VILÁGSIKEREK

Lee Child

LÁNGOLÓ SIVATAG

GENERAL PRESS KIADÓ

A mű eredeti címe: 
Echo Burning
Copyright © 2001 by Lee Child

Hungarian translation
© GIELER GYÖNGYI és GENERAL PRESS KIADÓ

Sorozatszerkesztő 
DR. BORBÉLY SÁNDOR
A borítótervet 
GREGOR LÁSZLÓ készítette

ISSN 1416-7026 
ISBN 963 9459 08 9

Kiadja a 
GENERAL PRESS KIADÓ
Felelős kiadó: 
LANTOS KÁLMÁNNÉ

Irodalmi és művészeti vezető: 
LANTOS KÁLMÁN

Nyomdai előkészítés: TORDAS ÉS TÁRSA KFT.

Ez a könyv a debreceni könyvnyomtatás több 
mint négy évszázados hagyományait őrző
ALFÖLDI NYOMDA RT.-ben készült.

Felelős vezető. – György Géza vezérigazgató

Az emberek azt hiszik, az írás magányos mesterség, de ebben tévednek. 
Ez egy csapatjáték, és én nagyon szerencsés vagyok, mert elbűvölő
 és nagyon tehetséges emberek játszanak a csapatomban.
Ajánlom ezt a regényt mindazoknak, akik közreműködtek az eddigi 
könyveim megjelenésében. Túl sokan vannak, hogy név szerint felsoroljam
 őket,de túl fontosak ahhoz, hogy egyáltalán ne kapjanak említést.

1. fejezet
A megfigyelők hárman voltak, két férfi meg egy fiatal fiú. Teleszkópokat használtak, nem egyszerű látcsövet, a nagy távolság miatt. Majdnem egy mérföldnyire voltak a célponttól. A táj adottságai miatt nem mehettek közelebb, mert ott nem találtak volna fedezéket. A vidék sík volt, itt-ott egészen enyhén lankás. A nap egyforma sárgásbarnára perzselte a füvet, a sziklákat és a homokos talajt. A legközelebbi rejtekhely az a bemélyedés volt, ahol rejtőztek, egy kiszáradt vízmosás, amely valamikor egymillió évvel ezelőtt alakult ki, egy egészen más éghajlat alatt, amikor még „esett errefelé az eső, páfrányok burjánzottak és hömpölyögtek a folyók.
A férfiak hason feküdtek a porban. A hátukra tűzött a már kora reggel is perzselő nap. A szemükhöz szorították a teleszkópot. A fiú a fejét lehúzva, térden csúszkált ide-oda, vizet hozott a hűtőtáskából, figyelte az ébredező csörgőkígyókat, és feljegyzéseket írogatott egy füzetbe. Még pirkadat előtt érkeztek, egy poros kisteherautóval. Kerülő úton jöttek, nyugat felöl, a kihalt vidéken keresztül. A teherautó csomagtartóját letakarták egy piszkos ponyvával, amit körben nagy kövekkel leszorítottak. Amikor keleten felemelkedett a nap, és derengeni kezdett a hajnali világosság, elhelyezkedtek a vízmosás szélénél, felállították a teleszkópokat, és az egy mérföldre lévő, vörösre festett házra irányították. Péntek volt, és ötödik napja tartott a megfigyelés. Nem nagyon volt miről beszélgetniük.
– Mennyi az idő? – kérdezte az egyik férfi. A hangja nazálisan csengett attól, hogy az egyik szeme csukva volt, míg a másikat odanyomta a teleszkóphoz.
A fiú az órájára pillantott. – Tíz perc múlva hét – felelte.
– Most már bármikor jöhet – mondta a férfi.
A fiú kinyitotta a füzetet, és előkészült rá, hogy beírja ugyanazokat az adatokat, amiket az előző napokon.
– Villanyt gyújtottak a konyhában – szólalt meg a férfi.
A fiú felírta. Hat óra ötven perc, fény a konyhában. A konyha velük szembe nézett, nyugati fekvésű volt, ezért még napkelte után is elég sötét volt benne, hogy villanyt kelljen gyújtani.
– Egyedül van a nő? – kérdezte a fiú.
– Ahogy mindig – felelte a második férfi, hunyorogva a napfényben.
A szakácsnő reggelit csinál, írta fel a fiú a füzetbe. A célszemély még ágyban van. A nap centiméterenként emelkedett a horizont fölé, egyre magasabbra, és az árnyékok mind jobban megrövidültek. A vörös ház magas kéménye az épületnek annak a szárnya fölött emelkedett, ahol a konyha is volt. Olyan volt, mint egy napóra mutatója. Az árnyéka lassan odébb húzódott és rövidebb lett. A megfigyelők vállát egyre jobban perzselte a hőség. Reggel hét óra, és máris kánikula van. Nyolc órára égetni fog a nap. Kilenckor már elviselhetetlen lesz. És itt kell rostokolniuk egész nap, sötétedésig, amikor majd észrevétlenül elsurranhatnak.
– Széthúzták a függönyt a hálószobában – jelentette a második férfi. – Felkelt.
A fiú felírta. Hét óra négy perc, függöny szét.
– Hallgassátok… – mondta az első férfi.
Meghallották, hogy bekapcsol a kút szivattyúja, nagyon halkan idáig szűrődött a zúgása az egymérföldes távolságból is. Halk, mechanikus kattanás, aztán monoton búgás.
– Zuhanyozik – mondta a férfi.
A fiút felírta. Hét óra hat perc a célszemély zuhanyozik.
A férfiak kicsit pihentették a szemüket. Amíg zuhanyozik a lány, addig úgyse történik semmi. Leeresztették a teleszkópokat, és hunyorogtak a rézvörös napfényben. A szivattyú hat perc után kikapcsolt. A csönd utána szinte hangosabbnak hatott, mint előtte a halk zúgás. A fiú felírta: hét óra tizenkét perc kijött a zuhany alól. A férfiak megint a teleszkóphoz hajoltak.
– Gondolom, most öltözködik – jegyezte meg az első.
A fiú vigyorgott. – Azt nem látod?
A másik férfi öt-hat méterrel odébb állt. ő jobban rálátott a ház hátsó frontjára, ahol a hálószoba ablaka volt.
– Undorító vagy, tudod? – mondta.
A fiú felírta: Negyed nyolc, valószínűleg öltözködik. Aztán: Hét óra húsz, valószínűleg lement a konyhába reggelizni.
– Vissza fog menni még fogat mosni – mondta.
A bal oldali férfi kicsit fészkelődött, és a másik könyökére támaszkodott. – Biztos. Egy ilyen kis puccos lányka…
– Megint összehúzta a függönyt – mondta a jobb oldali férfi.
Texas nyugati részén ez bevett szokás nyáron, főleg, ha dél felé néz a hálószoba. Hacsak este nem akar valaki olyan szobában aludni, ami forróbb, mint egy pizzasütő kemence.
– Fogadni mernék tíz dolcsiba, hogy most kimegy az istállóba – mondta az első férfi.
Senki nem akart fogadni vele, mert eddig mind a négy alkalommal pontosan ez történt. A megfigyelőknek az volt a dolguk, hogy megállapítsák a célszemély pontos napirendjét.
– Kinyílt a konyhaajtó.
A fiút felírta: Hét óra huszonhét perc, kinyílt a konyhaajtó.
– Itt jön.
A kislány kilépett, kék kartonruhácskában, ami térdig ért, és a vállát szabadon hagyta. A haja hátul össze volt fogva lófarokba. Még nedves volt a zuhanyozástól.
– Minek hívják az ilyen ruhát? – kérdezte a fiú.
– Napozó – mondta a bal oldali férfi.
Hét óra huszonnyolc perc, kilép az ajtón, kék napozóban, az istállóhoz megy – írta a fiú.
A kislány apró, óvatos léptekkel átsétált az udvaron, a szárazságtól megrepedezett földön. Talán hetven métert kellett megtennie. Kitárta az istálló ajtaját, és eltűnt az odabenti félhomályban.
A fiú felírta: hét óra huszonkilenc perc, a célszemély az istállóban.
– Hány fok lehet? – kérdezte a bal oldali férfi.
– Talán negyven – felelte a fiú.
– Nemsokára vihar lesz. Ilyen hőség csak akkor szokott lenni.
– Itt jön a busz – szólalt meg a jobb oldali férfi.
Pár mérfölddel délre porfelhő jelent meg az úton. Egy busz haladt lassan és egyenletes sebességgel észak felé.
– Visszaindul a házba – szólalt meg a jobb oldali férfi.
Hét óra harminckettő, a célszemély kijön az istállóból – írta fel a fiú.
– A szakácsnő az ajtóban van – mondta a férfi.
A kislány megállt a konyhaajtóban, és átvette az uzsonnás-dobozát a szakácsnőtől. Világoskék műanyag volt, az oldalán valami rajzfilmfigurával. A kislány egy pillanatra megállt. Lehajolt, hogy feljebb húzza a zokniját, aztán kiballagott a kapuhoz, kilépett rajta és az út szélén várt. Az iskolabusz lassított és megállt, aztán kinyílt az ajtaja. A megfigyelők hallották a zaját, a motor zúgása mellett is. A krómozott korlát megvillant a napfényben. A dízelmotor füstfelhője egy darabig ott libegett a forró levegőben, aztán eloszlott. A kislány belekapaszkodott a korlátba, és fellépett a buszra. Az ajtó becsukódott, és a megfigyelők látták a lenszőke fejecskét az ablakban. Aztán a motor bugása elmélyült, és a busz eltávolodott, újabb porfelhőt verve fel maga után.
Hét óra harminchat perc, a célszemély az iskolabuszon – írta fel a fiú.
Az észak felé vezető út nyílegyenes volt. A fiú arrafelé fordította a fejét, és nézte a buszt, amíg az el nem tűnt a horizonton a forróságtól vibráló párában. Aztán becsukta a füzetet. A vörös házban a szakácsnő bement a konyhába, és behúzta maga után az ajtót. A megfigyelők leeresztették a teleszkópokat, és felhajtották az ingük gallérját, hogy védjék a nyakukat a naptól.
Péntek reggel, hét óra harminchét perc. Hét óra harmincnyolc…
***
Hét óra harminckilenc perckor, több mint háromszáz mérfölddel északabbra Jack Reacher épp kimászott a motelszobája ablakán. Egy perccel korábban még a fürdőszobában volt, és fogat mosott. Egy perccel azelőtt kinyitotta a szobája ajtaját, és kidugta az orrát, hogy megnézze, milyen meleg van odakint. Nyitva is hagyta az ajtót. A kis belépő melletti gardróbbal szemben egy tükör volt a falon, a fürdőszobában pedig egy borotválkozó tükör, állítható falikarra szerelve. Az optikai egybeeséseknek köszönhetően a tükörben épp meglátta, hogy négy férfi száll ki odakint egy kocsiból, és elindulnak a motel recepciója felé. Puszta szerencse volt, de egy ilyen éber fickó, mint Jack Reacher, gyakrabban szerencsés, mint az átlagember.
Egy rendőrségi járőrkocsi volt. Az ajtaján festett embléma virított, a ragyogó napfénynek és a kétszeres tükröződésnek köszönhetően tisztán el lehetett olvasni a feliratot. Felül az állt, hogy Városi Rendőrség, középen egy címer, alatta Lubbock, Texas. Mind a négy férfi, aki kiszállt belőle, egyenruhában volt. Vaskos derékszíjukon pisztoly, rádió, bilincs és gumibot lógott. Hármat közülük Reacher soha nem látott, de a negyedik ismerősnek tűnt. Magas volt, testes, az arca húsos, vörös. Rövidre nyírt, zselézett szőke haja volt. Az arcát részben eltakarta a törött orrára ragasztott csillogó alumínium rögzítősín. A jobb keze is be volt kötözve, törött mutatóujja sínbe téve.

