagtartót. Az árnyék miatt sötét volt a belseje. Tele volt pakolva mindenféle felszereléssel, a hátsó ülés viszont üres volt.

– Egész jól elférnénk – jegyezte meg Reacher. – Egy kicsit elszórakozhatnánk.

– Nem lehet.

– Azt mondtad, jó móka egy kis munkahelyi hancúrozás.

– Úgy értettem, az irodában.

– Ez egy meghívás?

Froelich felegyenesedett és elmosolyodott.

– Jó, miért is ne? Lehet, hogy élvezném.

Aztán még szélesebben elmosolyodott – Ahogy Armstrong biztonságban távozott innen, Stuyvesant íróasztalán fogjuk csinálni, ünneplésként.

Behajolt a csomagtartóba, és kivette a golyóálló mellényét, aztán felegyenesedett, és egy puszit nyomott Reacher arcára. Visszaindult az udvarba. Reacher lecsapta a csomagtartó tetejét, Froelich pedig tíz méterről a távirányítóval bezárta.

Még fél óra volt hátra. Froelich felvette a mellényt a blézere alá, és rádión ellenőrzött minden ügynököt, hogy a helyükön vannak-e. Szólt a rendőrök parancsnokának, hogy lassan elkezdhetik terelgetni a tömeget a bejárat felé. Szólt az újságíróknak, hogy bejöhetnek az udvarra, és kezdhetnek forogni a kamerák. Negyedórával a kezdés előtt bejelentette, hogy Armstrong elindult.

– Hozhatják az ennivalót – szólt be a konyhába.

A konyhai személyzet kitódult a felszolgálóasztalhoz, a szakácsnők pedig nagy kondérokban kiadogatták az ételt a konyhaablakon keresztül. Reacher az asztal végénél az épület falának támaszkodott. Nekisimult hátával a falnak a konyhaablak és a terem első ablaka között. Innen végig tudott nézni az emberek során. Ha félig balra fordul, akkor látja a közeledőket, ha félig jobbra, akkor belát az asztal mögé. Az embereknek így majd ki kell kerülniük őt, miután megkapták az ennivalót. Szerette volna közelről jól szemügyre venni őket. Neagley ott állt két méterrel odébb, az udvar közepén, a kordonok között. Froelich a közelében idegesen fel-alá járkált, és századszor gondolta végig, hogy mindent ellenőrzött-e, amit kell.

– Az érkezés pillanatokon belül várható – szólt bele a mikrofonba. – A sofőr azt mondja, két saroknyira vannak. A tetőkről látjátok már őket?

Valamit meghallgatott a fülhallgatóban, aztán megint beleszólt a mikrofonba – Két saroknyira.

A konyhások telerakták az ételtartókat, és eltűntek. Reacher az udvar téglafalai miatt még nem látta, de már hallotta a közeledő konvoj zúgását Több erős motor búgása, széles gumik csikorgása, gyorsan közeledtek, aztán hirtelen lelassítottak, majd fékeztek. Egy rendőrségi járőrkocsi húzott el a bejárat előtt, aztán egy Suburban és egy Cadillac limuzin, amely pont a kapuban állt meg. Egy ügynök odalépett, és kinyitotta az ajtaját. Armstrong kiszállt, aztán visszafordult, hogy kisegítse a feleségét. Az operatőrök közelebb nyomultak. Armstrongék megálltak egy pillanatra egymás mellett a limuzin ajtajánál, és belemosolyogtak a kamerákba. Mrs. Armstrong magas, szőke nő volt, lerítt róla, hogy skandináv vér folyhat az ereiben. Vadonatúj farmer volt rajta, és vastag tolldzseki, egy mérettel nagyobb a kelleténél, hogy a golyóálló mellény is elférjen alatta. Arcát keretező haja szépen lakkozva. Úgy látszott, kicsit kényelmetlenül érzi magát a farmerban, mintha nem lenne hozzászokva.

Armstrong is farmert viselt, de az övé kopott volt, mintha régóta hordaná. Állig begombolt piros kockás kabát volt rajta. Kicsit megfeszült, nem tudta elrejteni a szakértő szem elől a golyóálló mellényt. Sapka nem volt rajta, a haja szépen megkefélve. A személyi testőrök körbevették őket, és bekísérték az udvarba. A kamerák követték az útjukat. A testőrök úgy voltak öltözve, mint Froelich: fekete farmer, fekete poliészter zakó a golyóálló mellény fölött Kettőn napszemüveg volt. Egyikükön egy fekete baseballsapka. Mindegyiknek kis fülhallgató volt a fülében, és derekuknál kidudorodott a pisztolytáska.

Froelich odakísérte őket a felszolgálóasztal mögé. Egy-egy ügynök elfoglalta a helyét az asztal két végénél, és összefont karral megálltak. Nekik nem volt más dolguk, csak hogy szemmel tartsák a tömeget A harmadik ügynök, Froelich és az Armstrong-házaspár megálltak az asztal közepénél. Egy kicsit kerülgették egymást, aztán felsorakoztak úgy, hogy a harmadik ügynök a bal szélen állt, utána Armstrong, utána Froelich, aztán a jobb szélen Mrs. Armstrong. Armstrong az egyik kezébe vett egy merőkanalat, a másikba egy kisebb kanalat. Megnézte, hogy ráirányulnak-e a kamerák, aztán magasba emelte a kanalakat, mint valami fegyvert.

– Boldog hálaadást mindenkinek! – kiáltotta.

A tömeg lassan beáradt a kapun. Nagyon visszafogottan viselkedtek. Letargikusan mozogtak, és nemigen beszéltek. Nem volt izgatott zsibongás, nem úgy, mint a szálloda halljában a fogadás előtt A legtöbben jól be voltak bugyolálva több réteg ruhába. Volt, aki madzaggal kötötte át a derekán a kabátot Sapkák, ujjatlan kesztyűk, lehajtott fejek. Mind végigvonultak a hat ügynök sorfala között. Az első hajléktalan elhaladt az utolsó ügynök mellett is, elvett egy műanyag tányért az asztalról, aztán Armstrong rávillantotta legragyogóbb mosolyát, és a szedőkanállal egy pulykacombot rakott a tányérra. A férfi elcsoszogott, Froelich zöldségeket pakolt a tányérjára, Armstrong felesége pedig tölteléket. Aztán a férfi elcsoszogott Reacher mellett, és bement az asztalokhoz. A pulykának elég jó illata volt, a férfinak már kevésbé.

Ez így folytatódott öt percig. Ha kiürült valamelyik ételtartó, újat adtak ki a konyhából az ablakon keresztül. Armstrong egyfolytában mosolygott, mint aki nagyon jól érzi magát. A hajléktalanok sora lassan araszolgatott előre. A kamerák forogtak. Más zaj nem hallatszott, csak az evőeszközök csörgése a fém edényeken, és az ebédosztók banális jókívánságai. Boldog hálaadást, jó étvágyat, köszönjük, hogy eljöttek.

Reacher Neagleyre pillantott, aki felvonta a szemöldökét Reacher felnézett a háztetőkre. Aztán Froelichre pillantott, aki el volt foglalva a hosszú nyelű kanállal. Aztán a tévésekre nézett, akik szemlátomást nagyon unatkoztak. Egy órát forgatnak, de tudták, hogy maximum nyolc másodpercnyi anyagot fognak felhasználni belőle a híradóban, banális kommentárral. Az újonnan megválasztott alelnök, Brook Armstrong ma kiosztotta a hagyományos hálaadásnapi pulykát egy washingtoni hajléktalanszállón. Aztán jöhetnek a sporthírek, a bajnokság első fordulójának futballeredményeivel.

A sorban még harmincan álltak, amikor megtörtént.

Reacher csak egy tompa kis becsapódást érzékelt a közelben, és valami megcsípte az arca jobb oldalán. A szeme sarkából látott egy kis porfelhőt, és egy apró, kráterszerű bemélyedést a hátsó falon. Semmi zaj nem volt. Egy másodperc töredékével később az agya azt mondta: golyó, hangtompítóval. Végignézett a sorban állókon. Senki nem mozdult. Aztán felkapta a fejét, kicsit balra fordította és a tetőre pillantott. Crosetti nem volt ott. De mégis. Öt méterrel odébb, mint az addigi pozíciója. És lőtt.

Nem Crosetti volt az.

Reacher próbált villámgyorsan reagálni, de a pánik miatt úgy érezte, mintha lassított felvételen mozogna. Ellökte magát a faltól, teletöltötte a tüdejét levegővel, és Froelich felé lódult, de olyan lassan, mintha egy vízzel teli úszómedence fenekén kellene futnia. A szája kinyílt, kétségbeesett szavak törtek fel a torkából, és próbált kiabálni, de Froelich megelőzte.

– Egy lövé-é-é-s! – sikoltotta.

Lassított felvételen megpördült. A kanál kirepült a kezéből, átívelve az asztal fölött, megcsillant a napfényben, zöldségdarabkákat szórva szét. A bal karját felrántotta, hogy Armstrongot védje. Úgy ugrott fel, mint egy zsákolni készülő kosárlabdajátékos. A levegőben megpördült, a jobb kezét Armstrong vállára tette, és szembefordult vele. A térdét felhúzva a mellkasánál megtaszította és félrelökte. Armstrongnak elakadt a lélegzete, megcsuklottak a lábai, és háttal a földre zuhant, épp, amikor a második hangtompítós golyó eltalálta Froelich nyakát. Semmi hang nem hallatszott, csak az élénkvörös vér spriccelt szét a napfényben, olyan finoman, mint az őszi köd.

Hosszú, tölcsér alakú kis felhőben terjedt szét a levegőben, rózsaszínen és színjátszón. Ahogy Froelich a földre zuhant, a felhő egyre vékonyabb lett. A kanál keresztülzuhant a vérfelhőn, amitől az hosszan, kecses ívben megnyúlt. Froelich a földre zuhant, de a vérfelhő a levegőben maradt, mint egy kérdőjel. Reacher félrekapta a fejét, olyan lassan, mintha valami óriási súly húzná vissza, és a tetőn megpillantotta egy váll vonalát. Az alak épp hátrált, kifelé a látómezejéből. Végtelenül lassan visszafordult az udvar felé, és látta a rózsaszín, nyíl alakú vérfoltot, amely most az asztalok mögött a földre mutatott.

Aztán újból visszaállt az időrendes folyása, és vagy száz dolog történt egyszerre, villámgyorsan, hatalmas hangzavarban. Néhány ügynök rávetette magát Armstrong feleségére, és a földre rántották. A nő hangosan, kétségbeesetten sikoltozott. Több ügynök előrántotta a fegyverét, és lőni kezdett a raktár tetejére. A tömegben ordítozás tört ki. Az emberek tolongva menekültek a fegyverropogás közben. Reacher félrelökdöste az asztalokat, és odarohant Froelichhez. Az ügynökök elrángatták alóla Armstrongot, akire rázuhant. Autók motorjai bőgtek fel, kerekek csikorogtak, fegyverek dörögtek. A levegőben füst szállt Szirénák sivítottak fel. Armstrong eltűnt, Reacher pedig térdre rogyott a vértócsa mellett, és a karjába vette Froelich fejét. Minden rugalmassága elszállt, teljesen mozdulatlan és ernyedt volt, mintha üresek lennének a ruhái. A szeme tágra nyílt, lassan egyik oldalról a másikra fordult a tekintete, mintha kíváncsian keresne valamit.

– Armstrong jól van? – suttogta.

A hangja nagyon halk volt, de éber.

– Biztonságban van – felelte Reacher.

A nő nyaka alá csúsztatta a kezét. Érezte a fülhallgató drótját És a vért. Át volt ázva mindene. Lüktetve folyt a vér, meleg, erős sugárban, a szív teljes erejéből pumpálta. Átfolyt összeszorított ujjai között, olyan erővel, mint a víz egy kád csapjából, amit hol erősebbre, hol gyengébbre állítanak. Felemelte a nő fejét, és hagyta, hogy kicsit hátrahajoljon. A nyak jobb oldalán, elöl volt a cikcakkos szélű, lőtt seb. Ömlött belőle a vér, mint egy folyó, mint egy áradat Artériás vér, sugárban ömölve.

– Orvost! – kiáltotta Reacher. Senki nem hallotta meg, beleveszett a hangja a zajongásba. Az ügynökök körülötte még mindig a tetőre lövöldöztek. Egyfolytában dörögtek és ropogtak a fegyverek. A töltényhüvelyek potyogtak körülötte, a hátára, onnan lepattanva a földre, jól hallotta a kis fémes koppanásokat.

– Ugye, nem közülünk valaki volt? – suttogta Froelich.

– Nem.

Froelich álla a mellkasára bukott, vérpatak folyt a nyaka alól, és átáztatta a blúzát. Tócsába gyűlt a földön, és elfolyt a beton repedései között. Reacher odaszorította a tenyerét a nő tarkójára. Csúszós volt. Próbálta még jobban rászorítani a kezét. A vérpatak szinte eltolta a kezét, olyan erővel folyt.

– Orvost! – ordította megint, még hangosabban.

De tudta, hogy hiábavaló. A nő talán hatvan kiló lehetett, ami azt jelentette, hogy négy-öt liter vére van. A legtöbbje már elfolyt. Ott térdelt a hatalmas tócsában. A szíve végezte a dolgát, buzgón pumpálta a drága vért, egyenesen ki a betonra.

– Orvost! – ordította el magát megint Reacher.

Nem jött senki.

Froelich felnézett az arcába. – Emlékszel? – suttogta.

Reacher közelebb hajolt

– Amikor először találkoztunk? – suttogta Froelich.

– Emlékszem – mondta Reacher.

Froelich halványan elmosolyodott, mintha kielégítette volna a válasz. Nagyon sápadt volt. A földön mindenfelé vér, hatalmas, egyre jobban szétterjedő tócsában. Meleg volt és síkos. A nyakánál habzott, ahogy az artériák kiürültek, és megteltek levegővel. A szeme megmozdult, aztán megállapodott Reacher arcán. Az ajka egészen elfehéredett, aztán kékes lett. Hangtalanul megmozdult, az utolsó szavakra készülve.

– Szeretlek, Joe – suttogta.

Aztán elmosolyodott, békésen.

– Én is téged.

Reacher hosszú percekig tartotta a karjában, amíg teljesen el nem vérzett. Akkor halt meg, amikor Stuyvesant kiadta a „tüzet szüntess”parancsot. Hirtelen totális csönd lett. A meleg vér erős, fémes szaga összevegyült a fegyverek füstjének hideg, savas szagával. Reacher felnézett, aztán hátra, és látta, hogy egy operatőr közeledik a vállán a kamerával, a lencséje lefelé irányítva, mint egy ágyú. Látta, hogy Neagley odaáll az útjába. Az operatőr félrelökte. Neagleynek mintha egy izma sem rezzent volna, de az operatőr hirtelen mégis a földre zuhant. Reacher látta, hogy Neagley felkapja a kamerát, és áthajítja a falon. Hallotta, ahogy az a földre esve darabokra törik. Hallotta, hogy valahol nagyon távol megszólal egy mentőautó szirénája. Aztán egy másik. Hallotta a rendőrségi autókat, a futva közeledő lépéseket. Meglátta Stuyvesant szürke nadrágszárát az arca mellett. Ott állt, Froelich vérében.

Stuyvesant nem csinált semmit. Csak állt, úgy tűnt, nagyon hosszú ideig, míg meghallották, hogy bekanyarodik az udvarba a mentőautó. Akkor lehajolt és megpróbálta elhúzni Reachert. Reacher megvárta, amíg a mentősök odaérnek. Akkor gyengéden lefektette Froelich fejét a betonra. Felállt, émelyegve, szédelegve, görcsösen. Stuyvesant megfogta a könyökét, és odébbkísérte.

– Még a keresztnevét se tudtam – szólalt meg Reacher.

– Mary Ellen – mondta Stuyvesant.

A mentősök egy pillanatig próbálkoztak, aztán elcsendesedtek és feladták. Letakarták a holttestet egy lepedővel. Otthagyták, hogy megvizsgálhassa az orvosszakértő és a helyszínelők. Reacher megtántorodott és leült, a hátát a falnak támasztva, az arcát a kezébe temetve. Csupa vér volt a ruhája. Neagley leült mellé, pár centivel odébb. Stuyvesant leguggolt eléjük.

– Most mi lesz? – kérdezte Reacher.

– Lezárják az egész várost – mondta Stuyvesant. – Utakat, hidakat, repülőtereket. Bannon intézkedik. Minden embere akcióba lépett, a washingtoni rendőrség, a virginiai rendőrség, és a mi embereink közül is néhányan. El fogjuk kapni őket.

– Vonattal fognak menni – mondta Reacher. – Itt van egy ugrásra a Union pályaudvar.

Stuyvesant bólintott. – Átkutatnak minden vonatot. Elkapjuk őket.

– Armstronggal minden rendben?

– Haja szála sem görbült. Froelich megtette a kötelességét.

Hosszú csönd lett, majd Reacher felnézett.

– Mi történt a tetőn? – kérdezte. – Hol volt Crosetti?

Stuyvesant elfordult. – Crosettit valahogy elcsalták az őrhelyéről – mondta. – A lépcsőházban találtuk meg. Halott. Fejbe lőtték. Valószínűleg ugyanazzal a hangtompítós fegyverrel.

Megint hosszú csönd.

– Crosetti hová valósi? – kérdezte Reacher.

– Azt hiszem, New York-i – felelte Stuyvesant. – Vagy talán Jersey-i. Valahonnan arrafelé.

– Az nem jó. És Froelich?

– Wyomingba.

Reacher bólintott. – Ez már jobb lesz. Armstrong hol van most?

– Ezt nem mondhatom meg. Ez az előírás.

Reacher felemelte a kezét, és a tenyerére nézett. Csupa vér volt, minden kis ránc és barázda vörössel kirajzolódott.

– Mondja meg, vagy eltöröm a nyakát.

Stuyvesant nem felelt semmit.

– Hol van? – ismételte meg Reacher.

– A Fehér Házban – válaszolta Stuyvesant. – Egy biztonságos helyiségben. Ilyenkor ez az előírás.

– Oda kell mennem, hogy beszéljek vele.

– Most?

– Most azonnal.

– Nem lehet.

Reacher elnézett a felborogatott asztalok mellett. – De igen, lehet.

– Ezt nem engedhetem meg.

– Akkor próbáljon megakadályozni. Stuyevsant egy pillanatig hallgatott.

– Először hadd telefonáljak oda neki – mondta. Esetlenül felállt és elsétált.

– Jól vagy? – kérdezte Neagley.

– Már megint ugyanaz, mint Joe-val – mondta Reacher. – Mint Molly Beth Gordonnal.

– Semmit nem tehettél volna.

– Láttad? Neagley bólintott.

– Odavetette magát a golyó elé. És még azt mondta nekem, hogy csak szófordulat, hogy ez a kötelességük.

– Ösztönös volt – mondta Neagley. – És nem volt szerencséje. Talán egy centivel a mellény széle mellett találhatta el. Egy ilyen szubszonikus golyó lepattant volna a golyóálló mellényről.

– Láttad, hogy ki lőtt?

Neagley megrázta a fejét. – Nem, a másik irányba figyeltem. Te láttad?

– Egyetlen villanásra, egy férfit.

– Pokoli.

Reacher bólintott, és megtörölte a tenyerét a nadrágjába, oda-vissza. Aztán végigsimított a haján. – Mintha Joe minden barátnője el lenne átkozva – mondta.

– Most mi lesz?

Reacher vállat vont. – Vissza kéne menned Chicagóba.

– És veled?

– Én maradok.

– Minek?

– Tudod, minek.

– Az FBI el fogja kapni őket.

– Nem, ha előbb én kapom el.

– Ezt akarod?

– A kezem között vérzett el. Nem fogok most csak úgy elsétálni.

– Akkor én is maradok.

– Megleszek egyedül.

– Tudom. De jobb lesz velem együtt.

Reacher bólintott.

– Mondott neked valamit? – kérdezte Neagley.

– Nekem semmit. Azt hitte, hogy Joe vagyok.

Látta, hogy Stuyvesant jön visszafelé az udvaron keresztül. Két kezével megtámaszkodva a falban feltápászkodott.

– Armstrong fogad minket – közölte Stuyvesant. – Nem akar előbb átöltözni?

Reacher lenézett a ruhájára. Hatalmas, szabálytalan foltokban átitatta Froelich vére. Egyre hidegebb lett, kezdett rászáradni és megfeketedni.

– Nem – mondta. – Nem akarok előbb átöltözni.

A Suburbannel mentek, amivel Stuyvesant idejött. Washingtont még mindig hálaadásnapi nyugalom ülte meg. Szinte egyáltalán nem is láttak civileket az utcákon, csak rendőröket. A Fehér Ház körül minden főútvonal le volt zárva sietősen felállított rendőrségi kordonokkal. Stuyvesant végig bekapcsolva tartotta a villogókat, és minden ellenőrzési ponton egy intéssel átengedték. A Fehér Ház kapujánál felmutatta az igazolványát, és leparkolt a nyugati szárny előtt. Egy tengerészgyalogos őrszem odavezette őket egy titkosszolgálati ügynökhöz, aki bevezette őket az épületbe. Lementek két emeletet, egy téglából épült, boltozatos alagsorba. Az ügynök megállt az egyik acélajtó előtt, és hangosan bekopogott.

Az ajtót Armstrong egyik személyi testőre nyitotta ki. Még mindig rajta volt a golyóálló mellény és a napszemüveg is, bár a helyiségnek nem voltak ablakai. Csak fényes neoncsövekkel világítottak a mennyezeten. Armstrong és a felesége egymás mellett ültek egy asztalnál a szoba közepén. Másik két testőr a falnak támaszkodva állt. A szobában csönd volt. Armstrong arca oldalára odakenődött Froelich vére. Összetörtnek látszott, mintha ez az egész fehér házi játék már nem is lenne olyan szórakoztató.

– Mi a helyzet? – kérdezte.

– Két halott – felelte halkan Stuyvesant. – Az őrszem a raktárépület tetején és M.E. Mind a ketten meghaltak a helyszínen.

Armstrong felesége elfordult, mintha pofon ütötték volna.

– Elkapták őket? – kérdezte Armstrong.

– Az FBI irányítja az embervadászatot – válaszolta Stuyvesant. – Csak idő kérdése.

– Szeretnék segíteni – mondta Armstrong.

– Segíteni is fog – mondta Reacher.

Armstrong bólintott. – Mit tehetek?

– Kiadhatna egy hivatalos közleményt most azonnal, hogy még bekerülhessen az esti híradókba.

– Miről?

– Jelentse be, hogy nem utazik a hétvégére Észak-Dakotába, ahogy tervezte, a két életét vesztett ügynök iránti tiszteletből. Mondja azt, hogy itt marad georgetowni házában, aztán vasárnap reggel részt vesz Froelich gyászszertartásán wyomingi szülővárosában. Derítse ki, mi a város neve, és feltétlenül említse meg.

Armstrong bólintott. – Rendben. Ezt megtehetem. De mire jó ez?

– Mert itt Washingtonban nem fognak újból próbálkozni, ilyen biztonsági körülmények között, mint amivel a georgetowni ház körbe van véve. Úgyhogy most lapítanak és várnak. Így lesz időm vasárnapig, hogy megpróbáljam kideríteni, hol.

– Maga? Az FBI nem kapja el őket még ma?

– Ha igen, az remek. Akkor én is továbbléphetek.

– És ha nem?

– Akkor nekem kell megtalálni őket.

– És ha magának sem sikerül?

– Nem úgy tervezem, hogy nem sikerül. De ha mégsem, akkor biztos, hogy meg fognak jelenni Wyomingban, hogy újból próbálkozzanak Froelich gyászszertartásán. Én pedig ott fogom várni őket.

– Nem, ezt nem engedhetem – szólt közbe Stuyvesant. – Megőrült? Nem tudunk mindent biztosítani az isten háta mögött, így, hogy hetvenkét óránk van a megszervezésére. És nem használhatom fel a védelmezett személyt csalétekként!

– Mr. Armstrongnak nem kell feltétlenül odamennie – mondta Reacher. – Esetleg szertartás sem lesz. Elég, ha csak bejelenti.

Armstrong megrázta a fejét. – Ha nem lesz szertartás, akkor nem jelenthetem be. Ha pedig lesz, nem tehetem még, hogy bejelentem, aztán mégsem megyek el.

– Ha segíteni akar, ezt kell tennie.

Armstrong hallgatott.

Otthagyták Armstrongékat az alagsori szobában, őket pedig visszakísérték a Suburbanhez. A nap még mindig szépen sütött, és az égbolt tiszta kék volt. Az épületek fehéren és aranylóan ragyogtak. Gyönyörű nap volt.

– Vigyen vissza minket a motelbe – kérte Reacher. – Szeretnék lezuhanyozni. Aztán beszélni akarok Bannonnal.

– Minek? – kérdezte Stuyvesant.

– Mert szemtanú vagyok – mondta Reacher. – Láttam a férfit a tetőn, aki lőtt. Csak egy villanásra a vállát, ahogy eliszkolt a tető szélétől.

– Tud személyleírást adni?

– Nem igazán – felelte Reacher. – Egy szempillantás volt az egész. Leírást nem tudok adni róla, de volt valami ismerős a mozgásában. Én már láttam ezt az embert.

Tizennegyedik fejezet

Lehámozta magáról a ruháit. Merevek voltak és hidegek, már egészen rájuk száradt a vér. Bedobta őket a szekrény aljába, aztán bement a fürdőszobába. Folyatni kezdte a zuhanyt. A zuhanytálcára vöröses víz folyt, aztán átváltott rózsaszínbe, aztán tisztára. Kétszer megmosta a haját, aztán gondosan megborotválkozott Felvette Joe egy újabb ingét és öltönyét, és azt a nyakkendőt, amit Froelich vett neki, megemlékezésül. Aztán kiment a hallba.

Neagley ott várta. Ő is átöltözött. Fekete nadrágkosztüm volt rajta. Ahogy a seregben szokás: ha kételyeid vannak, hogy mit vegyél fel, válaszd a hivatalosabbat. Egy csésze kávéval várta. Épp a rendőrökkel beszélgetett új emberek voltak, nem a múltkoriak.

– Stuyvesant értünk jön majd – közölte Neagley. – Aztán megyünk a találkozóra Bannonnal.

Reacher bólintott. A rendőrök szinte tiszteletteljesen elhallgattak körülötte. Iránta vagy Froelich iránt, nem tudta.

– Pechje volt – mondta az egyik.

Reacher elfordult. – Hát igen. – Aztán megint odanézett. – De hát, ilyen az élet.

Neagley egy pillanatra elmosolyodott. Ahogy a seregben szokás: ha kételyeid vannak, hogy mit kell mondani, legyél lezser.

Stuyvesant egy óra múlva jelent meg, aztán kocsival elvitte őket az FBI főhadiszállására. A hatalmi egyensúly megváltozott. Szövetségi ügynököt megölni, ez már szövetségi szintű bűntett, úgyhogy ezzel az FBI átvette a parancsnokságot. Most már nyílt embervadászat folyt Bannon a Hoover Building előcsarnokában várta őket, aztán lifttel felmentek egy konferenciaterembe. Szebb volt, mint a titkosszolgálaté. A falakon faburkolat, és ablakai is voltak. Volt egy hosszú asztal, rajta egy csomó pohár és ásványvizes üvegek. Bannon feltűnően demokratikusan viselkedett, szándékosan nem ült az asztalfőre, hanem az egyik oldalsó székre. Neagley leült ugyanazon az oldalon, két hellyel arrébb. Reacher vele szemben. Stuyvesant kiválasztott egy széket hárommal odébb Reacherétől, és öntött magának egy pohár vizet

– Micsoda nap – szólalt meg Bannon a csöndben. – Az FBI nevében szeretném őszinte részvétünket nyilvánítani a titkosszolgálatnak.

– Ugye, nem találták meg őket? – kérdezte Stuyvesant.

– Megkaptuk az előzetes jelentést az orvosszakértőtől – folytatta Bannon. – Crosettit fejbe lőtték egy NATO 7.62-es golyóval, azonnal meghalt. Froelich nyakát hátulról találták el, valószínűleg ugyanazzal a fegyverrel. A golyó széttépte a nyaki artériát. De gondolom, ezt már tudják.

– Ugye, nem találták meg őket? – kérdezte megint Stuyvesant

Bannon megrázta a fejét. – Hálaadás napja van – mondta. –

Ami előnyökkel és hátrányokkal is jár. A legfőbb hátrány az, hogy az ünnepnap miatt kevés volt az emberünk, ahogy maguknak is, a rendőrségnek is, mindenkinek. A legfőbb előnye viszont az, hogy minden nagyon csendes. Szinte mi jelentettük a város lakosságát.

– De nem találták meg őket.

Bannon ismét megrázta a fejét. – Nem. Nem találtuk meg őket. Természetesen még mindig folytatjuk a keresést, de ha reálisak akarunk lenni, azt kell mondanunk, hogy mostanra már nincsenek Washingtonban.

– Hát ez remek – mondta Stuyvesant.

Bannon elhúzta a száját. – Mi sem hányunk cigánykereket örömünkben. De azzal nem segít, ha most velünk kiabál. Mert nekünk is lenne okunk visszakiabálni. Valaki átjutott a kordonon, amit maguk állítottak fel. Valaki elcsalta helyéről a maguk őrszemét a tetőn. – Bannon egyenesen Stuyvesantra szegezte a tekintetét.

– Megfizettünk érte – felelte Stuyvesant. – Alaposan.

– De hogyan történhetett? – kérdezte Neagley. – Egyáltalán hogy jutottak fel oda?

– Nem az elülső bejáraton – mondta Bannon. – Egy rakás rendőr figyelte a kaput. Ők nem láttak semmit, és nem valószínű, hogy mind elaludtak volna a kritikus időben. A hátsó sikátoron át sem. Volt egy rendőrjárőr és egy járőrkocsi az utca mindkét végében. Mind a négyen azt mondták, nem láttak senkit, és mi hiszünk nekik. Úgyhogy szerintünk egy saroknyira bejutottak egy épületbe, aztán a hátsó kijáraton át a sikátorba, valahol a közepe táján. Aztán csak pár métert kellett átsurranni a túloldalra, be a raktárépület hátsó bejáratán, és szépen felmentek a lépcsőn. És nyilván ugyanerre távoztak, de valószínűleg futva.

– Hogyan csalták el Crosettit? – kérdezte Stuyvesant. – Nagyon jó ügynök volt.

– Igen, tényleg az volt – bólintott Reacher. – Tetszett nekem.

Bannon megint vállat vont. – Ezt mindig meg lehet oldani valahogy.

Aztán körbenézett, ahogy olyankor szokott, amikor többet akar sejtetni, mint amennyit kimondott. Senki nem válaszolt.

– A vonatokat ellenőrizték? – kérdezte Reacher.

Bannon bólintott. – Nagyon alaposan. Elég sokan utaztak haza családi ebédre. De nagyon körültekintőek voltunk.

– A fegyvert megtalálták?

Bannon csak megrázta a fejét. Reacher rámeredt.

– Azt akarja mondani, úgy lógtak meg, hogy még egy fegyver is van náluk?

Senki nem szólalt meg. Bannon Reacherre nézett.

– Maga látta a férfit, aki lőtt – mondta.

Reacher bólintott. – Csak egy villanásra, talán negyed másodperc lehetett. A sziluettjét, ahogy elmenekült.

– És úgy gondolja, hogy már látta valahol?

– Igen, de nem tudom, hol.

– Remek – mondta Bannon.

– Volt valami ismerős a mozgásában. Ennyi. Az alakjában, talán az öltözékében. De nem tudok rájönni. Mint amikor egy régi szám következő sora nem jut az ember eszébe.

– Nem az volt, akit a parkoló előtti kamera felvételén láttunk?

– Nem – rázta a fejét Reacher.

Bannon bólintott. – Mindegy, úgysem számít sokat. Valószínű, hogy láthatta valahol. Ugyanott volt, ahol ők, Bismarckban egészen biztosan, és talán máskor is előfordult. Azt már tudjuk a telefonból, hogy ők látták magát. De azért nem lenne rossz egy név és egy arc.

– Majd szólok, ha rájöttem.

– Az elmélete még mindig áll? – érdeklődött Stuyvesant.

– Igen – felelte Bannon. – Továbbra is a volt titkosszolgálati alkalmazottak körében keresgélünk. Most már még inkább, mint eddig. Szerintünk ugyanis Crosetti azért hagyta ott az őrhelyét, mert olyan valaki csalta el, akit ismert és akiben megbízott.

Megtették a félmérföldes utat a Pennsylvania Avenue-n, vissza a titkosszolgálat saját konferenciatermébe. Az út minden centimétere keserű volt Froelich nélkül.

– Pokoli dolog ez – mondta Stuyvesant. – Még soha nem veszítettem el egyetlen ügynökömet sem. Most meg kettő egy nap alatt. Muszáj elkapnom ezeket a disznókat.

– Már halott embernek tekinthetők – felelte Reacher.

– Minden bizonyíték ellenünk szól – mondta Stuyvesant.

– És ezzel mit akar mondani? Ha a maguk emberei, akkor nem akarja elkapni őket?

– Nem akarom, hogy a mi embereink legyenek.

– Nem is hiszem, hogy azok lennének – mondta Reacher. – De akárhogy is, nem fogják megúszni. Ez elkerülhetetlen. Most már annyi határt átléptek, hogy számolni se tudom.

– Nem akarom, hogy a mi embereink legyenek – ismételte meg Stuyvesant. – De félek, hogy Bannonnak igaza van.

– Vagy igen, vagy nem, ennyit tudhatunk – mondta Reacher. – Vagy igaza van, vagy téved. Ha igaza van, hamar meg fogjuk tudni, mert mindent el fog követni, hogy bebizonyítsa. Ő soha fontolóra se fogja venni azt a lehetőséget, hogy esetleg téved, annyira szeretné, hogy neki legyen igaza.

– Mondja azt, hogy téved.

– Szerintem téved. Aminek megvan az az előnye, hogy ha én tévednék, az semmit nem számít. Mert Bannon minden követ meg fog mozgatni. Teljesen megbízhatunk benne. Nincs szüksége a mi közreműködésünkre. A mi dolgunk az, hogy arra figyeljünk, amit ő nem vesz észre. Szerintem egyébként is ott kell keresgélni.

– Csak annyit mondjon, hogy Bannon téved.

– Az elmélete olyan, mint egy csúcsán egyensúlyozó hatalmas piramis. Mindent arra az egy tényre épít fel, hogy Armstrongnak nem árulták el a fenyegetést. Csakhogy ez nem logikus. Lehet, hogy tényleg személyesen Armstrongot célozza a fenyegetésük, és egyszerűen csak nem tudják, hogy nem fogják megmondani neki.

Stuyvesant bólintott. – Ezt el tudom fogadni. Tudja, mennyire szeretném, ha így lenne. De ott van a Bűnügyi Információs Központ dolga. Bannonnak ebben igaza van. Ha kívülállók lennének, akkor oda irányítottak volna minket Coloradóba és Minnesotába, nem várták volna, hogy magunktól is rájöjjünk. Ezzel szembe kell néznünk.

– És a fegyverek is elég meggyőzőek – szólt közbe Neagley. – Meg az, hogy tudták Froelich címét.

Reacher bólintott. – És tulajdonképpen az ujjlenyomat is. Ha tényleg alaposak akarunk lenni, akkor azt is fontolóra kell vennünk, hogy talán tudták, hogy az ujjlenyomat biztosan nincs sehol nyilvántartva. Talán hozzáférnek valami itteni nyilvántartáshoz.

– Remek – mondta Stuyvesant.

– De én még így sem hiszek benne – jelentette ki Reacher.

– Miért nem?

– Vegye elő az üzeneteket, nézzük meg jó alaposan.

Stuyvesant egy pillanatig várt, aztán lassan felállt, és kiment a teremből. Három perc múlva visszajött egy dossziéval. Kinyitotta, és kirakosgatta az asztalra a hat fényképet a levelekről, szépen sorban az asztal közepére. Stuyvesant még mindig a rózsaszín kardigánban volt, az élénk szín visszatükröződött a fényképek fényes felületéről, ahogy föléjük hajolt. Neagley átment az asztal túlsó oldalára, és mindhárman egymás mellé ültek, hogy jól lássák a szöveget.

– Jól van, akkor most alaposan nézzék meg őket – mondta Reacher. – Mindent vizsgáljanak meg. És ne felejtsék el, miért csináljuk. Froelichért.

A fényképek másfél méter hosszan sorakoztak, kicsit tologatni kellett őket balról jobbra, hogy mind megnézhessék közelről.

Meg fogsz halni.

Armstrong al-elnök meg fog halni.

Armstrong halálának napja hamarosan elközeleg.

Ma demonstráljuk a sebezhetőségét

Hogy tetszett a demonstráció?

Nemsokára meg fog történni.

– És? – kérdezte Stuyvesant.

– Nézzék meg az üzeneteket – mondta Reacher. – Egyetlen helyesírási hiba sincs benne, a mondatok végén pont van. A demonstráció elég nehéz idegen szó.

– És?

– Tehát, aki írta, jó helyesíró.

– Igen...

– Nézzék meg a harmadikat.

– Mi van vele?

– Neagley?

– Kicsit körülményes. Esetlen és régimódi, ez a hamarosan elközeleg.

– Pontosan – bólintott Reacher. – Kicsit régies.

– De mit bizonyít ez? – kérdezte Stuyvesant.

– Semmi különöset – mondta Reacher. – De valamit azért sugall. Olvasta valaha az alkotmányt?

– Milyen alkotmányt? Az Egyesült Államokét?

– Persze.

– Gondolom, igen – mondta Stuyvesant. – Valamikor nagyon régen.

– Én is – mondta Reacher. – Valamelyik iskolában, amelyikbe jártam, mindenkinek kiosztottak egy példányt. Kemény, kartonfedelű, vékony kis könyvecske volt. Verekedéshez használtuk, jó nagyokat lehetett ütni a szélével. Pokolian fájt.

– És?

– Ez egy jogi dokumentum, és egyben történelmi szöveg is. Ha valaki kiadja, nem nyúlhat hozzá a szövegéhez. Szóról szóra pontosan az eredeti formában kell újranyomni, másképp nem lenne érvényes. Nem lehet modernizálni a nyelvet.

– Persze, hogy nem.

– A korai szövegrészek 1787-ből származnak. Az utolsó módosítás abban a példányban, amit mi kaptunk, a huszonhatodik volt, 1971-ből, amikor tizennyolc évre módosították a szavazásra jogosultak alsó korhatárát. Vagyis száznyolcvannégy évet ölel fel a szöveg. És mindent pontosan úgy adnak ki újra, ahogy eredetileg le volt írva.

– És?

– Emlékszem rá, hogy az első részben az alelnök egybe van írva. Ugyanígy a legutolsó részekben is, kötőjel nélkül. De a középső részekben van kötőjel, mindenhol úgy írják, hogy al-elnök. Nyilván, úgy az 1860-as évektől talán az 1930-as évekig ez volt a bevett írásmód.

– És a levélben ezek kötőjelet használnak – mondta Stuyvesant.

– Azt bizony – bólintott Reacher. – A második üzenetben.

– És ez mit jelent?