Előző este még épségben volt. És Reachernek sejtelme sem volt róla, hogy zsaru. Úgy festett, mint bármelyik tökfej egy bárban. Reacher azért ment be erre a helyre, mert úgy hallotta, jó ott a zene, de egyáltalán nem volt jó, úgyhogy távolabb húzódott a zenekartól, leült a bárpult mellett, és a magas polcra helyezett, lehalkított tévén a sporthíreket kezdte nézni. A bár zsúfolt volt és zajos. Reacher a magas bárszéken ülve beszorult két ember közé. Jobbról egy nő ült, bal felől pedig egy nehézsúlyú fickó. Amikor Reacher megunta a tévét, megfordult, hogy körbenézzen a helyiségben. Közben megakadt a szeme a mellette ülő fickón, aki evett.
Fehér ing volt rajta, és sült csirkeszárnyat evett. A csirke zsíros volt, a fickó pedig csúnyán evett. A zsír végigfolyt az állán meg az ujjain, rá az ingére. A mellkasa közepén egy könnycsepp alakú zsírfolt sötétlett. Lassan szétterjedt, és egyre szebb folttá nőtte ki magát.
A kocsmai etikett nem engedi meg, hogy valaki ennyi ideig bámulja a másikat, és a fickónak is feltűnt, hogy Reacher nézi.
– Mit bámulsz? – kérdezte.
Halkan és agresszíven szólalt meg, de Reacher nem vett róla tudomást.
– Mit bámulsz? – kérdezte újból a férfi.
Reacher tapasztalata az volt, hogy ha egyszer kérdeznek ilyet, abból még nem lesz semmi. De ha kétszer, abból már baj lehet. Az alapvető probléma az, hogy ha az ember ilyenkor nem válaszol, azt hiszik, hogy tart tőlük.
– Engem bámulsz? – kérdezte megint a fickó.
– Nem – felelte Reacher.
– Hát engem ne bámulj, haver – mondta a férfi.
Abból, ahogy azt mondta, „haver”, Reachernek az volt a benyomása, talán egy fűrésztelepen vagy a gyapotföldön dolgozhat. Vagy ki tudja, milyen nehéz fizikai munkát igénylő helyek vannak itt Lubbock környékén. Valami hagyományos foglalkozást űzhet, ami apáról fiúra száll. Egyetlen pillanatra eszébe nem jutott, hogy rendőr lehet. De hát nem volt még ismerős Texasban.
– Ne bámulj – förmedt rá megint a fickó.
Reacher odafordította a fejét, és rámeredt. Nem igazán azért, hogy szembeszálljon vele, csak hogy felmérje az erejét. Az élet tele van állandó meglepetésekkel, úgyhogy mindig sejtette, hogy egy nap majd szembekerül valakivel, aki ugyanolyan erős, mint ő. Valakivel, akitől tartania kell. De miután jól megnézte a fickót, úgy döntött, ez nem az a nap. Úgyhogy csak elmosolyodott, és elfordult.
A férfi megbökte a mutatóujjával.
– Megmondtam, hogy ne bámulj – förmedt rá Reacherre, és még egyszer megbökte.
Az ujja vaskos volt és zsíros. Jól látható nyomot hagyott Reacher ingén.
– Ezt ne csináld – figyelmeztette Reacher.
A fickó megint megbökte.
– Miért, különben mi lesz? Akarsz talán valamit?
Reacher lenézett az ingére. Már két folt volt rajta. A fickó megint megbökte. Három folt. Mit számít három zsírfolt egy ingen? Reacher magában elkezdett lassan tízig számolni. Aztán a fickó megint nagyot bökött rajta, még mielőtt nyolcig érhetett volna.
– Süket vagy? Mondtam, hogy ezt ne csináld!
– Akarsz valamit?
– Nem – felelte Reacher. – Tényleg nem. Csak szeretném, ha ezt abbahagynád.
A fickó elvigyorodott. – Egy nagy rakás szar vagy.
– Persze – mondta Reacher. – Csak ne bökdöss, jó?
– Miért, különben mi lesz?
Reacher tovább számolt magában. Nyolc, kilenc…
– Miért, különben mi lesz? – kérdezte megint a férfi.
Tíz.
– Ha még egyszer hozzám érsz, megtudod – mondta Reacher. – Négyszer figyelmeztettelek.
A férfi keze egy pillanatra megtorpant, aztán megint megbökte. Reacher még útközben, a levegőben elkapta az ujját, és az első percnél roppantott rajta egyet. Visszahajtotta, amitől olyan formájú lett, mint egy kilincs. Aztán, mivel már nagyon bosszús volt, előrehajolt, és a fejével a fickó arcába öklelt. Sima mozdulat volt, de az erejének felét se adta bele. Semmi szükség rá, hogy a fickó kómába kerüljön, négy zsírfolt miatt. Kicsit arrébb lépett, hogy legyen hely, ahová eshet, és közben beleütközött a jobb oldalán ülő nőbe.
– Elnézést, hölgyem – szólt oda.
A nő tétován bólintott. Csak az italára figyelt, észe sem vette, mi folyik körülötte. A nagydarab fickó nagyot puffanva földre zuhant, Reacher pedig a cipője orrával félig a hátára fordította. Aztán az álla alá nyúlva kicsit feljebb emelte a fejét, hogy kiegyenesítse a légcsövét. Így nem fullad meg, amíg eszméletlen, az elsősegélynél is ezt csinálják.