– Két dolgot. Azt tudjuk, hogy nyilván odafigyeltek az órákon, mert kifogástalan a helyesírásuk. Tehát, először is azt jelenti, hogy olyan helyen jártak iskolába, ahol régi tankönyveket és szöveggyűjteményeket használhattak, ami talán a harmadik levél kicsit régies fogalmazását is megmagyarázza. És ezért gondoltam, hogy valami nagyon elmaradott, vidéki helyről származhatnak, ahol nemigen futotta modern iskolákra. Másodsorban azt jelenti, hogy soha nem dolgozhattak a titkosszolgálatnál. Maguknál iszonyú papírmunka folyik. Soha nem láttam ilyet, még a seregben sem. Aki itt dolgozik, az a karrierje során valószínűleg milliószor is leírja vagy látja leírva azt, hogy alelnök. Kötőjel nélkül. Így lenne beléjük vésődve. Ki van zárva, hogy másképp írnák.

Egy pillanatra csönd lett.

– Talán a másik írta – szólalt meg Stuyvesant. – Aki nem dolgozott itt. Akinek az ujjlenyomatát használták.

– Az már mindegy – mondta Reacher. – Ahogy Bannon is mondta, ezek egy csapatot képeznek. És perfekcionisták. Ha az egyik rosszul írta volna, a másik biztos, hogy kijavítja. De így csak azt jelentheti, hogy egyikük sem tudta, hogy így nem helyes. Tehát egyikük sem dolgozott itt.

Stuyvesant egy pillanatig hallgatott.

– Szeretnék hinni benne – mondta. – De maga mindent egyetlen kis kötőjelre alapoz.

– Ne becsülje alá a jelentőségét – mondta Reacher.

– Nem becsülöm alá, csak gondolkozom.

– Azon, hogy őrült vagyok-e?

– Azon, hogy megengedhetem-e magamnak, hogy támogassak egy ilyen megérzést.

– Az benne a szépség, hogy az sem számít, ha teljes mértékben tévedek. Mert az FBI úgyis vizsgálja a másik lehetséges forgatókönyvet.

– Lehet, hogy szándékos volt – mondta Neagley. – Félre akarnak vezetni minket. Próbálják álcázni a múltjukat, vagy a műveltségi szintjüket.

Reacher megrázta a fejét. – Nem hiszem – mondta. – Ez már túl bonyolult lenne. Akkor a szokásos dolgokkal próbálkoznának. Durva helyesírási hibák, ésatöbbi.

– És egészen pontosan mire lehet következtetni mindebből? – kérdezte Stuyvesant.

– A korukra például – válaszolta Reacher. – Nem lehetnek idősebbek ötvenes éveik elejénél, ha képesek ezt végigcsinálni. Létrákon mászkálni templomtornyokba, lépcsőkön rohangászni… Nem lehetnek fiatalabbak mint a negyvenes évek közepe, mert az ember középiskolás korában olvassa az alkotmányt, és 1970 után már biztos, hogy mindenhol újabb fajta tankönyveket és szöveggyűjteményeket használtak Amerika-szerte. Szerintem annak a korszaknak a vége felé jártak iskolába, amikor az elmaradottabb, vidéki helyeken még nagyon le voltak maradva. Egytantermes iskolák, ötvenéves tankönyvek, elavult térképek a falon, ott ült a teremben az összes unokatestvérük, és hallgatták az ősz hajú tanítónőt...

– Ez teljesen spekulatív – mondta Stuyvesant. – És ez is egy piramis, a csúcsán egyensúlyozva. Nagyon jól néz ki, amíg fel nem borul.

Csönd lett.

– Hát, én akkor is erre fogok elindulni – mondta Reacher. – Armstronggal vagy nélküle, magával vagy maga nélkül. Ha kell, egyedül. Froelich kedvéért. Megérdemli.

Stuyvesant bólintott. – Ha egyikük sem dolgozott nálunk, honnan tudták, hogy az FBI meg fogja találni a gyilkosságokat a Bűnügyi Információs Központban?

– Nem tudom – mondta Reacher.

– Hogyan csalták el Crosettit?

– Nem tudom.

– Honnan szereztek ilyen fegyvereket?

– Nem tudom.

– Honnan tudták, hol lakott M.E.?

– Nendick megmondhatta nekik.

Stuyvesant bólintott. – Jó. De mi volt az indítékuk minderre?

– Az Armstrong elleni gyűlölet. Egy politikus nyilván rengeteg ellenséget szerez.

Megint csönd lett.

– Talán is-is – szólalt meg Neagley. – Lehetnek olyan kívülállók, akik valamiért gyűlölik a titkosszolgálatot. Mondjuk, jelentkeztek egy állásra, de elutasították őket. Lehet olyan valaki, aki nagyon szeretett volna itt dolgozni. Mondjuk valami teljesen mániákus őrült, aki mindenáron rendőrféle akar lenni. Az ilyenek tudhatnak a Bűnügyi Információs Központról. Azt is tudhatják, milyen fegyvereket használnak itt.

– Ez lehetséges – bólintott Stuyvesant. – Sok embert elutasítunk. Vannak, akik nagyon zokon veszik. Lehet, hogy igaza van.

– Nem hiszem – rázta a fejét Reacher. – Miért vártak volna ennyi ideig? Kitartok amellett, amit a korukról mondtam. Senki nem jelentkezik a titkosszolgálathoz ötvenéves korában. Ha el is utasították őket, az huszonöt évvel ezelőtt lehetett. Miért vártak volna mostanáig, hogy bosszút álljanak?

– Ez is igaz – mondta Stuyvesant.

– Ez igenis személy szerint Armstrong ellen irányul – vonta le a következtetést Reacher. – Csak így lehet. Gondoljanak az időzítésre. Az okokra és a visszahatásokra. Armstrong a nyár folyamán bukkant fel mint alelnökjelölt. Azelőtt a kutya se hallott róla. Ezt maga Froelich mondta nekem. És most fenyegetéseket kap. Miért éppen most? Nyilván valami olyasmi miatt, amit a kampány során követett el valaki ellen.

Stuyvesant mereven az asztalt bámulta. A tenyerét ráfektette, és kis körökben végigsimított az asztallapon, mintha egy gyűrött terítőt simítana el. Aztán odahajolt, és az első üzenetet bedugta a második alá, majd mindkettőt a harmadik alá. Így folytatta, míg egy kupacba került mind. Fogta a dossziét, alájuk tolta, és rácsukta a tetejét.

– Jó, akkor megmondom, mit csinálunk. Elmondjuk Neagley elméletét Bannonnak. Egy olyan ember, akit visszautasítottunk, ugyanolyan keserű lehet, mint valaki, akit kirúgtunk. Az FBI ezt egy kalap alatt vizsgálhatja. Megvannak hozzá az embereik. Mi jobbak vagyunk a papírmunkában. Nagy a valószínűsége, hogy nekik van igazuk. De hanyagság lenne, ha nem vennénk fontolóra a másik alternatívát is. Nekilátunk, és megvizsgáljuk Reacher elméletét. Valamit tennünk kell, Froelich kedvéért, ha másért nem. Akkor, hol kezdjük?

– Armstronggal – mondta Reacher. – Kiderítjük, ki gyűlöli ennyire, és miért.

Stuyvesant felhívta az elméleti elemzésekkel foglalkozó emberüket, és azonnal berendelte. A férfi próbálta kimenteni magát azzal, hogy épp a hálaadásnapi vacsoránál ül a családjával. Stuyvesant végül engedett, és azt mondta, akkor két óra múlva. Aztán visszaindult a Hoover Buildingbe, hogy újból beszéljen Bannonnel. Reacher és Neagley a recepciónál vártak. Volt ott egy tévé, és Reacher kíváncsi volt, Armstrong szerepel-e a kora esti híradóban. Még volt addig fél óra.

– Jól vagy? – kérdezte Neagley.

– Furcsán érzem magam. Mintha két ember lennék. Froelich az utolsó pillanatokban azt hitte, hogy Joe vagyok.

– Joe mit csinált volna a helyedben?

– Valószínűleg ugyanazt, amit én fogok csinálni.

– Akkor csináld – mondta Neagley. – Az ő szemében te mindig Joe voltál. Akár végig is viheted a dolgot.

Reacher nem mondott semmit.

– Hunyd be a szemed. Tisztítsd meg a gondolataidat. Az orvlövészre kell koncentrálnod.

Reacher megrázta a fejét. – Ha koncentrálok, nem megy.

– Akkor gondolj valami másra. Tegyél úgy, mintha másfelé néznél, mondjuk a szomszédos tetőre.

Reacher lehunyta a szemét. Látta maga előtt a tető szélét, élesen kirajzolódva a napfényben. Látta az eget, egyszerre volt kék és sápatag. Téli égbolt. Mindent egyenletesen megült a leheletnyi köd. Az égre bámult képzeletben. Felidézte az akkor hallott hangokat. A tömegből szinte semmi nem hallatszott, csak a kanalak zörgése, Froelich hangja, ahogy azt mondja: Köszönjük, hogy eljöttek. Mrs. Armstrong, ahogy jó étvágyat kíván, kicsit idegesen, mintha félne, hogy mibe keveredett. Aztán meghallotta az első hangtompítós golyó halk kis puffanását, ahogy becsapódott a falba. Pocsék lövés volt, másfél méterrel Armstrong mellé talált. A merénylő valószínűleg kapkodva lőtt. Felmegy a lépcsőn, megáll a tetőre kivezető ajtóban, halkan odaszól Crosettinek, amire az reagál. Megvárja, amíg Crosetti odamegy hozzá, talán behátrál a lépcsőházba. Crosetti odamegy. Fejbe lövi. A tetőkijárat ajtaja teljesen elnyomja a zajt. A férfi átlép a holttesten, és a fejét behúzva, legörnyedve odarohan a tető széléhez. Letérdel, és sietősen lő, túl hamar, mielőtt még igazán célzott volna, és másfél méterre mellétalál. A golyó becsapódik a téglafalba, kis darabkát pattintva le, ami Reacher arcához vágódott. Másodszor már nyilván gondosabban célzott.

Reacher kinyitotta a szemét.

– Szeretném, ha azon gondolkoznál, hogy csinálta – mondta.

– Mit? – kérdezte Neagley.

– Hogyan csalták el Crosettit a posztjáról. Tudni szeretném, ezt hogy csinálhatták.

Neagley egy pillanatig hallgatott.

– Attól tartok, Bannon elmélete a leghihetőbb – mondta aztán. – Crosetti meglátott valaki olyat, akit ismert.

– Tegyük fel, hogy mégsem. Akkor hogyan történhetett még?

– Majd gondolkozom rajta. Te meg törd a fejed a pasason, aki lőtt.

Reacher megint lehunyta a szemét, és a következő tetőre nézett gondolatban. Aztán le az asztalokra, ahol a pulykát osztogatták. Froelich, élete utolsó pillanatában. Emlékezett a szétspriccelő vérre, és az első ösztönös reakciójára. Halálos lövés, honnan jöhet? Felpillantott, és... És mit látott? Egy váll ívét és egy hátat. Mozgásban volt. Az alak és a mozdulat egyetlen pillanatra valahogy egybeolvadt.

– A kabátja – szólalt meg Reacher. – Ahogy a kabát rásimult, és ahogy lebegett utána, ahogy megmozdult...

– Már láttad azt a kabátot?

– Igen.

– Milyen színű?

– Nem tudom. Talán nem is volt semmi különös színe.

– Az anyaga?

– Nem tudom, se nem vékony, se nem vastag.

– Halszálkamintás?

Reacher megrázta a fejét. – Nem az, amit a parkoló videofelvételén láttunk. És nem is az a fickó. Ez magasabb és vékonyabb. A felsőteste hosszabb. Attól lógott rajta úgy a kabát. Azt hiszem, hosszú kabát volt.

– Csak a vállát láttad.

– De akkor is úgy lebegett, mint egy hosszú kabát.

– De hogyan?

– Energikusan, mintha gyorsan mozgott volna.

– Még jó. Ő azt hitte, lelőtte Armstrongot.

– Nem, mintha egy energikus egyéniség lenne. Vékony testalkatú, határozott mozgású.

– A kora?

– Nálunk kicsit idősebb.

– A testfelépítése?

– Közepes.

– A haja?

– Arra nem emlékszem.

Továbbra is lehunyva tartotta a szemét, és kutatott az emlékeiben kabátok után. Hosszú kabát, nem túl vékony, nem túl vastag. Hagyta, hogy sodródjanak a gondolatai, de mindig visszatért az Atlantic City-i ruhaboltba, ahogy ott állt a hatalmas választék előtt, öt perccel azután, hogy meghozta azt az ostoba döntést, ami miatt most nincs Kaliforniában, La Jollában egy békés és magányos kis motelszobában.

Húsz perc múlva feladta, és intett az ügyeletesnek, hogy hangosítsa fel a tévét, mert elkezdődött a híradó. Természetesen az Armstrong-sztori volt a fő hír. Először egy műtermi arcképet adtak be a hírolvasó feje fölé Armstrongról. Aztán jött a bejátszás arról, ahogy a feleségét kisegíti a limuzinból a hajléktalanszálló előtt. Együtt megálltak, és belemosolyogtak a kamerába. Elsétáltak mellette. Aztán vágás, Armstrong, amint magasba tartja a kanalakat. Az arcán mosoly. A hírolvasó hangja egy pillanatra elhallgatott, amíg Armstrong hangját adták be, ahogy azt mondja: Boldog hálaadást mindenkinek! Aztán még hét-nyolc másodperces bejátszás következett kicsit későbbről, amikor már hosszú sorban álltak az emberek, és nagyban folyt az ételosztás.

Aztán megtörtént.

A hangtompító miatt a lövés nem hallatszott, és ezért a kamera sem billent meg az operatőr kezében az ilyenkor szokásos módon. A kép mozdulatlan maradt. És mivel nem hallatszott a lövés, teljesen megmagyarázhatatlannak tűnt, Froelich miért veti rá magát hirtelen Armstrongra. Így elölről nézve a jelenetet, minden kicsit más volt. Froelich csak felugrott a bal lábáról elrugaszkodva, és kicsit oldalra fordult az ugrás közben. Kétségbeesett mozdulat volt, de kecses is. Egyszer lejátszották rendes sebességgel, aztán lassított felvételen. A jobb keze Armstrong bal vállán, lefelé nyomja, magát pedig fölfelé. Felrántja a térdét, és a földre taszítja Armstrongot. A férfi lezuhant, Froelich utána. Már lefelé zuhant, a feje fél méterrel lejjebb volt, mint állva lett volna, amikor a második golyó érkezett és eltalálta.

– A francba – mormolta Reacher.

Neagley lassan bólintott. – Túl gyors volt. Ha negyed másodperccel lassabban reagál, akkor még elég magasan lett volna a levegőben, és a mellényt találta volna el a golyó.

– Túl jó volt.

Újból leadták a felvételt, normális sebességgel. Aztán továbbjátszották. Az operatőr ott maradt ugyanazon a helyen, onnan vett mindent. Reacher látta saját magát, ahogy odaront az asztalok között. Látta, ahogy az ügynökök tüzelni kezdenek. Az operatőr kicsit behúzta a fejét a lövések miatt, de aztán megint kiegyenesedett, és közelebb ment. A kép kicsit ugrált, ahogy az operatőr megbotlott valamiben. Hosszú perceken át teljes volt a káosz. Az operatőr ismét elindult, hogy közelebb menjen, szeretett volna a sebesült ügynökről felvételeket készíteni. Akkor megjelent Neagley arca, és a kép elsötétült. A kép visszaváltott a stúdióba. A híradós egyenesen a kamerába nézve bejelentette, hogy Armstrong azonnal nagyon határozottan reagált az eseményekre.

A következő felvétel a szabadban készült, Reacher felismerte a Fehér Ház nyugati szárnya előtti parkolót. Armstrong ott állt, oldalán a feleségével. Még mindig a délelőtti ruhájukban voltak, de a golyóálló mellényt levették. Valaki letörölgette az arcáról Froelich vérét. A haját is megfésülték. Elszántnak látszott. Halk, fegyelmezett hangon beszélt, mint bármelyik hétköznapi ember, aki küzd az érzelmeivel. Arról beszélt, mennyire megrázta a két ügynök halála. Kiemelte a hozzáértésüket és elhivatottságukat. Őszinte részvétét nyilvánította a családjuknak, és azt mondta, reméli, úgy fogják látni, hogy a demokrácia védelméért áldozták az életüket, nem csak egy személyért. Talán ez nyújt némi vigaszt a szeretteiknek, akik igazán büszkék lehetnek rájuk. Megígérte, hogy gyors és határozott megtorlás vár a gyalázatos tett elkövetőire. Biztosította az amerikaiakat, hogy semmiféle erőszak vagy megfélemlítés nem akadályozhatja a kormányzat munkáját, és az átmenet simán fog tovább folytatódni. A végén bejelentette, hogy a két ügynök iránti tiszteletből itt marad Washingtonban, és minden más programját lemondja, hogy részt vehessen a csapat vezetőjének gyászszertartásán, aki személyes jóbarátja is volt. Bejelentette, hogy a szertartás vasárnap délelőtt lesz egy Grace nevű wyomingi kisváros templomában.

– Micsoda seggfej – jegyezte meg az ügyeletes.

– Nem, rendes pasas – mondta Reacher.

A híradóban a sporthírek következtek, a futballbajnokság első fordulójának eredményeivel. Az ügyeletes lehalkította a készüléket, és elfordult. Reacher lehunyta a szemét. Joe-ra gondolt, aztán Froelichre. Kettőjükre együtt. Aztán megint elképzelte azt a pillanatot, amikor felnézett a tetőre a lövés után. A szétspriccelő vérfelhő, a lövész vállának íve, ahogy hirtelen mozdulattal megfordul és menekül. A kabát lebeg utána. A kabát. Megint lepergette magában, ahogy a híradóban újrajátszották a felvételt. Megállította a képet a kabátnál. És már tudta. Kinyitotta a szemét.

– Rájöttél már, hogy csalták el? – kérdezte Neagleytől.

– Nem tudok mást kitalálni, mint amit Bannon.

– Vagyis?

– Crosetti valaki olyat látott, akit ismert, és akiben megbízott.

– Férfit vagy nőt?

– Te azt mondtad, férfit láttál.

– Jó, akkor vegyük még egyszer.

Neagley vállat vont. – Crosetti látott egy férfit, akit ismert, és akiben megbízott.

Reacher megrázta a fejét. – Még valamit hozzá kell tenni.

Crosetti látott egy olyan típusú embert, akit ismert és akiben megbízott.

– Kicsodát?

– Ki az, aki bárhová bejuthat és távozhat, minden feltűnés nélkül?

Neagley ránézett. – Egy rendőr.

Reacher bólintott. – A kabát hosszú volt, rozsdabarna, valami halvány mintával. Télikabátnak túl vékony, ballonkabátnak túl vastag, kigombolva. Libegett utána, ahogy futott...

– Kicsoda?

– Az a bismarcki rendőr, akivel összetalálkoztam. Hadnagy vagy micsoda. Ott szaladt velem szemben, amikor kijöttem a templomból. Ő volt az, akit a raktártetőn láttam.

– Egy rendőr?

Ez nagyon súlyos vád – mondta Bannon. – Egy negyed másodpercre látta, kilencven méter távolságból, a legnagyobb felfordulás kellős közepén.

Megint az FBI konferenciatermében ültek. Stuyvesant egész idő alatt ott maradt. Még mindig a rózsaszín kardigánban volt.

– Ő volt az, semmi kétségem – állította Reacher.

– A rendőrök mind szerepelnek az ujjlenyomat-nyilvántar– tásban – mondta Bannon.

– Akkor a társa nem rendőr – jelentette ki Reacher. – Az, akit a parkolónál készült videofelvételen láttunk.

Senki nem szólt semmit.

– Ő volt az – ismételte meg Reacher.

– Bismarckban mennyi ideig látta? – kérdezte Bannon.

– Talán tíz másodpercig. A templom felé rohant. Talán látott odabent, kiosont, aztán amikor meglátta, hogy kijövök, megfordult és vissza akart menni.

– Akkor összesen tíz és egynegyed másodpercig látta ezt a férfit, két alkalommal – mondta Bannon. – Mindig pánikhelyzetben. Egy védőügyvéd pillanatok alatt szétcincálna egy ilyen vallomást.

– De van benne valami – mondta Stuyvesant. – Bismarck

Armstrong otthona. Az ellenségeket általában a közelben kell keresni.

Bannon elhúzta a száját. – Személyleírást tud adni róla?

– Magas – mondta Reacher. – Kicsit őszülő, homokszőke haj. Vékony arc, vékony testalkat. A kabát hosszú, valami vastagabb szövetféleség, rozsdabarna, ki volt gombolva. Alatta tweedzakó, fehér ing, szürke flanelnadrág. Nagyméretű, kopottas cipő.

– A kora?

– Negyvenes évek közepe-vége.

– A rangja?

– Felvillantott egy jelvényt, de úgy hat méterre volt tőlem, nem tudtam elolvasni. De magasabb rangúnak tűnt. Talán hadnagy lehet, esetleg kapitány.

– Mondott valamit?

– Hat méterről kiabált oda, összesen talán pár tucat szót.

– Ő volt az, akivel telefonon beszélt?

– Nem.

– Akkor most már mindkettőjüket ismerjük – mondta Stuyvesant. – Egy alacsonyabb, zömök, halszálkamintás kabátban, akit a parkoló felvételén láttunk, és egy magas, vékony zsaru Bismarckból. A köpcös beszélt a telefonon, és az övé az ujjlenyomat. Ő volt Coloradóban a géppisztollyal, mivel a távcsöves puska a másiknál volt, aki a templomtoronyban bújt el, hogy onnan lőjön.

Bannon kinyitott egy dossziét, és kivett belőle egy papírlapot. Alaposan szemügyre vette.

– A bismarcki irodánk készített egy listát mindazokról, akik részt vettek a helyszín biztosításában – mondta. – Negyvenkét helyi rendőr volt kint a terepen. Senki nem volt őrmesteri rang fölött, kivéve a parancsnokot, aki kapitány, és a parancsnokhelyettest, aki hadnagy.

– Bármelyikük lehetett – mondta Reacher.

Bannon felsóhajtott. – Ez elég nehéz helyzetbe hoz minket.

Stuyvesant rámeredt. – Most amiatt aggódik, hogy meg ne sértse a bismarcki rendőrség érzékenységét? A mi érzékenységünk bezzeg nem aggasztotta.

– Nem az aggaszt, hogy bárkit is megsértek – felelte Bannon. – Csak taktikai megfontolások. Ha egy egyszerű közrendőrt gyanúsítanánk valamivel, akkor megkérhetném az ottani kapitányt vagy hadnagyot, hogy vizsgálja ki az ügyet. De fordítva mégse csinálhatom. És mindenkinek lesz alibije bőven. A magasabb rangúak mind szabadságon vannak ma az ünnep miatt.

– Telefonáljon oda most rögtön – mondta Neagley. – Derítse ki, ki az, aki nincs a városban. Még nem érhettek vissza Washingtonból. A repülőtereket figyelik.

Bannon megrázta a fejét. – Sok más okból is előfordulhat, hogy nincsenek otthon. Lehet, hogy a családjukat látogatják. És a mi emberünk igenis hazaérhetett. Könnyen átcsúszhatott a reptéri ellenőrzésen. Amekkora kavarodás van, ahányan hajszolják őket, senki nem tudja, a másik mit csinál. Könnyedén megtehette, hogy felmutatja a jelvényét, és szépen elsétál. Nyilvánvaló, hogy a hajléktalanszálló környékére is így jutott be, aztán ki. Mi lenne természetesebb az adott körülmények között, mint egy jelvényét lobogtatva rohangáló rendőr?

Csönd lett.

– Elkérhetnénk Bismarckból a rendőrségi állomány személyi dossziéit, és Reacher megnézhetné a fényképeket – vetette fel Stuyvesant.

– Ez napokba telne – mondta Bannon. – És kitől kérném? Lehet, hogy épp beletrafálok, és a rosszfiúkhoz fordulok.

– Akkor beszéljen a bismarcki FBI-irodával – javasolta Neagley. – Nem lepne meg, ha lenne nekik illegális archívumuk az egész helyi rendőrségről, fényképekkel együtt.

Bannon elmosolyodott. – Magának nem lenne szabad ilyeneket tudni.

Aztán lassan feltápászkodott, és visszament az irodájába telefonálni.

Armstrong megtette a bejelentést a híradóban, látták? – kérdezte Stuyvesant. – De politikailag nem lesz túl jó hatással rá, ugyanis nem engedhetem, hogy tényleg odamenjen.

– Nekem csak arra van szükségem, hogy csaléteknek használhassam. Jobb is, ha nem megy el. És ami pillanatnyilag a legkevésbé érdekel, az a politika –jegyezte meg Reacher.

Stuyvesant nem felelt. Egyikük sem szólalt meg, míg Bannon vissza nem jött negyedóra múlva az arcán teljesen semleges kifejezéssel.

– Van egy jó hírem meg egy rossz – közölte. – A jó hír az, hogy Bismarck enyhén szólva nem egy metropolisz. A rendőrség százharmincnyolc embert foglalkoztat, ebből harminckettő civil, marad százhat rendőr. Tizenkettő közülük nő, úgyhogy marad kilencvennégy. És hála az illegális hírszerzés és a modern technológia csodáinak, tíz percen belül beszkennelik és e-mailen átküldik mindegyikük fényképét.

– És mi a rossz hír? – érdeklődött Stuyvesant.

– Majd később – mondta Bannon. – Miután Reacher elpocsékolta még egy kis időnket.

Nyomatékosan körbehordozta a pillantását, de nem volt hajlandó többet mondani. Végül tíz percet sem kellett várniuk, máris besietett egy ügynök öltönyben, a kezében egy csomó papírral. Lerakta Bannon elé. Bannon odatolta Reachernek. Reacher felemelte a papírhalmot, és belelapozott. Tizenhat lap, egyik–másik még nedves volt a printertől. Tizenöt lapon hat fénykép volt, a tizenhatodik oldalon csak négy. Összesen kilencvennégy arc. Az utolsó oldallal kezdte. Egyik arc sem volt ismerős.

Fogta a tizenötödik oldalt. Átnézte a hat arcot, és lerakta a papírt. Fogta a tizennegyedik oldalt. Átnézte a hat fényképet. Gyorsan haladt. Nem volt szüksége alapos vizsgálgatásra, a férfi vonásai határozottan éltek az emlékezetében. De a tizennegyedik oldalon sem szerepelt. A tizenharmadikon sem.

– Mennyire biztos a dolgában? – kérdezte Stuyvesant.

A tizenkettedik oldalon sem volt semmi.

– Biztos vagyok benne – mondta Reacher. – Ugyanaz a pasas volt, és rendőr volt. Jelvénye volt, és úgy festett, mint egy zsaru. Legalább annyira, mint Bannon.

A tizenegyedik és tizedik oldalon sem volt semmi.

– Én nem úgy nézek ki, mint egy zsaru – jelentette ki Bannon.

– Pontosan úgy néz ki – mondta Reacher. – Egy zsaru kabátja, nadrágja, cipője. Még az arca is.

A nyolcadik oldalon sem volt semmi.

– És úgy is viselkedett, mint egy zsaru – mondta Reacher.

A hetedik oldalon sem volt semmi.

– Olyan szaga volt, mint egy zsarunak – mondta Reacher.

A hatodik és az ötödik oldalon sem talált semmit.

– És mit mondott magának? – kérdezte Stuyvesant.

A negyedik oldalon sem volt semmi.

– Azt kérdezte, a templom biztonságos-e – felelte Reacher. – Én megkérdeztem, mi történt. Ő azt mondta, valami nagy zűr van. Aztán rám ordított, hogy miért hagytam nyitva a templom ajtaját. Pont, ahogy egy zsaru beszél.

A harmadik oldalon és a másodikon sem talált semmit. Fogta az első oldalt, és rögtön tudta, hogy ezen sincs. Leejtette az asztalra, és megrázta a fejét.

– Hát jó, akkor a rossz hír – mondta Bannon. – A bismarcki rendőrség kötelékéből senki nem volt ott civil ruhában. Ünnepi alkalomnak tekintették, ezért mindenki egyenruhában volt, mind a negyvenketten. Főleg a parancsnokok. A kapitány és a hadnagy egyenesen díszegyenruhában, fehér kesztyű és minden, ami kell.

– Az a pasas akkor is egy bismarcki rendőr volt – erősködött Reacher.

– Nem, nem lehetett bismarcki rendőr. Legjobb esetben valaki, aki bismarcki rendőrnek adta ki magát.

Reacher nem mondott semmit.

– De nyilvánvalóan elég jól csinálta – mondta Bannon. – Magát például sikerült megtévesztenie. Nyilván megvolt hozzá a megfelelő külseje és modora.

Senki nem szólt semmit.

– Úgyhogy attól tartok, a helyzet változatlan – közölte Bannon. – Továbbra is a titkosszolgálat volt emberei körében nyomozunk. Végül is, ki más tudna jobban utánozni egy vidéki rendőrt, mint egy titkosszolgálati veterán, aki egész életében ilyenekkel dolgozott együtt?

Tizenötödik fejezet

A férfi az elméleti kutatásokkal foglalkozó csoporttól már ott várt, amikor Reacher, Neagley és Stuyvesant visszaértek az irodába. A recepciónál ácsorgott szvetterben és kék nadrágban, mintha egyenesen a vacsoraasztaltól szaladt volna ide. Nagyjából Reacher-rel egyidős lehetett, és a szemétől eltekintve úgy nézett ki, mint egy egyetemi professzor. Nagyon okos és óvatos volt a tekintete, mint aki látott már egyet-mást, és még annál is többet hallott. Swainnek hívták. Stuyvesant bemutatta a többieknek, aztán eltűnt. Swain elkísérte Reachert és Neagleyt, olyan folyosókon vezette őket, amerre még nem jártak, egy olyan terembe, amelyet szemlátomást egyszerre használtak könyvtárnak és előadóteremnek. Volt egy kis pódium, előtte egy tucat szék, három falon körben könyvespolcok sorakoztak. A negyedik fal mentén hosszú asztal kis fülkékben számítógépekkel, mindegyik mellett printer.

– Hallottam, mire jutott az FBI – mondta Swain.

– És maga hisz benne? – kérdezte Reacher.

Swain csak megvonta a vállát

– Ígen vagy nem? – kérdezte Reacher.

– Nem lehetetlen – mondta Swain. – De arra sincs semmi okom, hogy valószínűnek gondoljam. Ugyanennyi erővel lehetnének volt FBI-ügynökök is. vagy akár jelenlegi FBI-ügynökök. Mint szervezet, mi sokkal jobbak vagyunk náluk. Lehet, hogy csak le akarnak járatni.

– Gondolja, hogy ebben az irányban kéne nyomoznunk?

– Maga ugye Joe Reacher öccse?

Reacher bólintott.

– Dolgoztam vele – mondta Swain. – valamikor jó régen.

– És?

– Ő mindig szerette meghallgatni a többiek ötleteit és gondolatait.

– Én is. Van valami ötlete?

– Az én munkám szigorúan elméleti – mondta Swain. – Ugye érti? Én csak kutató vagyok. Tudós. Azért vagyok itt, hogy elemezzem a dolgokat.

– És?

– Ez a szituáció valahogy másnak tűnik, mint bármelyik eddigi, amivel találkoztam. A gyűlölet szinte kézzel fogható. A merényletek általában két csoportba sorolhatók, ideológiai vagy funkcionális indíttatásúak. A funkcionális az, amikor meg kell szabadulni egy embertől, valami specifikus politikai vagy gazdasági okból, ideológiai az, amikor valakit alapjában véve egyszerűen azért gyilkolnak meg, mert gyűlölik. Az évek során sok merényletkísérlet volt mindkét fajtából. Nem mesélhetek róluk részletesen, elég, ha annyit mondok, hogy egyik merénylő sem jutott túl messzire. És természetesen mindig van bennük gyűlölet. Általában ezt inkább leplezik, de most csak úgy süt belőlük a gyűlölet. Rengeteget fáradoztak és óriási kockázatot vállaltak, hogy nyilvánvalóvá is tegyék.

– És mire következtet ebből?

– Szerintem a kezdeti fázis egészen különleges volt. Azok a levelek... Gondoljon bele, mekkora volt a kockázat. Mennyi energiát kellett belefektetni, hogy minimalizálják a kockázatot. Hihetetlen mennyiségű munkát áldoztak rá. Úgyhogy azt kell feltételeznem, valamiért megérte nekik.

– De mégsem érte meg – szólt közbe Neagley. – Armstrong nem kapta meg egyik levelet sem. Csak az időt pocsékolták.

– Ez egyszerű tudatlanság – mondta Swain. – Maguk talán tudtak róla, hogy a titkosszolgálat soha nem közli a fenyegetéseket a védett személlyel?

– Nem – rázta a fejét Neagley. – Engem meglepett.

– Senki nem tudja – mondta Swain. – Mindenkit meglep. Ezek a fickók azt gondolták, egyenesen Armstrong kezébe jutnak a levelek. Úgyhogy meg vagyok győződve róla, hogy valami személyes indok rejlik a háttérben. Armstrongot vették célba, nem a titkosszolgálatot.

– Mi is így gondoljuk – mondta Reacher. – Van valami határozott oka, amiért így vélekedik?

– Naivnak fog tartani – válaszolta Swain. – De én nem tudom elhinni, hogy valaki, aki valaha is nekünk dolgozott, megölte volna a másik két Armstrongot csak így.

Reacher vállat vont. – Talán naiv, talán nem. De ez nem számít. Mi amúgy is meg vagyunk győződve róla.

– És maga miből gondolja?

– A kötőjel miatt a második levélben.

– Kötőjel? – vonta fel a szemöldökét Swain, és kicsit hallgatott. – Ja, igen, értem. Ez elképzelhető, de azért kicsit közvetett bizonyíték, nem gondolja?

– Akárhogy is, mi abból indulunk ki, hogy egy Armstrong elleni személyes támadásról van szó.

– Jó, de miért? Az egyetlen lehetséges válasz az, hogy valamiért gyűlölik. Meg akarták kínozni, megijeszteni, hogy először szenvedjen. Nem elég nekik, hogy csak úgy agyonlövik.

– De kik lehetnek ezek? Ki gyűlölheti ennyire?

Swain tett egy mozdulatot a kezével, mintha félresöpörné a kérdést.

– Van itt még valami. Lehet, hogy tévedek, de szerintem rosszul számoljuk az üzeneteket. Hány üzenetet kaptak?

– Hatot – mondta Reacher.

– Nem, szerintem hét volt.

– Mi a hetedik?

– Nendick. Szerintem Nendick tette oda a második üzenetet, és maga Nendick volt a harmadik üzenet. Negyvennyolc óra alatt eljutottak hozzá, ami elég gyors volt. Értékelem a teljesítményét, de előbb vagy utóbb mi is odajutottunk volna, ez elkerülhetetlen volt. Ha nem a takarítók voltak, akkor csak a kazettákkal manipulálhatott valaki, úgyhogy rájöttünk volna. Csakhogy Nendick nem egyszerűen csak a levél továbbítója volt, hanem önmagában egy üzenet is. Megmutatta, hogy mire képesek ezek az emberek. Ha Armstrong be lett volna avatva, és tudott volna mindenről, ez eléggé megrázhatta volna.

– Akkor ennyi erővel kilenc üzenet van – mondta Neagley – Hozzávehetjük a coloradói és a minnesotai esetet is.

– Pontosan – bólintott Swain. – Ugye értik, mire gondolok? Mindennek a félelemkeltés a célja. Minden egyes dolognak, amit csináltak. Tegyük fel, hogy Armstrong végig tudott volna róla. Megkapja az első levelet, kicsit aggódik. A titkosszolgálathoz megérkezik a második levél, még jobban aggódik. Kinyomozzuk a levél forrását, és kezdi kicsit jobban érezni magát, de akkor hirtelen még rosszabbra fordul minden, amikor megtaláljuk a félelemtől megbénult Nendicket. Aztán demonstrációval fenyegetőznek, Armstrong megint aggódik egy kicsit. Aztán megtörténik a demonstráció, mégpedig rémisztő kegyetlenséggel.

Reacher nem mondott semmit, csak a földet bámulta.

– Úgy gondolja, agyonelemzem a dolgot? – kérdezte Swain.

Reacher megrázta a fejét, még mindig a földre szegezve a tekintetét. – Nem, úgy gondolom, talán én elemeztem túl kevéssé. Mert miről szól az ujjlenyomat?

– Ez másféle fenyegetés – mondta Swain. – Rejtvény, kihívás, amolyan „kapj el, ha tudsz”.

– Mennyi ideig dolgozott együtt a bátyámmal?

– Öt évig. Tulajdonképpen neki dolgoztam, az, hogy vele, inkább csak dicsekvés.

– Jó főnök volt?

– Nagyszerű, és remek fickó.

– És tartott ilyen megbeszéléseket, amikor mindenki elmondhatta, amit gondolt?

Swain bólintott. – Jó buli volt. Akárki mondhatott bármit, ami eszébe jutott.

– Ő is részt vett benne?

– Csak néha-néha fűzött hozzá egy-egy futó megjegyzést.

Reacher felnézett. – Azt mondta, mindennek a félelemkeltés a célja. Aztán azt, hogy az ujjlenyomat egy másféle fenyegetés.

Swain vállat vont. – Lehet még ragozni, mondhatjuk, hogy az ujjlenyomat amiatt kelt félelmet, hogy milyen okosak ezek a fickók, úgysem lehet elkapni őket. Másféle félelem, de ez is félelem.

Reacher elfordult. Hallgatott. Fél percig, egy percig.

– A végén teljesen feladom magam – mondta. – Olyan leszek, mint Joe. Az ő öltönyét hordom, az exbarátnőjével laktam, a régi kollégáival dolgozom. Akkor most hadd tegyek én is egy futó megjegyzést, ahogy ő szokta.

– Mi lenne az? – kérdezte Neagley.

– Szerintem valamit nem vettünk észre. Elmentünk mellette.

– Mi mellett?

– Összevissza kavarognak a fejemben ezek a furcsa képek.

Például Stuyvesant titkárnője, ahogy az íróasztalánál csinál valamit...

– Mit?

– Szerintem az ujjlenyomat-dolgot pont fordítva nézzük. Végig azt feltételeztük, hogy tudták, hogy nem szerepel semmilyen nyilvántartásban. De szerintem tévedtünk. Épp fordítva. Ezek azt hitték, hogy a nyomára fogunk jutni.

– Miért?

– Mert az ujjlenyomat célja ugyanaz, mint ami Nendické. Ma beszéltem egy órással, aki elmesélte, honnan származik a halolaj.

– Cápák májából – mondta Neagley.

– És az ember orráról – közölte Reacher. – Ugyanaz az anyag. Kémiailag ugyanaz az összetétel.

– És?

– Szerintem ezek próbálkoztak valamivel, csak nem volt szerencséjük. Tegyük fel, hogy találomra kiválasztunk egy hatvanhetven körüli férfit a lakosságból. Mekkorák az esélyei, hogy élete során legalább egyszer vettek róla ujjlenyomatot?

– Szerintem elég nagy – mondta Neagley. – Minden bevándorlóról vesznek. Ha amerikai születésű, akkor a koreai vagy a vietnami háború idején besorozták, és még ha nem vett részt a harcokban, akkor is megvan az ujjlenyomata. Ha valaha is letartóztatták valamiért, vagy ha bármilyen kormányhivatalnak dolgozott...