Aztán szépen fizetett az italért, és visszasétált a motelbe. Eszébe se jutott többet a fickó, egészen addig, míg másnap reggel meg nem látta a fürdőszobatükörben, egyenruhában. Akkor viszont Reacher nagyon is villámgyorsan elkezdett gondolkozni.
Az első másodperc azzal telt el, hogy a tükrök és visszaverődések szögeit kalkulálgatta. Ha én látom őt, vajon ő is lát engem? A válasz igen volt. Ha jó felé néz, de egyelőre még nem fordította arra a fejét. A következő másodperc azzal telt, hogy borzasztó dühös volt saját magára. Észre kellett volna vennie a jeleket. Ugyan ki állna le bökdösni egy ilyen nagydarab pasast, mint ő, hacsak nem olyan valaki, aki valamiért védve érzi magát? Rá kellett volna jönnie.
Akkor most mit csináljon? A fickó zsaru, és a saját felségterületén van. Reacher pedig igencsak könnyen felismerhető célpont. Ha másból nem, abból, hogy még mindig ott virított az ingén a négy zsírfolt, és a homlokán egy szép friss horzsolás. – Az orvos szakértők valószínűleg könnyen azonosítani tudnák, hogy ő törte el a fickó orrát.
Tehát, mit tegyen? Egy dühös és bosszúszomjas rendőr elég sok bajt tud okozni az embernek. Zajos, nyilvános letartóztatás, néhány véletlenül eldörrenő pisztolylövés, aztán kicsit elszórakoznak vele egy eldugott kis cellában a rendőrőrsön, és ha megpróbál védekezni és szembeszállni velük, azzal csak súlyosbítja a helyzetét. Aztán felmerülnének mindenféle kellemetlen kérdések, mivel Reacher szokása szerint nem hordott magánál semmiféle igazolványt. Nem volt nála semmi, csak a fogkeféje és pár ezer dollár készpénz a nadrágzsebében. Úgyhogy eleve gyanús figurának tekintenék. Az biztos, hogy a hatóság elleni erőszakkal vádolnák. Texasban ez valószínűleg elég komoly bűnnek számít. Fel fog bukkanni mindenféle szemtanú, akik igazolják, hogy rosszindulatú volt, és ok nélkül kötött bele a rendőrbe. Könnyen az lehet a vége, hogy elítélik. Akár hét évet is kaphat, amire nem vágyott különösebben.
Végül úgy döntött, szégyen a futás, de hasznos. Zsebre vágta a fogkeféjét, kiment a szobába, és kinyitotta az ablakot. Leszedte a szúnyoghálót, és ledobta a földre. Kimászott, aztán visszanyúlt, becsukta az ablakot, visszarakta a helyére a szúnyoghálót, majd átvágott a motel mögötti üres telken az út felé. Jobbra fordult, és továbbsétált, míg elrejtette szem elől egy alacsony épület. Körbenézett, nem jár-e erre valami busz. Semmi. Taxit keresett. Az sem jött. Úgyhogy megállt az út szélén, és kinyújtotta a hüvelykujját. Úgy számított, tíz perc kell, míg átkutatják a motelt és a környező utcákon kezdik keresni. Tíz perc, legfeljebb tizenöt.
Ami azt jelenti, hogy nem fog sikerülni meglógni. Reggel fél nyolc van, a hőmérséklet már negyven fölött lehet. Lehetetlen ilyenkor stoppolni. Nincs az az autós, aki ilyen hőségben hajlandó lenne akár csak annyi időre is kinyitni a kocsija ajtaját, amíg ő becsusszan, arról nem is beszélve, hogy leálljon hosszasan megtárgyalni, hogy ő merre akar menni. Tehát többé-kevésbé reménytelen, hogy elmeneküljön. Illetve teljességgel reménytelen. Máris elkezdte valami más terven törni a fejét, annyira biztos volt benne, hogy senki nem fog megállni neki. De tévedett. Mint kiderült, az egész nap meglepetések sorozatából állt. 
***
A bérgyilkosok hárman voltak, két férfi meg egy nő. Profi csapat. Los Angelesben volt a székhelyük, és egy dallasi, majd egy második, Las Vegas-i közvetítőn keresztül lehetett kapcsolatba lépni velük. Tíz éve voltak a szakmában, és nagyon értették a dolgukat. Bármilyen feladatot meg tudtak oldani. Mindig ép bőrrel úszták, meg az akciókat, aztán bezsebelték a szép pénzt, amit a megbízóik fizettek Tíz év alatt soha, egyetlen apró probléma sem akadt. Jó csapat volt, aprólékos, alapos és találékony. Amennyire csak jó lehet valaki ebben a furcsa szakmában. Tökéletesen alkalmazkodtak a szerepükhöz. Jelentéktelenek voltak, könnyen felejthetőek, névtelenek. Ha együtt voltak, úgy festettek, mint egy fénymásolókat gyártó cég helyi kirendeltségének munkatársai, útban egy szakmai konferenciára.
Nem mintha valaha is együtt mutatkoztak volna. Soha senki nem látta együtt őket, csak az áldozataik. Mindig külön utaztak. Egyikük kocsival járt, a másik kettő repült, mindig más-más útvonalon. Mindig az egyik férfi ment kocsival, mert a legfőbb céljuk az észrevétlenség és a feltűnés kerülése volt, és ha egy nő vezet egyedül egy hosszú úton, az kicsit feltűnőbb, mint egy férfi. A kocsit mindig bérelték, mindig a LAX-nél, a világ legforgalmasabb autókölcsönző pultjánál. Mindig egy jellegtelen, nem feltűnő színű családi autót. A jogosítvány és a hitelkártya, amivel fizettek, mindig valódi volt, valami távoli államban adták ki egy már meghalt személy nevére. A férfi akkor állt be a sorba az autókölcsönzőnél, amikor épp befutott a reptérre egy járat, és özönleni kezdett kifelé a tömeg. Egy arc volt a sok száz között. Alacsony volt, fekete hajú, könnyen felejthető külsejű. Egy kis válltáska és egy hengeres vászon sporttáska volt nála. Az arcán aggodalmas arckifejezéssel várakozott, mint minden más utas.
A pultnál kitöltötte a papírokat, aztán a reptéri busszal átment a kölcsönző-telepre, és megkereste az autót. A táskáit a csomagtartóba dobta, majd kihajtott a ragyogó napfényre. Negyven percet töltött az autópályán, céltalanul, nagy körökben keringve a város körül, hogy megbizonyosodjon róla, nem követik-e. Aztán Nyugat-Hollywood felé kanyarodott, és megállt egy zárható garázsnál, egy kis sikátorban, egy fehérneműbolt mögött. A motort bekapcsolva hagyta, kinyitotta a garázs ajtaját, és a vászontáskát meg a sporttáskát kicserélte két nagy, fekete műanyag táskára. Az egyik nagyon nehéz volt. És ez a táska volt az egyik oka, hogy miért kocsival ment, és miért nem repült. Olyasmi volt benne, amit jobb távol tartani a repülőtéri biztonsági vizsgálattól.
Bezárta a garázst, és kelet felé hajtott a Santa Monica Boulevard-on, aztán dél felé fordult a 101-es útra, majd megint keletre a 10-esen. Elfészkelődött az ülésen, hogy kényelmesen elhelyezkedjen a kétnapos hosszú útra Texasig. Nem dohányzott, de rágyújtott pár cigarettára, és gondosan szétszórta a hamut a padlón, a műszerfalon és a kormány körül. Hagyta, hogy végigégjen a cigaretta, aztán elnyomta a hamutartóban. Ha majd visszavitte a bérelt autót, kénytelenek lesznek nagyon alaposan kitakarítani és kiporszívózni, légfrissítőt szétfújni, a műszerfalat letörölgetni. Így minden nyomát eltüntetik, az ujjlenyomatait is.