– Vagy bizonyos magáncégeknek – tette hozzá Swain. – Elég sok helyen megkövetelik az alkalmazottaktól. Bankoknál, nagykereskedelmi hálózatoknál, ilyen helyeken.

– Oké – bólintott Reacher. – Tehát, szerintem az ujjlenyomat nem a két fickó valamelyikétől származik. Hanem valaki mástól. Egy teljesen ártatlan kívülállótól, akit találomra szúrtak ki, és úgy gondolták, hogy az ujjlenyomat el fog vezetni minket ehhez a valakihez.

Csönd lett. Neagley rámeredt Reacherre.

– De minek? – kérdezte.

– Hogy találjunk még egy Nendicket. Az ujjlenyomat minden levélen rajta volt, és a pasas, akié, önmagában egy üzenet lett volna, ahogy Swain mondta Nendickről. Azt feltételezték, az ujjlenyomat alapján meg fogjuk találni, és megint szembesülünk egy ugyanolyan helyzettel, mint Nendick esetében. Egy halálra rémített áldozat, aki ki sem meri nyitni a száját. De a véletlennek köszönhetően épp egy olyan valakit választottak, akitől soha életében nem vettek ujjlenyomatot, ezért aztán nem találtuk meg.

– De hat levél volt – mondta Swain. – Húsz nap is eltelt aközött, hogy az elsőt postára adták, és hogy az utolsót megtalálták Froelich házában. Előre megírták volna az összeset? Ez kicsit túl sok előzetes tervezést kívánna.

– Lehetséges – mondta Neagley. – Tucatnyi variációt is kinyomtathattak előre, minden eshetőségre számítva.

– Nem – válaszolta Reacher. – Folyamatosan csinálták. Szerintem mindig kéznél volt az a fickó az ujjlenyomattal.

– De hogyan? – kérdezte Swain. – Elraboltak valakit és fogva tartották? Mindenhová magukkal viszik?

– Az nem válna be – mondta Neagley. – Nem várhatják el, hogy megtaláljuk, ha nincs otthon.

– Otthon van – mondta Reacher. – Csak a hüvelykujja nincs meg.

A többiek ránéztek.

– Kapcsolja csak be a számítógépet. Írja be a Bűnügyi Információs Központ keresőjébe azt, hogy hüvelykujj.

Sacramentóban nagy helyi irodánk van – mondta Bannon. – Három ügynökünk már úton van, hogy utánanézzenek a dolognak. Egy orvos is ment velük. Egy órán belül értesítenek.

Most Bannon látogatott át a titkosszolgálathoz. A konferenciateremben ültek, Stuyvesant az asztalfőn, Reacher, Neagley és Swain az egyik oldalon, Bannon egyedül a másikon.

– Ez elég bizarr ötlet – mondta Bannon. – És mit csinálnak vele, a hűtőben tartják?

– Talán. Aztán kicsit kiolvasztják, az orrukhoz nyomják, aztán a papírra. Ahogy Stuyvesant titkárnője a bélyegzőt, valószínűleg lassan kiszárad, egyre jobban oda kell dörzsölni, azért lesz egyre több a halolaj az ujjlenyomatokon.

– És mit jelent ez, feltéve, hogy igaza van? – kérdezte Stuyvesant.

Reacher elhúzta a száját. – Megváltoztathatjuk az egyik alapfeltételezésünket. Szerintem mindkettőjük ujjlenyomata nyilván van tartva, és mind a ketten gumikesztyűt viseltek.

– Két renegát titkosszolgálati ügynök – jegyezte meg Bannon.

– Nem feltétlenül a mi embereink – makacskodott Stuyvesant

– Akkor magyarázza meg a többi, erre utaló tényezőt.

Stuyvesant hallgatott. Bannon megvonta a vállát.

– Gyerünk, van egy óránk. Nem szeretnék rossz helyen keresgélni. Tessék, győzzenek meg. Bizonyítsák be, hogy egyszerű állampolgárokról van szó, akik személyesen Armstrongot támadják valamiért.

Stuyvesant Swainre pillantott, de az hallgatott

– Ketyeg az óra – mondta Bannon.

– Ez nem egy ideális kontextus – szólalt meg Swain.

Bannon gúnyosan elmosolyodott. – Mi az, maguk bort isznak,

és vizet prédikálnak?

Senki nem szólalt meg. – Nincs semmi, amire a feltevésüket alapozhatnák – állította Bannon. – Úgy értem, ki a frászt érdekel egy alelnök? Ezek senkik. Mit is mondott valaki, egy vödör micsoda...?

– Egy köpőcsésze – mondta Swain. – John Nance Garner mondta, hogy az alelnöki poszt annyit ér, mint egy teli köpőcsésze. Azt is mondta, hogy olyan, mint egy pótkerék a kormányzat autójához. Ő volt annakidején Roosevelt alelnöke. John Adams pedig azt mondta, hogy ez a legjelentéktelenebb hivatal, amit valaha kitaláltak. Ő volt a legelső alelnökünk.

– Szóval, kit érdekel, hogy egy pótkerékre vagy egy jelentéktelen köpőcsészére lövöldözzön?

– Akkor kezdjük legelölről – mondta Swain. – Mit csinál egy alelnök?

– Csak ül, és reménykedik, hogy az elnök meghal.

Swain bólintott. – Valaki azt mondta, hogy az alelnöknek tulajdonképpen nincs más dolga, mint várni. Persze, részben arra, hogy az elnök meghal, de inkább arra, hogy esetleg nyolc év múlva őt jelölik elnöknek. De rövid távon mire való az alelnök?

– Halványlila gőzöm sincs – mondta Bannon.

– Azért van, hogy jó jelölt legyen – folytatta Swain. – Ez a lényeg. Az igazi szereplése a nyári jelöléstől kezdődik, és a választás napjáig tart. Legfeljebb négy vagy öt hónapig veszik csak hasznát A nyár közepére már mindenki halálosan unja az elnökjelölteket, és ilyenkor az alelnök ad egy kis frissítő lökést a kampánynak, végre van valaki más, akiről beszélni lehet, akit elemezgetni lehet, a tulajdonságaikat, az eddigi teljesítményüket, a múltjukat. A kezdeti funkciójuk az, hogy kiegyensúlyozzák az elnök személyét Kontraszt és egyensúly. Ami az elnökjelöltben nincs meg, az az alelnökben megvan, és vice versa. Fiatal-öreg, szelíd-pimasz, északi-déli, okos-buta, kemény-puha, gazdag-szegény.

– Jó, értjük – mondta Bannon.

– Tehát, az alelnök azért van ott, amilyen, az egyénisége miatt – mondta Swain. – Az elején nem több mint egy fénykép és egy életrajz. Egy koncepció. Aztán megkezdődnek a hivatali kötelességei. Nyilvánvalóan értenie kell a kampánytaktikához. Mert ő az, akinek támadnia kell. Ki kell mondania olyan dolgokat, amiket az elnökjelölt nem engedhet meg magának. Ha a kampányban valami támadást vagy lejáratást terveznek az ellenfél ellen, azt az alelnöknek kell végrehajtani. Eközben az elnökjelölt valahol máshol játssza a méltóságteljes államférfit. Aztán lezajlik a választás, az elnökjelölt bekerül a Fehér Házba, az alelnököt pedig elsuvasztják egy szekrénybe. November első keddjén vége, többet nem veszik hasznát.

– Armstrong jól végezte a dolgát?

– Kitűnően. Az igazság az, hogy keményen negatív kampányt folytatott, de nem igazán szúrt szemet, mert végig olyan kedves mosollyal csinálta. Pedig valójában halálos volt.

– És gondolja, hogy annyi lábra rátaposott, hogy ezért meg akarják ölni?

Swain bólintott – Pillanatnyilag ezen dolgozom. Elemzek minden beszédet és minden kommentárt, és a támadásait összevetem azoknak a profiljával, akiket megtámadott.

– Az időzítés nagyon fontos – szólt közbe Stuyvesant. – Ezt senki nem vitathatja. Armstrong hat évet töltött a kongresszusban, hatot a szenátusban, és még csak egy kellemetlenkedő levelet is alig kapott. Ezt az egészet valami olyasmi váltotta ki, ami nemrégiben történhetett.

– Márpedig nemrégiben nem történt más érdekes vele, csak a kampány – tette hozzá Swain.

– Nincs valami a múltjában? – kérdezte Bannon.

Swain megrázta a fejét. – Négyféleképpen is ellenőriztük. Először is, ott volt a legutóbbi, az FBI-ellenőrzés, amin akkor esett át, amikor alelnöknek jelölték, van belőle példányunk, semmit nem találtunk benne. Aztán az ellenzéki felmérés, amit az ellenfelei készíttettek a mostani választásra és a régebbi kongresszusi választások előtt. Ezek mélyebbre ásnak, mint maguk. És Armstrong teljesen tiszta.

– Észak-dakotai források?

– Semmi – felelte Stuyvesant. – Természetesen beszéltünk minden ottani újsággal. A helyi újságírók mindenről értesülnek, de nem tudtak semmi rosszat mondani róla.

– Tehát csak a kampány alatt történhetett valami – mondta Stuyvesant. – Valakit magára haragított.

– Valakit, akinek a titkosszolgálat által használt fegyverei vannak – mondta Bannon. – valaki, aki tudja, hogy a titkosszolgálat és az FBI hogyan működik együtt, valaki, aki tudja, hogy az alelnöknek nem lehet küldeni semmit, csak a titkosszolgálaton keresztül. Valaki, aki tudta, hol lakott Froelich. Maguk szerint, ha valami úgy totyog, mint egy kacsa, és hangosan hápog, akkor az micsoda?

Stuyvesant hallgatott. Bannon az órájára nézett. Kivette a zsebéből a mobilját, és lerakta maga elé az asztalra. A telefon némán feküdt.

– Én kitartok az elméletem mellett – szögezte le. – Csak épp most már mind a két fickóról úgy gondolom, hogy a maguk embere. Már ha megcsörren a telefon, és kiderül, hogy Reachernek igaza van.

A telefon ebben a pillanatban megcsörrent. Valami híres, klasszikus nyitányt játszott. Nevetségesnek hatott a komor csöndben. Bannon felkapta. Az idegesítő dallamocska elhallgatott. Bannon csak annyit szólt bele, hogy igen, aztán hallgatott, talán nyolc-kilenc másodpercig. Aztán visszadugta a telefont a zakója zsebébe.

– Sacramentóból? – kérdezte Stuyvesant.

– Nem, az itteniek. Megtalálták a fegyvert.

Swaint otthagyták, a többiek pedig átmentek az FBI laboratóriumába, a Hoover Buildingbe, ahol összegyűlt néhány szakértő. Nagyon úgy festettek, mint Swain, tudós külsejű egyének, akiket most rángathattak ide otthonról. Úgy voltak öltözve, mintha arra számítottak volna, hogy aznap nem lesz más dolguk, mint a tévé előtt heverészni és focimeccset nézni. Egyiken-másikon látszott, hogy túl van pár üveg sörön. Neagley ismerte egyiküket, még sok évvel ezelőttről, amikor részt vett a laborban kiképzésen.

– Vaime Mk2-es? – kérdezte Reacher.

– Kétségtelenül az – felelte az egyik technikus.

– Sorozatszáma van?

A technikus megrázta a fejét. – Savval lemaratták.

– Tudnak vele kezdeni valamit?

A férfi megint a fejét rázta. – Nem. Ha bele lett volna vésve, akkor még találnánk eltorzult kristályszerkezeteket a fémben, aminek alapján ki lehet következtetni a számokat, de a Vaime puskákon gravírozva van a sorszám. Nem tehetünk semmit

– Most hol van?

– Most keressük az ujjlenyomatokat, de reménytelen. A röntgenoszkóp nem mutatott ki semmit. A lézer sem. Letörölték.

– Hol találták?

– A raktárépületben, az egyik harmadik emeleti ajtó mögött.

– Gondolom, ott bújtak el, és ott vártak – mondta Bannon. – Pár percig meglapulhattak, aztán amikor a legnagyobb volt a felfordulás, kisurrantak. Okosak.

– Töltényhüvelyek? – kérdezte Neagley.

– Nincsenek – felelte a technikus. – Nyilván összeszedték. De van négy golyónk. A ma kilőtt három golyót eltorzította a becsapódás ereje, de a minnesotai hibátlan, az csak a sárba fúródott.

Odasétált egy asztalhoz, ahol egy fehér papírlapon ott sorakoztak a golyók. Három közülük teljesen eldeformálódott a becsapódástól. Az egyik tiszta volt, ez volt az, amelyik a falnak ütközött. A másik kettőn rászáradt, fekete nyomok sötétlettek, Crosetti agyveleje és Froelich vére. Az emberi szövetek maradványai lenyomatot hagynak a golyó külsején, és ráégnek a forró felszínre, jellegzetes csipkés mintázatot hagyva. A minnesotai golyó újnak látszott, ahogy a földbe fúródott, az letisztította.

– Hozzák ide a fegyvert – kérte Bannon.

Ahogy kihozták a laborból, még mindig érezni lehetett rajta a forró ragasztógőz szagát, amivel befújták, abban a reményben, hogy találnak rajtuk ujjlenyomatokat. Unalmas, szögletes, jellegtelen fegyver volt, fekete festékkel bevonva. Aránylag rövid csövét megnyújtotta a vaskos hangtompító. Erős célzókészüléket szereltek rá.

– Ez nem hozzávaló – mondta Reacher. – Ez egy Hensoldt. A Vaime-hez Bushnellt szoktak használni.

– Igen, átalakították – bólintott az egyik technikus. – Már észrevettük.

– Gyárilag?

A férfi megrázta a fejét. – Nem hiszem. Nagyon jól van megcsinálva, de azért nem gyári minőség.

– Ez mit jelenthet? – kérdezte Bannon.

– Nem tudom biztosan – vonta meg a vállát Reacher.

– A Hensoldt jobb, mint a Bushnell?

– Nem igazán. Mind a kettő nagyon jó. Mint egy BMW meg egy Mercedes. Mint a Canon és a Nikon.

– Lehet, hogy valaki jobban szereti az egyiket, mint a másikat?

– Nem hiszem, hogy egy hivatásosnál ez szóba jöhetne. Maga mit szólna, ha odamenne magához az egyik helyszínelő fotós, és azt mondaná, hogy szeretnék egy Canon fényképezőgépet ehelyett a Nikon helyett, amit adtak nekem?

– Valószínűleg elküldeném a francba.

– Hát ez az. Az ember azzal dolgozik, amit kap. Nem nagyon tudom elképzelni, hogy egy ügynök odamegy a titkosszolgálat fegyvertechnikusához, és azt mondja, hogy dobja ki az ezerdolláros Bushnellt, mert neki szimpatikusabb az ezerdolláros Hensoldt.

– Akkor miért cserélték ki?

– Nem tudom biztosan. Talán valami baja esett. Ha az ember leejti a puskát, elég könnyen megsérülhet a célzókészülék. De ha egy hivatalos fegyvertechnikus javítja, az nyilván egy másik Bushnellt szerelne a helyére. Amikor beszerzik a fegyvereket, rengeteg pótalkatrészt is vesznek hozzájuk.

– Mondjuk, kifogytak? Gyakran előfordul, hogy cserélni kell őket?

– Persze, akkor használhatnak Hensoldtot is. A Hensoldtot általában SIG puskákkal használják. Megnézhetné még egyszer azt a listát, hogy van–e olyan szervezet, ahol Vaime-t és SIG-et is vásárolnak.

– A SIG is hangtompítós?

– Nem.

– Tessék – mondta Bannon. – Ha egy szervezetnek szüksége van kétféle mesterlövészpuskára, nyilván beszereznek Vaime-t a hangtompítós fajtából, és SIG-eket a nem hangtompítós fajtából. Kétféle pótalkatrészt a célzókészülékből. Kifogy a Bushnell, elkezdik használni helyette a Hensoldtokat.

– Lehetséges – mondta Reacher. – Utána kéne nézni. Meg kéne vizsgálni, valaki nem szerelt-e egy Hensoldt készüléket egy Vaime puskára. És ha nem, akkor elkezdeni nyomozni a fegyverjavítók körében. A legjobbakkal kezdeni. Ezek ritka darabok. Lehet, hogy ez fontos nyom.

Stuyvesant a távolba bámult A válla aggodalmasan lehorgadt.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

Stuyvesant ránézett, és megrázta a fejét, a vereséget beismerő kis mozdulattal.

– Attól tartok, mi is vettünk SIG-eket – mondta halkan. – Úgy öt évvel ezélőtt, egy sorozat SG550-est. Nem hangtompítós félautomata, alternatív lehetőségnek. De nem nagyon használjuk őket, mert az automata mechanizmus miatt kicsit pontatlanok, és nagy tömegben nem lehet használni őket. Többnyire a raktáron hevernek. Mindenhol a Vaime-t használjuk. Úgyhogy biztos vagyok benne, hogy bőven vannak SIG-alkatrészek a raktárban.

Egy pillanatra csönd lett. Aztán megint megcsörrent Bannon mobilja. Az idegesítő kis nyitány trillázott a csöndben. Bannon felvette, a füléhez szorította, annyit mondott, hogy igen, aztán hallgatott

– Értem – válaszolta, aztán megint hallgatott.

– Az orvos egyetért vele? – kérdezte, majd megint hallgatott.

– Értem. Igen, gondolom.

– Kettő? – kérdezte, és megint hallgatott.

– Oké – felelte végül, és kikapcsolta a telefont.

– Menjünk fel az emeletre – mondta. Sápadt volt.

Stuyvesant, Neagley és Reacher követték a lifthez, és felmentek vele a konferenciaterembe. Bannon az asztalfőn foglalt helyet, a többiek egymás mellett ültek le az asztal másik végén, mintha távol akarnának maradni a rossz hírtől. Odakint már sötét volt az égbolt, a hálaadásnap a végéhez közeledett.

– A neve Andretti – mondta Bannon. – Hetvenhárom éves, nyugdíjas ács, önkéntes tűzoltó is volt. Az unokáival zsarolták.

– Beszélt? – kérdezte Neagley.

– Valamennyit – mondta Bannon. – Kicsit keményebb fából faragták, mint Nendicket.

– És hogy történt?

– Sacramento külvárosában egy rendőrök által látogatott kocsmába szokott járni, még tűzoltó korában szokott oda. Ott ismerkedett meg két pasassal.

– Rendőrök voltak? – érdeklődött Reacher.

– Úgy néztek ki, legalábbis ilyen leírást adott róluk. Szóba elegyedtek, fényképeket mutogattak a családjukról. Olyasmire terelődött a szó, hogy milyen szörnyű ez a mai világ, és mit tenne meg, hogy megvédelmezze a családját.

– És?

– Ezután egy darabig hallgatott, nem volt hajlandó többet mondani, de aztán az orvos megvizsgálta a kezét. A bal hüvelykujját leoperálták. Hogy operáció, az túlzás, inkább lenyiszálták. Andretti kitartott amellett, hogy baleset volt. Az orvos azt mondja, ez ki van zárva. Andretti mintha örült is volna, hogy megcáfolták, és végül tovább beszélt.

– És?

– Egyedül él, özvegy. A két rendőrféle pasas meghívatta magát a lakására. Továbbra is arról beszélgettek, mit tenne meg, hogy megvédelmezze a családját. Eleinte csak hipotetikusan, aztán hamar komolyra fordult a dolog. Azt mondták neki, vagy a hüvelykujja, vagy a két unokája, választhat. Lefogták, és levágták az ujját. Elvették a családi fényképeit és a noteszát, amiben a címek voltak. Közölték, hogy most már tudják, hogy néznek ki az unokái és hol laknak, és velük is ugyanígy fognak elbánni, csak nekik a petefészküket vágják ki. Ő meg persze hitt nekik. Ha vele megtették, velük miért ne? A konyhából szereztek egy hűtőtáskát meg jeget, és elszállították a hüvelykujjat Aztán elmentek, Andretti meg a kórházba sietett

Csönd lett.

– Személyleírás? – kérdezte Stuyvesant.

Bannon megrázta a fejét. – Nagyon fél, többet nem volt hajlandó mondani. Az embereim a tanúvédelmi programot is hiába emlegették, nem beszélt. Szerintem ennél többet nem fogunk kiszedni belőle.

– A házban körbenéztek a nyombiztosítók?

– Andretti mindent alaposan kitakarított. A két pasas kényszerítette rá. Végig is nézték.

– És a kocsmában? Nem látta esetleg valaki, amikor beszélgettek?

– Majd kérdezősködünk. De ennek már majdnem hat hete. Ne számítson túl sokra.

Egy darabig senki nem szólalt meg.

– Reacher? – kérdezte Neagley.

– Mi van?

– Min gondolkozol?

Reacher vállat vont.

– Dosztojevszkij járt a fejemben. A múltkor kezembe akadt a Bűn és bűnhődés, amit egyszer Joe születésnapjára vettem. Emlékszem, majdnem a Karamazov testvéreket vettem meg helyette, de aztán mégsem. Olvastad?

Neagley megrázta a fejét.

– Egy rész arról szól, miket műveltek a törökök Bulgáriában. Fosztogatás, erőszak... Reggel felakasztották a foglyokat, miután egész éjszakára odaszögezték őket a fülüknél fogva a kerítéshez. Csecsemőket dobtak fel a levegőbe, és a bajonettel felnyársalták az anyjuk szeme láttára. Karamazov Ivánt meglehetősen kiábrándította a dolog. Azt mondta, egyetlen állat se tud olyan kegyetlen lenni, mint az ember, olyan művészien és kifinomultan. Aztán ezekre a pasasokra gondoltam, ahogy kitakaríttatják Andrettivel a házat. Nyilván csak fél kézzel tudott dolgozni. Dosztojevszkij egy könyvbe öntötte az érzéseit, nekem ehhez nincs tehetségem. Arra gondoltam, hogy meg fogom találni ezeket a fickókat, és elmagyarázom nekik, milyen helytelenül cselekedtek, a magam módján, amihez van tehetségem.

– Nem gondoltam volna, hogy érdekli Dosztojevszkij – jegyezte meg Bannon.

– Azért tudok olvasni – mondta Reacher.

– Figyelmeztetem, hogy az önbíráskodás büntetendő.

– Megszólalt a törvény őre.

– Nem szeretném, ha önálló akcióba kezdene.

Reacher bólintott. – Jó, megértettem.

Bannon elmosolyodott.

– Összerakta már a kirakósjátékot?

– Milyen kirakósjátékot?

– Azt feltételezzük, hogy a Vaime puska Minnesotában volt kedden, tegnap pedig Észak-Dakotában. Ma már itt van Washingtonban. Repülővel nem szállíthatták, ez hétszentség, ha az ember fel akar adni csomagként egy fegyvert, ahhoz rengeteg papírt kell kitölteni. Ennyi idő alatt kocsival nem jöhettek, úgyhogy vagy az egyikük egyedül volt a Heckler & Kochhal Bismarckban, miközben a másik kocsival jött ide Minnesotából a Vaime-mel. Vagy mind a ketten Bismarckban voltak, de akkor két Vaime fegyverük van, egyet ott, egyet meg itt tartanak. És ha mind a ketten Bismarckban voltak, de csak egy Vaime van, akkor valaki más hozta el nekik Minnesotából, ez esetben nem ketten vannak, hanem hárman.

Senki nem szólalt meg.

– Visszamegyek, beszélek Swainnel – mondta Reacher. – Gyalog megyek, jót tesz egy kis séta.

– Veled megyek – ajánlkozott Neagley.

Gyorsan végigsétáltak nyugat felé a Pennsylvania Avenue-n, talán fél mérföld lehetett az út. Az ég még mindig felhőtlen volt, amitől nagyon hideg lett az este. Pár csillag pislákolt a vékony szmogrétegen át az utcai lámpák narancssárga derengésében. Nagyon távoli és nagyon kicsi volt a hold. Forgalom nem volt. A Fehér Ház előtti úttorlaszokat már eltávolították. A városban ismét megszokott medrében folyt az élet, mintha semmi nem történt volna.

– Jól vagy? – kérdezte Neagley.

– Szembe kell néznem a valósággal – felelte Reacher. – Öregszem. Lassul az agyam. Eléggé meg voltam elégedve magammal, amikor olyan hamar eljutottam Nendickhez, de azonnal rá kellett volna jönnöm, úgyhogy tulajdonképpen pancser voltam. Ugyanez a helyzet az ujjlenyomattal. Órákat töltöttünk azzal a vacak ujjlenyomattal, napokon át rágódtam rajta, de nem láttam meg, valójában mi volt vele a szándékuk.

– De végül csak rájöttünk.

– Szokás szerint megint bűntudatom van.

– Miért?

– Azt mondtam Froelichnek, hogy jól csinálja, amit csinál. De azt kellett volna tanácsolnom, hogy kettőzze meg az őrséget a tetőn. Egy őrszem legyen a tető szélénél, egy a lépcsőházban. Lehet, hogy ez megmentette volna az életét.

Neagley hat-hét lépés erejéig hallgatott.

– Az ő dolga volt, nem a miénk – mondta. – Ne legyen bűntudatod. Nem lehetsz felelős mindenkiért a világon.

Reacher nem felelt semmit, csak ment tovább.

– És különben is, zsarunak álcázták magukat – folytatta Neagley. – Két őrt ugyanúgy átvertek volna, mint egyet Akár egy tucat őrszemet is. Sőt meg is tették. Egy tucat vagy talán még több rendőr és ügynök mellett elsétáltak. Az egész környék hemzsegett tőlük. Semmit nem tehettünk volna másképp. Ilyesmi előfordul.

Reacher nem válaszolt.

– Ha két őrszem lett volna, akkor mind a kettőt megölik – folytatta Neagley. – Még egy halott: ez senkin nem segített volna.

– Szerinted Bannon úgy néz ki, mint egy zsaru? – kérdezte Reacher.

– Szerinted hárman vannak? – kérdezett vissza Neagley.

– Nem, ki van zárva, ez kétszemélyes buli. Bannon valami nagyon nyilvánvalót nem vesz észre. Ez nála foglalkozási ártalom.

– Mit nem vesz észre?

– Szerinted úgy néz ki, mint egy zsaru?

Neagley egy pillanatra elmosolyodott. – Pontosan úgy. Valószínűleg a rendőrségnél volt, mielőtt átkerült az FBI-hoz.

– És mitől néz ki úgy?

– A világon minden olyan rajta. A pórusaiba ivódott.

Reacher hallgatott és továbbsétált.

– Froelich mondott valamit a hajléktalanszállónál, még Armstrong érkezése előtt, amikor az embereihez beszélt. Azt mondta, nagyon könnyű hajléktalannak öltözni, de nagyon nehéz pontosan úgy kinézni. Szerintem a zsarukkal is így van. Ha felveszek egy tweedzakót meg egy szürke flanelnadrágot és egy egyszerű cipőt, és felmutatok egy jelvényt, attól úgy nézek ki, mint egy zsaru?

– Egy kicsit. De nem pontosan.

– De ezek a fickók pontosan úgy néznek ki. Láttam az egyiket, és eszembe sem jutott kételkedni benne, hogy rendőr. Mindenhová bejutnak, minden további nélkül.

– Ez sok mindent megmagyarázna – mondta Neagley. – A két kocsmában is otthonosak voltak, ahová rendőrök járnak. Ahol Nendickkel megismerkedtek meg Andrettivel.

– Ez megint olyan, mint Bannon kacsahasonlata. Úgy néznek ki, mint a zsaruk, úgy járnak-kelnek, mint a zsaruk. Úgy beszélnek, mint a zsaruk.

– És ez azt is megmagyarázza, honnan tudnak a DNS-mintákról és a Bűnügyi Információs Központról. Ha rendőrök, nyilván tudhatnak róla, hogyan működik ez az FBI-nál.

– És a fegyvereket is megmagyarázza. Lehet, hogy kommandósoktól vagy az állami rendőrségtől kiselejtezett darabok, főleg az ilyen javított fegyverek, nem a megszokott célzókészülékkel.

– De tudjuk, hogy nem rendőrök. Megnézted mind a kilencvennégy fotót.

– Csak azt tudjuk, hogy nem bismarcki rendőrök – válaszolta Reacher. – Lehet, hogy valahol másutt zsaruk.

Swain még mindig ott várt rájuk. Nem látszott boldognak, de nem a várakozás miatt, úgy festett, mint aki rossz hírre számít, és neki is rossz hírei vannak. Kérdőn Reacherre nézett, aki csak bólintott.

– Andretti a neve – mondta. – Ugyanaz a helyzet, mint Nendickkel. Kicsit jobban tartja magát, de ő sem fog beszélni.

Swain nem mondott semmit

– Egy pont magának – folytatta Reacher. – Erre maga jött rá.

És a puska egy Vaime volt, csak a szokásos Bushnell célzókészülék helyett egy Hensoldttal.

– A fegyverek nem az én szakterületem – mondta Swain.

– El kell mesélnie mindent, amit a kampányról tud. Kit haragíthatott meg Armstrong?

Rövid csönd lett, aztán Swain elfordult.

– Senkit – mondta. – Nem volt igaz, amit mondtam. Napokkal ezelőtt befejeztem a kampány elemzését. Persze, felbosszantott egy-két embert. De senki különösebben jelentőset.

– Akkor miért mondta?

– Szerettem volna kicsit félrevezetni az FBI-t. Nem hiszem, hogy a mi emberünk lenne. És nem szeretem, ha ilyen lekezelően bánnak a titkosszolgálattal.

Reacher nem mondott semmit.

– Froelich és Crosetti kedvéért. Ennél jobbat érdemelnek.

– Szóval maga egy megérzésre alapozza a véleményét, én meg egy kötőjelre – állapította meg Reacher. – A legtöbb ügyem, amivel életem során foglalkoztam ennél azért kicsit jobban alá volt támasztva.

– Akkor most mit csinálunk?

– Valahol másfelé keresgélünk – felelte Neagley. – Ha nem politikai sérelemről van szó, akkor személyes.

– Nem vagyok biztos benne, hogy megmutathatom-e maguknak Armstrong személyi anyagát – mondta Swain. – Bizalmasnak számít.

– Van benne valami, ami rossz fényt vet rá?

– Nem, az a kampány során úgyis kiderült volna.

– Akkor mi a probléma?

– Hűséges a feleségéhez? – kérdezte Reacher.

– Igen – bólintott Swain.

– A felesége is hozzá? – kérdezte Reacher.

– Igen.

– Az anyagi ügyei rendben vannak?

– Igen.

– Akkor, ha van is valami, az mélyen el lehet temetve a múltjában. Ugyan mi baj származhatna belőle, ha belenéznék abba a dossziéba?

– Gondolom, semmi.

– Akkor menjünk.

Visszamentek a folyosókon a könyvtárba. Épp odaértek, amikor megcsörrent a telefon. Swain felvette, aztán odanyújtotta Reachernek.

– Stuyvesant, magát keresi.

Reacher egy percig hallgatott, aztán lerakta a kagylót

– Armstrong bejön – mondta. – Ideges és nyugtalan, szeretne beszélni mindenkivel, aki ma ott volt.

Swaint otthagyták a könyvtárban, és visszamentek a konferenciaterembe. Stuyvesant egy perccel utánuk érkezett. A cipőjén még mindig ott volt Froelich ráspriccelt vére, feketén rászáradva. Úgy nézett ki, mint aki a teljes kimerültség szélén áll. És lelkileg is megtörtnek tűnt. Reacher látott már ilyet. Valaki huszonöt évet végigszolgál, aztán egyetlen szörnyű nap alatt széthullik. Elég egy öngyilkos merénylet, egy helikopterbaleset, katonák randalíroznak a kimenőn, mire működésbe lép a gépezet, és egy makulátlan karriert egyetlen tollvonással tönkretesznek, mert muszáj bűnbakot találni. Kellemetlen dolgok előfordulnak, amikért senki nem hibás, de a hivatalos vizsgálati jelentésekben ez soha nincs így.

– Kevesen leszünk – mondta Stuyvesant. – A legtöbbjüknek huszonnégy órás pihenőt adtam, és nem fogom iderángatni őket csak azért, mert Armstrong nem tud aludni.

Öt perccel később két ügynök állított be. Reacher megismerte az egyiket: a tetőn lévő mesterlövész volt, a másik az ételért sorban állókat figyelte. Fáradt biccentésekkel üdvözöltek mindenkit, aztán elmentek kávéért. Mindenkinek hoztak műanyag poharakban.

Armstrong testőrei előre jelezték az érkezését, mintha egy buborék venné körül, aminek a széle mindig előbb odaér, mint ő maga. Még egy mérföldre járt az épülettől, de rádión már odaszóltak. Másodszor is, amikor a parkolóba értek. Jelentették, amikor beszállt a liftbe. Az egyik személyi testőr előrement a recepcióra, és ellenőrizte, minden rendben van-e. A másik kettő bekísérte Armstrongot. Ugyanezt megismételték a konferenciaterem ajtajánál. Az első ügynök belépett, körbenézett, valamit beleszólt a mikrofonba, aztán felbukkant maga Armstrong.

Átöltözött lezser öltözékbe, ami nem állt jól neki. Kordnadrág, mintás kardigán és velúrbőr dzseki. A színek jól összeillettek, a holmik vadonatújak voltak. Ez volt az első hamis gesztus, amit Reacher látott tőle. Mintha azt kérdezte volna magától, mit vesz fel ilyenkor egy alelnök, ahelyett, hogy felkapta volna, ami a keze ügyébe akadt a szekrényben. Komor bólintásokkal üdvözölt mindenkit, aztán az asztalhoz ment Nem szólt senkihez. Esetlennek látszott. A csönd egyre mélyült, és elérte azt a pontot, amikor már kínos lett.

– A felesége hogy van, alelnök úr? – kérdezte a mesterlövész.

Tökéletes kérdés politikailag, gondolta Reacher. Felhívás, hogy valaki más érzéseiről beszélhessen, ami mindig könnyebb, mint a sajátjáról. Kollegiális is volt: Mind együtt vagyunk benne ebben, beszéljünk valaki kívülállóról. És azt is mondta, hogy: Tessék, itt a lehetőség, hogy megköszönd, amiért megmentettük az életét, meg a tiédet is.

– Nagyon megrázta a dolog – felelte Armstrong. – Szörnyű, ami történt. Kérte, hogy tolmácsoljam, mennyire sajnálja a történteket Ami azt illeti, én is megkaptam a magamét. Azt mondta, helytelen volt, hogy ilyen kockázatnak tettem ki az embereket.

Tökéletes politikusválasz, gondolta Reacher. Erre csak egy válasz lehetséges: Mi csak a munkánkat végezzük.

– Mi csak a munkánkat végezzük – mondta Stuyvesant. – Ha nem önt védtük volna, akkor valaki mást.

– Nagyon köszönöm, hogy ilyen megértőek – mondta Armstrong. – És köszönöm a mai kiváló teljesítményt Mind a ketten köszönjük, szívünk mélyéből. Én nem vagyok babonás, de úgy érzem, most tartozom maguknak. Csak akkor szabadulhatok meg ettől a kötelezettségtől, ha teszek valamit magukért. Ne habozzanak bármit kérni. A világon bármit, hivatalosan, nem hivatalosan, együtt vagy külön-külön. Egy életre a barátjuk lettem.

Senki nem szólalt meg.

– Crosettinek volt családja? – kérdezte Armstrong.

A mesterlövész bólintott – Felesége meg egy fia. Azt hiszem, nyolcéves.

Armstrong elfordult. – Szörnyen sajnálom.

Csönd lett.

– Tehetek értük valamit? – kérdezte Armstrong.

– Gondoskodunk róluk – mondta Stuyvesant.

– Froelichnek Wyomingban élnek a szülei. Nem volt férjnél, testvérei nincsenek. Az előbb beszéltem a szüleivel. Úgy éreztem, személyesen kell részvétemet nyilvánítani. És meg kell velük beszélnem, mielőtt megteszem a bejelentést a tévében. Nem akartam az engedélyük nélkül csinálni, csak a félrevezetés kedvéért. De nekik nagyon tetszett a vasárnapi gyászistentisztelet ötlete, olyannyira, hogy meg is rendezik. Úgyhogy végül is tényleg lesz szertartás.

Senki nem mondott semmit. Armstrong egy pontot bámult mereven a falon.

– Szeretnék részt venni rajta – mondta. – El fogok menni.

– Ezt nem engedhetem meg – jelentette ki Stuyvesant

Armstrong nem felelt.

– Úgy értem, nagyon nem tanácsolnám – javította ki magát Stuyvesant.

– Miattam ölték meg. ott akarok lenni a szertartáson. Ez a legkevesebb, amit megtehetek. Sőt beszélni is szeretnék. Azt hiszem, ezt is egyeztetni kell előtte a szüleivel.

– Biztos vagyok benne, hogy nagy megtiszteltetésnek vennék, de az ön biztonságára is gondolnunk kell.

– Természetesen tiszteletben tartom a véleményét – mondta Armstrong –, de ebből nem engedek. Ha kell, egyedül megyek. Sőt, így jobban is szeretném.

– Ez lehetetlen – közölte Stuyvesant.

Armstrong bólintott. – Akkor keressen három ügynököt, akik eljönnek velem. Hármat, nem többet. Nem rendezhetünk cirkuszt Bejelentés nélkül megyünk, és a lehető leghamarabb távozunk.

– Már bejelentette a híradóban.

– Ebből nem engedek – ismételte meg Armstrong. – Nem lenne rendes dolog cirkuszt csinálni az egészből. Nem akarok médiacirkuszt és tévéseket.

Stuyvesant nem felelt semmit.

– El fogok menni. Miattam ölték meg.

– M.E. tisztában volt a kockázatokkal. – mondta Stuyvesant. – Mindnyájan tisztában vagyunk vele. Azért csináljuk, mert ezt akarjuk csinálni.

Armstrong bólintott. – Beszéltem az FBI igazgatójával. Azt mondta, a merénylők elmenekültek.

– Csak idő kérdése, és elkapjuk őket – jelentette ki Stuyvesant

– A lányom az Antarktiszon van – mondta Armstrong. – Arrafelé nyár közepe van. A hőmérséklet mínusz húsz fok körüli. Egy-két hét múlva talán mínusz tizennyolc lesz, ez a legmelegebb arrafelé. Az előbb beszéltem vele műholdas telefonon. Azt mondja, hihetetlenül melegnek érzik az időt. Az utóbbi két évben mindig megbeszéljük ugyanezt. Mindig úgy éreztem, ez egy metafora. Tudják, minden relatív, semmi nem olyan szörnyű, az ember mindent meg tud szokni. De már nem vagyok biztos benne. Nem hiszem, hogy valaha is túlteszem magamat a ma történteken. Azért vagyok életben, mert valaki más meghalt helyettem.

Csönd.

– Froelich tudta, mit csinál – mondta Stuyvesant. – Mind önként csináljuk.

– Remekül végezte a dolgát, igaz?

– Szóljon, ha bemutathatom az utódját.

– Még ne – mondta Armstrong. – Talán majd holnap. És intézkedjen a vasárnappal kapcsolatban. Három ügynök. A barátai, akik egyébként is ott lettek volna.

Stuyvesant hallgatott, aztán megvonta a vállát.

– Rendben – felelte.

Armstrong bólintott. – Köszönöm. És köszönöm a mai napot, mindnyájuknak. A feleségem nevében is. Tulajdonképpen csak ezért jöttem.

A személyi testőrök mintegy végszóra odaléptek, és az ajtóhoz kísérték Armstrongot. A láthatatlan buborék vele együtt kinyomult a szobából, az ügynökök folyamatosan ellenőrizték a terepet előtte, oldalt, mögötte. Három perc múlva már a kocsiból szóltak ide rádión. Armstrong biztonságban van, útban nyugat felé, Georgetownba.

– A fenébe – mordult fel Stuyvesant. – Most ráadásul a vasárnap is egy rémálom lesz.

Senki nem nézett Reacherre, csak Neagley. Ketten együtt kisétáltak, és ott találták Swaint a recepción. Kabátban ácsorgott

– Akkor én hazamegyek – mondta.

– Majd egy óra múlva – felelte Reacher. – Előbb megmutatja nekünk azokat a dossziékat.

Tizenhatodik fejezet

Összesen tizenkét darab életrajzi és személyes adatokat tartalmazó dosszié volt. Tizenegy dossziényi nyers adathalmaz, újságkivágások, interjúk, jellemzések és hasonlók. A tizenkettedik ezeknek az átfogó összegzése. Olyan vaskos volt, mint egy középkori Biblia, és olyan olvasmányos, mint egy regény. Elmesélte Brook Armstrong teljes élettörténetét. Minden jelentősebb tény után zárójelben egy szám állt. A szám egytől tízig terjedő skálán azt mutatta, hogy az adott közlés mennyire támasztható alá adatokkal. A legtöbb tízes volt.

Az első oldalon a szülőkkel kezdődött a történet. Az édesanyja Oregonban nőtt fel, onnan költözött Washington államba főiskolás korában, aztán visszatért Oregonba, ahol gyógyszerészként kezdett dolgozni. Az ő szüleiről és testvéreiről is volt néhány megjegyzés, és az egész iskolai pályafutása is fel volt vázolva az óvodától a posztgraduális képzésig. Felsorolták a korai munkahelyeit, aztán szó esett a saját gyógyszertárának megnyitásáról is, ami önmagában három oldalt tett ki. A gyógyszertár még mindig az ő tulajdonában van, és származik belőle jövedelme, bár már nyugdíjba vonult, és mostanában sokat betegeskedett, attól féltek, gyógyíthatatlan.

Az édesapja iskoláit is felsorolták. A katonai szolgálat kezdetének dátuma volt megadva. Egészségügyi okok miatt szerelték le, de ezen kívül nem szerepeltek részletek. Oregonban született, és miután leszerelt a hadseregből és visszatért a civil életbe, feleségül vette a gyógyszerészlányt. Egy isten háta mögötti kis faluba költöztek, az állam délnyugati csücskébe, ahol Armstrong a családjától örökölt pénzből hamarosan fakitermelésbe kezdett. Az új házasoknak nemsokára született egy kislányuk, Brook Armstrong pedig két évvel később jött a világra. A vállalkozás virágzott, és egyre nagyobb méreteket öltött, több oldal szólt a fejlődéséről. Kellemes, vidéki életmód rajzolódott ki a lapokról.

Armstrong nővérének életrajza vagy két centi vastag papírhalmaz volt, ezt Reacher inkább átugrotta, és elkezdte olvasni az Armstrong iskoláztatásáról szóló részt. Mint mindenki másnál, az óvodával kezdődött. Végtelenül aprólékos volt, túl sok volt a részlet, hogy oda lehessen figyelni rá, úgyhogy csak átlapozgatta, és itt-ott beleolvasott. Armstrong végigjárta a helyi iskolákat. Jó volt a sportokban. Kitűnő jegyeket szerzett. Az édesapját szélütés érte és meghalt, nem sokkal azután, hogy Armstrong egyetemre ment. A fakitermelő telepet eladták. A gyógyszertár továbbra is virágzott. Armstrong két egyetemre is járt, először Cornellben, New York államban, aztán Kaliforniában a Stanfordra. A hippimozgalom idején hosszú hajat hordott, de azt nem bizonyították rá, hogy kábítószerezett volna. A Stanford egyetemen ismerkedett meg egy bismarcki lánnyal, mind a ketten politológiát tanultak posztgraduális képzésen. Összeházasodtak, majd Észak-Dakotában telepedtek le, és Armstrong megkezdte politikai pályafutását: az állami törvényhozásba jelöltette magát képviselőnek.

– Haza kell mennem – szólalt meg Swain. – Hálaadás van, nekem gyerekeim vannak, a feleségem meg fog ölni.

Reacher átfutotta a dosszié hátralévő részét. Armstrong még csak megkezdte az első kampányát, és még hátravolt vagy tíz centi vastagságú papír. Reacher átpörgette az oldalakat.

– Nincs benne semmi, ami miatt aggódnunk kéne? – kérdezte.

– A világon semmi – felelte Swain.

– Végig ilyen részletes?

– Még rosszabb.

– Ha egész éjszaka ezt olvasgatom, fogok találni valamit?

– Nem.

– Mindent felhasználtak a mostani nyári kampány során?

Swain bólintott. – Persze. Nagyon remek életrajz. Eleve ezért is választották ki alelnökjelöltnek. Sok részletet onnan tudunk, hogy a kampány során felmerült.

– És biztos benne, hogy senkit nem haragítottak meg valamivel a kampány során?

– Biztos vagyok benne.

– Akkor miből gondolja mégis, hogy valami személyes dologról van szó? Ki gyűlölheti ennyire Armstrongot, és miért?

– Nem tudom pontosan megmondani. Csak egy megérzés.

Reacher bólintott. – Oké. Akkor menjen haza.

Swain fogta a kabátját, és sietősen távozott. Reacher bele-beleolvasgatott a dosszié hátralévő részébe, Neagley átlapozta a végtelen mennyiségű nyers adatot. Egy óra után mind a ketten feladták.

– Valami konklúzió? – kérdezte Neagley.

– Swain munkája irtó unalmas lehet.

Neagley elmosolyodott. – Ezzel egyetértek.

– De valami azért szemet szúrt. Valami, ami nincs itt. A kampány során a politikusok a legcinikusabb módon minden ősrégi dolgot felhasználnak, ami jó fényt vet rájuk. Például itt van Armstrong anyja. Végtelen mennyiségű részlet a főiskolai végzettségéről és a gyógyszertáráról. Mi a fenének?

– Ez szimpatikus a független nők és a kisvállalkozók számára.

– Jó, aztán itt van az anyja betegsége. Minek?

– Hogy Armstrongot gondoskodó gyermeknek tüntesse fel. Csupa kötelességtudat és családszeretet. Emberivé teszi. És autentikusabb lesz, ha az egészségügyről beszél.

– És rengeteg adat van az apja fakitermelő vállalkozásáról.

– Ez megint az üzleti lobbinak szól. Köze van a környezetvédelmi témákhoz is, a fakivágáshoz. Armstrong azt mondhatja, ehhez is ért, ha nem is közvetlenül, de ismeri a témát.

– Pontosan – bólintott Reacher. – Akármilyen téma jön szóba, mindenkinek oda tudnak dobni egy csontot, amin rágódhatnak.

– És?

– Teljesen kihagyták az apja katonai szolgálatát. Pedig általában az ilyesmit nagyon szeretik a kampányok során emlegetni. Ha valakinek az apja a hadseregben szolgált, hát a háztetőről kiabálja szét. De erről itt nincs semmi. Belépett, leszerelték, ennyit tudunk. Érted, mire gondolok? Mindenhol másutt belefulladunk a részletekbe, itt meg semmi. Kilóg a többi közül.

– Az apja réges-rég meghalt

– Az nem érdekes. Ha valamit nyerhettek volna vele, a végletekig kihasználták volna. És milyen egészségügyi okból szerelték le? Ha valami háborús sebesülés lenne, vagy akár csak a kiképzés során történt baleset, azt nem hallgatnák el, épp ellenkezőleg. Akkor nagy hősnek állítanák be. Én nem szeretem a megmagyarázhatatlan egészségügyi okokból történő leszereléseket. Tudod, hogy van ez. Az ember ilyenkor eltűnődik, hogy mi történhetett valójában.

– Igen, értem. De ennek nem lehet semmi köze Armstronghoz, még a születése előtt történt. Az apja majdnem harminc éve halott. És te magad mondtad, hogy ezt az egészet valami olyan válthatta ki, ami nemrégiben történt.

Reacher bólintott. – Akkor is szeretnék többet tudni erről a dologról. Szerintem megkérdezhetnénk egyenesen Armstrongtól.

– Nem szükséges – mondta Neagley. – Ki tudom deríteni, ha tényleg akarod. Egy-két telefonhívásba kerül. Sok kapcsolatunk van, olyanok, akik arra számítanak, nálunk kapnak majd munkát, ha otthagyják a sereget, és az ilyenek általában igyekeznek jó benyomást tenni ránk.

Reacher ásított egyet. – Oké, nézz utána holnap reggel.

– Megcsinálom még ma este. A hadseregnél még mindig huszonnégy órában dolgoznak. Nem változott semmi a mi időnk óta.

– Aludnod kéne. Ez ráér.

– Én már nem szoktam aludni.

Reacher megint ásított. – Hát én fogok.

– Nehéz nap volt – mondta Neagley.

Reacher bólintott. – Amennyire csak nehéz lehet. Akkor, ha gondolod, telefonálj most, de ne ébressz fel. Majd holnap elmondod, ha megtudtál valamit.

Az éjszakai ügyeletes a recepción hívott nekik egy kocsit, hogy visszavigye őket a georgetowni motelbe. Reacher egyenesen a szobájába ment. Csendes volt, nyugodt és üres. Kitakarítottak és rendet raktak, beágyaztak. Joe doboza eltűnt a szemétkosárról. Egy percre leült a székre, és eltűnődött, Stuyvesantnak eszébe jutott-e, hogy felmondja Froelich szobáját. Aztán nyomasztóvá vált az éjszakai csönd, és elfogta az a furcsa érzés, hogy valami nincs ott. Valami hiányérzet Valaminek itt kéne lennie, de nincs. De micsoda? Persze, Froelich. Fájó üresség maradt utána. Itt kéne lennie, de nincs. Kora reggel még ő is vele volt ebben a szobában. A mai nap az, amikor eldől, hogy győzünk vagy veszítünk, mondta. A vesztés szóba se jöhet, felelte erre ő.

Valami nincs itt. Talán Joe. Talán sok minden más. Sok minden hiányzott az életéből. Dolgok, amiket nem tett meg, amiket nem mondott ki. De micsoda pontosan? Talán csak Armstrong apjának katonai karrierje jár a fejében. De talán ennél több. Valami más hiányzik? Lehunyta a szemét, és kutatott a gondolataiban, de nem látott mást maga előtt, csak a rózsaszín vérfelhőt a napfényben. Úgyhogy megint kinyitotta a szemét, aztán felállt, levetkőzött és lezuhanyozott, aznap harmadszor. Lebámult a zuhanytálcára, mintha arra számítana, hogy még mindig vörös lesz a víz, de tiszta volt és áttetsző.

Az ágy hideg és kemény volt, az új ágynemű merev a keményítőtől. Bebújt a takaró alá, és egy órán keresztül csak bámulta a mennyezetet, és keményen gondolkozott Aztán hirtelen kikapcsolta a gondolatait, és rákényszerítette magát, hogy elaludjon. A bátyjáról álmodott: kézen fogva sétálgatott Froelichhel nyáron a Tidal Basin körül. A fény lágy aranyszínű volt, és a nyakából vér szivárgott, lebegve a meleg levegőben, mint egy csillogó, piros szalag, úgy másfél méterrel a föld felett. Aztán egy mérföldnyi séta után visszakanyarodtak, és visszaértek Joe-val ugyanoda, ahonnan elindultak. Aztán Froelich hirtelen átváltozott Swainné, Joe pedig a bismarcki rendőrré. A rendőr kabátja szétnyílt, ahogy ment, és Swain minden szembejövőnek azt mondta: Szerintem rosszul számoltuk. Aztán Swain átváltozott Armstronggá, az arcán ragyogó politikusmosollyal, és azt mondta: Annyira sajnálom, a rendőr pedig visszafordult, és előrántott egy hosszú csövű puskát a kabátja alól, és fejbe lőtte Armstrongot. Hang nem volt, mert a puska hangtompítós volt. Semmi zajt nem keltett, ahogy Armstrong a vízbe zuhant, és elsodródott.

Reggel hatkor ébresztőhívást kapott a recepcióról, egy perccel később pedig kopogtak az ajtón. Reacher kikászálódott az ágyból, egy törülközőt tekert a dereka köré, és kilesett a kukucskálónyíláson. Neagley állt odakint, a kezében egy kávéval. Már fel volt öltözve, készen az indulásra. Reacher beengedte, aztán leült az ágyra, és elkezdte iszogatni a kávét, míg Neagley fel-alá járkált a szűk helyen az ágy és az ablak között. Fel volt pörgetve, úgy nézett ki, mintha egész éjszaka megállás nélkül kávét vedelt volna.

– Akkor, Armstrong apja? – mondta, mintha Reachertől kérdezné. – A koreai háború legvégén sorozták be, soha nem vett részt aktívan a harcokban. De átesett a tiszti kiképzésen, hadnagyként végzett, és egy gyalogosszázadhoz került. Alabamában állomásoztak, valami, már rég megszűnt bázison. Az volt a feladat, hogy állandó harckészültségben álljanak, bár tudták, hogy a háborúnak már vége. Tudod, hogy ment az ilyesmi?

Reacher álmosan bólintott, és a kávét kortyolgatta.

– Valami idióta kapitány állandóan mindenféle versenyeket hirdetett – mondta. – Pontokat osztogattak mindenért. Pontok, levonások, a hónap végén B század a saját barakkjában tarthatja a zászlót, mert sikerült seggbe rugdosni az A századot.

– És Armstrong emberei többnyire győztek – mondta Neagley. – Kemény kézzel bánt velük. De volt egy kis probléma a vérmérsékletével. Nagyon kiszámíthatatlan és lobbanékony volt. Ha valaki elszúrt valamit, és emiatt pontot veszítettek, dührohamot kapott. Párszor előfordult, és nem csak a szokásos tiszti handabandázás. Az szerepel az aktáiban, hogy nagyon komoly, teljesen fékezhetetlen dührohamai voltak. Túlságosan messzire ment, mintha képtelen lett volna uralkodni magán.

– És?

– Kétszer elnézték neki, úgy gondolták, csak kivételes esetekről van szó, egy-egy epizódról. De harmadszor már nagyon súlyosan bántalmazott valakit, és ezért kirúgták. Alapjában véve eltussolták az ügyet. Pszichológiai okokból szerelték le, harctéri stressznek nyilvánították a dolgot, habár soha életében nem vett részt a harcokban.

Reacher elhúzta a száját. – Nyilván voltak barátai. És neked is, ha így beleáshattál az eltemetett aktákba.

– Egész éjszaka telefonálgattam. Stuyvesant szívrohamot fog kapni, ha meglátja a telefonszámlát.

– Hány áldozata volt?

– Én is erre gondoltam rögtön, de elfelejthetjük őket. Hárman voltak, minden alkalommal egy. Az egyikük elesett Vietnamban, a másik tíz évvel ezelőtt meghalt Palm Springsben, a harmadik Floridában lakik, elmúlt hetvenéves.

– Akkor ez zsákutca.

– De megmagyarázza, miért hagyták ki Armstrong kampányából.

Reacher bólintott, és a kávét kortyolgatta. – Van valami esélye, hogy Armstrong örökölte az apja vérmérsékletét? Froelich azt mondta, látta már dühösnek.

– Nekem is ez volt a második gondolatom – mondta Neagley. – Elképzelhető. Volt benne valami lappangó erőszakosság, ahogy annyira ragaszkodott hozzá, hogy elmenjen a gyászszertartásra, nem? De szerintem ez már rég kiderült volna. Egész életében politizált ilyen vagy olyan szinten. És ez az egész ezen a nyáron kezdődött, a mostani kampányával. Ebben mind egyetértettünk.

Reacher tétován bólintott. – A kampány – ismételte meg. Mozdulatlanul ült, a kezében a kávéscsészével. Mereven a falat bámulta, egy percig, kettőig.

– Mi az? – kérdezte végül Neagley.

Reacher nem felelt, csak felállt, és odament az ablakhoz. Széthúzta a függönyt, és kinézett a szürke, hajnali égbolt alatt pihenő városra.

– Tulajdonképpen mit csinált Armstrong a kampány alatt?

– Sok mindent.

– Új-Mexikónak hány képviselője van a szenátusban?

– Nem tudom – felelte Neagley.

– Szerintem három. Meg tudod nevezni őket?

– Nem.

– Felismernéd őket az utcán?

– Nem.

– Oklahomának?

– Nem tudom, talán öt?

– Azt hiszem, hat. Meg tudod nevezni őket?

– Egyikük nagy barom, ezt tudom. De a nevére nem emlékszem.

– A tenessee-i szenátorok?

– Mire akarsz kilyukadni?

Reacher kibámult az ablakon.

– Minket is megfertőzött ez a washingtoni betegség. Nem úgy nézzük ezt a dolgot, mint az átlagemberek. Az ittenieken kívül ezek a politikusfélék a világon mindenkinek egyszerűen senkik. Te magad mondtad, hogy érdekel a politika, de nem tudnád megnevezni mind a száz szenátort. És a legtöbb embert századennyire sem érdekli a politika, mint téged. A legtöbben akkor sem ismernék meg egy másik állam szenátorát, ha hasra esnének benne. Froelich is határozottan azt mondta, hogy Armstrongról a kutya sem hallott, mielőtt alelnökké jelölték volna.

– Tehát?

– Tehát Armstrong tulajdonképpen egyetlen egy alapvető dolgot tett a kampányában: annyit, hogy kiállt ország-világ színe elé. Életében először a saját államán és a baráti körén kívül mások is, átlagemberek is megismerhették az arcát, hallották a nevét. Most először. Szerintem ez ilyen egyszerű.

– Milyen értelemben?

– Tegyük fel, hogy valakinek ismerős volt az arca valahonnan a távoli múltból. Teljesen váratlan villámcsapásként felismerte.

– De kinek lehetett ismerős?

– Mondjuk valakinek, aki valamikor, nagyon régen, fiatal korában találkozott Armstronggal, és volt valami összetűzésük, Armstrong pedig jól elpüfölte. Mondjuk egy kocsmában, valami csaj miatt. Talán nagyon megalázó helyzetbe keverte. Soha többé nem látta, de a seb ott lapult a lelke mélyén. Telnek az évek, és egyszer csak hirtelen meglátja a pasast az újságokban meg a tévében. Menő politikus, alelnökjelölt A közbeeső évek során nem hallott róla, mert nem érdekli a politika, és nem nézi a hírtelevíziókat, de most egyszer csak itt van, és a vízcsapból is ő folyik. És akkor mit csinál? Ha ért a politikához, mondjuk, megkeresi az ellenfél kampánycsapatát, és kitálal nekik. De ez nem valószínű, mert ha érdekelné a politika, akkor azért régebben is hallott volna róla. Úgyhogy mit csinál, amikor Armstrong látványa feleleveníti benne a régi sérelmet?

– Arra gondolsz, hogy bosszút akarna állni?

Reacher bólintott. – Ami megmagyarázná, amit Swain mondott arról, hogy az illető azt akarja, hogy Armstrong szenvedjen. De talán Swain rosszfelé keresgélt. Talán mind rosszfelé tapogatóztunk. Mert ez a dolog nem Armstrong, a politikus ellen irányul. Hanem Armstrong, a férfi ellen. Lehet, hogy tényleg tisztán személyes dologról van szó, és semmi köze a politikához.

Neagley abbahagyta a járkálást, és leült a székre. – Ez elég erőltetett – mondta. Az emberek túl szokták tenni magukat az ilyesmin.

– Gondolod?

– Többnyire.

Reacher Neagleyre nézett. – Te sem tetted túl magad azon, ami miatt nem szereted, ha idegenek hozzád érnek.

Csönd lett.

– Oké – felelte aztán Neagley. – A normális emberek túlteszik magukat az ilyesmin.

– Normális emberek nem rabolnak el nőket, és nem vágják le ártatlan idegenek hüvelykujját.

Neagley bólintott. – Oké – mondta megint. – Ez is egy lehetséges elmélet. De kihez fordulhatunk vele?

– Esetleg magához Armstronghoz – mondta Reacher. – De elég kínos lenne ilyesmiről faggatni egy alelnököt. És egyáltalán emlékezne-e egy ilyen esetre? Ha örökölte az apja vérmérsékletét, aki olyan erőszakos volt, hogy emiatt kirúgták a seregből, akkor régen akár tucatnyi verekedésbe is keveredhetett. Elég izmos pasas. Rengeteg bunyóban vehetett részt.

– És ha megkérdeznénk a feleségét? Elég régóta együtt vannak.

Reacher nem mondott semmit.

– Ideje lenne indulni – mondta Neagley. – Hétkor van találkozónk Bannonnel. Elmondjuk neki?

– Nem. Úgyse hallgatna ránk.

– Menj, zuhanyozz le.

Reacher bólintott. – Még valami. Éjszaka egy óra hosszat gondolkoztam valamin, ami nem hagyott nyugodni. Az az érzésem, hogy valami nincs meg, vagy valamit nem csináltunk meg.

Neagley megvonta a vállát. – Jó, majd gondolkozom rajta. Gyerünk, csipkedd magad!

Reacher felvette Joe utolsó öltönyét. Sötétszürke volt, és olyan finom, mint a selyem. Felvette az utolsó tiszta inget. Merevre volt keményítve, és olyan fehér volt, mint a frissen hullott hó. Az utolsó nyakkendő sötétkék volt, valami nagyon apró mintával. Ha az ember egészen közelről megnézte, látni lehetett, hogy egy baseballjátékos keze, benne egy labdával.

Kiment Neagleyhez a hallba, bekapott egy fánkot, a kávét magával vitte a titkosszolgálat kint várakozó kocsijához. Késve érkeztek meg a konferenciaterembe. Bannon és Stuyvesant már ott vártak. Bannon megint úgy volt öltözve, mint egy városi zsaru. Stuyvesant ismét Brooks Brothers öltönyben. Reacher és Neagley úgy ültek le, hogy egy helyet üresen hagytak Stuyvesant mellett Bannon rámeredt az üres székre, mintha Froelich hiányát jelképezné.

– Az FBI-nak nem lesznek ügynökei Grace-ben – mondta. – Ez Armstrong külön kérése, egyenesen az igazgatót kereste meg vele. Nem akar cirkuszt rendezni.

– Nekem megfelel – vonta meg a vállát Reacher.

– Csak az idejét pocsékolja – mondta Bannon. – Csak azért engedtünk a kérésnek, mert örömmel tesszük. A rosszfiúk úgyis tudják, hogyan működik ez a dolog. Szakmabeliek. Tudni fogják, hogy a bejelentés csak csapda, úgyhogy úgyse mennek oda.

Reacher bólintott. – Nem ez lesz az első utazás, amit fölöslegesen teszek meg.

– Még egyszer figyelmeztetem, hogy ne lépjen önálló akcióba.

– Most mondta, hogy nem is lesz semmiféle akció.

Bannon bólintott – Megjöttek a ballisztikai vizsgálat eredményei – mondta. – A raktárban talált puska egyértelműen ugyanaz, amelyikkel Minnesotában lőttek.

– És hogy került ide? – kérdezte Stuyvesant.

– Tegnap egész éjszaka ezen dolgoztunk – felelte Bannon.

– Csak azt tudom biztosan megmondani, hogyan nem kerülhetett ide. Repülővel nem. Ellenőriztük az összes kereskedelmi járatot, nyolc reptéren, és nem volt semmiféle nyoma, hogy fegyverszállítási engedélyt kértek volna. Aztán utánanéztünk valamennyi beérkező magángépnek is ugyanezen nyolc reptéren. Semmit nem találtunk, ami csak távolról is gyanús lenne.

– Akkor autóval hozták? – kérdezte Reacher.

Bannon bólintott – Csakhogy Bismarck Washingtontól több mint 1300 mérföld. Ez minimum húsz óra, még ha nyaktörő sebességgel száguldanak is. Az adott időkeretek között ez lehetetlen. Úgyhogy a puska soha nem volt Bismarckban. Egyenesen Minnesotából érkezett ide, ami kicsit több mint 1100 mérföld, negyvennyolc óra alatt. Ezt már a nagymamájuk is meg tudja tenni.

– Az én nagymamám nem tudott vezetni – mondta Reacher.

– Még mindig úgy gondolja, hárman vannak?

Bannon megrázta a fejét. – Nem, jobban meggondolva maradunk a kettőnél. Az egész profilhoz jobban illik így. Úgy gondoljuk, a csapat kettéoszlott Minnesota és Colorado között, és utána is különválva maradtak. A fickó, aki Bismarckban rendőrnek adta ki magát, egyedül volt a templomban, úgy gondoljuk, csak a géppisztoly volt nála. Aminek lenne is értelme, mert tudta, hogy Armstrongot körbeveszik az ügynökök, ahogy felfedezik az elrejtett puskát. És egy géppisztoly egy csoport emberrel szemben sokkal jobban használható, mint egy puska. Főleg egy ilyen H&K MP5-ös. Az embereink azt mondják, száz méteren van olyan pontos, mint egy puska, és sokkal erősebb. Harmincas tárral akár hat ügynököt is szitává lőhetett volna, és eltalálhatta volna Armstrongot.

– Akkor miért vette magának a fáradságot a másik, hogy autóval jöjjön ide? – kérdezte Stuyvesant.

– Mert a maguk emberei – felelte Bannon. – Reálisan gondolkodó profik. Tudták, mik az esélyeik. Tudták, hogy nem garantálhatják, hogy sikerül a dolog bármelyik helyszínen. Ezért Armstrong programjait figyelembe véve jó előre terveztek, hogy biztosra menjenek. Ha az egyik kudarcot vall, a másik újból próbálkozik.

Stuyvesant nem mondott semmit.

– De tegnap együtt voltak – mondta Reacher. – Maga mondta, hogy az első hozta ide autóval a Vaime puskát, én pedig láttam a bismarcki pasast a raktár tetején.

Bannon bólintott. – Már nem volt szükség arra, hogy előre tervezzenek, mert jó ideig a tegnapi volt az utolsó lehetőségük. A bismarcki pasasnak repülővel kellett jönnie, nem sokkal a maguk visszatérte után.

– Akkor hol van a Heckler & Koch? Ott kellett hagynia Bismarckban, valahol a templom és reptér között meg kellett szabadulnia tőle. Megtalálták?

– Nem – rázta a fejét Bannon. – De keressük.

– És ki volt az a gyanús alak, akit a templom környékén láttak az ottani rendőrök?

– Nem hisszük, hogy fontos lenne, valószínűleg csak egy járókelő.

Reacher megrázta a fejét. – Szóval a pasas egymagában csinálta, hogy elrejtette a puskát, aztán beosont a templomba a H&K-val?

– Nem értem, miért ne tehette volna.

– Maga rejtőzött már el azzal a céllal, hogy lelőjön valakit?

– Nem – felelte Bannon.

– Én igen – mondta Reacher. – Nem túl nagy szórakozás. Kényelmesen kell elhelyezkedni, lazának lenni, de ébernek is. Izmok kellenek hozzá. Az ember jó előre odamegy, elfoglalja a helyét, elhelyezkedik, kiszámítja, milyen távolságra kell lőnie, milyen szél fúj, felméri, milyen szögben kell felfelé vagy lefelé lőni, kiszámítja, hová kerül a golyó. Aztán csak meglapul, és előre néz. Lelassítja a lélegzetét, lelassítja a szívverését. És tudja, ilyenkor mire vágyik az ember mindennél jobban a világon?

– Mire?

– Hogy legyen vele valaki, akiben megbízik, és aki hátulról fedezi. Teljes koncentrációja előre irányul, a célpontra, és egy idő után kínosan elkezd bizseregni a háta. Ha ezek a fickók reálisan gondolkozó profik, ahogy maga mondta, akkor teljességgel elképzelhetetlen, hogy bármelyikük egyedül lett volna ott a templomtoronyban.

Bannon hallgatott.

– Reachernek igaza van – szólalt meg Neagley. – A leglogikusabb feltételezés az, hogy a gyanús fickó, akit láttak, őrszem volt, és épp visszafelé jött azután, hogy elrejtette a puskát. Nagy kanyart tett, eltávolodva a kerítéstől. A másik a toronyban lapult, és várta, hogy a társa visszamenjen.

– Ami felvet egy kérdést – szólt közbe Reacher. – Ki volt az, aki ugyanebben az időben útban volt Minnesotából?

Bannon vállat vont. – Oké, akkor mégiscsak hárman vannak.

– És mind a mi emberünk? – kérdezte Stuyvesant tárgyilagos hangon.

– Nem látom be, miért ne lehetne – felelte Bannon.

Reacher megrázta a fejét. – Maga teljesen megszállott. Miért nem tartóztat le mindenkit, aki valaha is a titkosszolgálatnak dolgozott? Talán élnek még százéves veteránok is, akik Roosevelt első elnöksége idején szolgáltak.

– Mi kitartunk az elméletünk mellett – makacskodott Bannon.

– Remek – mondta Reacher. – Legalább nem lesznek az utamban.

– Kétszer figyelmeztettem, hogy ne próbáljon önbíráskodni.

– Hallottam is mind a kétszer.

Csönd lett a teremben. Aztán Bannon arca kicsit megenyhült. Froelich üres helyére pillantott.

– Nem mintha nem érteném meg tökéletesen a motivációját – mondta.

Reacher az asztalra meredt – Ketten vannak, nem hárman – jelentette ki. – Egyetértek magával, ez a logikusabb a profil szempontjából. A legjobb persze egy magányos fickó lenne, de ez a gyakorlatban soha nem válik be, úgyhogy ketten kell lenniük. De nem hárman. Egy harmadik már százszorosára fokozná a kockázatot.

– Akkor mi történt a puskával?

– Nyilván valami csomagküldő céggel küldték – mondta Reacher. – FedEx vagy UPS vagy ilyesmi. Esetleg egyszerűen feladták postán. Becsomagolták egy rakás fűrész meg kalapács közé, és azt írták rá, hogy „szerszám termékminta”. Egy itteni motelt adtak meg címnek, és ott várták. Én ezt csináltam volna.

Bannon zavartnak látszott. Nem mondott semmit, csak felállt és kiment. Az ajtó halk kattanással becsukódott utána. A teremben csönd lett. Stuyvesant kicsit kínosan feszengett a széken.

– Beszélnünk kellene – mondta.

– El akar bocsátani minket – mondta Neagley.

Stuyvesant bólintott. A zakója belső zsebébe nyúlt, és kivett

két vékony, fehér borítékot. – Ez már nem belső vizsgálat. Ezt maguk is tudják. Túlnőtt rajtunk.

– De maga tudja, hogy Bannon rossz nyomon jár.

– Remélem, ő is rá fog jönni – mondta Stuyevsant. – És akkor talán majd elkezd jó helyen keresgélni. Eközben mi megvédjük Armstrongot. Kezdve ezzel az őrültséggel Wyomingban. Ennyit tehetünk. A szerepünk pusztán védekező. Nincs semmi jogi alapja, hogy kívülállókat bízzunk meg egy aktív feladattal.

Odacsúsztatta az első borítékot a fényes asztallapon. Meglökte annyira, hogy elcsúszott másfél métert, és megállt Reacher előtt. Aztán finomabb mozdulattal a másikat meg odacsúsztatta Neagley elé.

– Inkább később – mondta Reacher. – várjon még vele egy kicsit. Adjon nekünk még egy kis időt. A mai napot.

– Minek?

– Beszélnünk kell Armstronggal. Én és Neagley, ketten.

– Miről?

– Valami fontosról – mondta Reacher, aztán elhallgatott.

– Amiről ma reggel beszéltünk? – kérdezte tőle Neagley.

– Nem, amin tegnap éjjel gondolkoztam.

– Valami, ami hiányzik, amit nem csináltunk meg?

Reacher megrázta a fejét. – Valami, ami nem lett kimondva.

– Mi volt az?

Reacher nem felelt. Csak fogta a két borítékot, és visszacsúsztatta az asztalon. Stuyvesant megállította a kezével, felemelte, és bizonytalanul fogta őket. – Nem engedhetem, hogy nélkülem beszéljenek Armstronggal.

– Kénytelen lesz – mondta Reacher. – Másképp nem fog beszélni.

Stuyvesant nem felelt semmit. Reacher ránézett. – Mondja, mennyi ideje ellenőrzik Armstrong beérkező postáját?

– A kezdetektől fogva, mióta kiválasztották alelnökjelöltnek. Ez a bevett eljárás.

– És hogy működik pontosan?

Stuyvesant vállat vont. – Elég egyszerű. Eleinte a házát őrző ügynökök felnyitottak mindent, ami oda érkezett, és a szenátusi irodában is volt egy emberünk, akinek az volt a dolga, hogy az ottani leveleit felbontsa, és volt valaki Bismarckban is. Aztán az első két üzenet után már minden postáját ide küldettük.

– De mindent, amit kapott, továbbítottak neki, kivéve a fenyegető üzeneteket?

– Természetesen.

– Ismeri Swaint?

– A kutatót? Kicsit.

– Elő kéne léptetni. Vagy prémiumot adni neki. Vagy egy nagy puszit a homlokára. Mert ő az egyetlen itt, akinek van a fejében egy eredeti gondolat. Minket is beleértve.

– Milyen gondolat?

– Beszélnünk kell Armstronggal, amilyen hamar csak lehet. Én és Neagley, csak mi ketten. Aztán úgy vesszük, hogy el vagyunk bocsátva, és soha többé nem lát minket. És Bannont se nagyon fogja látni, mert egy-két nap múlva vége lesz az egésznek.

Stuyvesant visszarakta a borítékokat a zsebébe.

A hálaadás utáni napon Armstrong önként száműzte magát minden közügytől, ennek ellenére igencsak problémásnak bizonyult elintézni vele egy találkozót. Közvetlenül a reggeli megbeszélés után Stuyvesant előléptette az egyiket Froelich hat férfi riválisa közül a helyére, és az illető „Most végre majd rendesen csinálhatjuk!” felkiáltással látott neki a dolgának. Stuyvesant előtt nem mutatta ki, tiszteletben tartotta a helyzet érzékenységét, de minden lehetséges akadályt az útjukba gördített, amit csak tudott. A legfőbb akadály az az évtizedes szabály volt, hogy a védett személy soha nem maradhat egyedül látogatókkal, legalább egy testőrnek mindig jelen kell lennie. Reacher ezt megértette. Még ha megmotozzák őket, hogy van-e náluk fegyver, ő és Neagley másfél másodperc alatt a puszta kezükkel is cafatokra téphetik Armstrongot. De mindenképp egyedül kellett beszélniük vele, ez kulcsfontosságú volt. Stuyvesant nem szívesen szállt volna szembe az újonnan kinevezett csoportfőnökkel rögtön az első napján, de végül idézte a Pentagon biztonsági szabályzatát, mely szerint ilyen helyzetben az is elegendő, ha két ügynök őrködik közvetlenül az ajtó előtt. Aztán felhívta az otthonában Armstrongot, hogy személyesen megbeszélje vele a dolgot. Miután lerakta a telefont, azt mondta, hogy Armstrong mintha kicsit ideges lett volna valami miatt, és rögtön visszahívja őket.

Vártak. Armstrong húsz perc múlva telefonált, és három dolgot közölt: először, hogy az anyja állapota hirtelen rosszabbra fordult, másodszor, hogy ezért még délután szeretne elrepülni Oregonba, és harmadszor, a találkozó Reacherrel és Neagleyvel nagyon rövid kell hogy legyen, és két órával későbbre kell halasztani, hogy legyen ideje összecsomagolni.

Így aztán Reacher és Neagley elment Froelich irodájába, hogy ott várjanak, de azt már elfoglalta az új ember. A kis, cserepes növény eltűnt. Bútorokat vittek el, minden megváltozott. Froelichből nem maradt más, csak az egészen enyhe parfümillat a levegőben. Úgyhogy visszamentek a recepcióra, és elterültek a bőrfotelekben. Figyelték a lehalkított tévét. Egy hírcsatornára volt állítva, és megint végignézték a Froelich haláláról készült képeket, némán, lassított felvételen. Láttak egy részt Armstrong bejelentéséből is, majd Bannon interjúját a Hoover Building előtt. Nem kérték, hogy hangosítsák fel, úgyis tudták, mit mond. Végignézték a hálaadásnapi futballmeccsek góljait. Aztán Stuyvesant visszahívta őket az irodájába.

A titkárnője nem volt ott, nyilván hosszú hétvégét kapott. Átsétáltak az üres irodán, és leültek Stuyvesant makulátlan íróasztala elé, ő pedig felsorolta a szabályokat.

– Mindenféle fizikai kontaktus tilos – kezdte.

Reacher elmosolyodott. – Kezet sem foghatunk vele?

– Azt hiszem, a kézfogás megengedett – válaszolta Stuyvesant. – De semmi más. Nem árulhatnak el neki semmit a jelenlegi helyzetről. Még mindig nem tudja, és nem akarjuk, hogy maguktól tudja meg. Érthető?

Reacher bólintott.

– Érthető – mondta Neagley.

– Ne idegesítsék és ne zaklassák fel semmivel. Ne felejtsék el, kiről van szó. És azt sem, hogy aggódik az édesanyja miatt.

– Oké – bólintott Reacher.

Stuyvesant elfordult. – Úgy döntöttem, nem kérdezem meg, miért akarnak beszélni vele. És azt sem akarom tudni, ami utána történik, már ha történik valami. De szeretnék köszönetet mondani mindenért, amit eddig tettek. A biztonsági vizsgálatuk sokat segített nekünk, és azt hiszem, Bismarckban is megmentettek minket. Végig a helyén volt az eszük meg a szívük, és én nagyon hálás vagyok érte.

Hallgattak.

– Én nyugdíjba megyek – folytatta Stuyvesant. – Most már nagy küzdelembe kerülne, ha meg akarnám menteni a karrieremet. És az igazság az, hogy nem annyira fontos nekem, hogy harcoljak érte.

– Ezek a fickók soha nem voltak titkosszolgálati emberek – mondta Reacher.

– Tudom – bólintott Stuyvesant. – De elveszítettem két ügynökömet. Az én karrieremnek vége. De ez az én döntésem, és az én problémám. Csak annyit akartam mondani, hogy nagyon örülök, hogy megismerhettem Joe öccsét, és igazán örömömre szolgált, hogy együtt dolgozhattam mindkettőjükkel.

Hallgattak.

– És örülök, hogy a végén ott volt M.E. mellett.

Reacher elfordult. Stuyvesant megint elővette a zsebéből a borítékokat.

– Nem tudom, miben reménykedjek, hogy igazuk van, vagy hogy tévednek – folytatta. – Úgy értem Wyominggal kapcsolatban. Három ügynökünk lesz ott a helyszínen, és egy-két ottani rendőr. Ha rosszra fordulnak a dolgok, ez bizony nem sok.

Odacsúsztatta a borítékokat az íróasztalon.

– Egy kocsi várja magukat odalent – mondta. – A sofőr elviszi Georgetownba, attól kezdve egyedül vannak.

Lementek a lifttel, de Reacher tett még egy kitérőt az előcsarnokba. Hatalmas volt, sötét, szürke és elhagyatott, a hideg márványon kopogva visszhangoztak a léptei. Megállt a márványtábla alatt, és felnézett a bátyja nevére. Aztán az üres helyre pillantott, ahová nemsokára bevésik Froelich nevét. Aztán elfordult, és visszasétált Neagleyhez. A dróthálós ablakos, ajtón át lementek a parkolóba, és megkeresték a kocsit.