A második férfi is úton volt. Ő magasabb volt; testesebb és szőkés hajú, de rajta sem volt semmi feltűnő. Beállt a sorba a munkanap végi tömegben a LAX pultjánál, és vett egy jegyet Atlantába. Amikor oda megérkezett, elővett a táskájából egy másik igazolványt, és teljesen más néven vett egy jegyet Dallasba.

A nő egy nappal később indult utánuk. Ez az ő kiváltsága volt, mivel ő volt a csapat vezetője. Középkorú, közepes magasságú, jellegtelen szőke. Nem volt rajta semmi különös, attól eltekintve, hogy abból élt, hogy embereket ölt megbízásból. A kocsiját, amely egy Pasadenában harminc évvel ezelőtt bárányhimlőben meghalt csecsemő nevén volt, a LAX parkolójában hagyta. Busszal kiment a terminálhoz, és egy hamis MasterCarddal vett egy jegyet. Nagyjából akkor szállt fel a repülőre, amikor az első férfi nekivágott a második napnak az utakon.
Miután az első nap másodszor is megállt tankolni, tett egy kis kitérőt az új-mexikói hegyekbe, és keresett egy csendes, poros útszéli pihenőt, ahol kicserélte az autó kaliforniai rendszámtábláját arizonaira, amit a nehezebbik bőröndből vett elő. Utána visszahajtott az autópályára, és tovább vezetett még egy órát, aztán keresett egy motelt. Készpénzzel fizetett, egy tucsoni címet adott meg állandó lakcímként, és a recepciós beírta a vendégkönyvbe az arizonai rendszámot.
Hat órát aludt, és korán reggel már újból úton volt. A második nap végén érkezett meg a Dallas-Fort Worth repülőtérhez, és leparkolt a hosszú távú parkolóban. Magával vitte a bőröndöket, és a reptéri busszal az indulási kapukhoz ment. Beállt a sorba a Hertz autókölcsönző pultjánál. Azért a Hertznél, mert ott Fordokat használnak, és neki mindenképp egy Crown Victoriára volt szüksége.
Kitöltötte a papírokat, egy illinoisi személyi igazolvány alapján. A busszal átment a Hertz parkolójába, és megkereste a kocsit. Egy sima, egyszerű Crown Vic, fémes kék, nem túl világos, nem túl sötét Meg volt elégedve vele. Bedobta a táskáit a csomagtartóba, és egy motelhez hajtott, mely a Fort Worthből Dallasba vezető út mentén, egy új baseballpálya mellett volt. Ugyanazzal az illinoisi személyivel jelentkezett be, evett és aludt pár órát. Aztán korán reggel a motel előtt találkozott két társával a tűző reggeli napon, pontosan abban a pillanatban, amikor Jack Reacher először nyújtotta ki a hüvelykujját, hogy stoppoljon, több mint négyszáz mérföldnyire, Lubbockban.
***
A nap második meglepetése, azután, hogy felbukkant az előző esti fickó, az volt, hogy három percen belül megállt neki egy autós. Még arra sem volt ideje, hogy megizzadjon a napon, az inge teljesen száraz maradt. A harmadik meglepetést az okozta, hogy a vezető egy nő volt. A negyediket és legnagyobbat pedig az, hogy milyen irányt vett a beszélgetés, amit folytatott vele.
Reacher vagy huszonöt éve stoppolt az utakon, annyi országban, hogy már összeszámolni sem tudta volna. A három perc nagyjából a legrövidebb időnek számított, ami valaha is eltelt aközött, hogy kinyújtotta a hüvelykujját, és hogy megállt neki egy autó. A stoppolás mint utazási forma lassan kihalófélben volt. Ő legalábbis erre a következtetésre jutott a tapasztalatai alapján. A hivatásos sofőröknek tiltotta a szabályzat, a magánemberek meg féltek. Ki tudja, milyen pszichopata őrültet vesznek fel a kocsijukba? És Reacher esetében az átlagosnál rosszabb volt a helyzet. Enyhén szólva nem volt rá jellemző, hogy úgy festene, mint akit skatulyából húztak ki, és mint aki teljesen ártalmatlan. Óriás termet, majdnem kétméteres, súlyos testalkat, majdnem százhúsz kiló, a külseje közelről nézve kicsit zilált, az arca többnyire borotválatlan, a haja szénakazal. Az emberek tartottak tőle. Inkább távol maradtak. És most ráadásul itt ez a friss horzsolás a homlokán. Ezért is lepte meg nagyon a három perc.
És ezért lepte meg még jobban, hogy a vezető nő volt. A stopposok között megvan az egyértelmű rangsor, hogy kit vesznek fel leghamarabb. A legkönnyebb a fiatal lányoknak akiket valószínűleg pillanatok alatt felvesz egy férfi, hiszen ebben nincs semmi veszély. Habár manapság hallani olyan esetekről is, hogy vannak olyan szélhámos lányok, akik száz dollárt követelnek a vezetőktől, akik felveszik őket, különben feljelentik a pasast, és azt állítják, molesztálta őket. Mindegy, a lényeg az, hogy a lista legalján találhatók a nagydarab, zilált külsejű fickók. Nem túl valószínű, hogy megáll nekik egy karcsú, elegáns, magányos nő. De most mégis megtörtént, három percen belül.
Reachert egész fejbe vágta a hőség, alig látott a vakító verőfényben, az éles reggeli árnyékok között. Épp csak kidugta a bal hüvelykujját, és máris odahúzódott mellé egy kocsi, a kerekek élesen megcsikordultak az aszfalton, ahogy fékezett. Nagy, fehér kocsi volt, a motorháztetőről visszaverődő napfény a szemébe tűzött, majdnem teljesen elvakította. A nő halk zúgással leeresztette az ablakot.
Péntek reggel, hét óra negyvenkét perc.
– Hová? – kérdezte a nő, mintha taxisofőr lenne.
– Bárhova – vágta rá Reacher.
Azonnal meg is bánta, ahogy kicsúszott a száján. Ostobaság volt ezt mondani, mert ettől csak még gyanúsabb lesz. Az ilyen céltalanul bolyongó csavargóktól többnyire megijednek az emberek. De ez a nő csak bólintott.
– Oké – mondta. – Én Pecos felé megyek.
Reacher egy pillanatig csak meglepetten állt. A nő félrehajtott fejjel nézett fel rá az ablakon keresztül.
– Remek – mondta végül Reacher.
Lelépett a járdáról, kinyitotta a kocsi ajtaját és gyorsan beült. Odabent jéghideg volt a levegő. A légkondicionáló a maximumra állítva zúgott. A bőrülés olyan volt, mintha egy jégtömbre ült volna. A nő felhúzta az ablakot.
– Köszönöm, hogy felvett – mondta Reacher. – Nem is tudja, mennyire hálás vagyok. ,
A nő nem felelt. Csak egy semmitmondó gesztussal legyintett, aztán a válla fölött hátranézve várta, hogy besorolhasson a forgalomba.
Az emberek más-más okból vesznek fel stopposokat. Talán ők is stoppoltak fiatalkorukban, és most, hogy módjukban áll, viszonozni akarják, amit annak idején kaptak. Vagy csak szeretnek jótékonykodni másokkal. Vagy unatkoznak és beszélgetni akarnak.
Mindenesetre, ha ez a nő beszélgetni akart, nem kapkodta el a dolgot. Szó nélkül megvárta, míg elhaladt néhány teherautó, aztán besorolt mögéjük. Reacher körbenézett a kocsi belsejében. Cadillac volt, kétajtós, olyan hosszú, mint egy hadihajó, és nagyon előkelő. Pár éves lehetett, de patyolattiszta volt. A bőrborítás patinás csontszínű, az ablaküveg enyhén színezett, mint egy kiürült francia borosüveg. A hátsó ülésen egy retikül és egy kisebbfajta aktatáska hevert. A retikül jellegtelen volt, fekete, talán műbőr. Az aktatáska ütött-kopott bőr, az a fajta, ami már újkorában is réginek néz ki. A cipzárja el volt húzva, és egy csomó papír volt beletömve, mintha jogi iratok lennének.