A fehér sátor még mindig a helyén volt Armstrong háza előtt. A sofőr odaállt, hogy a hátsó ajtó szorosan a sátor bejáratához kerüljön, és beleszólt valamit a csuklóján lévő mikrofonba. Egy másodperccel később Armstrong házának ajtaja kinyílt, és kilépett három ügynök. Az egyik odament az alagúton át, és kinyitotta a kocsi ajtaját. Reacher kiszállt, aztán Neagley is. Az ügynök becsukta az ajtót, és közönyösen megállt a járdaszegélynél, míg a kocsi elhajtott. A második ügynök egy néma mozdulattal mutatta, hogy álljanak meg egy helyben, amíg megmotozzák őket. Vártak a sátor fehér derengésében. Neagley egész teste megfeszült, amíg idegen kezek végigtapogatták. De a motozás nagyon felületes volt, alig értek hozzá. Reacher kerámiakését nem vették észre. A zoknijában volt elrejtve.

Az ügynökök bevezették őket Armstrong házának halljába, és becsukták az ajtót. A ház nagyobb volt, mint amilyennek kívülről látszott. Tágas volt, és úgy festett, mint ami száz éve áll, és még legalább száz évig állni fog. A hallban sötét, antik bútorok, a csíkos tapétával borított falak teleaggatva festményekkel. A vastag padlószőnyegre kisebb szőnyegek voltak leterítve. Az egyik sarokban egy kopottas ruhavédő huzat, talán az oregoni villámutazásra előkészített öltönyöknek.

– Erre – szólt oda az egyik ügynök.

Bevezette őket a ház belsejébe egy derékszögben kanyarodó folyosón át. Egy nagyméretű, ebédlőként is szolgáló konyhába jutottak, ami olyan volt, mint egy hajókabin. Minden fenyőfából készült, az egyik végében nagy asztal állt, a másikban a tűzhely és konyhaszekrények. Erős kávészag terjengett. Armstrong és a felesége ott ültek az asztalnál nagy porcelánbögrékkel és négy különböző újsággal. Mrs. Armstrong melegítőben volt és kicsit izzadtnak látszott, talán lehetett egy konditerem az alagsorban. Úgy nézett ki, nem megy Oregonba a férjével. Nem volt rajta smink, kicsit fáradtnak és rosszkedvűnek tűnt, mintha alapvetően megváltoztatták volna az érzéseit a hálaadás napján történtek. Armstrong összeszedettnek látszott. Tiszta inget és zakót viselt, amelynek felgyűrte az ujját. Nyakkendő nem volt rajta. Az egymás mellé fektetett The New York Times és Washington Post vezércikkeit olvasgatta.

– Kérnek egy kávét? – kérdezte Mrs. Armstrong.

Reacher bólintott, a nő pedig felállt, átment a konyha másik végébe, levett két bögrét az akasztókról, és megtöltötte őket kávéval. Mindkét kezébe fogott egyet és visszasétált. Reacher nem tudta eldönteni, magas-e vagy alacsony. Az a fajta nő volt, aki alacsonynak tűnik, ha lapos sarkú cipő van rajta és magasnak, ha magas sarkú. Kifejezéstelen arccal átadta a bögréket. Armstrong felnézett az újságokból.

– Sajnálattal hallottuk, hogy az édesanyja rosszul van – mondta Neagley.

Armstrong bólintott. – Mr. Stuyvesant azt mondta, magánbeszélgetést szeretnének folytatni velem.

– Igen, ha lehetséges – válaszolta Reacher.

– A feleségem csatlakozzon hozzánk?

– Attól függ, önnek mit jelent a magánbeszélgetés.

Mrs. Armstrong a férjére pillantott. – Majd elmeséled, mielőtt elmész. Ha akarod.

Armstrong megint csak bólintott, és tüntetőleg összehajtogatta az újságokat. Aztán felállt, odament a kávéfőzőhöz, és újra– töltötte a bögréjét.

– Menjünk – mondta.

Visszavezette őket a szűk folyosóra, és bementek egy oldalra nyíló szobába. Két ügynök követte őket, de megálltak odakint, az ajtó két oldalán. Armstrong szinte bocsánatkérően pillantott rájuk, és becsukta az ajtót. Körbesétált, és megállt egy íróasztal mögött. A helyiség dolgozószobának volt berendezve, de inkább pihenőhelyként szolgálhatott. Számítógép nem volt. A hatalmas, régi íróasztal valami sötét fából készült. Bőrfotelek, a polcokon könyvek, amiket inkább a szép kötés miatt választottak. A falakon faburkolat, a padlón egy régi perzsaszőnyeg, valami légfrissítő finom illatot árasztott. A falon egy bekeretezett fénykép lógott: egy meghatározhatatlan nemű személy egy jégmezőn. Óriási, vastag kabátot viselt kapucnival és egészen könyékig érő vastag kesztyűt. A kapucninak szőrmeszegélye volt, amely szorosan keretezte az arcát. Az arcot teljesen elrejtette egy símaszk és a sárgásra színezett napszemüveg. Az egyik kezét üdvözlő mozdulattal felemelte.

– A lányunk – magyarázta Armstrong. – Kértünk tőle egy fényképet, mert annyira hiányzott, erre ezt küldte. Jó a humorérzéke.

Leült a íróasztala mögé, Reacher és Neagley egy-egy székre.

– Ha jól sejtem, valami nagyon bizalmasról lehet szó – mondta Armstrong.

Reacher bólintott. – És azt hiszem, a végén egyet fogunk érteni, hogy bizalmasnak is kell maradnia.

– Mire gondol?

– Mr. Stuyvesant közölt velünk néhány alapszabályt – mondta Reacher. – Én rögtön azzal kezdeném, hogy megszegem a legfontosabbat A titkosszolgálat hat fenyegető levelet kapott az ön nevére. Az első tizennyolc nappal ezelőtt érkezett, postán. Aztán három további szintén postán, kettőt pedig személyesen továbbítottak.

Armstrong hallgatott.

– Úgy látom, nincs meglepve – mondta Reacher.

Armstrong megvonta a vállát. – A politika tele van meglepetésekkel – válaszolta.

– Igen, gondolom. Mind a hat üzenetet egy hüvelykujj lenyomatával szignálták. Az ujjlenyomat egy öregemberé Kaliforniában. Levágták a hüvelykujját, és elvitték. Úgy használták, mint egy bélyegzőt.

Armstrong hallgatott.

– A második üzenet egyszerűen felbukkant Stuyvesant íróasztalán. Végül bebizonyosodott, hogy egy Nendick nevű technikus csempészte oda, aki a videokamerákat felügyeli. A feleségét elrabolták, így kényszeritették. Annyira féltette, és annyira meg volt rémülve, hogy amikor megpróbáltuk kihallgatni, kómaszerű, bénult állapotba került. De szerintünk a felesége már úgyis halott.

Armstrong hallgatott.

– Van egy kutató a titkosszolgálatnál, Swainnek hívják, akinek volt egy fontos meglátása. Szerinte rosszul számoljuk a fenyegető üzeneteket. Úgy gondolja, hogy Nendick személye önmagában is egy üzenet, és így már hét van, nem hat. Aztán még hozzávettük a kaliforniai öregembert is, akinek levágták a hüvelykujját, ez már nyolc. Ezenkívül volt még két gyilkosság kedden, a kilencedik és tizedik üzenet. Az egyik Minnesotában történt, a másik Coloradóban. Az áldozat két idegen, akiket Armstrongnak hívnak. Megölték őket demonstráció gyanánt.

– Jaj, ne – mondta Armstrong.

– Tehát, tíz üzenet – folytatta Reacher. – Mindnek az a célja, hogy magát megfélemlítsék és meggyötörjék, csak éppen maga nem értesült róla. Aztán én elkezdtem azon gondolkozni, hogy nem lehet-e, hogy még mindig rosszul számoljuk. És arra jutottam, hogy igen. Szerintem legalább tizenegy üzenet volt.

Csönd lett a kis szobában.

– Mi lenne a tizenegyedik? – kérdezte Armstrong.

– Valami, amit nem vettünk észre – felelte Reacher. – Valami, ami postán érkezett, magának címezve, és amit a titkosszolgálat nem ítélt fenyegetőnek, ezért szépen továbbították. Valami, ami nekik nem jelentett semmit, de magának nagyon is sokat.

Armstrong hallgatott.

– Szerintem ez volt az első üzenet – mondta Reacher. – Rögtön a legelején, talán még mielőtt a titkosszolgálat elkezdte őrizni magát. Mint valami bejelentés, amit csak maga érthetett. Szerintem maga végig tudott a dologról. Szerintem azt is tudja, kik csinálják és miért.

– Itt emberek haltak meg – mondta Armstrong. – Ez pokolian súlyos vád.

– És, tagadja?

Armstrong nem felelt semmit.

Reacher előbbre hajolt. – Néhány kulcsfontosságú szó soha nem hangzott el. Ha én pulykasültet osztogatok, mire valaki elkezd rám lövöldözni, és egy ember halálra vérzik helyettem, akkor előbb vagy utóbb csak felteszem a kérdést, hogy kik tehették ezt? És mi a fenét akarnak? Miért csinálják ezt? Ezek elég alapvető kérdések. Én nagyon hangosan megkérdezném. De maga egyetlen szóval sem kérdezte. Kétszer is beszéltünk a történtek után, a Fehér Ház alagsorában, aztán később az irodában. Mindenfélét mondott, megkérdezte, hogy elkaptuk-e már őket. Ez volt a legfőbb gondja. Azt soha egy szóval sem kérdezte, hogy kik lehetnek ezek, vagy mi lehet az indítékuk. És miért nem? Csak egyetlen lehetséges magyarázat van. Az, hogy tudta.

Armstrong hallgatott.

– Úgyhogy szerintem most egy kicsit bűntudata van – folytatta Reacher. – Ezért egyezett bele, hogy megteszi a bejelentést a tévében, és ezért akar annyira elmenni a gyászszertartásra. Furdalja a lelkiismeret. Mert maga tudta, de nem szólt senkinek.

– Én politikus vagyok – mondta Armstrong. – A magamfajtáknak sok száz ellensége van. Nem lett volna értelme spekulálni, ki lehet az közülük.

– Marhaság – vágta rá Reacher. – Ez nem politikai indíttatású, hanem személyes. A maga politikai ellensége mondjuk valami észak-dakotai szójababtermelő, akinek kivett a zsebéből heti tíz centet, mert megvont tőle valami állami támogatást. Vagy valami beképzelt öreg szenátor, akivel egyszer nem volt hajlandó együttszavazni valamilyen kérdésben. A szójababtermelő próbálkozhat valamivel befeketíteni magát a választások idején, a szenátor esetleg kivárja az alkalmat, amikor bosszút állhat a Szenátusban valami fontos kérdés vitáján, de egyikük sem fogja azt csinálni, amit ezek a fickók.

Armstrong hallgatott.

– Én nem vagyok ostoba – mondta Reacher. – Hanem nagyon dühös. Végignéztem, ahogy egy nő, akit kedveltem, elvérzett a kezeim között.

– Én sem vagyok ostoba – mondta Armstrong.

– Szerintem igenis az. Valami kísérti a múltból, és azt hiszi, figyelmen kívül hagyhatja, és reméli a legjobbakat? Nem tudta, hogy egyszer meg fog történni? Maguk politikusok nem látnak tovább az orruknál. Azt hitte, világhírű volt, csak mert szenátor volt? Hát nem. A valódi emberek soha a büdös életben nem hallottak magáról, egészen addig, amíg a nyáron meg nem kezdte a kampányt. Azt hitte, már minden kis titka napfényre került? Hát tévedett

Armstrong hallgatott.

– Kik ezek? – kérdezte Reacher.

Armstrong vállat vont. – Maga mit gondol?

Reacher hallgatott egy kis ideig.

– Szerintem magának bajok vannak a vérmérsékletével, ugyanúgy, mint az apjának volt. Azt gyanítom, hogy valamikor, amikor még nem tanulta meg, hogyan uralkodjon magán, nagyon megsértett embereket. Voltak, akik elfelejtették, de voltak, akik nem. Szerintem van valaki, akinek mélyen a lelkébe taposott, és nem felejtette el, hogy egyszer elbánt vele. Megsértette, vagy megalázta, vagy valami más módon belegázolt a lelkébe. Szerintem az illető mélyen elfojtotta ezt a dolgot, egészen addig, amíg egy nap be nem kapcsolta a tévét, és harminc év után először meglátta magát.

Armstrong egy pillanatig némán ült.

– Az FBI mennyit tud erről? – kérdezte.

– Semennyit. Fantomok után nyomoznak. Mi jóval előbbre járunk.

– És mik a szándékai?

– Segíteni fogok magának. Nem mintha megérdemelné. Hogy magának is segítek, az csak véletlen. Nendickért teszem, meg a feleségéért, egy Andretti nevű öregemberért, a két Armstrong nevűért, Crosettiért és főleg Froelichért, aki a bátyám barátnője volt.

Csönd lett.

– Köztünk marad a dolog? – kérdezte Armstrong.

Reacher bólintott. – Muszáj lesz. A saját érdekemben.

– Úgy látom, valami nagyon komolyat tervez.

– Ha valaki a tűzzel játszik, megégeti magát.

– Ez a dzsungel törvénye.

– Miért, mit gondol, hol élünk?

Armstrong megint hallgatott egy pillanatig.

– Akkor tudni fogja a titkomat, én meg a magáét – mondta aztán.

Reacher bólintott. – És boldogan élünk, míg meg nem halunk.

Ismét hosszú csönd lett. Egy teljes percig is eltartott. Reacher látta, hogy Armstrong félretolja a politikust, és a helyére lép az ember.

– A legtöbb dologban téved – mondta. – De azért nem mindenben.

Lehajolt, és kihúzott egy fiókot. Elővett egy vastag borítékot, és odacsúsztatta az íróasztalon. Végigsiklott a kifényesített fafelületen, és megállt két centire a szélétől.

– Azt hiszem, ez volt az első üzenet – mondta. – A választás napján érkezett. Gondolom, a titkosszolgálat nem nagyon értette a dolgot, de nem láttak benne semmi fenyegetőt, úgyhogy továbbították.

A boríték átlagos, köznapi papíráru volt, a címzés Brook Armstrong, az Egyesült Államok Szenátusa, Washington D.C. A már ismerős öntapadós címkére volt nyomtatva, az ismerős Times New Roman betűtípussal. Valahol Utah államban adták postára, október 28-án. Reacher felnyitotta és belenézett, úgy tartotta, hogy Neagley is láthassa.

Nem volt benne más, csak egy miniatűr baseballütő. Az a fajta, amit szuvenírként árulnak, vagy ajándéktárgyként osztogatnak. Egyszerű, lakkozott, mézszínű puhafa. Úgy két és fél centi széles volt a tövénél, és talán harminc centi hosszú lehetett eredetileg, de a nyél közelében ketté volt törve úgy, hogy egy darabig elfűrészelték, aztán eltörték, de jól összekaristolták, hogy véletlenül töröttnek látsszon.

– Nekem nincs baj a vérmérsékletemmel – mondta Armstrong. – De igaza van, az apámnak volt. Egy kisvárosban laktunk, Oregonban, elég magányos és elszigetelt helyen. Alapjában véve az egész kisváros fakitermelésből élt. Elég vegyes volt a lakosság. A fűrészmalmok tulajdonosainak nagy házuk volt, a munkavezetőknek kisebb, a favágók kis kunyhókban éltek, vagy munkásszállókon. Volt egy iskola. Az anyám volt a gyógyszertár tulajdonosa. Az országút egyik irányba Oregon nagyobb városaiba vezetett, a másik a vadonba. Olyan volt, mintha a vadnyugaton élnénk, egy kicsit törvényen kívül, de azért nem volt rossz hely. Volt egy-két kurva, nagy ivászatok folytak, de mindent egybevéve átlagos amerikai kisváros volt.

Egy pillanatra elhallgatott, a tenyerét az asztalra fektette és rámeredt.

– Tizennyolc éves voltam, épp végeztem a középiskolában, és készültem az egyetemre, még pár hetem volt hátra otthon. A nővérem nem tartózkodott otthon, épp elutazott valahová. Kint a kapunál volt egy postaládánk. Az apám maga készítette, olyan formája volt, mint egy kis fűrészmalomnak. Nagyon szép volt, kis cédrusfadarabkákból barkácsolta. Előző évben Halloweenkor összetörték az ilyenkor szokásos randalírozás során, amikor a rosszabb gyerekek kicsit törnek-zúznak baseballütővel. Az apám meghallotta, kirohant, és üldözte is őket, de nem látta, kik voltak. Kicsit bántott minket a dolog, mert nagyon szép kis postaláda volt, és értelmetlen vandalizmusnak tűnt, hogy tönkretették. De az apám újat csinált, erősebbet, és a mániája lett, hogy vigyázott rá. Volt, hogy éjszaka elbújt kint, és figyelte, nem akarja-e valaki tönkretenni.

– És a fiúk visszajöttek – szólt közbe Neagley.

Armstrong bólintott. – A nyár végén. Két srác, egy kisteherautón, baseballütővel. Izmos fiúk voltak. Nem igazán ismertem őket, de láttam már őket itt-ott a városban. Azt hiszem, testvérek lehettek. Igazi keményfiúk, a külváros rémei, az a fajta, akitől az ember távol tartotta magát. A baseballütővel odasuhintottak a postaládára, az apám meg előugrott, és ordítozni kezdett velük. A fiúk gúnyolódtak, fenyegették, csúnya dolgokat mondtak az anyámra, azt mondták, hozza csak ide, és mutatnak neki egy-két dolgot a baseballütővel, amit tőle úgyse kaphat meg. El tudják képzelni, milyen gesztusok kíséretében, úgyhogy végül összeverekedtek, és az apámnak szerencséje volt. Két jól célzott ütés, és ő győzött. Vagy talán a katonai kiképzésnek köszönhette. A baseballütő közben kettétört, talán amikor a postaládát akarták szétverni vele. Azt hittem, ezzel vége is a dolognak, de az apám nyakon fogta a két srácot, és berángatta az udvarunkra. Szerzett valami láncot, amivel fatörzseket szoktak összeerősíteni, meg egy lakatot, és odaláncolta őket egy fához. Letérdeltette őket egymással szemben a fatörzs két oldalán. Az apám teljesen elvesztette az eszét, elöntötte a düh. Ütlegelni kezdte őket a törött baseballütővel. Próbáltam megállítani, de képtelenség volt. Aztán azt mondta, majd ő mutat nekik dolgokat a baseballütővel, a törött végével, hacsak nem könyörögnek. Azok meg könyörögtek, jó sokáig.

Armstrong megint elhallgatott, aztán folytatta.

– Én végig ott voltam. Próbáltam lecsillapítani az apámat, mást nem csináltam. De ezek a fiúk úgy néztek rám, mintha én is részt vennék a dologban. Mintha életük legrosszabb pillanatainak lennék a tanúja, és végignézném, ahogy porig alázzák őket, ami gondolom, a legrosszabb, amit ilyen huligánokkal tenni lehet. Elszánt gyűlölet lobogott a szemükben. Mintha azt mondanák, ezt végignézted, most meg kell halnod. Szó szerint ez volt benne.

– És mi történt azután? – kérdezte Neagley.

– Az apám otthagyta őket odaláncolva. Azt mondta, ottmaradnak egész éjszakára, aztán reggel újrakezdi velük. Bementünk, az apám lefeküdt, én meg egy óra múlva kióvakodtam, el akartam engedni őket. De már nem voltak ott. Valahogy kibújtak a láncból, és megszöktek. Soha többé nem jöttek vissza. Soha többé nem láttam őket. Elmentem az egyetemre, és utána már csak a szünetekben, látogatóra mentem haza.

– Az apja pedig nemsokára meghalt.

Armstrong bólintott. – Problémák voltak a magas vérnyomásával, ami érthető is volt a vérmérséklete miatt. Én nagyjából el is feledkeztem arról a két srácról. Egy epizód a múltból. De azért a lelkem mélyén mégsem felejtettem el. Mindig emlékeztem arra a tekintetre, most is magam előtt látom. Kőkemény, jéghideg gyűlölet. Két pimasz huligán, aki nem bírja elviselni, hogy bárki másképp lássa őket, mint ahogy ők akarják. Mintha halálos bűnt követtem volna el azzal, hogy láttam, ahogy veszítenek. Mintha valamit elkövettem volna ellenük, mintha az ellenségük lennék. Feladtam, hogy megpróbáljam megérteni, nem vagyok pszichológus. De soha nem felejtettem el azt a tekintetet. Amikor megjött ez a csomag, egy pillanatig sem kellett gondolkoznom, ki küldte, pedig már harminc éve ennek.

– A nevüket tudja? – kérdezte Reacher.

Armstrong megrázta a fejét. – Nem tudtam róluk túl sokat, csak annyit, hogy valahol a közelben laktak. Most mit fog csinálni?

– Azt tudom, hogy mit szeretnék csinálni.

– És mit?

– Szeretném eltörni a maga két karját, és soha életemben nem látni többet. Ha már a választás napján elmondja az egészet, Froelich még most is élne.

– Mi a fenéért nem mondta el? – kérdezte Neagley.

Armstrong a fejét rázta. A szeme könnyes volt.

– Mert fogalmam sem volt, hogy ez ilyen komoly. Nem is sejtettem, esküszöm a lányom életére. Hát nem értik? Azt hittem, csak egy kicsit idegesíteni akarnak vele, vagy elbizonytalanítani, vagy vicc az egész. Azt hittem, nyilván úgy gondolják, hogy valami rosszat tettem annak idején, és azzal akarnak fenyegetni, hogy politikailag zavarba ejtő helyzetbe hoznak, vagy ilyesmi. De ez nem aggasztott, mert én tudtam, hogy nem követtem el annak idején semmit. Mindenki megértené. És semmi más logikus okot nem láttam, hogy miért küldték volna. Azóta harminc évvel idősebb lettem én is, ők is. Racionális, felnőtt ember vagyok, azt feltételeztem, ők is azok. Úgy gondoltam, talán csak kellemetlen kis tréfa az egész. A világon semmiféle veszélyt nem éreztem benne, esküszöm. Miért is éreztem volna? Egy órára kicsit felzaklatott a dolog, aztán ejtettem az egészet. Talán számítottam valami gyengécske folytatásra, de úgy gondoltam, ha majd megtörténik, kitalálom, mit csináljak. De nem történt semmi. Én legalábbis nem tudtam róla, mert nekem senki nem mondta el, mi folyik. Egészen mostanáig. És ha Stuyvesanttól függene, még most se mondták volna el. És emiatt emberek szenvedtek és haltak meg. Jézusom, miért kellett ezt eltitkolni előlem? Ha megkérdezik, elmondtam volna mindent.

Reacherék hallgattak.

– Úgyhogy részben igaza van, részben nem – folytatta Armstrong. – Tudtam, kik azok, és miért csinálják, de az egészről végig nem tudtam semmit. A kezdetéről tudtam, és a végét is tudom. És amikor elkezdtek lövöldözni, akkor is tudtam. Egyszerűen tudtam, hogy csak ők lehetnek. Hihetetlen sokk volt, derült égből villámcsapás. Mintha arra számítana az ember, hogy hozzávágnak egy rohadt paradicsomot, és ehhez képest egy nukleáris rakétával támadják meg. Azt éreztem, hogy az egész világ megbolondult. Ha engem akar okolni, amiért nem beszéltem, rendben, okoljon engem. De honnan tudhattam volna előre, hogy ez lesz? Hogy számíthattam volna ilyen őrültségre?

Egy pillanatig csönd volt.

– Hát, ez a sötét titkom – folytatta Armstrong. – Nem mintha bármi rosszat tettem volna harminc évvel ezelőtt. Csak nem volt meg a kellő képzelőerőm, hogy megérthettem volna, mit jelenthet az a három héttel ezelőtt érkezett csomag.

Reacherék hallgattak.

– Elmondjam Stuyvesantnak? – kérdezte Armstrong.

– Ahogy akarja – felelte Reacher.

Hosszú szünet. Armstrong, az ember lassan eltűnt, és visszatért Armstrong, a politikus.

– Nem akarom elmondani neki – mondta. – Rossz lenne neki is, nekem is. Emberek szenvedtek és haltak meg. Súlyos hiba volt mindkettőnk részéről, nem volt elég jó az ítélőképességünk. Neki meg kellett volna kérdeznie, nekem el kellett volna mondanom.

Reacher bólintott. – Akkor bízza ránk a dolgot. Maga tudni fogja a mi titkunkat, mi a magáét.

– És boldogan élünk, míg meg nem halunk.

– Remélhetőleg élünk.

– Személyleírást tud adni róluk? – kérdezte Neagley.

– Két átlagos srác volt, talán velem egyidősek lehettek. Csak a szemükre emlékszem.

– Hogy hívják a várost?

– Underwood, Oregon. Az anyám még mindig ott él. Egy óra múlva utazom oda.

– És a két srác a környéken lakott?

Armstrong Reacherre pillantott. – És maga azt jósolta, most majd hazamennek, és ott lapítanak.

– Igen, azt.

– Én meg éppen odamegyek.

– Ne aggódjon emiatt. Az az elmélet már elavult. Szerintem arra számítottak, hogy maga emlékezni fog rájuk, arra viszont nem számítottak, hogy a titkosszolgálat nem árul el semmit. És azt nem akarnák, hogy egyenesen odavezesse őket a küszöbükhöz. Tehát nyilván megváltozott a lakhelyük, már nem Oregonban laknak. Ebben biztosak lehetünk.

– Akkor hogy fogja megtalálni őket?

Reacher megrázta a fejét. – Nem tudjuk megtalálni őket. Nekik kell megtalálni minket, Wyomingban, a gyászszertartáson.

– Oda fogok menni, a legkevesebb védelemmel körbevéve.

– Reméljük, hogy mindenen túlleszünk, mire odaér.

– Elmondjam Stuyvesantnak? – kérdezte újból Armstrong.

– Ahogy akarja – felelte ismét Reacher.

– Nem mondhatom le a wyomingi látogatást. Nem lenne helyes.

– Nem, tényleg nem.

– Most már nem mondhatom el Stuyvesantnak.

– Nem, tényleg nem.

Armstrong hallgatott. Reacher felállt, Neagley követte.

– Még valami – mondta Reacher. – Szerintünk ezek a srácok rendőrök lettek.

Armstrong mozdulatlanul ült. Rázni kezdte a fejét, de aztán abbahagyta, és lebámult az íróasztalra. Az arca elfelhősödött, mintha valami harminc évvel ezelőtti visszhangra figyelne.

– Fél füllel hallottam, és akkor oda se figyeltem rá, de mintha azt kiabálták volna, hogy az apjuk rendőr, és nagy bajba fogunk kerülni.

Reacher nem felelt semmit.

A testőrök kikísérték őket. Végigsétáltak a sátoron, és kiléptek az utcára. Kelet felé indultak, a metró felé. A környék elhagyatott volt. Senki nem járt az utcán. Neagley felnyitotta a borítékot, amit Stuyvesant adott. Egy csekk volt benne, ötezer dollárról, szakmai konzultációs díjként. Reacher borítékjában két csekk volt, az egyik ugyanolyan ötezer dolláros, a másik a biztonsági vizsgálat költségei, az utolsó centig pontosan elszámolva.

– El kéne mennünk vásárolgatni – javasolta Neagley. – Nem mehetünk ilyen öltözékben Wyomingba embervadászatra.

– Nem akarom, hogy velem gyere – mondta Reacher.

Tizenhetedik fejezet

Nekiálltak vitatkozni, ott az utcán, miközben átsétáltak Georgetownon.

– Aggódsz a biztonságomért? – kérdezte Neagley. – Mert nem kéne. Nem lesz semmi bajom. Tudok vigyázni magamra. És meg tudom hozni a döntéseimet.

– Nem a biztonságod aggaszt – mondta Reacher.

– Akkor mi? A teljesítményem? Sokkal jobb vagyok nálad.

– Tudom.

– Akkor mi a probléma?

– Az engedélyed. Sok veszítenivalód van.

Neagley nem felelt.

– Van engedélyed, nem? Egy ilyen biztonsági vállalkozáshoz nyilván kell. Van egy irodád, egy munkahelyed, otthonod, lakcímed. Én el fogok tűnni ezután. Te nem tudod megcsinálni.

– Gondolod, hogy el fognak kapni minket?

– Én megengedhetem magamnak a kockázatot. Te nem.

– Ha nem kapnak el, nincs semmi kockázat.

Most Reacher hallgatott.

– Ahogy Bannonnek mondtad, kell valaki, aki figyeli a hátadat. Szükségünk van egymásra.

– Ez nem a te ügyed.

– Miért, a tiéd talán igen? Mert egy nő, akit a bátyád ejtett, megölette magát, miközben a munkáját végezte? Ez nevetséges.

Reacher nem felelt.

– Oké, akkor a te ügyed – mondta Neagley. – Tudom. De ami miatt a te ügyed, az az én ügyemmé is teszi, mert az én fejemben is ugyanaz van. De még ha nem is gondolkoznánk egyformán, ha nekem valami problémám lenne, te talán nem segítenél?

– De, ha megkérnél rá.

– Akkor egy-egy.

– Csahogy én nem kérlek rá.

– Most nem. De majd fogsz. Most kétezer mérföldre vagy Wyomingtól, és nincs hitelkártyád, amivel repülőjegyet vegyél, nekem van. Minden fegyvered egy kerámiapengéjű kés, én meg ismerek egy pasast Denverben, akinél beszerezhetünk bármilyen fegyvert, anélkül, hogy bármit kérdezne. Én tudok autót bérelni Denverben, te nem.

Továbbsétáltak, húsz métert, harmincat.

– Oké. Akkor megkérlek rá – szólalt meg végül Reacher.

– Majd Denverben veszünk ruhákat – mondta Neagley. – Tudok jó boltokat.

Ottani idő szerint délután három előtt már Denverben voltak. Körülöttük fennsíkok szunnyadtak barnán a hegyek között. A levegő ritka és élesen hideg volt. Hó még nem esett, de már várható volt. A repülőtéren a kifutópályán ott sorakoztak a hóekék. Előkészítették a hófúvás elleni védőkerítéseket is. Az autókölcsönzők a szedánjaikat áthelyezték délre, és négykerék-meghajtású járműveket használtak. Neagley bérelt egy GMC Yukont az Avis pultjánál. A reptéri busszal elmentek a parkolóba, és felvették az autót. Fekete volt, fényes és nagyon úgy nézett ki, mint Froelich Suburbunje, csak épp jó fél méterrel rövidebb volt.

Ezután bementek a városba. Nagyon messze volt. A tér végeláthatatlannak tűnt még Washington után is, amely pedig nem egy túlzsúfolt város. Egy belvárosi parkolóban hagyták a kocsit, elsétáltak három saroknyit, ahol Neagley megkeresett egy mindenféle túra- és kempingfelszerelést árusító üzletet. A világon minden kapható volt itt, a bakancstól és iránytűtől kezdve az orr leégése ellen használt cinkkenőcsig. Beszereztek egy madármegfigyeléshez való távcsövet meg egy nagyléptékű turistatérképet Wyoming középső részéről, aztán átmentek a ruhaosztályra. Olyasféle holmikat árultak, amikben meg lehetett mászni a Sziklás-hegységet, de akár a városban is hordhatta az ember anélkül, hogy komplett idiótának néznék. Neagley egy strapabíró zöld és barna turistaöltözetet választott, Reacher ugyanolyan ruhákat vett, mint Atlantic Cityben, kétszeres áron és kétszer olyan jó minőségben. Most egy sapkát és kesztyűt is vásárolt ráadásnak. A próbafülkében átöltözött, Joe öltönyét belegyömöszölte a szemétkosárba és otthagyta.

Neagley keresett egy telefonfülkét az utcán, de csak annyi időt töltött a hidegben, amíg lebonyolított egy nagyon rövid beszélgetést. Aztán visszamentek az autóhoz, és a városközponton keresztül elhajtottak egy gyanús külvárosba. A levegőben kutyaeledelszag terjengett.

– Van itt egy állateledelgyár – jegyezte meg Neagley.

Reacher bólintott. – Ki gondolta volna.

Egy keskeny utcáról bekanyarodtak egy ipari parknak kinéző telepre, és átkanyarogtak néhány alacsony fémbarakk között. Linóleumárusok, autóalkatrész boltok, autószerelők, ahol négy téli gumit lehetett kapni kilencvenkilenc dollárért, és húsz dollárért beállították a kormányt. Az egyik sarkon egy hosszú, alacsony műhelyépület állt egymagában egy repedezett betonnal borított területen. Az épületnek le volt húzva a rolója, rajta kézzel festett felirat hirdette: Eddie Brown műhelye.

– Ez az ismerősöd? – kérdezte Reacher.

Neagley bólintott. – Mire lesz szükségünk?

Reacher vállat vont. – Nincs értelme túlbonyolítani. Kell valami rövid csövű meg valami hosszú csövű, mindegyikből egy, hozzá muníció. Ez elég lesz.

Neagley megállt a kocsival a roló előtt, és rátenyerelt a dudára. Egy férfi jött ki egy oldalsó ajtón, és félig odasétált az autóhoz, míg meg nem látta, hogy ki ül benne. Magas volt, a nyaka meg a válla vastag és erős. Rövid, szőke haja volt, nyílt, barátságos arca, nagy lapátkezei és vastag csuklója. Nem az a fajta, akivel az ember meggondolatlanul ujjat húz. Futólag intett egyet, aztán visszament az ajtón, és pár másodperc múlva elkezdett felgördülni a roló. Neagley behajtott, a roló pedig legördült mögöttük.

Az épület belülről feleakkorának tűnt, mint a külseje alapján gondolta volna az ember, de ettől eltekintve meggyőzően úgy festett, mint egy műhely. A padló olajfoltos beton, itt-ott esztergapadok, fúrógépek, nyers, megmunkálatlan fémlemezek és vasrudak. A hátsó fal azonban jó három méterrel közelebb volt, mint a külső arányok alapján lennie kellett volna. Nyilvánvalóan egy elég szép helyiség lehetett elrejtve mögötte.

– Ő Eddie Brown – mutatta be a férfit Neagley.

– Nem ez az igazi nevem – tette hozzá Eddie.

Az elrejtett helyiségbe úgy lehetett bejutni, hogy Eddie félrehúzott egy nagy halom fémhulladékot. Az összes darab össze volt forrasztva, és az egész fémhalmaz hozzá volt forrasztva egy mögötte rejtőző fémlaphoz. Olajozott görgőkön némán félrecsúszott, mint egy hatalmas ajtó. Eddie Brown bevezette őket, és egy új világba léptek.

A titkos helyiség olyan tiszta volt, mint egy kórház. A fehérre festett falakat végig polcok és állványok szegélyezték. Három falon kézifegyverek sorakoztak a polcokon, volt, amelyik dobozban, volt, amelyik csupaszon. Az állványokon métereken át sorakoztak a szép párhuzamosan elrendezett, hosszú csövű puskák, vadászpuskák, gépkarabélyok, gépfegyverek. A levegőben fegyverolaj szaga terjengett. A negyedik falon, mint egy könyvtár polcain a könyvek, muníciós dobozok álltak. Reacher érezte a vadonatúj réztöltények, a kartondobozok és a puskapor enyhe szagát.

– Le vagyok nyűgözve – nézett körül.

– Válasszák ki, amire szükségük van – mondta Eddie.

– A sorozatszámok hová vezetnek?

– Az osztrák hadsereghez, ennél tovább nem lehet visszanyomozni.

Tíz perc múlva már ismét úton voltak. A Yukon csomagtartójában Reacher új dzsekije alatt ott lapult két kilencmilliméteres Steyr GB, egy Heckler & Koch MP5 nem hangtompítós gépfegyver, egy M16 puska és dobozokban kétszáz töltény mindegyik fegyverhez.

Sötétedés után érkeztek meg Wyomingba, észak felé haladva az I-25-ös úton. Cheyenne-nél balra fordultak, és az I-80-ason folytatták az útjukat. Nyugat felé haladtak Laramie-ig, onnan északnak fordultak. A Grace nevű kisváros még mindig öt órányi távolságra volt, jóval Casper után. A térkép azt mutatta, hogy a nagy semmi közepén fekszik: magasan tornyosuló hegyek az egyik oldalon, a másikon végtelen, füves pusztaság.

– Medicine Bow-nál megállunk – mondta Reacher. – Jó helynek hangzik. Holnap hajnalban indulunk tovább Grace felé.

Medicine Bow sötétben nem is látszott olyan jó helynek, de úgy kétmérföldnyire találtak egy motelt üres szobákkal. Neagley fizetett Aztán kerestek egy steak-vendéglőt egy mérföldnyire a másik irányban, és óriási bélszínt ettek, ami kevesebbe került, mint Washingtonban egy pohár ital. A pincérek már zárni készültek, úgyhogy ők is szedelőzködtek, és visszamentek a motelbe. Reacher a csomagtartóban hagyta a kabátját, hogy a kíváncsi szemek elől elrejtsék a tartalmát. A parkolóban elbúcsúztak. Reacher rögtön lefeküdt. Hallotta, ahogy Neagley zuhanyozik a szomszédban. Énekelgetett közben, áthallatszott a falon.

Reacher szombaton hajnali négykor ébredt. Neagley megint a zuhany alatt volt, és megint énekelgetett. Mégis, mikor alszik? – töprengett Reacher. Kimászott az ágyból, és kislattyogott a fürdőszobába. Forróra állította a zuhanyt, aminek köszönhetően Neagleynél nyilván jéghideg lett a víz, mert hallott egy fojtott kis sikolyt a falon keresztül. Úgyhogy inkább elzárta, és megvárta, amíg Neagley végez. Aztán ő is lezuhanyozott és felöltözött. Kint a kocsinál találkoztak. Még mindig koromsötét volt, és még mindig farkasordító hideg. Nyugat felől hópelyheket sodort a szél, lassan libegtek a parkoló lámpáinak fényében.

– Nem tudtam kávét szerezni – mondta Neagley.

Egy óra múlva észak felé találtak egy helyet. Egy útmenti bisztró épp nyitott. Már egy mérföldről meglátták a fényeit. A bisztró mellett egy földút indult a sötét vadonba, a Medicine Bow parkerdőbe. A bisztró inkább olyan volt, mint egy fészer, vöröses deszkákból összetákolt hosszú, alacsony épület. Kint hideg volt, de bent jó meleg. Leültek egy asztalhoz a befüggönyzött ablak mellett, szalonnás rántottát és pirítóst ettek, erős, keserű feketekávét ittak hozzá.

– Akkor nevezzük őket egyesnek és kettesnek – mondta Neagley. – Az egyes a bismarcki fickó, őt felismerjük. A kettes az, akit a parkolónál készült videofelvételen láttunk, őt is felismerhetjük az alakjából, de nem igazán tudjuk, hogy néz ki.

Reacher bólintott – Úgyhogy inkább keressük csak a bismarcki fickót, valakinek a társaságában. Nincs értelme túlbonyolítani.

– Nem vagy valami túl lelkes.

– Haza kéne menned.

– Most, hogy elhoztalak idáig?

– Rossz előérzetem van.

– Feszült vagy Froelich halála miatt, ennyi az egész. Ez még nem jelenti azt, hogy velem is történni fog valami.

Reacher hallgatott.

– Ketten vagyunk kettő ellen – folytatta Neagley. – Te meg én két vidéki huligánnal szemben, és te aggódsz?

– Nem nagyon.

– Lehet, hogy fel se bukkannak. Bannon szerint tudni fogják, hogy csapda.

– Fel fognak bukkanni – mondta Reacher. – Kihívást kaptak. A tesztoszteron nem hagyja őket nyugodni. És elég őrültek ahhoz, hogy ugorjanak is a kihívásra.

– Velem akkor sem fog semmi történni.

– Rosszul érezném magam, ha történne.

– De nem fog.

– Mondd, hogy nem én vettelek rá.

– Saját akaratomból jöttem.

Reacher bólintott – Akkor menjünk.

Továbbindultak. A reflektorok fénysugarában ritkás hópelyhek szállingóztak nyugat felől, és fehéren csillogtak a fénypászmában, aztán hátrafújta őket a kocsi szele. Óriási pelyhek voltak, szárazak és porszerűek. Az út keskeny volt, jobbra-balra kanyargott, a felülete hepehupás. Körülöttük a sötétségben olyan hatalmas üresség terült el, hogy szinte elnyelte a kocsi zaját. Csak haladtak a fényes némaság alagútjában, egyik magányos hópehely– től a másikig.

– Szerintem Casperben biztos van rendőrőrs – mondta Reacher.

Neagley bólintott. – Lehet vagy százfős. Casper majdnem akkora, mint Cheyenne. Vagy akár mint Bismarck.

– És ők a felelősek Grace-ért is – mondta Reacher.

– Gondolom, igen.

– Tehát, ha bármi más rendőrt találunk ott, azok csak a mi embereink lehetnek.

– Még mindig biztos vagy benne, hogy zsaruk?

Reacher bólintott. – Ez az egyetlen értelmes megoldás, ami mindent megmagyaráz. Hogyan kerültek kapcsolatba Nendickel és Andrettivel rendőrök által látogatott kocsmákban. Honnan tudtak a Bűnügyi Információs Központról, honnan vannak ilyen fegyvereik, amiket csak hivatalos szervek használnak. És hogy sikerül mindenhová bejutniuk, aztán kisurranniuk. Nagy tömegben, felfordulásban elég felvillantani egy aranyozott jelvényt. És ha Armstrong nem téved, és az apjuk tényleg rendőr volt, ez még valószínűbbé teszi a dolgot. Ez is olyan hivatás, amely általában apáról fiúra öröklődik, mint a katonaság.

– Az én apám nem volt katona.

– De az enyém igen, úgyhogy ez kapásból ötven százalékos arány. És tudod, mi a legdöntőbb bizonyíték?

– Mi?

– Van itt valami, amire már rég rá kellett volna jönnünk, csak elsiklottunk felette. Egyáltalán nem vettük észre. A két halott Armstronggal kapcsolatban. Hogy a pokolban sikerült nekik egyáltalán találni két fehér bőrű férfit, szőke hajjal, kék szemmel, megfelelő életkorral, és megfelelő kereszt- és vezetéknévvel? Ez elég bonyolult feladat. És csak egyetlen megoldási lehetőség van.– az országos járműnyilvántartás. A jogosítványok alapján ki lehet deríteni mindent, ami kell: név, lakcím, születési dátum, fénykép. Minden ott van, amire szükségük volt. És senki nem férhet hozzá, csak rendőrök, akiknek egy telefonhívásba kerül.

Neagley egy pillanatig hallgatott.

– Oké, tényleg rendőrök – mondta aztán.

– De még mennyire hogy azok. Hülyék voltunk, hogy nem jöttünk rá már kedden.

– De ha rendőrök, akkor régebben is hallottak volna Armstrongról, nem?

– Miért hallottak volna? A zsaruk a saját kis világukat ismerik, ahogy mindenki más. Ha te egy vidéki kis rendőrőrsön dolgoznál Maine-ben vagy Floridában vagy San Diegóban, akkor a New York Giants hátvédjét lehet, hogy ismered, de ugyan miért hallottál volna egy jelentéktelen, észak-dakotai szenátorról? Hacsak nem a politika a mániád, ami elég ritkán fordul elő átlagembereknél.

Neagley tovább vezetett. Jobb kéz felé, nagyon messze keleten, az ég alján egy keskeny sáv már egy árnyalattal világosabb volt, mint eddig. Egészen sötétszürke lett, szemben az égbolt többi részének tintafeketeségével. A hó egyre erősebben hulldogált. A hatalmas, lusta pelyhek a hegyek felől sodródtak, néha egy helyben szálltak a levegőben, néha felfelé vitték őket az áramlatok.

– Akkor, melyik? – kérdezte Neagley. – Maine vagy Florida vagy San Diego? Ezt tudnunk kéne. Ha repülővel érkeznek, akkor nem lehet náluk fegyver, legfeljebb itt szerezhetik be.

– Kalifornia egy lehetőség – mondta Reacher. – Oregon biztosan nem. Nem fedték volna fel a kilétüket Armstrong előtt, ha még ma is Oregonban élnének. Nevada is lehetséges. Vagy Utah, vagy Idaho. Minden más hely túl messze van.

– Mihez képest?

– Hogy ésszerű távolságban legyen Sacramentótól. Mennyi ideg tart ki a jég egy hűtőtáskában?

Neagley nem mondott semmit.

– Nevada vagy Utah, vagy Idaho. Én erre tippelek. Nem Kaliforniából jönnek. Szerintem szerették volna, ha elválasztja őket egy állam attól a helytől, ahol a hüvelykujjat beszerezték, pszichológiailag így megnyugtatóbb. Szerintem egy jó napnyi autóútra vannak Sacramentótól, ami azt jelenti, hogy innen is egy napnyi autóút, csak másik irányba. Szerintem kocsival jönnek állig felfegyverkezve.

– Mikor?

– Ma, ha van egy kis eszük.

– A baseballütőt Utahban adták postára.

Reacher bólintott. – Oké, akkor Utaht is kizárhatjuk. Nem hiszem, hogy abban az államban postázták volna, ahol laknak.

– Akkor marad Idaho vagy Nevada – vonta le a következtetést Neagley. – Figyelnünk kell a rendszámtáblákat.

– Ez turisták által látogatott környék. Rengeteg más állambeli rendszámtáblát fogunk látni. Nekünk is coloradói van.

– És hogy tervezik az akciót?

– Edward Fox-változat. Túl akarják élni, ami elképzelhető, ha valami hosszú csövű puskát használnak a távolból. Minnesotában százhúsz méterről lőttek, Washingtonban kilencvenről. Talán a templom kapujában próbálják eltalálni. Talán a sírkertben.

Neagley lassított, és rákanyarodott a 220-as útra. Ez már jobb volt, szélesebb, újabb aszfaltozású. végig egy folyó mellett haladt. Az ég egyre jobban kivilágosodott keleten. Előttük halvány fények derengtek: Casper városa, húsz mérfölddel északra. A hó még mindig nyugat felől hullott, lassan és lustán.

– És mi lesz a mi tervünk? – kérdezte Neagley.

– Először körbe kell néznünk a terepen – válaszolta Reacher.

Kinézett oldalra az ablakon. Mióta elhagyták Denvert, nem látott mást, csak a nagy fekete semmit.

Megálltak Casper határában tankolni, kimentek a mosdóba, és ittak egy kávét. Aztán Reacher vette át a vezetést. A 87-es úton, észak felé hajtottak ki a városból, és harminc mérföldön át jó gyorsan haladtak, mivel a 87-es út újból átváltott az I-25-be, és széles, egyenes útszakasz következett. És azért is gyorsan vezetett, mert késésben voltak. Keleten már teljesen kivilágosodott, és még mindig elég messze jártak Grace-től. Az ég alja gyönyörű rózsaszín volt, a fény ragyogó horizontális sávokban áradt szét, és megvilágította a nyugati hegyek lejtőjét. A hegység lábánál kanyargott az út. Jobb felé, keleti irányban szinte teljesen sík volt a vidék egészen Chicagóig. Balra, távol nyugaton a Sziklás-hegység emelkedett háromezer méter magasba. Az alacsonyabb lejtőket fenyők pettyezték, a csúcsokat fehér hó borította, és szürke hasadékok szabdalták. Az út szalagjának mindkét oldalán mérföldeken át csak sivatag terült el bozóttal és megbarnult füvekkel, amelyek lila színben játszottak a kora reggeli napfényben.

– Jártál már errefelé? – érdeklődött Neagley.

– Nem – felelte Reacher.

– Nemsokára be kell majd kanyarodnunk kelet felé, a Thunder Basin irányába.

Reacher elismételte magában a nevet, mert tetszett neki a hangzása. Thunder Basin. Mennydörgés-medence.

Az országútról széles ívben rákanyarodtak egy keskeny, vidéki útra. Edgertonig mutatták az utat az útjelző táblák. A táj kelet felé kicsit lejtett. Harminc méter magas fenyők száz méteresre nyúlt árnyékot vetettek a reggeli napfényben. Véget nem érő, zord, füves pusztaság. Itt-ott régi gyárak romos maradványai álltak, négyszögletes kőalapok, mindenfelé régi vashulladék.

– Olajat fúrtak errefelé – mondta Neagley. – És szénbányászat is folyt. Nyolcvan éve abbahagyták.

– Rémesen sík erre minden – jegyezte meg Reacher.

De tudta, hogy a síkság csalóka. Az alacsonyan álló nap fényében már látták a hasadékokat és a bemélyedéseket, amelyek jelentéktelenek voltak a balra tornyosuló hegyekhez képest, de azért mégsem lehetett teljesen síknak mondani a környéket. Átmeneti vidéken jártak, ahol a hegyek váratlanul átváltottak fennsíkokba. A sokmillió évvel ezelőtt lezajlott geológiai felfordulás hullámai kifelé áradtak innen Nebraska felé, megdermedve az időben, és milliónyi kis zug maradt utána, amit fedezéknek lehetett használni, és ahol nem lehetett volna észrevenni egy gyalogos embert.

– Teljesen sík környéket kell találnunk – mondta Neagley.

Reacher bólintott. – Csak egy kis dombocska kell száz méterre attól a helytől, ahol Armstrong lesz. És még egy dombocska attól száz méterre, ahonnan mi figyelhetünk.

– Nem lesz ilyen egyszerű.

– Soha nem egyszerű – felelte Reacher.

Továbbhajtottak, egy órán keresztül. Északkelet felé haladtak az ürességben. A nap már jóval a horizont fölé emelkedett. Az eget rózsaszín és lila sávok csíkozták. A hátuk mögött a Sziklás-hegység csillogott a rávetülő fényben. Előttük a fű úgy hullámzott a messzeségben, mint a viharos óceán. A hó már nem szállingózott, a hatalmas, lusta pelyhek eltűntek.

– Itt fordulj be – szólalt meg Neagley.

– Itt? – Reacher lassított és megállt, hogy megnézze az utat. Csak egy földút volt, dél felé, a semmibe vezetett.

– Van itt egy város?

– A térkép szerint igen – mondta Neagley.

Reacher kicsit visszatolatott és bekanyarodott. A földút egy mérföldön át fenyők között vezetett, aztán kibukkantak a fák közül, de a világon semmit nem láttak sehol.

– Menj csak tovább – mondta Neagley.

Továbbhajtottak, húsz mérföldet, harmincat. Az út hol emelkedett, hol lejtett. Aztán elérkeztek az út legmagasabb pontjára, és meglátták, hogy előttük egy ötven mérföld széles, fűvel és bozóttal benőtt medence terül el. Az út dél felé hasított át rajta, mint egy vékony ceruzavonal, és a medence aljában egy folyón is áthaladt. Két másik út is vezetett hídhoz a semmiből. Itt-ott elszórva apró épületek álltak. Az utak rajzolata egy hatalmas K betűt formázott. Néhány ház pettyezte a tájat, ahol a K betű szárai összetalálkoztak a hídnál.

– Az ott Grace – mutatta Neagley. – Ahol az út átszeli a Cheyenne folyó déli ágát.

Reacher megállt a Yukonnal. Összefonta a karját, és rátámaszkodott a kormánykerékre. Az állát a kezére támasztotta, és kibámult a szélvédőn.

– Lóháton kellett volna jönni – mondta.

– Széles karimájú, fehér cowboykalapban, 45-ös Coltokkal.

– Én maradnék a Styrnél – mondta Reacher. – Hány út vezet be a városba?

Neagley végighúzta az ujját a térképen. – Északról vagy délről ezen az úton lehet bemenni. A másik két út nem vezet sehová. A bozótosban véget érnek, talán régi szarvasmarha-tenyésztő ranchekhez visznek.

– És merről jönnek vajon a rosszfiúk?

– Ha Nevadából, akkor dél felől. Ha Idahóból, akkor északról.

– Akkor itt is maradhatnánk, és lezárhatnánk az utat.

– Lehet, hogy már a városban vannak.

Az egyik épület a távolban hófehér pontocska volt egy zöld terület közepén. Ez lehet a templom, gondolta Reacher. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Megkerülte a kocsit, hátrament a csomagtartóhoz, és elővette a madármegfigyelő távcsövet. Feleakkora volt, mint egy igazi, nagyméretű távcső. A kocsi nyitott ajtajának tetejére támasztotta, és a szeméhez emelte.

Az optika lapos, szemcsés képet adott, ami kissé táncolt és megremegett minden szívdobbanására. Addig állítgatta a fókuszt, amíg olyan nem lett, mintha fél mérföldről nézné a várost. A folyó keskeny volt. A híd kőből épült. Az utak mind földutak. Több ház volt, mint első ránézésre gondolta. A templom magányosan emelkedett egy ápolt, füves rész közepén, a K betű déli száránál. Kőalapjai voltak, a többi része fehérre festett, fából készült.

Massachussetsbe is jól illett volna. Dél felé kiszélesedett a templomkert, és a nyírt pázsitot fehér sírkövek pettyezték.

A temetőtől délre egy kerítés húzódott, mögötte kopottas cédrusfából készült, egyemeletes épületek csoportosultak. Összevissza álltak, nem párhuzamosan. A templomtól északra ugyanez. Házak, boltok, fészerek. A K rövidebb szárai mentén további házakat pillantott meg, egyik-másik fehérre volt festve. Összebújva álltak a város központjában, aztán onnan távolodva egyre ritkásabban. A folyó kéken és tisztán ragyogott, keleti irányba hasítva át a fűtengert. Itt-ott autók és kisteherautók parkoltak. Egy-két kósza gyalogos. Úgy tűnt, a városka lakossága pár száz emberből állhat.

– Gondolom, szarvasmarha-tenyésztéssel foglalkoztak valamikor – mondta Neagley. – A vasút Douglasen keresztül egészen Casperig vezet. Hatvan-hetven mérföldön át dél felé terelgethették a csordákat odáig.

– És most miből élnek? – kérdezte Reacher. A városka képe megremegett a távcsőben, ahogy beszélt.

– Fogalmam sincs – felelte Neagley. – Talán internetes kereskedelemmel.

Reacher átadta neki a távcsövet. Neagley állított a fókuszán, és lenézett a városra. Reacher figyelte, ahogy kicsit jobbra-balra, föl-le mozgatja a lencsét, és végigvizsgálja az egész települést.

– Dél felé fognak elhelyezkedni – mondta. – A szertartás előtt minden a templomtól délre történik majd. Úgy száz méterre onnan van is néhány fészerszerűség, és természetes fedezékek is.

– És hogy fognak elmenekülni?

A távcső pár millimétert jobbra mozdult.

– Arra számíthatnak, hogy északi és déli irányból lezárják az utakat a helyi rendőrök. Ez az útvonal szóba sem jöhet. Esetleg a jelvényükkel átjuthatnak, de nem hiszem, hogy ezt terveznék. Ez itt egy egészen más helyzet, mint az eddigiek. Lehet, hogy felfordulás lesz, viszont nincs nagy tömeg.

– Akkor hogyan?

– Azt tudom, én hogyan csinálnám – mondta Neagley. – Nem törődnék az utakkal, hanem egyszerűen nekivágnék a füvön át, nyugati irányba. Negyven mérföldön át nyílt mezők, egy nagy négykerék-meghajtású dzsippel nem nehéz terep, és már ott is vannak az országútnál. Nem hiszem, hogy a casperi rendőrségnek lenne helikoptere, vagy akár az országúti járőröknek. Az egész államban összesen két országút van.

– Armstrong helikopterrel fog érkezni – mondta Reacher. – Talán valamelyik nebraskai légitámaszpontról.

– De az ő helikopterét nem fogják arra használni, hogy őket üldözzék vele. Vagy arra kell, hogy elmenekítsék a helyszínről Armstrongot, vagy arra, hogy kórházba vigyék. Biztos erre is van valami protokollszabály.

– Ha az országúti járőrök északon és délen lezárnák az utat, bőven lenne rá idejük.

Neagley lejjebb eresztette a távcsövet, és bólintott. – Én a helyükben erre is számítanék. Úgyhogy egyszerűen átszelném az országutat, és megint lehajtanék a fűbe. Az úttól nyugatra több ezer négyzetkilométeren át nincs semmi Casper és a Wind River rezervátum között, és egyetlen főút vezet át a vidéken. Rég eltűnnek, mielőtt valahonnan szereznének egy helikoptert, és elkezdenék keresni őket.

– Ez elég merész terv.

– Én ezt csinálnám – mondta Neagley.

Reacher elmosolyodott. – Tudom, hogy te ezt csinálnád. A kérdés az, hogy ők is ezt csinálják-e? Lehet, hogy csak megnézik a helyet, aztán szépen visszafordulnak és elmennek.

– Mindegy, akkor is el tudjuk kapni őket, amíg körbenéznek. Nem muszáj rajtakapnunk őket.

Reacher visszaült a kocsiba.

– Lássunk munkához – javasolta.

A medence lejtése elenyésző. Talán harminc métert ereszkedtek lefelé húsz mérföld alatt, míg beértek a városkába. Az út egyszerű földút volt, sima, mint az üveg, művészien ledöngölve. Nyilván minden évben újracsinálják, gondolta Reacher, miután a hó elolvad és a tavaszi esőknek is vége. Az a fajta út volt, amelyeken a régi filmeken a Ford T-modellek közlekedtek. A városhoz közeledve nagyot kanyarodott, hogy a híd épp merőlegesen érje a folyót.

A hídnál lehetett a város földrajzi középpontja. Volt itt vegyesbolt, ahol postai szolgáltatásokat is nyújtottak, és reggelizni is lehetett. Mögötte kovácsműhely, ahol valamikor hajdanában talán a rancheken használt mezőgazdasági gépeket javíthatták, volt takarmánybolt és vasárubolt. Egy egykutas kis benzinkútnál egy táblán felirat hirdette: Rugójavítás. A házak előtt deszkából épített járda húzódott, olyan volt, mintha egy hajó fedélzetén sétálna az ember. Egy csendes, napcserzette arcú férfi épp élelmiszereket pakolt a kisteherautója csomagtartójába.

– Nem fognak idejönni – mondta Reacher. – Ennél védtelenebb helyet el sem tudok képzelni.

Neagley megrázta a fejét. – Ezt nem tudhatják, míg ide nem jönnek, és szét nem néznek. Lehet, hogy csak tíz percet töltenek majd itt, de nekünk ennyi is elég.

– És mi hol leszünk?

Neagley odébb mutatott. – Arra.

Egy egyszerű, vörösre festett cédrusfa épület állt a túloldalon, sok kis ablakkal, és egy táblával: Tiszta szobák kiadók.

– Remek – mondta Reacher.

– Nézzünk körbe – javasolta Neagley. – Szaglásszunk egy kicsit a környéken.

A K betűn csak négyfelé lehetett elindulni, és az északi, a városba bevezető utat már ismerték. Reacher visszahajtott a hídon, és a folyót követve elindult az északkeleti úton. Az út mentén nyolc ház állt, mindkét oldalán négy, aztán az út elkeskenyedett, és kavicsos ösvénnyé változott. Kétoldalt, a magas fűbe beleveszve egy szögesdrót kerítés húzódott.

– Ranchek lehetnek errefelé – mondta Neagley.

A ranchépületek nyilván mérföldekre lehettek innen. Az út töredékei látszottak a távolban, ahogy hol emelkedett, hol lejtett. Reacher megfordult a kocsival, és visszafelé indult, aztán befordult a K betű legrövidebb, délkeleti szárára. Errefelé több ház állt, szorosabban összebújva, de egyébként minden ugyanolyan volt. Ez is elkeskenyedett egy idő után, és semmi különöshöz nem vezetett a távolban, újabb szögesdrót kerítések, és egy céltalanul álldogáló, ajtó nélküli fészer. Odabent egy rozsdásodó kisteherautó, körülötte már felütötte a fejét a gaz és a fű. Úgy festett, mintha már Richard Nixon alelnöksége idején is itt állt volna.

– Oké, akkor menjünk el dél felé – mondta Neagley. – Nézzük meg a templomot.

A déli út a hetven mérföldre lévő Douglashez vezetett, az első három mérföldet tették meg rajta. A városka villany- és telefonvezetékei ebből az irányból érkeztek kátrányozott póznákon. A távolban az utat követve kanyarodott a póznák sora is. Az út elhaladt a templom és a körülötte fekvő temető mellett, majd néhány cédrusfaépület-csoport mellett, aztán néhány elhagyatott szarvasmarha-istálló következett, talán húsz-harminc kisebb ház, és a városnak vége is lett, csak a végtelen fűtenger hullámzott. De a táj nem volt teljesen lapos. Hasadékok és bemélyedések tagolták, amelyeket simára koptattak tízezer éven át a szél és az időjárás viszontagságai. A síkság lágyan hullámzott, a legnagyobb bemélyedések három-négy méteresek is lehettek. A fű vagy egy méter magasra nőtt, barna, száraz, törékeny volt, és hullámzott az állandó gyenge szélben.

– Itt akár egy gyalogszázad is elrejtőzhetne – jegyezte meg Neagley.

Reacher megfordult a kocsival, és visszaindult a templom felé. Az út szélére húzódott, és megállt a temető mellett A templom nagyon hasonlított a bismarckihoz. Ugyanolyan meredeken emelkedő tető a központi hajó felett, ugyanolyan szögletes harangtorony. A tornyon óra, szélkakas, zászló és villámhárító. Fehér volt, de nem olyan vakítóan fehér. Reacher nyugat felé pillantott a horizontra. Szürke felhőket látott tornyosulni a távoli hegyek fölött.

– Havazni fog – állapította meg.

– Innen semmit nem látunk – mondta Neagley.

Igaza is volt. A templom a folyóvölgy legaljában épült. Az alapja talán az egész város legmélyebben fekvő szerkezetének számíthatott. Az északra vezető úton úgy száz méterre lehetett ellátni. Délre ugyanígy. Mindkét irányba kissé hepehupásan futott az út, és hamar eltűnt a szem elől.

– Észre se vesszük, és itt vannak a nyakunkon – mondta Neagley. – Látnunk kell már messziről, ha jönnek.

Reacher bólintott. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Neagley csatlakozott hozzá, és elsétáltak a templom felé. A levegő hideg és száraz volt. A temető pázsitja halottan barnállott a lábuk alatt A közelgő tél érződött a levegőben. Volt egy zsinórral kijelölt új sírhely. A templomtól nyugatra feküdt, egy sor kopottas sírkő után.

Reacher arra kanyarodott, hogy megnézze. Sorban négy Froelich feliratú sírkő. Nemsokára ott lesz az ötödik. Megnézte a zsinórral kijelölt helyet, és elképzelte a mély, szögletes, frissen ásott gödröt.

Aztán elfordult, és körbenézett. A templommal szemben, az út keleti oldalán lapos, üres terület feküdt. Elég nagy hely, hogy akár egy helikopter is leszállhasson. Állt, és elképzelte, ahogy megérkezik, forgó lapátokkal kering a levegőben, hogy az utasajtó a templom felé kerüljön, aztán leereszkedik. Elképzelte, ahogy Armstrong kiszáll belőle, átsétál az úton, közeledik a templomhoz. A lelkész valószínűleg az ajtónál üdvözli. Kicsit oldalra lépett és megállt ott, ahol Armstrong állhat majd, és felemelte a tekintetét Elnézett dél és nyugat felé. Hát ez elég rossz. A talaj úgy százötven méterre kicsit megemelkedett, a hullámzó fűben az árnyékok azt jelezték, hogy odalent mély hasadékok és bemélyedések rejtőznek. A távolban ugyanígy folytatódott, amíg bele nem veszett a semmibe.

– Mit gondolsz, mennyire értik a dolgukat? – kérdezte Neagleytől.

Neagley megvonta a vállát. – Az ellenfeleid mindig vagy jobbak, vagy rosszabbak, mint gondolnád. Idáig eléggé profiknak tűntek. Jól lőnek magasból lefelé, ritka levegőben, füves területen... Szerintem úgy ötszáz méter távolságig kell tartanunk tőlük.

– És ha nem találják el Armstrongot, véletlenül eltalálhatnak valaki mást.

– Stuyvesantnak ide kellene hozatnia egy megfigyelő helikoptert. Innen nézve reménytelen, nem látunk semmit, de a levegőből mindent látni lehetne.

– Armstrong nem fogja engedni – mondta Reacher. – De mi is figyelhetünk föntről. Itt van a templomtorony.

Sarkon fordult, és elindult a templom felé.

– Felejtsük el a fogadót – mondta. – Itt maradunk. Innen meglátjuk, akár északról, akár délről, akár éjjel, akár nappal jönnek. Az egésznek vége is lesz, még mielőtt Stuyvesant vagy Armstrong ideérne.

Három méternyire voltak a templomkaputól, amikor az hirtelen kinyílt, és kilépett egy lelkész, a nyomában egy idős házaspár. A középkorú pap nagyon komolynak látszott A házaspár hatvan körül járhatott. A férfi magas volt, hajlott hátú, kicsit sovány. A nő még mindig csinos, kicsit alacsonyabb az átlagnál, rendes és jól öltözött. Rövid, szőkés haja ezüstösbe játszott, ahogy a szőke haj szokott őszülni. Reacher azonnal tudta, ki lehet. És a nő is tudta Reacherről, vagy legalábbis azt hitte. Elhallgatott és megtorpant, és csak rámeredt, ugyanúgy, ahogy nemrég a lánya. Zavartan bámult az arcába, mintha összehasonlítgatná az emlékeiben élő képpel.

– Maga az? – kérdezte. – Vagy...

Az arca feszültséget és fáradtságot tükrözött. Smink nem volt rajta. A szeme szárazon csillogott, de látszott, hogy sokat sírhatott az elmúlt két napban, vörös, karikás és duzzadt volt.

– Az öccse vagyok – mondta Reacher. – Nagyon sajnálom, ami történt.

– Sajnálhatja is – mondta a nő. – Mert ez az egész Joe hibája.

– Igen?

– Ő vette rá Mary Ellent, hogy változtasson munkahelyet, nem? Nem akart a munkatársával együtt járni, ezért kellett munkahelyet változtatnia. Mert Joe nem volt hajlandó. Átment egy ilyen veszélyes helyre, míg Joe szépen maradt ott, ahol volt, biztonságban. És tessék, mi lett belőle.

Reacher hallgatott.

– Szerintem szerette ezt csinálni – mondta aztán. – Visszamehetett volna, miután szakítottak, de nem tette. Szerintem azért, mert szeretett itt dolgozni. Kitűnő ügynök volt, és nagyszerűen végezte a dolgát.

– Hogy mehetett volna vissza? Találkozzanak minden nap, mintha mi sem történt volna?

– Várhatott volna mondjuk egy évet és utána.

– Mit számít egy év? Joe összetörte a szívét. Hogy dolgozhatott volna valaha is megint vele?

Reacher nem mondott semmit.

– Ő is idejön? – kérdezte a nő.

– Nem – felelte Reacher. – Ő nem jön.

– Helyes. Mert nem látnánk szívesen.

– Igen, sejtem – mondta Reacher.

– Gondolom, nagyon elfoglalt lehet – jegyezte meg a nő.

Elindult a földút felé. A lelkész követte, aztán Froelich apja is. De aztán kicsit tétovázott és visszafordult.

– Tudja, hogy valójában nem Joe hibája – mondta. – Mind a ketten tudjuk, hogy Mary Ellen azt csinálta, amit akart.

Reacher bólintott. – És kitűnően csinálta.

– Tényleg?

– Ő volt a legjobb, aki valaha is volt a titkosszolgálatnál.

A férfi bólintott, mintha elégedett lenne.

– Hogy van Joe? – kérdezte. – Párszor találkoztam vele annak idején.

– Meghalt – válaszolta Reacher. – Öt évvel ezelőtt. Kötelessége teljesítése közben.

Egy pillanatra csönd lett.

– Nagyon sajnálom – mondta a férfi.

– Ne mondja el Mrs. Froelichnek, ha így jobb neki.

A férfi bólintott, aztán elfordult, és elindult a felesége után, furcsán hosszú léptekkel.

– Látod? Nem minden a te hibád – mondta halkan Neagley.

A templom ajtaja előtt egy földbe szúrt hirdetőtábla állt, kis üvegajtó védte, olyan volt, mint egy kis szekrényke. A zöld filccel bevont táblán odarajzszögezett gumiszalagok mögé csúsztatták be a régimódi írógéppel gépelt hirdetményeket. Legfelül a vasárnapi istentiszteletek rendje. Az első mindig reggel nyolckor. Ez nyilván elég nagy elkötelezettséget igényel a hívektől. Mellette egy sietősen gépelt hirdetmény arról, hogy a most vasárnapi nyolcórás istentiszteletet Mary Ellen Froelich emlékének szentelik. Reacher az órájára nézett, és megborzongott a hidegben.

– Még huszonkét óránk van – mondta. – Ideje lenne kipakolni.

Közelebb állt a Yukonnal a templomhoz, és kinyitotta a csomagtartót. Behajolt és megtöltötte mind a négy fegyvert. Mindegyikük elvett egy Steyrt. Neagley fogta a H&K-t, Reacher az M16-ost. Megosztoztak a tárakon, aztán bezárták a kocsit.

– Lehet fegyvert bevinni egy templomba? – kérdezte Neagley.

– Texasban lehet – mondta Reacher. – Errefelé szerintem egyenesen kötelező.

Kinyitották a tölgyfakaput, és beléptek. A templom nagyon hasonlított belülről is a bismarckihoz. Reacher egy pillanatra eltűnődött, vajon ilyen isten háta mögötti helyeken a templomépítés kellékeit is postai megrendeléssel szerzik-e be, mint minden mást. Ugyanolyan fehér falfestés, ugyanolyan kifényesített padok, ugyanolyan szószék. A toronyból ugyanúgy három harangkötél lógott le. Ugyanolyan lépcső vezetett fölfelé. Felmentek a legfelső lépcsőfordulóig, ahol megtalálták a falhoz csavarozott létrát és a csapóajtót.

– Már egészen otthon érzem magam – jegyezte meg Reacher.

Előrement a létrán, és átmászott a csapóajtón, fel a harangtoronyba. Ez már nem hasonlított annyira a bismarckihoz, mert itt egy óraszerkezet is volt. Másfél méteres, rézből készült gépezet, amit rászereltek egy vasgerendára, közvetlenül a harangok fölött. Az órának két számlapja volt, mindegyiket egyszerre mozgatták ugyanazok a fogaskerekek. Hosszú vasrudak nyúltak ki a szerkezetből, át a falakon az óra számlapjához, egészen a mutatókig. A számlapokat azokban a nyílásokban helyezték el, ahol Bismarckban a zsalus ablakok voltak, kelet és nyugat felé. A gépezet hangosan ketyegett. A fogaskerekek kattogtak, kis rezonálást keltve a harangokban.

– Keletre és nyugatra nem látunk ki – mondta Reacher.

Neagley vállat vont. – Nekünk úgyis csak észak és dél érdekes. Erre visz az út.

– Lehet. Te figyelj dél felé.

Reacher bebújt a vasgerenda és a rudak alá, és elkúszott az északra néző ablakig. Letérdelt, és kilesett. Tökéletes volt a kilátás. Látta a hidat és a folyót, az egész várost. Rálátott az észak felé vivő földútra, talán tíz mérföldön át is. Teljesen üres volt.

– Minden rendben? – kiáltott oda Neagleynek.

– Remek – kiáltott vissza Neagley. – Majdnem coloradóig ellátok.

– Kiabálj, ha látsz valamit!

– Te is.

Az óra másodpercenként kattant egyet, hangosan, precízen és fáradhatatlanul. Reacher az óraszerkezetre pillantott, és azon tűnődött, megőrül-e tőle vagy elalszik. Hallotta a kis fémes koccanást, ahogy Neagley lerakja a fegyverét. Ő is lefektette a térde mellé az M-16-ost. Amennyire lehetett, kényelmesen elfészkelődött, aztán csak figyelt és várt.

Tizennyolcadik fejezet

A levegő hideg volt, és itt, húsz méterrel a talajszint felett már erősen fújt a szél. Besüvített a zsalukon, csípte Reacher szemét, könnyezett tőle. Két órája voltak itt, és nem történt semmi. Nem láttak semmit, és nem is hallottak semmit, csak az óra ketyegését. Már nagyon ismerték a hangját. Minden kettyenés különböző frekvenciájú, fémes hangokból állt össze, egészen mélyen kezdődött, a nagyobb fogaskerekek rezes, fojtott csengésével, és innen haladt egyre magasabbra az óra gátszerkezetének szoprán csilingeléséig, végül egy halk, kicsit megkésett ding következett, ahogy a legkisebb harang berezonált őrjítő hang volt

– Látok valamit – szólalt meg hirtelen Neagley. – Azt hiszem, egy dzsipféleség közeledik dél felől.

Reacher gyorsan kipillantott észak felé, és feltápászkodott a térdelésből. Merev volt mindene, fázott, és nagyon kényelmetlenül érezte magát. Fogta a távcsövet.

– Kapd el! – kiáltotta.

Magas ívben odadobta a távcsövet Neagleynek az óra rúdjai felett. Neagley kicsit elfordult, és félkézzel elkapta, aztán visszafordult az ablak felé, és a szeméhez emelte a távcsövet.

– Talán egy Chevy Tahoe, új modell – kiáltotta. – Aranymetál színű. A nap tükröződik a szélvédőn, nem látom, kik ülnek benne.

Reacher megint elnézett észak felé. Az út továbbra is üres volt. Még ha nagyon gyorsan halad az autó, akkor is tíz percbe telne, hogy megtegye azt a tíz mérföldet az úton, ameddig ellátott. Felállt, és nagyot nyújtózkodott. Átbújt az óra rúdjai alatt, és odakúszott Neagleyhez. A nő kicsit jobbra húzódott, Reacher megtörölte a szemét, és kinézett dél felé. Az úton apró, aranyszínű pont csillogott, talán öt mérföldnyire.

– Nem mondhatni, hogy nagy a forgalom – jegyezte meg Neagley.

Odaadta a távcsövet. Reacher állított a fókuszán, odatámasztotta a zsalunak, és belenézett. A teleobjektívben mozdulatlannak tűnt az autó, mintha csak kicsit meg-megugrana az úton, de előre nem haladna. Piszkosnak látszott a hosszú úttól. Az elülső krómozott lökhárító csupa sár volt, a szélvédő csíkos. A nap visszatükröződése miatt nem lehetett látni a bennülőket.

– Miért süt még mindig a nap? Azt hittem, havazni fog.

– Nézz csak nyugatra – mondta Neagley.

Reacher leeresztette a távcsövet, elfordult, arcának bal oldalát a zsaluhoz nyomva lehunyta a jobb szemét, és a ballal kilesett. Az eget mintha egy vonal választotta volna ketté. Nyugaton szinte fekete volt a felhőktől, keleten még halványkék és ködös. Hatalmas napfénydárdák hasítottak ragyogva a ködbe, ahol a két időjárási front összetalálkozott.

– Hihetetlen – mormolta Reacher.

– Egy hidegfront – mondta Neagley. – Remélem, ott marad, ahol van, mert különben megfagyunk idefenn.

– Úgy ötven mérföldre lehet.

– És a szél többnyire nyugat felől fúj.

– Remek.

Reacher megint fogta a távcsövet, és megnézte a közeledő aranyszínű járművet. Talán egy mérfölddel közelebb lehetett, rugózva haladt a földúton. Nagyjából nyolcvannal mehettek.

– Mit gondolsz? – kérdezte Neagley.

– Szép kocsi. Csak a színe rémes.

Reacher még egy mérföldön át figyelte, aztán visszaadta a távcsövet.

– Megnézem, mi a helyzet északon.

Átmászott az óra alatt, és visszament a saját ablakához. Észak felé semmi nem történt. Az út még mindig üres volt. Az előző manőver megfordításával most a jobb arcát szorította a zsaluhoz, a jobb szemét eltakarta a kezével, és bal szemmel lesett ki oldalra, nyugat felé. A hófelhők összetorlódtak a hegyek felett. Mint a nappal és az éjszaka, úgy vált két részre az égbolt.

– Chevy Tahoe, most már biztos – kiáltott oda Neagley. – Lassítanak.

– A rendszámtáblát látod?

– Még nem. Úgy egy mérföldnyire vannak a várostól, és lassítanak.

– Azt látod, ki ül benne?

– Még mindig odasüt a nap, és az üveg is színezett. Még fél mérföldre van.

Reacher észak felé pillantott. Semmi.

– Azt hiszem, nevadai a rendslzámtábla – kiáltotta Neagley. – De nem tudom elolvasni, csupa sár. Most értek a város határához. Nagyon lelassítottak. Mintha felderítőúton lennének. Nem állnak meg. Még mindig nem látom, kik ülnek benne. Nagyon közel van, most már a tetejére is rálátok. Az oldalsó ablakok is sötétek. Pár másodperc, és elveszítem szem elől, most már közvetlenül alattunk vannak.

Reacher a falnak simulva felállt, és a lehető legmeredekebb szögben kilesett lefelé. A zsaluk dőlésszöge miatt talán tíz-tizenkét méteres területet nem látott a templom mellett.

– Most hol vannak? – kérdezte.

– Nem tudom.

Meghallotta egy motor bugását a süvítő szélben. Nagy, nyolchengeres motor lehetett, lassan járt. Lefelé nézett, és besiklott a látómezejébe egy aranymetál színű motorháztető. Aztán egy hátsó ablak. A kocsi elhaladt alattuk, aztán áthajtott a városon, és átkelt a hídon, talán ötvennel óránként. Úgy száz méteren át még lassan haladtak, aztán felgyorsítottak.

– A távcsövet – kiáltotta Reacher.

Neagley visszadobta neki, Reacher rátámasztotta a zsalukra, és követte az autót, ahogy észak felé távolodott. A hátsó ablak is sötétre színezett volt, látszott az ív alakú folt, ahol az ablaktörlő letisztította. A hátsó lökhárító is krómozott volt. Látta rajta a Chevrolet Tahoe feliratot. A hátsó rendszámtábla kivehetetlen volt, vastagon rászáradt a felvert sár. A csomagtartó teteje olyan piszkos volt, hogy látszottak a kéznyomok, ahol felnyitották. Lerítt róla, hogy az utóbbi egy-két napban komoly távolságot tehettek meg ezzel a járművel.

– Kifelé tartanak a városból – kiáltotta.

Végigkísérte a távcsővel a kocsit. Ugrálva távolodott, és egyre kisebb és kisebb lett. Tíz percbe is beletelt, míg kikerültek a látóköréből. Még egyszer felbukkant egy utolsó emelkedőn, aztán eltűnt, a nap egy utolsót villant az aranyszínű felületen.