– Tolja hátrább az ülést, ha akarja, hogy több helye legyen– szólalt meg a nő.
– Köszönöm – mondta Reacher.
Megkereste a kapcsolókat, és kicsit hátrább tolta az ülést, és állított a háttámlán is. Aztán hátradőlt és elnyúlt, hogy odakintről nézve ne legyen túl feltűnő. Az ülés mechanikája halkan zúgott. Olyan volt, mint egy fogorvosi szék.
– Így biztos kényelmesebb – mondta a nő.
Az ő ülése egészen közel volt tolva a kormányhoz, mert apró termetű volt. Reacher kicsit helyezkedett az ülésen, hogy szemügyre tudja venni a nőt, anélkül, hogy egyenesen rábámulna. Alacsony volt és vékony, barna bőrű, finom csontozatú. Minden kicsi volt rajta. Talán ötven kiló lehetett, nagyjából harmincéves. Hosszú, hullámos fekete haja volt, sötét szeme, az arcán feszült félmosoly ült, amitől kivillantak apró fehér fogai. Mexikói származású lehet, gondolta Reacher. Az ősei talán a Rio Grandét átúszva, jobb életet keresve jöttek az Államokba. Az biztos, hogy évszázadokon át jobb napokat láthattak. A nő ereiben kék vér folyhatott. Úgy festett, mint valami azték hercegnő. Egyszerű pamut nyári ruha volt rajta, valami halvány nyomott mintával. Nem volt rajta semmi különös, de azért drágának látszott. Ujjatlan volt és térd fölé ért. A nő karja és lába sima és barna volt, mintha kifényesítették volna.
– Szóval, merre megy? – kérdezte. Aztán szélesebben elmosolyodott. – Persze ezt már kérdeztem, úgy tűnt, nincs túl határozott elképzelése arról, hová akar menni.
Az akcentusa tiszta amerikai volt, de talán inkább nyugati, mint déli vidékekre vallott. Két kézzel fogta a kormányt, és Reacher látta, hogy két gyűrű van a kezén. Egy vékony jegygyűrű, meg egy platina, nagy gyémánttal.
– Bárhová – mondta Reacher. – Ahová kilyukadok, oda akarok menni.
A nő megint elmosolyodott. – Menekül valami elől? Csak nem egy veszélyes szökevényt vettem fel?
A mosolya jelezte, hogy nem gondolja komolyan a kérdést, bár Reacher úgy vélte, akár komolyan is gondolhatná. Az adott körülmények között egyáltalán nem lett volna elképzelhetetlen. A nő kockázatot vállalt, amikor felvette.
– Csak felfedezőúton vagyok – mondta.
– Texasban? Már fel van fedezve.
– Csak mint turista.
– Nem úgy néz ki, mint egy turista. A turisták, akik megfordulnak mifelénk, poliészter nyári öltönyben járnak, és busszal jönnek.
A nő megint mosolygott. Jól állt neki. Magabiztosnak és nyugodtnak látszott tőle, és előkelően kifinomultnak. Egy elegáns mexikói nő, drága ruhában. Egy Cadillacben. Reacher hirtelen kezdte kellemetlenül érezni magát, amiért ilyen kurtán válaszolgat, amiért ilyen kócos és borostás, foltos az inge, és gyűrött a nadrágja. Ráadásul, a horzsolás a homlokán…
– Errefelé lakik? – kérdezte, mert úgy érezte, mondania kell valamit.
– Pecostól délre – felelte nő. – Innen több mint háromszáz mérföldre. Mondtam, hogy Pecosba megyek.
– Soha nem jártam még ott.
A nő hallgatott, és megvárta, hogy zöldre váltson a lámpa. Aztán áthajtott egy kereszteződésen, és a jobb oldali sávba húzódott. Reacher a combja mozdulatát figyelte, ahogy megnyomta a gázpedált. A nő szeme összeszűkült. Látszott, hogy ideges valami miatt, de fegyelmezi magát.
– És Lubbockot felfedezte? – kérdezte a nő.
– Láttam Buddy Holly szobrát.
Reacher észrevette, hogy a nő a rádióra pillant, mintha eszébe jutott volna, hogy hátha szereti a zenét, és be kéne kapcsolni.
– Szereti Buddy Hollyt? – kérdezte a nő.
– Nem igazán – felelte Reacher. – Nekem túl lágy.
A nő bólintott. – Egyetértek. Szerintem Ritchie Valnes jobb. Ő is lubbocki volt.
Reacher is bólintott. – Láttam a lábnyomát a helyi hírességek járdáján.
– Mennyi ideig volt Lubbockban?
– Egy napig.
– És már megy is tovább?
– Így terveztem.
– Akárhová?
– Így terveztem – mondta megint Reacher.
Áthaladtak a város határán. Az út mellett kis tábla jelezte a város végét. Reacher elmosolyodott magában. A járőrkocsi oldalán az állt, hogy Városi Rendőrség, tehát a határon túl már nincs fennhatóságuk. Hátrafordította a fejét, és vetett egy utolsó pillantást a városra.
***
A két férfi ült elöl a Crown Victoriában. A magas szőke vezetett, hogy a társa addig pihenhessen. A nő hátul ült. Kihajtottak a motel parkolójából, aztán ráfordultak az I-20-asra, és nyugatnak, Fort Worth felé indultak, Dallastól eltávolodva. Egyikük sem szólalt meg. Nyomasztó volt nekik arra gondolni, milyen hatalmas Texas. A nő az akcióra való felkészülés során áttanulmányozott egy útikönyvet, amelyből megtudta, hogy ez az állam teszi ki Amerika földterületének 7 százalékát, és nagyobb, mint a legtöbb európai ország. Ez nem tett rá különösebb benyomást. Közhely, hogy Texas milyen hatalmas. De az útikönyvben az is benne volt, hogy Texas két széle között a távolság nagyobb, mint New York és Chicago között. Ez az információ már tett rá némi hatást. És ez megmagyarázta, miért kellett ennyit vezetniük, hogy egyik isten háta mögötti helyről eljussanak a másikra.
De a kocsi csendes volt, hűvös és kényelmes, és ugyanúgy lehetett pihenni benne, mint egy motelszobában. Végül is van még idejük.
***
A nő lelassított, és széles ívben jobbra kanyarodott, Új-Mexikó felé, aztán egy mérfölddel később balra, és egyenesen dél felé haladtak tovább, Mexikó irányába. A ruhája gyűrött volt a derekánál, mintha már második napja lenne rajta. A parfümje finom volt, az illata összekeveredett a ventilátorból kiáradó hideg levegővel.
– És érdemes megnézni Pecant? – törte meg Reacher a csöndet.
– Pecos – javította ki a nő.
– Ja, igen.
A nő megvonta a vállát. – Nekem tetszik – mondta. – Nagyrészt mexikói, úgyhogy én otthon érzem magam.
A jobb keze szorosabban markolta a kormányt. Reacher látta, hogy a karján megfeszülnek az izmok.
– Maga szereti a mexikóiakat? – kérdezte a nő.
Reacher is vállat vont. – Amennyire minden más embert.
– Nem szereti az embereket?
– Az attól függ.
– A kantalupdinnyét szereti?
– Amennyire minden más gyümölcsöt.
– Pecos környékén terem a legédesebb kantalupdinnye egész Texasban – mondta a nő. – Sőt az itteniek szerint az egész világon. Júliusban rodeót tartanak, de az ideiről már lemaradt. Pecostól északra terült el Loving megye. Hallott már róla?
Reacher megrázta a fejét. – Még soha nem jártam errefelé.
– Ez az egész Államok legritkábban lakott megyéje – magyarázta a nő. – Talán Alaszka egyes helyeitől eltekintve. De ez a leggazdagabb is, ha az egy főre jutó jövedelmet nézzük. A népesség száztíz, viszont van négyszázhúsz aktív olajkút.