– Van még valami? – kiáltott oda Reacher Neagleynek.

– Dél felé tiszta a levegő – kiáltott vissza Neagley.

– Lemegyek a térképért, te addig figyelj mindkét irányba. Egy kicsit limbózhatsz ezalatt a nyavalyás vasrúd alatt.

Elkúszott a csapóajtóig, aztán lemászott a létrán. Mereven, sajgó tagokkal és átfázva ért le. Lesétált a kanyargós lépcsőn, és a templomból kilépett a gyenge déli napfényre. Odaballagott a füvön át a kocsijukhoz. Meglátta, hogy Froelich apja ott áll közvetlenül mellette, és úgy nézi, mintha az választ adna egy kérdésére. A férfi az ablaküveg tükrében észrevette, hogy Reacher közeledik, és szembefordult vele.

– Mr. Stuyvesant keresi telefonon – mondta. – Washingtonból, a titkosszolgálat irodájából.

– Most?

– Húsz perce vár, azóta próbáltam előkeríteni magát.

– Hol a telefon?

– A házunkban.

Froelichék háza az egyik fehér épület volt a K betű rövid, délkeleti száránál. A férfi mutatta az utat furcsán hosszú, nyújtott lépteivel. Reachernek szednie kellett a lábát, ha lépést akart tartani vele. A ház előtt kiskert, fehér léckerítéssel körbevéve. Tele volt virággal és bokrokkal, amelyek már elfagytak a hidegben. Odabent félhomály volt és jó illat. A padló széles deszkákból állt, itt-ott rongyszőnyegek fedték. Az öregember bevezette a nappaliba. Az ablak előtt kis antik asztalka, rajta telefon és egy fénykép. A telefonkészülék régimódi volt, nehéz kagylóval és barna huzattal szigetelt zsinórral. A fénykép Froelichet ábrázolta, talán tizennyolc évesen. A haja kicsit hosszabb volt és kicsit selymesebb, az arca nyílt és ártatlan, a mosolya kedves. A szeme sötétkék, tele reménységgel.

Az asztalka mellett nem volt szék. Froelichék nyilván még ahhoz a generációhoz tartoztak, amely jobban szeretett állva telefonálni. Reacher a füléhez emelte a kagylót.

– Stuyvesant?

– Reacher, van valami jó híre a számomra?

– Még nem.

– Mi a helyzet?

– A szertartás reggel nyolckor lesz – mondta Reacher. – De gondolom, ezt már maga is tudja.

– És mit kell még tudnom?

– Helikopterrel jönnek?

– Úgy tervezzük. Armstrong egyelőre még Oregonban van. Egy dél-dakotai légitámaszpontra fogjuk szállítani repülővel, aztán onnan csak egy ugrás katonai helikopterrel, összesen nyolc emberünk lesz, engem is beleértve.

– Ő csak hármat akart.

– Nem szólhat egy szót sem, mind Froelich barátai.

– Nem lehetne elintézni, hogy adódjon valami technikai probléma, és ottragadjon Dél-Dakotában?

– Rájönne. És a légierő nem menne bele egy ilyen játékba. Nem akarnák, hogy mindenki azt higgye, miattuk nem jutott el valahová egy alelnök.

Reacher állt, és kibámult az ablakon. – Hát jó. A templomot könnyen észre fogják venni. Az utca túloldalán, kelet felé lehet leszállni a helikopterrel, ott van egy jó hely. Nagyjából ötven métert kell megtenni a templom kapujáig. A közvetlen környezetének biztonságát garantálni tudom. Egész éjszaka bent leszünk a templomban. De ami kicsit messzebb van, az már nem fog tetszeni. Délről és nyugatról is legalább százötven fokban olyan a környék, ahonnan remekül lehet lőni. Teljesen nyílt vidék, jó sok lehetséges búvóhellyel.

A vonal túlsó végén csönd lett.

– Ezt nem tehetem meg – mondta Stuyvesant. – Nem vihetem oda Armstrongot egy ilyen helyre. Vagy akár az embereimet. Nem akarok még többet elveszíteni.

– Reméljük a legjobbakat – mondta Reacher.

– Ez nem az én stílusom. Valamit csinálnia kell.

– Meglesz, ha tudok.

– És én honnan fogom tudni? Nincs magánál rádió. A mobil nem fog működni arrafelé, és vezetékest használni túl bonyolult

Reacher egy másodpercig hallgatott.

– Egy fekete Yukonnal vagyunk – mondta aztán. – Pillanatnyilag az út szélén parkol a templomnál, a keleti oldalán. Ha még mindig ott áll, amikor maguk megérkeznek, akkor egyszerűen forduljanak vissza. Armstrong kénytelen lesz beletörődni. De ha az autónk már nincs ott, akkor mi sem vagyunk itt, márpedig csak akkor megyünk el, ha sikerült elintézni a dolgot, ez így érthető?

– Oké, értem – válaszolta Stuyvesant – Fekete Yukon, a templom keleti oldalán. Ha nincs ott, leszállunk. A várost átkutatták?

– Nem járhatunk házról házra. De nagyon kicsi az egész. Az idegenek szemet szúrnak, nekem elhiheti.

– Nendick magához tért, beszélt egy kicsit. Ugyanazt mondja, mint Andretti. Két pasas szóba elegyedett vele, és ő azt hitte, zsaruk.

– Zsaruk, ez teljesen biztos. Személyleírást tudott adni?

– Nem. Még mindig a feleségét félti. Nem akartuk megmondani neki, hogv valószínűleg már hiába.

– Szegény ördög.

– Szeretnék neki segíteni valamit. Legalább a nő holttestét meg kéne találni.

– Nem úgy tervezem, hogy élve letartóztatjuk a fickókat, tőlük nemigen fogjuk megtudni, hol van.

Csönd lett.

– Hát jó. Akkor gondolom, nem fogunk találkozni. Sok szerencsét.

– Magának is – mondta Reacher.

Visszarakta a kagylót, és eligazgatta a zsinórt az asztalon. Kinézett az ablakon északkelet felé a derékmagasságú fűtengerre. Aztán elfordult, és meglátta, hogy Mr. Froelich figyeli az ajtóból.

– Idejönnek, ugye? – kérdezte. – Akik megölték a lányomat Mert Armstrong is idejön.

– Lehet, hogy már itt is vannak – mondta Reacher.

Mr. Froelich megrázta a fejét. – Mindenki róluk beszélne, ha lennének itt idegenek.

– Látta azt az aranyszínű Chevy Tahoe–t, amelyik áthajtott az előbb a városon?

Az öreg bólintott. – Elhaladt mellettem, egészen lassan.

– Kik ültek benne?

– Nem láttam, füstszínűek az ablakok. Nem akartam nagyon bámulni.

– Ha hallana valami idegenről a városban, szóljon nekem.

Az öreg megint bólintott. – Maga is tudni fogja, ha én megtudom. Én pedig azonnal meg fogom tudni, ha valaki ideérkezik. A hírek gyorsan terjednek errefelé.

– A templomtoronyban leszünk – mondta Reacher.

– Armstrong miatt van itt?

Reacher nem felelt

– Nem – mondta Froelich. – Azért van itt, hogy bosszút álljon, szemet szemért, igaz?

Reacher bólintott – Fogat fogért.

– Életet életért.

– Kettőt öt életért, egészen pontosan – mondta Reacher. – Egész jól járnak.

– Magának nem nyugtalanítja ez a lelkiismeretét?

– És magának?

Az öreg könnybe lábadt szemmel körbenézett a félhomályos szobában, és a tekintete megpihent a lánya tizennyolc éves arcán.

– Magának van gyereke? – kérdezte.

– Nem, nincsen – felelte Reacher.

– Nekem sincs – mondta az öreg.

– Már nincs.

Úgyhogy engem sem nyugtalanít a dolog.

Reacher visszasétált a Yukonhoz, és kivette a hátsó ülésről a turistatérképet. Aztán felmászott a toronyba. Neagley épp ide-oda szaladgált a déli és az északi ablak között.

– Tiszta a levegő – szólt oda az óra hangos ketyegése közepette.

– Stuyvesant telefonált, Froelichékhez – mondta Reacher.

– Pánikban van. Nendick magához tért, ugyanúgy viselkedik, mint Andretti. Széthajtogatta a térképet, és kiteregette a harangtorony padlóján. Az ujját Grace-re rakta. Egy négyzet középpontjában feküdt, amit a négy út rajzolt ki. A négyzet oldalai nagyjából nyolcvan mérföldesek lehettek. A jobb oldalát a 59-es út alkotta, amely dél felől, Douglastől és egy Bill nevű kisvárostól vezetett északra egy Wright nevű városkáig. A négyzet felső szélét a 387-es út alkotta, amely nyugat felé húzódott Wrighttól Edgertonig. Mindkét utat másodlagosnak jelölte a térkép. A 387-es egy szakaszán már áthajtottak, és tudták, hogy elég jó állapotú aszfaltút. A négyzet bal oldala az I-25-ös út volt, amely Montanából jött, és egyenesen elhaladt Edgerton mellett, egészen Casperig. A négyzet alját is az I-25-ös alkotta, miután egy éles kanyarral elhagyta Caspert, keletre haladt Douglasig, aztán ismét délnek fordult és Cheyenne felé vezetett tovább. A nyolcvan mérföld szélességű négyzetet két, nagyjából egyforma téglalapra vágta a földút, amely északdéli irányba, Grace-en keresztül vezetett. Ezt az utat vékony, pontozott szürke vonallal jelölte a térkép. Az alján megadott jelmagyarázat burkolat nélküli alsórendű útnak nevezte.

– Min gondolkozol? – kérdezte Neagley.

Reacher végigkövette az ujjával a négyzet oldalait. Aztán távolabbra kalandozott, száz mérfölddel keletre, északra, nyugatra és délre.

– Azon gondolkozom, hogy az Egyesült Államok egész története során szerintem még soha nem fordult elő, hogy valaki csak úgy áthajtott volna ezen a porfészken. Ez egyszerűen elképzelhetetlen. Miért jönne erre bárki is? Akármerre van úton valaki, akár délről északra, akár keletről nyugatra, ez a város egyáltalán nem esik az útjába. Mondjuk Casperből Wrightba akarsz menni, akkor az I-25-öst használod keletre, Douglasig, onnan az 59-es utat északra, Wrightig. Egyszerűen semmi értelme nem lenne áthajtani Grace-en. Nem lehet vele levágni az utat, csak még lassúbbá teszi, a földút miatt. Egyáltalán észrevenné bárki ezt az utat? Emlékszel, mikor rákanyarodtunk, el sem akartam hinni, hogy ez valahová vezet

– És nekünk részletes turistatérképünk van – mondta Neagley. – Egy rendes autóstérképen talán rajta sincs ez az út.

– Úgyhogy az a Tahoe valami okból hajtott át erre – mondta Reacher. – És nem véletlenül, vagy a szórakozás kedvéért.

– Ezek ők voltak – állapította meg Neagley.

Reacher bólintott. – Felderítő úton.

– Egyetértek – bólintott Neagley. – De vajon tetszett-e nekik, amit láttak?

Reacher lehunyta a szemét. Mit is láthattak? Egy aprócska kisvárost, ahol nincs semmilyen biztonságos rejtekhely. Egy helikopter-leszállóhelyet, ötven méterre a templomtól. És egy feltűnő helyen parkoló nagy, fekete Yukont, amely pont úgy fest, mint egy hivatalos titkosszolgálati autó. A rendszámtábla coloradói, és Denver valószínűleg a legközelebbi hely, ahol a titkosszolgálatnak irodája van.

– Szerintem nem hánynak cigánykereket örömükben – mondta.

– Akkor lehet, hogy feladják? Vagy visszajönnek?

– Ezt csak egyféleképpen tudhatjuk meg – mondta Reacher. – Várunk, és majd meglátjuk.

Vártak. A nap délután lejjebb hanyatlott az égen, és a hőmérséklet meredeken visszaesett. Az óraszerkezet 3600-szor ketyegett minden órában. Neagley elment sétálni egyet, és egy szatyor ennivalóval jött vissza, amit a vegyesboltban vásárolt, összeütöttek egy rögtönzött ebédfélét. Aztán kialakítottak egy új megfigyelési módszert, arra alapozva, hogy egyetlen jármű sem kerülhet ki a látómezejükből nyolc percnél rövidebb idő alatt. Úgyhogy szép kényelmesen leültek Neagley ablaka alatt. Ötpercenként mindegyikük kilesett a saját ablakán, és véginézett az út teljes hosszán. Mindig kis izgalommal, de mindig csalódniuk kellett. De az állandó mozgás kicsit segített védekezni a hideg ellen. Időnként kis nyújtógyakorlatokat végeztek, hogy lazák maradjanak az izmaik. Fekvőtámaszokat csináltak, hogy átmelegedjenek. A zsebükben a tárakban hangosan csilingeltek a golyók. Reacher időnként odanyomta az arcát a zsalukhoz, és kinézett nyugat felé a hófelhőkre. A fellegek még mindig alacsonyan és feketén csüngtek, mintha egy láthatatlan fal tartaná vissza őket ötven mérföldnyire.

– Nem fognak visszajönni – mondta Neagley. – Őrültek lennének, ha bármivel próbálkoznának itt

– Szerintem őrültek is – felelte Reacher.

Figyelt és várt, és hallgatta az óra ketyegését. Valamivel négy óra előtt úgy érezte, nem bírja tovább. A kése pengéjével lekapargatta az odaszáradt fehér festéket, és kiemelte a zsalu egyik lécét Egyszerű kis fadarab volt, talán kilencven centi hosszú, és nyolc centi széles, nagyjából két centi vastag. Kinyújtotta, mint egy lándzsát, odamászott az órához, és bedugta a lécet a szerkezet közepébe. A fogaskerekek megakadtak benne, és az óra megállt. Reacher kihúzta a lécet, visszamászott vele, és visszadugta a helyére a keretbe. Hirtelen szinte fülsiketítő lett a csönd.

Figyeltek és vártak. Egyre hidegebb lett, annyira, hogy már mind a ketten vacogni kezdtek. De a csönd sokat segített. Nagyon is sokat. Reacher megint kilesett nyugat felé, aztán visszamászott a helyére, és fogta a térképet. Mereven bámulta, mélyen elgondolkozva. A mutató- és hüvelykujját körzőként használva a távolságokat méregette. Negyven, nyolcvan, százhúsz, százhatvan mérföld. Itt lassan haladnak, itt gyorsabban, gyorsan, megint lassan... Az átlagos sebességük talán hatvan. Az négy óra.

– A nap ugye nyugaton nyugszik és keleten kel – szólalt meg.

– Ezen a bolygón legalábbis – mondta Neagley.

Hirtelen meghallották, hogy odalent megnyikordul a lépcső. Egy láb nehezedett a létrára. A csapóajtó pár centire felemelkedett, aztán visszacsukódott, majd szélesre feltárult, és a lelkész dugta ki a fejét, aztán rábámult a félautomata gépfegyverre, amely rámeredt az egyik oldalról, aztán az Ml6-osra, amely a másikról.

– Beszélnem kell magukkal ezekről – mondta. – Nem várhatják el tőlem, hogy örüljek neki, ha ilyesmiket hagynak itt a templomunkban.

Állt a létrán, és csak a fejét dugta ki, úgy hatott, mintha egy levágott fej lett volna. Reacher lefektette a földre az M16-ost. A lelkész feljebb lépett még egy fokot a létrán.

– Megértem, hogy biztonsági okokból vannak itt – mondta. – És nagy megtiszteltetés a számunkra, hogy vendégül láthatunk egy alelnököt, de akkor sem engedhetek ilyen gyilkos szerszámokat egy megszentelt épületbe. Elvártam volna, hogy előtte megbeszéljék velem.

– Gyilkos szerszámokat? – ismételte meg Neagley.

– Mikor megy le a nap? – kérdezte Reacher.

A lelkészt kicsit meglepte a témaváltás, de nagyon udvariasan válaszolt.

– Nemsokára. Errefelé elég korán lenyugszik a hegyek mögött. De ma nem fogják látni a napnyugtát. Hatalmas felhők vannak, hóvihar közeledik nyugat felől.

– És mikor kel a nap?

– Ilyenkor, télen? Valamivel hét óra előtt, azt hiszem.

– Hallotta a holnapi időjárás-jelentést?

– Azt mondták, nagyjából ugyanolyan lesz az idő, mint ma.

– Oké – bólintott Reacher. – Köszönöm.

– Maguk állították meg az órát?

– Igen, megőrjített.

– Ezért jöttem fel. Nem bánják, ha megint elindítom?

Reacher vállat vont. – A maga órája.

– Tudom, hogy zavaró lehet a zaj.

– Nem számít – mondta Reacher. – Ahogy lenyugszik a nap, eltűnünk innen, a fegyverekkel együtt.

A lelkész kimászott, odahajolt a vasgerendához, és valamit piszkált a szerkezeten. Volt egy külön kis szerkenytű, egy kisméretű számlappal, aminek a segítségével be lehetett állítani a nagy órát, Reachernek eddig fel se tűnt, megbújt a fogaskerekek között. A lelkész az órájára nézett, aztán egy kar segítségével beállította a mutatókat. A kinti nagy és a kis óra mutatói egyszerre mozogtak. Aztán egyszerűen a kezével elfordított egy fogaskereket, és a szerkezet magától beindult. A súlyos ketyegés újra kezdődött. A legkisebb harang minden másodpercben belerezgett.

– Köszönöm – mondta a lelkész.

– Legfeljebb egy órát leszünk még itt – nyugtatta meg Reacher. – Aztán elmegyünk.

A lelkész bólintott, mintha elmondta volna, amit akart, lemászott a csapóajtón át, és lecsukta maga után.

– Nem mehetünk el innen, megőrültél? – mondta Neagley. –

Éjszaka simán megjöhetnek. Talán pont erre várnak. Reflektor nélkül is behajthatnak a városba.

Reacher az órájára pillantott. – Már itt vannak – mondta. – Vagy majdnem.

– Hol?

– Megmutatom.

Ismét kihúzta a keretből a kilazított lécet, és odanyújtotta Neagleynek. Odamászott az óraszerkezet rúdjai alatt a következő létrához, amely kivezetett a tetőre. Felmászott, és felnyitotta a csapóajtót.

– Jól húzd be a fejed – kiáltott vissza.

Kimászott, szorosan odalapulva a tetőhöz. A tetőszerkezet nagyjából ugyanolyan volt, mint Bismarckban. Lapos doboz alakú, ólomlemezekkel borítva, a sarkoknál csatornák. Egy vaskos zászlórúdtartó, szélkakas, villámhárító. Körben kilencven centis mellvéd. A hasán maradva körbefordult, aztán lehajolt, és átvette a lécet Neagleytől. Aztán odébbkúszott, hogy neki is legyen helye kimászni. A szél erős volt idefent és csípősen hideg.

– Most letérdelünk és behúzzuk a fejünket, szorosan egymás mellett, nyugat felé fordulva – mondta.

Letérdeltek, olyan közel, hogy összeért a válluk, és behúzták a fejüket. Reacher bal oldalon, Neagley jobbra. Reacher még itt is hallotta az órát, érezte az ólomlemezeken és a vastag deszkákon keresztül a ketyegéseket.

– Oké, valahol errefelé – mondta Reacher. Kinyújtotta a lécet az arca elé, bal kézzel fogva a bal végét. Neagley megfogta a jobb kezével a jobb végét. Előbbre csúsztak, egészen a mellvédig. Reacher leengedte a léc nála lévő végét a fal tetejére. Neagley ugyanezt tette.

– Kicsit feljebb, hogy csak egy keskeny résen lássunk ki.

Együtt magasabbra emelték a lécet, vízszintesen tartva, míg két és fél centi maradt a széle és a mellvéd széle között. Kilestek a résen, a fejüket, amennyire tudták, behúzva. Ha valaki nagyon gondosan figyeli a templom tetejét, megláthatta őket, egyébként alig voltak észrevehetőek. Ennél jobb álcázást Reacher nem tudott kapásból kitalálni.

– Nézz nyugat felé – mondta. – Talán egy egész kicsit délnyugatra.

Hunyorogtak a lenyugvp nap fényében. Negyven mérföldön át elláttak a hullámzó fűtengerre. Olyan volt, mint az óceán, aranyszínben ragyogott a lemenő nap szemből rávetülő fényében. A távolban egyre sötétebbek lettek a hófelhők. A kettő közötti rész ködös volt, a késő délutáni nap sugarai pont odatűztek, áthasítva a ködön. A napfényben az árnyékok libegő függönyként mozogtak, itt-ott szivárványok játszottak, amelyek nem kezdődtek sehol, és nem vezettek sehová.

– Figyeld a füvet – mondta Reacher.

– Mit keressek?

– Majd észreveszed.

Percekig térdeltek így. A nap lassan araszolgatva lejjebb süllyedt, az utolsó sugarak egyre laposabb szögben érkeztek a szemükbe. Aztán meglátták. Egyszerre vették észre. Egy mérföldnyire a fűtengerben a haldokló nap fénye aranyosan megvillant a közeledő Tahoe tetején. Kelet felé haladt, nagyon lassan, át a füvön, egyenesen feléjük, finoman ugrálva az egyenetlen terepen, néha meg-megzökkkenve a bemélyedésekben.

– Okosak voltak – mondta Reacher. – Megnézték a térképet, és ugyanarra jutottak, mint te, hogy nyugat felé a mezőn át menekülnek majd. De aztán megnézték a várost, és rájöttek, hogy befelé is csak erre jöhetnek, ha nem akarják, hogy észrevegyék őket.

A nap lehanyatlott az ötven mérföldnyire alacsonyan függő felhők mögé, és árnyék borult a fűtengerre, az aranyszínű fény kihunyt Az alkonyat úgy szállt le, mintha kiment volna egy biztosíték, és hirtelen nem láttak semmit. Leeresztették a lécet, és lelapulva visszamásztak a harangtoronyba. Neagley átbújt az óra alatt, és felemelte a Heckler & Kochot.

– Még ne – mondta Reacher.

– Akkor mikor?

– Ők most mit fognak csinálni?

– Gondolom, olyan közel jönnek, amennyire csak mernek. Aztán megbújnak valahol és várnak.

Reacher bólintott. – Megfordulnak a kocsival, és az orrával nyugati irányba megállnak a legnagyobb bemélyedésben, amit találnak, úgy száz-százhúsz méteres távolságban. Ellenőrzik a terepet keletre, hogy ők lássanak, de őket ne lássa senki. Aztán meglapulnak és várják, hogy megérkezzen Armstrong.

– Addig még van tizennégy óra.

– Pontosan – bólintott Reacher. – Hagyjuk őket szépen egész éjszaka ott várakozni. Hadd fagyjanak át teljesen, és hadd fáradjanak ki. Aztán, amikor felkel a nap, pont a szemükbe fog sütni. Ha abból az irányból támadunk, még csak látni se fognak minket.

A hosszú csövű puskákat elrejtették a templom bejáratához legközelebbi padok alatt, a Yukont pedig otthagyták az út szélén. Elsétáltak a híd felé, és kivettek két szobát a fogadóban. Aztán elmentek a boltba beszerezni valami vacsorának valót. A nap már leszállt, a hőmérséklet nulla fok alá süllyedt. Ismét hó szállingózott. Hatalmas, csipkeszerű pelyhek lebegtek a levegőben, mintha nem lenne kedvük a földre telepedni. Sodródtak és kavarogtak, aztán megint felfelé szálltak, mint apró madarak.

A reggelizőpult már zárva volt a vegyesboltban, de az eladónő felajánlotta, hogy megmelegít nekik valamit a mikrosütőben. Úgy gondolta, Reacher és Neagley a titkosszolgálat előreküldött emberei. Úgy tűnt, mindenki tudja a városban, hogy Armstrong idelátogat a másnapi szertartásra. A nő melegített nekik valami pástétomot és némi löttyedt zöldséget. Megették a sötét pultnál ülve. Nagyjából olyan jó volt, mint amit a seregnél adnak. A nő nem fogadott el tőlük pénzt.

A szobák a fogadóban tiszták voltak, ahogy hirdették. A falakat körben fenyőfaburkolat fedte, a padlón rongyszőnyegek. Mindegyikben egy egyszemélyes ágy, az agyonmosott ágytakarók úgy elvékonyodtak, hogy szinte átlátszóak voltak. A folyosó végén volt a fürdőszoba. Reacher átengedte Neagleynek az ahhoz közelebbi szobát. Aztán Neagley egy időre átment hozzá az ő szobájába, mert nyugtalan volt és beszélgetni akart. Leültek egymás mellé az ágyra, mert más bútor nem volt.

– Ezek nyilván mindent jó előre elterveztek – mondta.

– Ketten vagyunk két fajankó ellen – felelte Reacher. – Kezdesz aggódni?

– Most már kicsit nehezebb a helyzet.

– Mondd még egyszer, hogy nem én kényszerítelek.

– Nem tudnád egyedül megcsinálni.

Reacher megrázta a fejét. – Fél kézzel is meg tudnám csinálni, úgy, hogy egy zacskót húzok a fejemre.

– Semmit nem tudunk ezekről.

– De fel tudjuk becsülni őket. A magas fickó, akit Bismarckban láttam, ő a lövész, a másik fedezi, és ő vezet. Testvérek. Lojalitás fűzi össze őket. Az egész egy testvéri akció. Valakinek, aki nem áll hozzá ilyen közel, nehéz lett volna megmagyarázni a motivációt. Nem mehetett oda egy idegenhez azzal, hogy „Hé, figyelj, le akarok lőni valakit, mert az apja azzal fenyegetett, hogy egy baseballütőt dug a seggembe, és nekem kegyelemért kellett könyörögni” .

Neagley hallgatott.

– Nem kértelek, hogy vegyél részt benne.

Neagley elmosolyodott. – Idióta vagy. Én miattad aggódom, nem magam miatt.

– Nem lesz semmi bajom – mondta Reacher. – Vénemberként fogok meghalni egy magányos motelszoba ágyában.

– Neked is testvéri akció, igaz?

Reacher bólintott – Armstrongra fütyülök. Froelichet kedveltem, de ha Joe nem lett volna, soha nem ismertem volna meg.

– Te magányos vagy?

– Néha. Többnyire nem.

Neagley nagyon lassan megmozdította a kezét. Pár centire volt Reacher kezétől, de olyan lassú mozdulat volt, mintha egymillió mérföldet kéne megtennie. Az ujjai alig láthatóan csúsztak oda az agyonmosott ágytakarón, amíg már csak egy hajszál választotta el a kezüket. Aztán felemelte, és még egy kicsit közelebb mozdult a keze, míg közvetlenül Reacher keze fölé került. Mintha csak egy réteg levegő választaná el, olyannyira összepréselve, hogy szinte melegnek és folyékonynak érződött. Ott lebegett a keze a levegőben, mozdulatlanul. Aztán leeresztette, és az ujjai rásimultak Reacher ujjaira, nagyon könnyedén. Kicsit elfordította könyékből a karját, hogy a keze pontosan illeszkedjen. Még jobban rászorította. Meleg volt a tenyere, az ujjai hosszúak és hűvösek. Az ujjhegyei rásimultak a kézfejére. Kicsit megmozdult, és végigsimított a forradásokon és a megfeszülő inakon. Az ujjai besiklottak Reacher ujjai közé. Reacher megfordította a kezét. Összesimult a tenyerük. Neagley megszorította a kezét Reacher viszonozta a szorítást.

Öt percen át fogta a nő kezét. Aztán Neagley lassan elhúzta, felállt, és az ajtóhoz ment. Elmosolyodott. – Reggel találkozunk.

Reacher rosszul aludt, és már ötkor felébredt. Aggasztotta, hogyan sikerül a végjáték. Nyüzsögtek a fejében a lehetséges komplikációk. Felhajtotta a takarót, és kibújt az ágyból. Felöltözött a sötétben, lement a földszintre, és kisétált a hajnalba. Éles hideg volt, a hópelyhek már sűrűbben hullottak, nedvesnek és súlyosnak látszottak. A front kelet felé mozgott, amiről úgy gondolta, jó hír.

Semmi világosság nem derengett. A városka minden ablaka sötét volt, utcai lámpák nem voltak, a hold és a csillagok sem világítottak az égen. A templomtorony ott sötétlett nem túl messze, halványan, szürkén, kísértetiesen. Odasétált az út kellős közepén, és átvágott a temetőkerten. Megkereste a templom bejáratát, és bement Tapogatózva felóvakodott a lépcsőn. Megkereste a sötétben a létrát, és felmászott a harangokhoz. Az óra hangosan ketyegett, hangosabban, mint napközben. Mintha egy őrült kovács csapna oda a kalapáccsal az üllőre minden másodpercben.

Átmászott az óraszerkezet rúdjai alatt, és megkereste a következő létrát. Kimászott a tetőre, a kinti sötétségbe. Odakúszott a nyugati mellvédhez, és kidugta a fejét A táj végtelenül sötét és néma volt. A távolban magasodó hegyek láthatatlanok voltak. Nem látott semmit. Nem hallott semmit. A levegő jéghideg volt. Várt.

Félórát várt a hidegben. A szeme könnyezett, az orra folyni kezdett. Vadul vacogott. Ha én így fázom, ezek már félholtra fagytak, gondolta. És harminc perc után végre meghallotta a hangot, amire várt: beindult a Tahoe motorja. Nagyon messze volt, de az éjszakai némaságban fülsiketítően hangosnak tűnt. Valahol nyugat felé lehettek, talán pár száz méterre. Tíz percig járt a motor, beindítva a fűtést. Csak a hang alapján nem tudta megállapítani a pontos helyüket. De aztán elkövettek egy végzetes hibát. Egy másodpercre felkapcsolták a kocsi belső világítását. Látta a pillanatnyi sárgás villanást a fűben. Egy bemélyedésben állt az autó, teljesen elrejtve. A teteje jóval az átlagos talajszint alatt volt. Kicsit inkább délnyugatra, de nem sokkal. Talán százötven méternyire lehetett Nagyon jó hely volt. Valószínűleg a kocsi tetejéről akarnak lőni. Elhasalnak rajta, lőnek, felugranak, bepattannak a kocsiba, és már el is porzanak.

A karját a falnak simította, pontosan nyugat felé állt, és az emlékezetébe véste a templomtoronyhoz viszonyított pontos helyet. Százötven méter távolságban volt, és talán harminc méterrel kicsit eltérve déli irányba. Visszamászott a harangokhoz, elkúszott a ketyegő óra mellett, és lement a templomhajóba. Kivette a puskákat a pad alól, kivitte, és lerakta a földre a Yukon alá. Nem akarta berakni a kocsiba, mert ha kinyitja az ajtót, ő is felvillantaná a kislámpát.

Aztán visszasétált a fogadóhoz. Neagley épp kijött a szobájából. Majdnem hat óra volt. Már lezuhanyozott és felöltözött. Bementek Reacherhez.

– Nem tudtál aludni? – kérdezte Reacher.

– Soha nem alszom. Még mindig ott vannak?

Reacher bólintott. – De van egy kis baj. Ott nem tudjuk elintézni őket. Ki kell ugrasztani őket a rejtekhelyükről.

– Miért?

– Túl közel vannak. Nem robbanthatjuk ki a város határában a harmadik világháborút egy órával azelőtt, hogy Armstrong ideér. És nem hagyhatunk ott két hullát százötven méterre a várostól. Az emberek már láttak minket. Kora reggel megjönnek a rendőrök Casperből. Gondolj az engedélyedre! Rá kell vennünk őket, hogy elhajtsanak, és valami elhagyatott helyen kell rajtuk ütni. Nyugaton, amerre már havazik. Ez a nagy hó áprilisig nem fog elolvadni. Ez kell nekünk. Valahol jó messze akarom, hogy áprilisig elő se kerüljenek.

– Oké, hogy csináljuk?

– Ezeknek Edward Fox a minta, és nem John Malkovich. Nem akarják itthagyni a fogukat. Ha ügyesen csináljuk, meg tudjuk futamítani őket.

Fél hét előtt visszaértek a Yukonhoz. A hópelyhek még mindig szállingóztak, de az ég kelet felé kezdett már világosodni. A horizonton sötétlila sáv húzódott, aztán egy sötétszürke csík, majd éjszakai feketeség. Ellenőrizték a fegyvereiket. Jól bekötötték a cipőjüket, felhúzták a cipzárat a dzsekijükön, megtornáztatták benne a vállukat. Reacher felvette a sapkáját és a bal kezére a kesztyűt. Neagley a belső zsebébe dugta a Steyrt, a Heckler & Kochot a hátára lógatta.

– Később találkozunk – súgta oda.

Nyugat felé indult, a temetőbe. Reacher nézte, ahogy átlép az alacsony kerítésen. Kicsit dél felé fordult, aztán eltűnt a sötétségben. Reacher a templomtorony tövébe sétált, megállt a nyugati falhoz lapulva, és újból maga elé idézte a Tahoe pozícióját. A karját egyenesen kinyújtotta arrafelé, aztán visszasétált, a karját végig ugyanabban az irányban, a célpont felé tartva. Az M-16-ost lefektette a földre úgy, hogy a csöve kicsit délnyugati irányba mutasson. Megállt a Yukon mögött, nekitámaszkodott a csomagtartónak, és várta a hajnalt.

Lassan világosodott, fokozatosan és pompázatosan. A lila szín egyre világosabb lett, és legalul kivörösödött, aztán felfelé terjedt, míg az égbolt felét elöntötte a fény. Aztán egy narancsszínű dicsfény jelent meg kétszáz mérföldnyire valahol Dél-Dakotában, és a horizont fölött előbukkant a nap első, keskeny, aranyszínű ívje. Az eget rózsaszín ragyogás öntötte el. A hosszú, magasra tornyosuló felhők vörösben égtek. Reacher figyelte a napot, és megvárta, míg már olyan magasra emelkedett, hogy fájt tőle a szeme. Akkor beült a Yukonba, és beindította a motort. Jó hangosan felpörgette, és a rádiót is bekapcsolta teljes hangerőre. Keresgélt az állomások között, míg talált valami rock and rollt, és az ajtót is nyitva hagyta, hogy kiáradjon a zene dübörgése a hajnali csöndbe. Aztán fogta az M16-ost, kibiztosította, a vállához emelte, és kilőtt egy hármas sorozatot, nyugattól kicsit délebbre célozva, pontosan az elrejtett Tahoe fölé. Hallotta, hogy Neagley azonnal válaszol, szintén három golyóval. Az MP5-ös gyorsabb volt, jellegzetes cserregő hangot adott. Neagley a fűben rejtőzött, száz méterrel délebbre a Tahoe-tól, és pontosan fölé, északi irányba lőtt. Reacher ismét tüzelt, megint hármat kelet felől. Ezután megint Neagley lőtt, délről. A puskaropogás dörögve visszhangzott a tájon. Mintha azt mondta volna: Tudjuk, hogy ott vagytok.

Reacher a terv szerint várt fél percet. A Tahoe felől nem jött semmi válasz. Se fény, se mozgás, se tüzelés. Reacher megint felemelte a puskát. Magasra célzott. Meghúzta a ravaszt. Tudjuk. A Heckler & Koch tőle balra, a távolban felelt. Hogy. Reacher megint lőtt. Ott. Aztán megint Neagley. Vagytok.

Semmi válasz. Reacher egy pillanatra eltűnődött, nem lehet-e, hogy közben elillantak, valamikor az utóbbi egy órában. Vagy tényleg nagyon okosak, és áthajtottak a városon, a keleti oldalra. Megfordult, de nem látott semmit a háta mögött, csak itt-ott gyúltak fények az ablakokban. Nem hallott semmit, csak csöngést a fülében, és a dübörgő rock and rollt a rádióból. Visszafordult, ismét lövésre készen, amikor hirtelen meglátta, hogy a Tahoe százötven méterre tőle hirtelen kibukkan a fűből. A hajnali fény megcsillant aranyszínén és a krómozott lökhárítón. Felugrott egy buckán, nagy zökkenéssel visszaesett a földre, aztán felgyorsított, és nyugat felé elszáguldott.

Reacher bedobta a puskát a Yukon hátsó ülésére, becsapta az ajtót, kikapcsolta a rádiót, és villámgyorsan áthajtott a temetőn. Ledöntötte az alacsony kis fakerítést, kihajtott a fűbe, és délnek kanyarodott. A terep gyilkos volt. A kocsi zötyögve, nagyokat reccsenve ugrált a bemélyedésekben, és vadul megrándult a buckákon. Reacher fél kézzel vezetett, a másikkal becsatolta a biztonsági övet, és jó szorosra állította. Meglátta Neagleyt, aki balról felé rohant a füvön át. Rátaposott a fékre, Neagley pedig feltépte a hátsó ajtót, és bepattant Reacher mögé. Reacher megint gázt adott, miközben Neagley becsapta az ajtót, és előremászott az utasülésre. Ő is becsatolta az övet, a Heckler & Kochot a térdei közé szorította, és két kézzel megtámasztotta magát a műszerfalon, mintha egy hullámvasúton ülve kapaszkodna.

– Tökéletes – mondta, erősen zihálva a futástól. Reacher továbbszáguldott. Visszakanyarodott észak felé, míg meg nem találta a keréknyomot a fűben, amit a Tahoe hagyott. Ráállt a nyomra, és a gázra taposott Az út rosszabb volt, mint egy hullámvasút. Egyfolytában, vadul zötykölődtek. A kocsi ugrált, rázkódott, és hol súlytalanul a levegőbe emelkedett, hol nagyot zökkenve földet ért. A motor sivított. A kormánykerék rángatózott a kezében, és időnként akkorát rúgott vissza, hogy majdnem eltörte a hüvelykujját. Az ujjait inkább egyenesen kinyújtotta, és csak a tenyerével kormányzott. Attól félt, el fog törni egy tengely.

– Látod már őket? – kérdezte kiabálva.

– Még nem – kiáltotta vissza Neagley. – Lehet, hogy már háromszáz méterrel előttünk járnak.

– Attól félek, lerobban a kocsi.

Még keményebben a gázra taposott. Óránként nyolcvannal, aztán kilencvennel száguldottak. Minél gyorsabban mentek, annál jobban bírta az autó, szinte repült, így nem érintette annyira a talajt.

– Látom őket! – kiáltott fel hirtelen Neagley.

Kétszáz méterrel előttük jártak, néha-néha meglátták őket, amikor egy buckán ugrott egyet a kocsijuk, és ki-kibukkantak a fűből, mint egy aranyszínű delfin a hullámokon. Reacher még több gázt adott, és kicsit közelebb kerültek hozzájuk. Neki kissé könnyebb volt a dolga, mert kitaposták előtte az ösvényt Sikerült száz méterre csökkenteni a távolságot, és ezt meg is tartotta. A motor dübörgött, a rugózás hangosan nyikorogva zötyögött

– El fognak menekülni – kiáltotta.

– De elrejtőzni úgysem tudnak – felelte Neagley.

Tíz perccel később már tíz mérfölddel nyugatra jártak Grace határától, és kezdték úgy érezni magukat, mintha egy bokszmeccsen alaposan összeverték volna őket. Reacher feje minden zökkenőnél beleütközött a tetőbe, és a karjai is fájtak. A válla meghúzódott. A motor még mindig hangosan sivított. A lábát csak úgy tudta a gázpedálon tartani a nagy zötyögésben, ha tövig nyomta. Neagley hol oldalra esett, hol előre-hátra dülöngélt az ülésen. Már feladta, hogy megpróbáljon megtámaszkodni, félt, hogy eltörne a karja.