Reacher bólintott. – Akkor tegyen ki Pecosban. Érdekes helynek hangzik.
– Igazi vadnyugat volt errefelé – mondta a nő. – Persze valamikor nagyon régen. Megállt itt a texasi és a Pacific vasút. Voltak kocsmák, meg minden, ami kell. Rossz hírű hely volt. Aki nem tetszett, azt egyszerűen lepuffantották, és beledobták a Pecos folyóba.
– Ma is csinálnak ilyeneket?
A nő elmosolyodott, most másféle mosollyal. Az elegancia helyett kis pajkosság volt benne. Nagyon vonzó lett tőle.
– Nem, ma már nem olyan gyakran.
– A családja Pecosból származik?
– Nem, Kaliforniából – felelte a nő. – Akkor jöttem Texasba, amikor férjhez mentem.
– Régóta van férjnél?
– Majdnem hét éve.
– A családja régóta élt Kaliforniában?
A nő kicsit hallgatott, és megint elmosolyodott. – Régebben, mint sok más kaliforniai, az biztos – mondta.
Kihalt, sík tájon hajtottak keresztül,, nyílegyenes úton. A tüzes égbolt palack-zöldnek látszott a színezett ablaküvegen keresztül. A műszerfalon elhelyezett hőmérő azt mutatta, hogy odakint negyvenhárom fok van.
– Maga ügyvéd? – kérdezte Reacher.
A nő egy másodpercig értetlenül nézett, aztán vetett egy pillantást a visszapillantó tükörben a hátsó ülésen heverő aktatáskára.
– Nem – felelte. – Egy ügyvéd kliense vagyok.
A beszélgetés elakadt. A nő idegesnek látszott, amitől Reacher zavarba jött.
– És ezen kívül még micsoda? – kérdezte.
A nő kicsit hallgatott. – Valakinek a felesége, az édesanyja, a lánya és a húga. És van egy pár lovam. Ennyi. Na és, maga?
– Semmi különös – felelte Reacher.
– Valaki csak kell hogy legyen.
– Hát, voltam. Valakinek a fia, valakinek az öccse és valakinek a barátja.
– Csak volt?
– A szüleim meghaltak, a bátyám meghalt, a barátnőm elhagyott.
Hát, ez nem hangzik túl jól, tette hozzá gondolatban.
A nő nem, felelt semmit.
– És nincsenek lovaim – tette még hozzá Reacher.
– Nagyon sajnálom – mondta a nő.
– Hogy nincsenek lovaim?
– Nem, hogy ilyen egyszál maga van a világban.
– Ez már régi történet. Nem olyan szörnyű, mint ahogy hangzik.
– Nem magányos?
Reacher. vállat vont. – Szeretek egyedül lenni.
A nő kicsit hallgatott. – Miért hagyta el a barátnője?
– Európában kapott állást.
– És nem mehetett volna vele?
– Nem igazán akarta, hogy vele menjek.
– Értem – mondta a nő. – És maga szeretett volna vele menni?
Reacher egy pillanatig hallgatott. – Nem igazán, azt hiszem. Túlságosan olyan lett volna, mintha megállapodnék.
– És nem akar megállapodni?
Reacher megrázta a fejét. – Ha egymás után kétszer ugyanabban a motelben kell aludnom, már rosszul érzem magam.
– Szóval ezért töltött csak egy napot Lubbockban.
– És a másnapot Pecosban – tette hozzá Reacher.
– És azután? 
Reacher elmosolyodott. – Azután? Fogalmam sincs. Így szeretem.
A nő némán tovább vezetett.
– Szóval mégiscsak menekül valami elől – szólalt meg végül, – Talán régebben nagyon megállapodott életet élt, és most el akar szökni ez elől az érzés elől.
Reacher megrázta a fejét. – Nem, épp ellenkezőleg. Egész életemben a hadseregben szolgáltam, ami nagyon kevéssé megállapodott élet. Megszoktam és megszerettem ezt az érzést.
– Értem – mondta a nő. – Szóval hozzászokott a káoszhoz.
– Azt hiszem.
– Hogy lehet, hogy egész életében a hadseregben szolgált?
– Az apám is katona volt. Haditámaszpontokon nőttem fel, mindenfelé a nagyvilágban, aztán én is katona lettem.
– De most már otthagyta? 
Reacher bólintott. – Úgy éreztem, nincs ott helyem tovább.
Látta, hogy a nő elgondolkozik a válaszán. Megint feszültebb lett az arca. Keményebben rátaposott a gázra, bár talán észre sem vette. Mintha önkéntelen reflex lett volna. Reachernek az volt az érzése, egyre jobban érdeklődik iránta.
***
A Ford a kanadai St. Thomasban lévő üzemében gyártja a Crown Victoriát, évente több tízezer darabot, és majdnem kivétel nélkül mindet a rendőrségek, taxi-vállalatok vagy autókölcsönző cégek vásárolják fel. Szinte egyet sem adnak el magánszemélyeknek. Azok a megszállottak, akik mindenképp ilyet akarnak szerezni, megvehetik a Mercury Grand Marquist, ami ugyanez a kocsi, kicsit elegánsabb kiadásban, nagyjából ugyanazért az árért. Így aztán a magánkézben lévő Crown Victoria ritkább, mint a piros Rolls-Royce, ezért ha valaki egy olyat lát, amelyik nem taxi-sárgára van festve, vagy nem fekete-fehér, „Rendőrség” felirattal az oldalán, akkor automatikusan arra gondol, hogy egy jelöletlen rendőrségi autó. Vagy valami egyéb kormányszervhez tartozik, az FBI, a Titkosszolgálat, egy törvényszéki orvos szakértő vagy egy városi tűzoltóparancsnok hivatali autója.
Abilene felé félúton, a kihalt vidéken a magas szőke férfi félrehúzódott a kocsival az országútról, és áthajtott a tágas mezőkön, és sűrű erdők mellett, míg talált egy poros dűlőutat, talán tíz mérföldre a legközelebbi településtől, itt megállt, lekapcsolta a motort, és felkattintotta a csomagtartó tetejét. Az alacsony fekete férfi kirángatta a nehéz fekete táskát, és lerakta a földre. A nő elhúzta a cipzárját, és odanyújtott egy virginiai rendszámtáblát a szőke férfinak. Az kivett egy csavarhúzót a táskából, és elöl és hátul is leszerelte a texasi rendszámtáblát. Az alacsony fekete férfi leszedte a műanyag tárcsát a négy kerékről, hogy kilátszódjon az olcsó fekete acél. Összerakta a dísztárcsákat, mintha tányérok lennének, és berakta a csomagtartóba. A nő rádióantennákat vett elő a táskából, CB-rádióhoz és rádiótelefonhoz valókat, amiket olcsón árulnak Los Angeles-i rádiós barkácsboltokban. Az antennákat öntapadós korongokkal a hátsó ablakhoz erősítette. Miután becsukták a csomagtartót, rárakta a CB-antennákat, amiknek mágneses volt a vége. Nem voltak hozzácsatlakoztatva semmihez, csak a látszat kedvéért volt rájuk szükség.
Aztán az alacsony fekete férfi beült a volán mögé, egy hajtűkanyarral visszafordult, és nagy porfelhő közepette visszaindult az országút felé. Egy Crown Vic, egyszerű kerekekkel, egy erdőnyi antennával, virginiai rendszámtáblával. Ha valaki meglátja, csak arra gondolhat, hogy az FBI autója, benne három ügynökkel, akiknek valami sürgős elintéznivalójuk van. 
***
És mit csinált a hadseregben ? – kérdezte a nő könnyed hangon.
– Rendőr voltam – felelte Reacher.
– Vannak rendőrök a hadseregben?
– Persze. Katonai rendőrség. Egy rendőri szervezet, a hadseregen belül.
– Ezt nem is tudtam – mondta a nő. Aztán megint elhallgatott. Látszott, hogy valamin töri a fejét. Izgatottnak tűnt.
– Nem bánja, ha felteszek egy-két kérdést?
Reacher vállat vont. – Ha már felvett.
A nő bólintott. – Nem szeretném megsérteni.
– Az elég nehéz lenne, az adott körülmények között, amíg odakint negyven fok van, itt meg csak húsz.
– Nemsokára kitör a vihar. Ilyen hőség csak olyankor szokott lenni.
Reacher felnézett az égre. Palack-zöldnek látszott a színezett ablaküvegen keresztül, és vakítóan ragyogott, sehol egy felhő.
– Nem úgy néz ki, mintha esni készülne – jegyezte meg.
A nő csak röviden elmosolyodott. – Megkérdezhetem, hol lakik?
– Nem lakom sehol – felelte Reacher. – Mindig úton vagyok.
– Nincs valahol otthona?
Reacher megrázta a fejét. – A világon semmim nincs, csak amit rajtam lát.
– Könnyen utazik.
– Amennyire csak lehet.
A nő egy mérföldön át hallgatott.
– Nincs munkája? – kérdezte aztán.
– Többnyire nincs. 
– Jó rendőr volt?
– Elég jó, azt hiszem. Őrnagy voltam, és kaptam pár kitüntetést is.
– És miért hagyta ott?
Olyan volt az egész, mintha egy meghallgatás lenne, valami állásra vagy bankhitelhez.
– Létszámcsökkentés volt. Vége lett a hidegháborúnak, kisebb hadsereget akartak, kevesebb emberrel, és nem volt már szükség annyi rendőrre, hogy kordában tartsa őket.
A nő bólintott – Mint egy kisvárosban. Ha a lakosság száma csökken, a rendőrség állományát is csökkentik.
Reacher nem mondott semmit.
– Én egy nagyon kis városban lakom – folytatta a nő. – Echo a neve, Pecostól délre fekszik, az isten háta mögött. Nem azért hívják Echónak, mert visszhangos a környék, hanem a görög mitológia alapján. Echo egy fiatal lány volt, aki beleszeretett Narcissusba. De ő csak önmagát szerette, így aztán a lány addig epekedett utána, míg nem maradt belőle más, csak a hangja. Echónak alig vannak lakosai, de nemcsak város, hanem egy külön megye is. Nem olyan kihalt, mint Loving megye, de egyáltalán nincs is rendőrsége. Csak egyetlen seriff.
A nő hangjában volt valami furcsa csengés.
– És ez baj? – kérdezte Reacher.
– Csak fehérek laknak itt – mondta. – Nem úgy, mint Pecosban.
– És?
– És az embernek mindig az az érzése, hogy esetleg baj is lehet, ha elmérgesednek a dolgok.
– És volt már ilyen?
A nő zavartan elmosolyodott. – Látszik, hogy rendőr volt. Sokat kérdezősködik. Pedig én akartam kérdéseket feltenni.
Egy darabig hallgatott, és a nő csak vezetett, gyorsan, de azért nem túl sietősen, karcsú barna kezét könnyedén tartva a kormányon. Reacher megint az ülést állító gombhoz nyúlt, és még egy hajszállal hátrább döntötte az ülést. A szeme sarkából figyelte a nőt. Csinos volt. És folyton ideges. Tíz év múlva szép ráncok lesznek a homlokán.
– Milyen volt az élet a hadseregben? – kérdezte a nő.
– Más – felelte Reacher. – Más, mint a civil világban.
– Miben más?
– Mások a szabályok, mások az élethelyzetek. Egy külön világ. Nagyon szabályozott, ugyanakkor valahogy mégis törvényen kívüli. Kemény és civilizálatlan. 
– Mint a vadnyugat – mondta a nő.
– Olyasmi. Egymillió ember, arra kiképezve, hogy mindig megtegye azt, amit kell. A szabályok csak ezután jönnek.
– Mint a vadnyugaton – mondta megint a nő. – Gondolom, magának tetszett.
Reacher bólintott. – Részben.
A nő kicsit hallgatott. – Feltehetek egy személyes kérdést?
– Persze.
– Mi neve?
– Reacher.
– Ez a vezetékneve vagy a keresztneve?
– Az emberek csak Reachernek szólítanak.
A nő megint hallgatott egy kicsit. – Kérdezhetek még egy személyeset?
Reacher bólintott. – Ölt meg embereket, amíg a hadseregben volt?
Reacher bólintott. – Néhányat.
– Alapjában véve ez a katonák dolga, nem?
– Azt hiszem. Alapjában véve…
A nő megint elhallgatott, mintha valami döntést próbálna meghozni magában.
– Van egy múzeum Pecosban – mondta. – Igazi vadnyugati kiállítás. Részben régi kocsmának van berendezve, mellette egy régi fogadó. Az épület mögött van Clay Allison sírja. Hallott már róla?
Reacher megrázta a fejét.
– Úgy hívták, hogy a „gentleman cowboy”. Végül egy búzát szállító szekér kerekei alá esett, és belehalt a sérüléseibe. Itt temették el. Szép sírköve van, az áll rajta, hogy Robert Clay Allison, 1840-1887, és egy felirat: „Soha nem ölt meg mást, csak azt, aki megérdemelte.” Mit gondol erről?
– Szerintem szép sírfelirat – mondta Reacher.
– Az egyik üvegezett tárlóban ki van állítva a nekrológja is egy régi újságból – folytatta nő. – Azt hiszem, Kansas Cityben adták ki. Azt írták, hogy „annyi bizonyos, hogy sötét tetteinek nagy részét az igazság érdekében hajtotta végre, már ahogy ő felfogta az igazságot”.
A Cadillac tovább száguldott dél felé.
– Szép nekrológ – mondta Reacher.
– Úgy gondolja?
Reacher bólintott. – Ennél jobb talán nem is lehetne.
– Szeretne maga is ilyet? 
– Hát, egyelőre azért még nem – mondta Reacher.
A nő mentegetőzve elmosolyodott. – Persze, nem úgy értettem. De végül szeretne kiérdemelni egy ilyet?
– Rosszabbat is el tudok képzelni.
A nő nem mondott semmit.
– Nem árulná el, hová fogunk kilyukadni? – kérdezte meg Reacher.
– Ezen az úton? – kérdezte idegesen a nő.
– Nem, ezzel a beszélgetéssel.
A nő egy darabig némán vezetett tovább, aztán felemelte lábát a gázpedálról. A kocsi lelassult, és félrehúzódtak a poros út szélére. Az út mentén egy kiszáradt öntözőárok húzódott. A kocsi féloldalasan megdőlt, egyik oldalon az árokban álltak a kerekei. A nő könnyed mozdulattal állított a sebességváltón. A motor üresben járt, és a légkondicionáló is tovább zúgott.
– Engem Carmen Greernek hívnak – mondta. – És szükségem lenne a segítségére.
2. fejezet
– Tudja, nem ok nélkül vettem fel – folytatta Carmen Greer.
Reacher oldalra fordulva, a hátát az ajtónak nyomva ült. A Cadillac olyan féloldalasan állt, mint egy süllyedő hajó, fél kerékkel az útpadkán, a másikkal az árokban. A csúszós bőrülésen Reacher nem tudta egyenesen tartani magát. A nő egyik kezét a kormánykeréken nyugtatta, a másikkal az ülés háttámláján megtámasztotta magát. Az arca egészen közel volt, de Reacher nem tudott leolvasni róla semmit. A nő elnézett a feje fölött, ki a poros árokra.
– Ki tud majd hajtani ebből az árokból? – kérdezte Reacher.
A nő hátrapillantott az útra. Az aszfalt csillogott a hőségtől.
– Azt hiszem – mondta. – Remélem.
– Én is remélem – mondta Reacher.
A nő csak nézett rá.
– Szóval, miért vett fel? – kérdezte Reacher.
– Mit gondol? 
– Halvány fogalmam sincs – mondta Reacher. – Azt hittem, csak szerencsém volt. Gondoltam, egy kedves ember, aki szeret idegeneken segíteni.
A nő megrázta a fejét. – Nem, én keresek egy ilyen valakit, mint maga – mondta.
– Minek?
– Már legalább egy tucat férfit felvettem – mondta. – Egy hónapja mást sem csinálok. Autózgatok Nyugat-Texasban, és stopposokat keresek.
– Minek?
A nő csak semmitmondóan vállat vont.