A következő tíz borzalmas mérföld alatt a táj kezdett lassan megváltozni. Szó szerint a nagy semmi közepén jártak. Grace húsz mérfölddel mögöttük, az országút húsz mérföldre előttük. A talaj lassan emelkedett, és egyre mélyebb hasadékok szabdalták. Egyre több lett a kő meg a szikla. A fű még mindig magas volt, de ritkásabbá vált, mert már a gyökereik sem tudtak olyan mélyre hatolni. A földet vékonyan hó borította. A fűszálak merevek voltak a rájuk rakódott jégtől, és majdnem tíz centis hóréteg alól dugták ki a fejüket. Mindkét autó lelassított, továbbra is száz méterre lehettek egymástól. Egy újabb mérföld után már nevetségesen lelassult a hajsza, talán harminccal ha mehettek. Negyvenöt fokos lejtőkön kellett leereszkedni, a hasadékok alján akár a motorháztetőig is ért a felgyülemlett hó, az emelkedőkön négykerék-meghajtással kapaszkodtak fel. A hasadékok talán három vagy négy méter mélyek is lehettek. A soha nem szűnő szél beléjük fújta a havat, a szél felé eső oldalon sima és csúszós volt a lejtő, a másikon még csupasz. A levegőben szállingózó hópelyheket horizontálisan sodorta a szél.

– Be fogunk ragadni – mondta Neagley.

– Ők is erre jöttek, nekünk is el kell tudni menni.

A Tahoe-t mindig elvesztették szem elől, ha egy bemélyedésbe került, csak akkor pillantották meg újból, ha sikerült kimászniuk egy emelkedőn, és a Tahoe is épp egy emelkedőn tartott, három-négy bemélyedéssel előttük. Szinte lépésben haladtak. Messze nyugaton már dühöngött a hóvihar, és gyorsan közeledett

– Itt jó lesz – mondta Reacher. – Bármelyik ilyen bemélyedésben akár tavaszig befedi őket a hó.

– Oké, akkor gyerünk – mondta Neagley.

Leengedte az ablakot, azonnal jeges szél és hó áradt be rajta. Fogta a Heckler & Kochot, és automatára állította. Reacher hirtelen felgyorsított, és a következő két bemélyedésen olyan sebességgel verekedte át magát, ahogy csak a kocsi bírta. Aztán a harmadik után az emelkedő tetejére érve a fékre taposott, és balra rántotta a kormányt. A kocsi oldalra megcsúszott, és megállt úgy, hogy az utasülés melletti ablaka nézett előre. Neagley kihajolt rajta, és várt. A Tahoe száz méterrel előttük járt. Neagley megeresztett egy sorozatot, alacsonyra célozva, a hátsó kerekekre és a benzintartályra. A Tahoe egy pillanatra megállt, aztán átbukkant egy emelkedőn, és ismét eltűnt.

Reacher visszatekerte a kormányt, a gázra taposott és követte. A megállás miatt lemaradtak úgy száz méterrel. Átverekedte magát három egymást követő szurdokon, és megint megállt, miután kibukkantak a negyedikből, vártak. Eltelt tíz másodperc, tizenöt. A Tahoe nem került elő. Vártak húsz másodpercet, harmincat.

– Hol a pokolban vannak ezek? – mormolta Reacher.

Lehajtott a hasadékba a szélirány felől eső oldalon, aztán fel a másikon. Egyenesen bele a következő bemélyedésbe, aztán fel a lejtőn át, megint le a mély hóba. A Tahoe-nak semmi nyoma. Reacher továbbhajtott A kerekek meg-megcsúsztak, a motor sivított. Felkapaszkodott a következő emelkedőn, és megállt a tetején. Egy hatméteres, széles vízmosás következett. Vastagon hó fedte, a jeges fűszálak alig harminc centire látszottak ki belőle. Még kirajzolódtak a Tahoe nyomai, amerre előző nap jött, bár a szél és a frissen esett hó már majdnem eltüntette őket. A mostani nyomok azonban mélyek és jól kivehetőek voltak. Élesen jobbra kanyarodtak, és észak felé haladtak tovább, bekanyarodva a vízmosásban, aztán eltűntek egy hóval fedett emelkedő mögött. Mindenfelé csönd honolt. A havat egyenesen szembe fújta a szél. Fölfelé szállt, mert a vízmosás aljáról sodródott fel.

Idő és tér, gondolta Reacher. Négy dimenzió. Klasszikus taktikai feladat. Lehetséges, hogy a Tahoe egy hajtűkanyarral visszafordult, és az a céljuk, hogy visszaérjenek a megfelelő időben a megfelelő helyre. Lehetséges, hogy visszahajtanak ugyanazon az úton, amerre jöttek, és vissza is érhetnek a templom közelébe, még mielőtt Armstrong helikoptere földet érne. De ha most vakon üldözni kezdené őket, az lehet, hogy öngyilkosság lenne. Lehetséges, hogy a Tahoe egyáltalán nem fordult vissza. Lehet, hogy a következő rejtekhelynél lapulva várnak, hogy rájuk támadjanak. De ha most túl sokat gondolkozik rajta, lehet, hogy ez is öngyilkosság. Mert az is elképzelhető, hogy nem fordultak vissza, de nem is várakoznak meglapulva. Esetleg épp megkerülik, és hátulról akarják bekeríteni. Klasszikus taktikai feladvány. Reacher az órájára pillantott. Innen már nincs visszaút Majdnem fél órája eljöttek, tehát ugyanennyi kellene, hogy visszaérjenek a templomhoz. Armstrong egy óra múlva érkezik.

– Van kedved fagyoskodni egy kicsit? – kérdezte Neagleytől.

– Nincs más választásunk – felelte Neagley. Kinyitotta az ajtót, és kimászott a hóba. Esetlenül, botladozva, a hófúvással küzdve jobb felé szaladt, át a sziklákon. Reacher levette a lábát a fékről, kicsit megmozdította a kormányt, és lassan leereszkedett a lejtőn. A vízmosás mélyén élesen jobbra kanyarodott, és követte a Tahoe nyomait. Ez volt a legjobb megoldás, amit rögtönözve ki tudott találni. Amennyiben visszafordultak, nem várhat örökké. Nincs értelme visszamennie a templomhoz, mire odaér, Armstrong már halott. Ha viszont egyenesen tovább megy előre, és a karjaikba fut, akkor még mindig jobb így, hogy Neagley az ellenfeleinek háta mögött van, a kezében egy félautomata fegyverrel. Úgy gondolta, ez nagyjából garantálja, hogy megússza ép bőrrel.

De nem álltak lesben sehol. Reacher megkerülte a sziklákat, és visszafordult kelet felé, de nem látott semmit, csak az üres nyomokat a hóban, és Neagleyt, aki ott állt ötven méterrel odébb. Hátulról sütött a nap, a fegyvert a feje fölé emelte „Tiszta a levegő”jelzéssel. Reacher a gázba taposott, és felé sietett. A kocsi csúszkált a Tahoe mély keréknyomaiban, meg-megugrott a rejtett sziklákon. Reacher a fékre lépett. A kocsi meglódult, oldalra csúszott és megállt. Az első kerekei belecsúsztak egy hóval teli árokba. Neagley odaküzdötte magát a hófúvásban, és felrántotta az ajtót. Jeges fuvallat tört be rajta.

– Gyerünk, nyomás – mondta zihálva. – Már legalább öt perc előnyük lehet mostanra.

Reacher a gázpedálra lépett. A négy kerék tehetetlenül forgott. A Yukon nem mozdult, a kerekek hangosan sivítottak, a kocsi orra egyre mélyebben belefúródott hóba.

– A francba – morogta Reacher.

Újból próbálkozott. A kocsi megrázkódott, de nem indult Átállította a sebességváltót, és megint próbálkozott. Semmi. Üresbe tette a váltót, aztán rükvercbe kapcsolt, megint egyesbe, megint rükvercbe. A kocsi finoman rugózott előre-hátra, tíz centit, harmincat, de nem mozdult ki az árokból.

Neagley az órájára pillantott. – Már jóval előttünk járnak. Akár vissza is érhetnek még időben.

Reacher bólintott, a gázra lépett, és tovább kapcsolgatott hol egyesbe, hol rükvercbe. A kocsi rángatózott, de nem zökkent ki az árokból. A gumik sivítottak a jeges füvön. A kocsi orra jobbra-balra csúszkált a motor hajtóerejétől, a hátsó részét is ide-oda rángatva.

– Armstrong mára levegőben van – mondta Neagley. – És a kocsink már nem áll a templom mellett, úgyhogy le fognak szállni.

Reacher is az órájára pillantott. Küzdött a rátörő pánik ellen.

– Vedd át a kormányt – mondta. – Próbáld tovább előre-hátra.

Hátrafordult, és felkapta a kesztyűjét a hátsó ülésről. Kikapcsolta az övet és kiszállt a hóba.

– Ha beindulna, meg ne állj a világ minden kincséért se – szólt vissza.

Megkerülte hátulról a kocsit Addig rugdosta és taposta a havat amíg meg tudta vetni a lábát az alatta lévő köveken. Neagley átcsúszott a sofőrülésre. Ritmikusan kapcsolgatott előre-hátra. Hallatszottak a sebességváltó kis kattanásai. A kocsi rugózott, és kezdett úgy harminc centit előre-hátra csúszkálni a letaposott havon.

Reacher a kocsi farának vetette a hátát, és a kezével benyúlt a hátsó ütköző alá. Előbbre csúszott, amikor a kocsi hátratolatott, aztán kiegyenesítette a lábát, és amikor a Yukon előrelódult, meglökte. A keréknyomok tele voltak hóval, apró fehér, hieroglifaszerű pelyhek szóródtak a levegőbe. A kipufogó füstje a térde mellett szállt el, és libegett a levegőben. Reacher előbbre botladozott, aztán hátra, és megtolta a kocsit, újra meg újra. Most már fél métert is kimozdult. Keményebben megmarkolta a lökhárítót. A havat nyugat felől egyenesen az arcába fújta a szél. Számolni kezdett. Egy, kettő... három. Egy, kettő... három. Most már majdnem egy métert is kimozdult a kocsi. Reacher már kitaposott több helyet is, ahol megvethette a lábát. Egy, kettő... három. Az utolsó háromra minden erejével meglökte. Érezte, hogy a Yukon kizökken az árokból, de aztán megint visszacsúszik. A csomagtartó jó keményen hátbataszította. Előbbre csúszkált, és kereste, hogy hol talál rajta jó fogást. Már alig kapott levegőt. Egy, kettő... három. Megint lökött rajta egyet, és az autó egyszer csak eltűnt a háta mögül, ő meg leesett a hóba.

Feltápászkodott a kipufogóból áradó benzingőzben. Az autó húsz méterrel előbbre járt. Neagley olyan lassan vezetett, ahogy csak mert. Reacher a hóban csúszkálva és botladozva futni kezdett utána. Kicsit jobbra vette az irányt, hogy a keréknyomokban futhasson. A talaj emelkedett. Neagley túráztatta a motort, hogy fenntartsa a sebességet. Reacher rohant, de az autó így is távolodott tőle. Még jobban belehúzott. Jó erősen belevágta a bakancsa orrát a hóba, hogy ne csússzon el. Az emelkedő tetején Neagley lelassított. Az autó lefelé indult a lejtőn. Neagley nagyon finoman fékezett, Reacher közben végre utolérte, a kilincs után nyúlt, feltépte az ajtót, és rohant mellette, lefelé a lejtőn, míg elég lendületet kapott, hogy beugorjon. Bevágódott az ülésre, Neagley pedig keményen a gázba taposott, és folytatódott a vad zötykölődés.

– Mennyi az idő? – kiáltotta oda Neagley.

Reacher alig tudta mozdulatlanul tartani a csuklóját, amíg megnézi az órát úgy lihegett, hogy nem bírt megszólalni, csak megrázta a fejét. Legalább tíz perccel le voltak maradva. És ez létfontosságú tíz perc volt. A Tahoe nagyjából két perc múlva visszaér oda, ahonnan indultak, Armstrong pedig öt perccel ezután földet ér. Neagley tovább vezetett. Felkapaszkodott az emelkedőkön, a motorháztetőig belesüppedtek a hóba a hófúvásos részeknél, aztán valahogy átverekedték magukat az újabb emelkedőig. Reachert ide-oda dobálta az autó, így, hogy nem tudott megkapaszkodni a kormánykerékben. Néha-néha az órájára pillantott, de épp csak ki tudta venni a számlapot. Kibámult a szélvédőn az égre, kelet felé. A nap a szemébe tűzött. Lefelé fordította a tekintetét a földre. Semmi. A Tahoe-nak se híre, se hamva. Rég elmentek. Nem maradt utánuk más, csak a kerék nyomai, mély, kettős barázda, amely beleveszett a messzeségbe. Egyértelműen Grace felé mutattak a nyomok, mint a nyilak. Tele voltak kis jégkristályokkal, amelyek sárgán és vörösen csillogtak a hajnali napfényben.

Aztán a nyomok egyszer csak irányt változtattak. Élesen, kilencven fokban balra kanyarodtak, és eltűntek egy észak-déli irányban húzódó hasadékban.

– Mit csináljak? – kiáltotta Neagley.

– Kövesd – lihegte Reacher.

A hasadék keskeny volt, mint egy árok, meredeken lejtett lefelé. A Tahoe nyomai tisztán látszottak ötven méteren át, aztán ismét élesen elkanyarodtak, és eltűntek a szemük elől egy szikla mögött, amely akkora volt, mint egy ház. Neagley keményen a fékre taposott a lejtőn, és megállt. Egy pillanatig várt, közben Reacher agyán az villant át: Most támadnak? De egy másodperc– töredékkel később Neagley megint a gázba taposott, és elfordította a kormányt A Yukon belezökkent a Tahoe nyomaiba, kéttonnás súlyával tehetetlenül siklott lefelé a jeges lejtőn. Ebben a pillanatban a Tahoe kiugrott a rejtekhelyéről, rükvercben, közvetlenül az orruk előtt. Csikorogva megállt épp keresztben elállva az útjukat. Neagley már ki is pattant, még mielőtt megálltak volna. A hóba vetette magát, és odébb hengeredett A Yukon vadul megcsúszott, aztán megakadt a hóban. Reacher ajtaját eltorlaszolta a magas hó. Minden erejét latba vetve sikerült félig kinyitnia, és kicsúszott a résen. Látta, hogy a Tahoe vezetője is kipattan a kocsiból, megcsúszik és elesik. Reacher odébb hengeredett a hóban, és előhúzta a zsebéből a Steyrt. Hátrakúszott a Yukon hátuljához, aztán megkerülte, és a másik oldalánál előbbre mászott. A Tahoe vezetőjének kezében egy puska volt, annak a csövével kotorta félre az útjából a havat, botladozva gázolt át rajta. A szikla mögé igyekezett, fedezékbe. A bismarcki férfi volt, semmi kétség, vékony arc, sovány testalkat. Még a kabátja is ugyanaz volt. Átgázolt a magas havon, a kabát nyitva volt, és a két szárnya lebegett. A férfi térde minden lépésnél kis hóvihart kavart. Reacher felemelte a Steyrt, megtámasztotta a Yukon lökhárítóján, és kísérte vele a fickó fejét. Az ujja megszorult a ravaszon. Aztán hirtelen egy erős és határozott hang harsant a háta mögött.

– Dobja el a fegyvert!

Reacher megfordult, és meglátta a másik férfit tíz méterrel a háta mögött, északnyugati irányban. Neagley közvetlenül előtte bukdácsolt a hóban, a férfi a bal kezében lógatva tartotta a Heckler & Kochot. A jobb kezével egy pisztolyt nyomott Neagley hátába. Az volt, akit a parkoló videokamerája által készített felvételen láttak. Efelől sem volt semmi kétség. Tweedkabát, alacsony termet, széles vállú, kicsit zömök alkat Most nem viselt kalapot. Az arca nagyon hasonlított a bismarcki férfiéhoz, csak kicsit kövérkésebb volt. Ugyanolyan őszülő, homokszőke haj, talán kicsit sűrűbb. Egyértelműen testvérek.

– Dobja el a fegyverét!

Tökéletes, zsaru szájába való mondat, és tökéletes zsaru hangja is volt. Neagley épp csak a száját mozgatva, hangtalanul odasúgta Reachernek, hogy: Sajnálom. Reacher megfordította a kezében a Steyrt, és a csövénél fogta.

– Dobja el a fegyvert!

A bismarcki irányt változtatott, és közelebb gázolt a havon át. Felemelte a puskát. Ez is Steyr volt, szép, hosszú csövű. Belepte a hó. A férfi egyenesen Reacher fejére célzott. Az alacsonyan álló reggeli napban vagy három méter hosszúra nyúlt a cső árnyéka. Mi lesz a magányos motelszobával? – villant át Reacher agyán. Hópelyhek kavarogtak körülötte, a levegő csípősen hideg volt. Hátrább húzta a karját, és feldobta a pisztolyát, jó magasra. Lusta ívben tíz métert szállt a hóesésben, aztán leesett, és belezuhant a mély hóba. A bismarcki a zsebébe kotort a bal kezével, és előhúzta a jelvényét. Magasra emelte, a tenyerében tartva. Aranyozott volt, kopottas, barna bőrtokban. A puska kicsit megingott a kezében. Megint zsebre dugta a jelvényt, aztán a vállához emelte a puskát, egyenesen és határozottan tartva.

– Rendőrök vagyunk – mondta.

– Tudom, hogy kik maguk – felelte Reacher. Körbenézett. A hópelyhek sűrűn kavarogtak a szélben. A hasadék, amelyben álltak, olyan volt, mint egy mennyezet nélküli barlang. Talán a legelhagyatottabb hely a földön. A második férfi közelebb lökdöste Neagleyt. A nő botladozott, a férfi utolérte, kicsit félrelökte, de a pisztoly csövét a hátába nyomva tartotta.

– De kicsodák maguk? – kérdezte a bismarcki.

Reacher nem felelt. Felmérte a geometriai elhelyezkedésüket. Nem volt túl szerencsés a helyzet. Mindkét fickótól úgy négy méterre állt, a hó a lába alatt csúszós volt, és lelassította volna a haladást.

A bismarcki elmosolyodott. – Azért vannak itt, hogy megóvják a demokráciát?

– Azért vagyok itt, mert maga pocsékul céloz – mondta Reacher. – Nem azt találta el csütörtökön, akit kellett volna. – Aztán nagyon óvatosan megmozdította a kezét, kicsit felhúzta a kabátja ujját, és megnézte az óráját. Elmosolyodott. – Megint veszíteni fognak. Már túl késő van, el fogják szalasztani.

A bismarcki férfi csak megrázta a fejét. – van rendőrségi rádió a kocsinkban, hallgatjuk a casperiek adását. Armstrong húsz percet késik, valami időjárási probléma volt Dél-Dakotában. Úgyhogy úgy döntöttünk, itt maradunk még egy kicsit, és hagyjuk, hogy utolérjenek.

Reacher nem mondott semmit.

– Mert nem tetszik nekünk a képe – folytatta a bismarcki, végig felemelve tartva a puskát. A szája szinte hozzáért, ahogy beszélt. – Ott nyüzsög, ahol semmi keresnivalója. Ez egy teljesen személyes ügy, amihez magának semmi köze. Úgyhogy vegye úgy, hogy le van tartóztatva. Bűnösnek vallja magát?

Reacher hallgatott.

– Esetleg könyöröghetne, hogy engedjük el.

– Ahogy maguk könyörögtek, amikor túl közel volt a baseballütő?

A férfi egy pillanatig hallgatott.

– A viselkedése nem sokat segít a helyzetén.

Megint hallgatott, öt hosszú másodpercig.

– Az esküdtszék bevonul – mondta.

– Miféle esküdtszék?

– Én és az öcsém. Ez az esküdtszék az ügyében. Pillanatnyilag mi vagyunk a maga számára az egész világ.

– Ami történt, harminc éve történt.

– Ha valaki ilyet tesz, fizetnie kell érte.

– Az illető már meghalt.

A bismarcki megvonta a vállát. A puska csöve is megmozdult. – Nem ismeri eléggé a Bibliát, barátom. Hallott már az apák bűneiről?

– Miféle bűn? Vesztettek egy bunyóban, ennyi.

– Mi soha nem veszítünk. Előbb vagy utóbb mindig mi kerülünk ki győztesen. És Armstrong mindent végignézett. Gazdag, taknyos kölyök volt, ott vigyorgott a képünkbe. Egy férfi nem felejti el az ilyesmit.

Reacher hallgatott. Halálos lett a csönd. Minden egyes hópehely szinte hallhatóan suhant a levegőben. Csak beszéltesd, gondolta Reacher. De csak belenézett az őrült szemekbe, és nem tudott semmit kitalálni.

– A nőt bezárjuk a kocsinkba, később majd kicsit elszórakozunk vele, miután elintéztük Armstrongot. De magát most lelövöm.

– Ezzel a puskával nemigen – mondta Reacher. – Beszéltesd. – A csöve tele lett hóval. Fel fog robbanni a kezében.

Hosszú csönd lett. A férfi egy pillantással felmérte a távolságot Reacherig. Aztán leeresztette a puskát, gyors mozdulattal megfordította, épp csak egy pillanatra belenézett a csövébe. El volt tömítve jeges hóval. Az M16-os a Yukon hátsó ülésén van, gondolta Reacher. De az ajtót elzárta a hó.

– Egy kis hóra akarja feltenni az életét? – kérdezte a bismarcki.

– És maga? – kérdezett vissza Reacher. – Szét fog robbanni, és elviszi a ronda képét. Aztán fogom a csövét, és a seggébe dugom, majd úgy teszünk, mintha baseballütő lenne.

A férfi arca elsötétedett, de nem húzta meg a ravaszt

– Lépjen odébb a kocsitól – mondta hivatalos rendőrhangon. Reacher egy nagy lépést eltávolodott a Yukontól, a magas hóban gázolva.

– Még egyet

Reacher még egyet lépett. Már két méterre eltávolodott a kocsitól. Két méterre az M16-ostól. És tíz méterre a hóba eldobott pisztolyától. Körbenézett A bismarcki a bal kezében tartotta a puskát, a jobb kezével pedig benyúlt a kabátja alá, és előhúzott egy pisztolyt. Glock volt. Fekete, szögletes és csúnya. Valószínűleg rendőrségi. Kibiztosította és fél kézzel felemelte, Reacher arcának magasságába.

– Ez se lesz jó – szólalt meg Reacher.

Beszéltesd, tereld el a figyelmét.

– Miért?

– Ez a szolgálati pisztolya. Gondolom, használta már máskor is. Vannak róla feljegyzések. Ha megtalálják a holttestemet, a ballisztikai vizsgálat egyenesen magához fog vezetni.

A férfi egy pillanatig mozdulatlanul állt. Nem szólt semmit. Az arcán sem tükröződött semmi. De elrakta a Glockot Felemelte a puskát, és kicsit hátrább csoszogott a hóban a Tahoe felé. A puska végig Reacher mellkasával egy vonalban maradt. Húzd már meg azt az átkozott ravaszt, hadd nevessünk egy jót, gondolta Reacher. A férfi a háta mögött tapogatózva kinyitotta a Tahoe vezetőülés mögötti hátsó ajtaját. Egy mozdulattal eldobta a hóba a puskát, és kivett a kocsiból egy másik pisztolyt. Egy régi M9-es Beretta, összekarcolt, rászáradt olajfoltokkal. A férfi megint előbbre lépett a hóban. Megállt két méterre Reachertől, és felemelte a karját. A hüvelykujjával kibiztosította, és egyenesen Reacher arcába célzott.

– Ez egy használt fegyver, nem vezetnek hozzám a nyomok.

Reacher nem mondott semmit.

– Akkor búcsúzzon el szépen – suttogta a férfi.

Senki nem mozdult.

– A kattanásra! – mondta Reacher.

Mereven előrebámult, farkasszemet nézett a pisztollyal. A szeme sarkából látta Neagley arcát. Látta, hogy nem érti, amit mondott, de azért alig észrevehetően bólintott, hogy értette, hogy neki szólt. Inkább csak a szemhéja rebbent meg. A bismarcki férfi elmosolyodott. Az ujja a ravaszra simult és megfeszült. Meghúzta a ravaszt.

Tompa kattanás hallatszott.

Reacher villámgyorsan előkapta a zsebéből a kerámiakést, egy ugrással ott termett, és egy mozdulattal végighúzta a férfi homlokán. Aztán a bal kezével elkapta a Beretta csövét, felrántotta a férfi karját, aztán minden erejével lefelé nyomta, és a felemelt térdén eltörte. Megpördítette, és ellökte magától a férfit. Neagley eközben szinte alig mozdult meg, de a másik férfi már ott feküdt a lábánál a hóban elterülve, tehetetlenül. Mindkét füle vérzett. Neagley egyik kezében a Heckler & Koch, a másikban a férfi pisztolya.

– Na? – kérdezte Neagley.

Reacher bólintott. Neagley egy lépést hátrábblépett, hogy ne spricceljen rá vér, a föld felé szegezte a pisztolyt, és háromszor lőtt. Kettőt a férfi fejébe és a biztonság kedvéért még egyet a mellkasába. A lövések dörrenése úgy visszhangzott, mint a mennydörgés. Aztán mind a ketten elfordultak. A bismarcki férfi vakon botladozott a hóban. A homlokát csontig felhasította a kés, ömlött a vér a sebből, bele a szemébe, az orrába, a szájába. Zihálva, szörcsögve lélegzett. Törött karját szorongatta a másik kezé

vel. Körbekeringve bukdácsolt, a bal karjával megpróbálta letörölni az arcáról a vért, hogy lásson is valamit.

Reacher egy pillanatig rezzenéstelen arccal figyelte. Aztán kivette Neagley kezéből a Heckler & Kochot, beállította egyetlen lövésre. Megvárta, amíg a férfi egy piruettel a hátát fordítja felé, aztán hátulról nyakon lőtte. Próbált pontosan oda célozni, ahol Froelichet érte a golyó. A töltényhüvely is kilökődött, és hangos koppanással eltalálta a hat méterre álló Tahoe-t. A férfi előrezuhant, arccal a hóba, és mozdulatlanul feküdt. A hó vörösre változott körülötte. A lövés dörrenése elszállt, és mély csönd telepedett a tájra. Reacher és Neagley mozdulatlanul, visszafojtott lélegzettel álltak, és hegyezték a fülüket. Nem hallottak semmit, csak a hóhullás puha neszét.

– Honnan tudtad? – kérdezte halkan Neagley.

– Froelich pisztolya volt. A konyhájából lopták el. Megismertem rajta a karcolásokat és az olajfoltokat. Öt éve ott tartotta a fiókban a megtöltött tárakat.

– Attól még elsülhetett volna.

– Az élet egy szerencsejáték – mondta Reacher. – A kezdetétől a végéig, nem gondolod?

A csönd és a hideg még szorosabban körbeölelte őket. Egyedül voltak több ezer négyzetmérföld fagyos semmi közepén. Ziháltak, reszkettek, és kicsit émelyegtek az adrenalintól.

– Meddig tart az istentisztelet? – kérdezte Reacher.

– Nem tudom. Negyven percig, egy óráig?

– Akkor nem kell rohannunk.

Reacher odagázolt a hóban eldobott pisztolyához, és felvette. A hó közben már kezdte is belepni a két holttestet. Kivette a zsebükből a tárcájukat meg a jelvényeket. A kést megtörölte a bismarcki férfi kabátjában. Kinyitotta a Tahoe-nak mind a négy ajtaját, hogy a hó belülre is beszálljon és hamarabb betemesse. Neagley megtörölgette a kabátjában a másik férfi pisztolyát, és eldobta. Aztán visszabotorkáltak a Yukonhoz, és bemásztak. Még egyszer visszanéztek. Az egész helyet kezdte betakarni a frissen hullott hó. Negyvennyolc órán belül minden eltűnik. A jeges szél befedi az egész tájat egyetlen hólepellel, amíg a tavaszi nap fel nem olvasztja.

Neagley lassan vezetett. Reacher a térdére rakta a tárcákat, és először megnézte a jelvényeket. A kocsi lágyan rugózott, kis erőfeszítésébe került, hogy mozdulatlanul tudja tartani és el tudja olvasni őket.

– Vidéki zsaruk, Idahóból – mondta. – Valami kisvárosból Boise-tól délre.

Visszarakta a zsebébe a jelvényeket. Kinyitotta a bismarki férfi tárcáját Barna bőr volt, három rekesszel, száraz és repedezett, elformátlanodott. Az egyik oldalon opálos műanyag betét, mögötte rendőrségi igazolvány. A férfi vékony arca nézett vissza a fényképről.

– Richard Wilsonnak hívták – mondta Reacher. – Egyszerű nyomozó.

Volt két hitelkártya és egy idahói jogosítvány. Papírcetlik, és majdnem háromszáz dollár készpénz. Reacher kiszórta a papírokat az ölébe, a pénzt a zsebébe gyűrte. Aztán kinyitotta a másik tárcát. Aligátorbőr-utánzat, benne egy igazolvány ugyanattól a rendőrkapitányságtól.

– Peter Wilson – mondta Reacher. Megnézte a jogosítványt. – Egy évvel fiatalabb volt.

Peter Wilsonnál három hitelkártya volt, és majdnem kétszáz dollár. Reacher a zsebébe dugta a pénzt, és előre bámult. A hófellegek már mögöttük tornyosultak, az ég tisztán szikrázott kelet felé. A nap kibújt, és a szemükbe sütött. A levegőben egy kis fekete pont tűnt fel. A templomtorony még alig látszott, majdnem húsz mérföldre volt. A Yukon zötyögve, kitartóan közeledett felé. A fekete pont egyre nagyobb lett. Fölötte látszottak a szürkén egybemosódott forgólapátok. Reacher megtámaszkodott a műszerfalban, és felnézett a szélvédőn át. Az üveg legtetején volt egy színezett rész, a helikopter épp ott látszott. Már ki tudta venni az alakját. Vaskos volt, az elején kidomborodott. Valószínűleg Night Hawk. A pilóta meglátta a templomot, és arrafelé vette az irányt. A helikopter úgy lebegett, mint valami kövér, szárnyas rovar. A Yukon meg-megzökkent a bemélyedésekben. A tárca lecsúszott Reacher térdéről, és a papírcetlik szétszóródtak. A helikopter egy helyben lebegett, aztán meglódult a levegőben, és az utasajtóval a templom felé fordult

– Golfütők – szólalt meg Reacher. – Nem szerszámok.

– Micsoda?

Felmutatott egy cédulát. – Egy UPS nyugta. Másnapi légiszállítás. Minneapolisból. Richard Wilsonnak címezve, egy washingtoni motelbe. Kartondoboz, egy méter hosszú. A tartalma egy golfütőkészlet.

Aztán elhallgatott, és egy másik cédulára bámult.

– Van itt még valami. Talán érdekelni fogja Stuyvesantot.

Megálltak a füves pusztaság kellős közepén, és nézték, ahogy a távolban landol a helikopter. Kiszálltak a jéghideg napsütésbe, és céltalanul körbesétálgattak, ásítoztak és nyújtózkodtak. A Yukon motorja hangosan kattogott, ahogy hűlt. Reacher összerakta a jelvényeket, az igazolványokat és a jogosítványokat az ülésen, az üres tárcákat pedig elhajította jó messzire.

– Rendet kéne rakni – mondta.

Letörölgették az ujjlenyomataikat az összes fegyverről, és eldobták őket a fűbe, a szélrózsa minden irányába. Kiürítették a megmaradt töltényeket a zsebükből, és szétszórták a csillogó napfényben. Utána a távcső következett Reacher megtartotta a sapkát meg a kesztyűt. És a kerámiakést is. Megkedvelte.

Aztán szép lassan megtették a Grace-be visszavezető út hátralévő részét. Kibukkantak a magas fűből, áthajtottak a ledöntött kerítésen, és átvágtak a temetőkerten. Leparkoltak a várakozó helikopter közelében, és kiszálltak. A templomból orgonazúgás és éneklő emberek hangja szűrődött ki. Tömeg nem volt, újságírók és tévések sehol. Diszkrét távolságban a casperi rendőrség egy járőrkocsija álldogált. A helikopter mellett a légierő pilótája őrködött. Ébernek és figyelmesnek látszott. Talán nem is a légierőtől van. Lehet, hogy Stuyvesant embere kölcsönkért egyenruhában. Valószínűleg egy puska van elrejtve az ajtó mellett. Talán Vaime Mk2-es.

– Jól vagy? – kérdezte Neagley.

– Én mindig jól vagyok – felelte Reacher. – És te?

– Remekül.

Elácsorogtak egy negyedórát, és nem tudták eldönteni, hogy fáznak-e, vagy melegük van. A távolban az orgona valami hosszú, szomorú zenét játszott, aztán csönd lett, majd meghallották a poros deszkákon csoszogó lábak fojtott zaját. A hatalmas tölgyfakapu feltárult, és az emberek kiszállingóztak a napfényre. A lelkész megállt az ajtóban Froelich szüleivel, és minden távozóval váltott pár szót.

Armstrong néhány perc múlva bukkant elő, az oldalán Stuyvesanttal. Mind a ketten fekete télikabátot viseltek. Hét ügynök vette körül őket. Armstrong beszélt a lelkésszel, kezet szorított Froelich szüleivel, és nekik is mondott valamit, aztán a testőrei a helikopter felé kísérték. Meglátta Reachert és Neagleyt, és kis kitérőt tett, az arcán kérdéssel.

– Boldogan élünk, míg meg nem halunk – Reacher csak ennyit mondott.

Armstrong bólintott. – Köszönöm – válaszolta.

– Semmiség – mondta Reacher.

Armstrong egy másopdercig tétovázott, aztán elfordult anélkül, hogy kezet ráztak volna, és továbbindult a helikopter felé. Majd Stuyvesant lépett oda hozzájuk.

– Boldogan...? – ismételte meg. Reacher kivette a zsebéből a jelvényeket, az igazolványokat és a jogosítványokat. Stuyvesant kinyújtotta a kezét, és átvette őket.

– Talán boldogabban, mint gondoltuk – felelte Reacher. – Nem a maguk emberei voltak, ez biztos. Rendőrök, Idahóból, Boise környékéről. Itt vannak a címek. Biztos meg fognak találni minden bizonyítékot. A számítógépet, az írógéppapírt, a printert, Andretti hüvelykujját a hűtőben. És talán még valamit.

Kivett a zsebéből egy cédulát.

– Ezt is találtam az egyikük tárcájában. Egy blokk. Péntek este vásároltak egy élelmiszerboltban hat csomag mikrosütőbe való készételt, és hat üveg ásványvizet.

– És? – kérdezte Stuyvesant.

Reacher elmosolyodott – Nem hinném, hogy a szokásos heti bevásárlásuk volt. Szerintem arról akartak gondoskodni, hogy Mrs. Nendick ne haljon éhen, amíg ők idejönnek. Szerintem még életben van.

Stuyvesant kikapta a blokkot Reacher kezéből, és elrohant a helikopter felé.

Reacher és Neagley másnap, hétfőn délelőtt a denveri reptéren búcsúztak el egymástól. Reacher átírta Neagley nevére az ötezer dolláros honoráriumcsekket, ő pedig vett neki egy első osztályú jegyet a United New York-i gépére. Reacher elkísérte a beszállókapuhoz, a chicagói járathoz. Az utasok már megkezdték a beszállást Neagley nem mondott semmit, csak lerakta a táskáját a földre, és megállt előtte. Aztán felágaskodott, és átölelte Reacher nyakát, gyorsan és ügyetlenül, mintha nem tudná, hogy kell. Egy pillanat múlva el is engedte, felkapta a táskáját, és elsétált a géphez. Nem nézett vissza.

Reacher késő este érkezett meg a La Guardia reptérre. Busszal és metróval bement a Times Square-re, és végigsétált a Negyvenkettedik utcán, míg meg nem találta B. B. King új klubját. Épp egy négytagú gitárzenekar játszott, az első műsorblokk vége felé tartottak. Elég jók voltak, Reacher megvárta, amíg végeznek, aztán odasétált a jegyszedőhöz.

– Nem lépett fel itt a múlt héten egy öreg néger énekesnő? – kérdezte. – Kicsit úgy énekel, mint Dawn Penn. Egy öregúr kíséri billentyűsökön.

A jegyszedő megrázta a fejét. – Nem, nem volt itt ilyen – válaszolta.

Reacher bólintott, aztán kilépett a fényekkel teli sötétségbe. Hideg volt az utcán. Nyugatnak indult, Port Authority felé, ahol felszállhat egy távolsági buszra.

Impresszum

Jack Reachernek mindig akad munkája. Most éppen egy Froelich nevű nő keresi meg, aki az Egyesült Államok alelnökét védelmező csoportot irányítja. Különös feladattal bízza meg: próbálja ki, meg tudná-e ölni az alelnököt, hogy így a gyakorlatban is ellenőrizhessék, hogy megfelelőek-e a személyét biztosító védelmi intézkedések. Brook Armstrong nevére már több halálos fenyegetést tartalmazó levél érkezett. A fenyegető leveleken egyetlen hüvelykujjlenyomatot fedeznek fel: az aláírás helyén. A nyomozást Reacher és társa, Neagley több szálon indítja el, mivel nem egyértelmű, hogy az alelnök ellen irányul-e a fenyegetés, vagy a titkosszolgálatot akarják lejáratni, esetleg szakmai féltékenységből a nemrég kinevezett Froelichet akarja-e valaki megleckéztetni.A merénylők ezt követő hátborzongató akcióiból azonban egyre nyilvánvalóbb, hogy Armstrong elleni személyes gyűlölet vezeti őket. Reacher rájön, hogy a nyomozást az alelnök múltjának feltárásával kell folytatnia...

GENERAL PRESS KIADÓ

A mű eredeti címe

Without Fail

Copyright © Lee Child 2002

Hungarian translation © GIELER GYÖNGYI

és a GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban

részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

Fordította GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette ILLÉS ANDREA

A borítótervet GREGOR LÁSZLÓ készítette

ISSN 1416–7026

ISBN 963 9459 89 5

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

Felelős kiadó: LANTOS KÁLMÁNNÉ

irodalmi vezető: BESZE BARBARA

Művészeti vezető: LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő: BÁRDI ERZSÉBET

Készült 25,5 nyomdai ív terjedelemben, 53 g-os, 2,4 volumenizált Norbulky papíron Kiadói munkaszám: 938

www.generalpress.hu generalpress@generalpress.hu

szedte a TORDAS és TÁRSA KFT.

Ez a könyv a debreceni könyvnyomtatás több mint négy évszázados hagyományait őrző ALFÖLDI NYOMDA RT.-ben készült.

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

[1] Görög Imre fordítása

Tartalomjegyzék

- Első fejezet

- Második fejezet

- Harmadik fejezet

- Negyedik fejezet

- Ötödik fejezet

- Hatodik fejezet

- Hetedik fejezet

- Nyolcadik fejezet

- Kilencedik fejezet

- Tizedik fejezet

- Tizenegyedik fejezet

- Tizenkettedik fejezet

- Tizenharmadik fejezet

- Tizennegyedik fejezet

- Tizenötödik fejezet

- Tizenhatodik fejezet

- Tizenhetedik fejezet

- Tizennyolcadik fejezet

- Impresszum