– El se hinné, hány mérföld van már ebben az autóban, és hogy mennyit költöttem benzinre.
– Minek? – kérdezte újból Reacher.
A nő hallgatott. Nem felelt, csak némán ült. Reacher hátát nyomta az ajtó kilincse, a veséje tájékán. Kicsit fészkelődött, a vállára támaszkodva homorított. Az futott át a fején, hogy bárcsak inkább valaki más vette volna fel. Valaki, aki egyszerűen csak elvitte volna A pontról B pontra. A nőre nézett.
– Szólíthatom Carmennek? – kérdezte.
A nő bólintott. – Persze, nyugodtan.
– Oké, Carmen. Akkor elmondaná végre, mi ez az egész?
A nő szája kinyílt, aztán megint becsukódott.
– Nem is tudom, hol kezdjem – mondta. – Most, hogy idáig jutottam…
– Meddig?
A nő nem felelt.
– Jobb lenne, ha elmondaná, hogy pontosan mit akar. Különben kiszállok, itt és most.
– Negyven fok van kint.
– Tudom.
– Ebben a hőségben meg is lehet halni.
– Vállalom a kockázatot.
– Nem tudja kinyitni így az ajtót, túl ferdén állunk.
– Akkor kinyomom az ablakot.
A nő kicsit hallgatott. – Szükségem van a segítségére – mondta aztán újra.
– Még soha nem is találkoztunk.
– Nem, de maga épp megfelel arra, amit keresek.
– Mire?
A nő megint elnémult. Aztán futó, ironikus mosoly suhant át az arcán. – Olyan nehéz ez – mondta. – Milliószor elpróbáltam, mit fogok mondani, de nem tudom, hogy fog elsülni.
Reacher nem felelt semmit, csak várt.
– Volt már dolga ügyvédekkel? – kérdezte a nő. – Nem csinálnak semmit, csak kiszednek az emberből egy csomó pénzt, elrabolják jó sok idejét, aztán közlik, hogy nem tudnak mit tenni.
– Akkor keressen másik ügyvédet – mondta Reacher.
– Már négy volt. Egy hónap alatt. Mind egyforma. És mind túl drága. Nincs elég pénzem.
– Egy Cadillackel jár.
– A kocsi az anyósomé, csak kölcsönvettem.
– Szép nagy gyémántgyűrű van az ujján.
A nő hallgatott. Az arca elfelhősödött. – A férjemtől kaptam – mondta.
Reacher ránézett. – Ő nem tud segíteni?
– Nem, nem tud. Maga bérelt már fel magánnyomozót?
– Soha nem volt rá szükségem. Én is nyomozó voltam.
– Ilyenek nem is léteznek – mondta a nő. – Mint amilyenek a filmekben vannak. Ezek csak ülnek az irodájukban, és telefonálgatnak. Vagy a számítógépen bogarásszák az adtabázisokat. Nem hajlandók kimenni az utcára, és csinálni is valamit. Elmentem egészen Austinig. Egy pasas ott azt mondta, ő tud segíteni, de hat ember kellett volna hozzá, és hetente tízezer dollárt kért volna.
– Miért?
– Úgyhogy kétségbeestem. Rám tört a pánik. Aztán eszembe jutott ez az ötlet. Gondoltam, hogy jól megnézem a stopposokat, hátha köztük találok valakit. Egyikük talán épp az a fajta ember, akit keresek, és hajlandó lesz segíteni nekem. Igyekeztem gondosan választani. Csak legkeményebb külsejűeknek álltam meg.
– Köszönöm – vetette közbe Reacher.
– Nem sértésnek szántam.
– Ez veszélyes is lehetett volna.
A nő bólintott. – Párszor majdnem baj is lett belőle. De kénytelen voltam vállalni a kockázatot. Muszáj találnom valakit. Gondoltam, talán egy rodeóst, vagy az olajmezőkről egy munkást. Tudja, ezek kemény fickók, erősek, ráérnek. És esetleg szeretnének egy kis pénzt keresni. Persze, nem tudok sokat fizetni. Ez probléma?
– Carmen, nekem ez idáig minden probléma, amit elmondott.
– Mindegyikükkel beszéltem – folytatta a nő kis hallgatás után. – Elcsevegtünk, beszéltünk erről-arról, ahogy magával is. Próbáltam felmérni őket, hogy milyen a jellemük, milyenek a tulajdonságaik. Talán tizenkettő akadt ilyen. De egyikük sem volt igazán használható. De szerintem maga az lenne.
– Mi lennék?
– Eddig maga a legjobb jelölt. Tényleg azt hiszem. Egy volt rendőr, volt katona, senkije a világon, nem is lehetne jobb.
– Carmen, én nem keresek munkát.
A nő lelkesen bólogatott. – Tudom. Erre már rájöttem. De így még jobb. Az egész így sokkal tisztább. Egyszerű, önzetlen segítség. Nem lenne semmi anyagi vonatkozása. És a múltja is tökéletes, kötelezi rá, hogy segítsen.
Reacher rámeredt. – Miből gondolja?
– Maga katona volt. És rendőr. Ez tökéletes. A rendőröknek az a dolga, hogy segítsenek az embereknek, nem?
– Többnyire inkább seggbe rugdostuk őket. Nem mondanám, hogy gyakran segítettünk.
– De hát a rendőrök ezért vannak. Ez az alapvető kötelességük. És egy katonai rendőr még jobb. Maga is mondta, a saját szájával, hogy mindig megteszi, amit kell.
– Ha rendőri segítségre van szüksége, menjen el a seriffhez. Pecosban vagy hol.
– Echo – mondta a nő. – Echóban lakom, Pecostől délre.
– Akkor ott. Forduljon a seriffhez.
A nő megrázta a fejét. – Nem, ezt nem tehetem.
Reacher nem mondott többet. Csak ült, hátradőlve, az ajtónak nyomva a hátát. A motor türelmesen berregett, a légkondicionáló hangosan zúgott. A nő is hallgatott. Hunyorogva kibámult az ablakon Reacher válla fölött, és olyan arcot vágott, mintha sírva akarna fakadni. Mintha tragikusan csalódott volna, Reacherben vagy saját magában.
– Most biztos azt hiszi, őrült vagyok – szólalt meg.
Reacher elfordította a fejét, és végignézett a nőn, tetőtől talpig.
Vékony, izmos karok, vékony, izmos lábak, drága ruha. A szoknya felcsúszott a combján, a vállán kilátszott a melltartó pántja, hófehéren világított barna bőrén. A haja szépen megfésülve, a körme manikűrözve, kilakkozva. Elegáns, intelligens arc. Fáradt szemek.
– Nem vagyok őrült – mondta a nő, és egyenesen Reacherre nézett, valami furcsa kifejezéssel az arcán. Könyörgés, vagy talán reménytelenség, vagy kétségbeesés.
– Egy hónapja erről álmodoztam – mondta. – Ez az utolsó reménységem. Gondolom, elég nevetséges a tervem, de nem tudtam mást kitalálni. És megvan az esélye, hogy esetleg sikerül. Szerintem magával sikerülhetne. És most mindent elrontok azzal, hogy összevissza beszélek, mintha hiányozna egy kerekem.
Reacher sokáig hallgatott. A kis bisztróra gondolt, amit Lubbock-ban látott, a motellel szemben, az utca túloldalán. Szépen bemehetett volna oda, és bevághatott volna egy nagy adag sült szalonnát, pár tojással. És csak félórával később jött volna ki, amikor a nő már rég átszáguldott a városon. Most ott üldögélne egy jókedvű teherautósofőr mellett, és rock- and-rollt hallgatnának a rádión. Másrészt viszont feküdhetne vérző sebekkel egy rendőrségi fogdában is.
– Akkor kezdjen neki – mondta végül a nőnek. – Mesélje el, miről van szó. De először talán hajtsunk ki ebből az átkozott árokból, nem túl kényelmes így ülni. És rám férne egy kávé. Van valami hely errefelé, ahol ihatnánk egyet?
– Igen, azt hiszem, úgy egyórányira innen.
– Akkor menjünk oda, és igyunk egy kávét.
– Ott fog hagyni, és elmenekül előlem – mondta a nő.
Ez elég vonzó lehetőség volt. A nő rámeredt, hosszú másodpercekig, aztán végül bólintott, mintha döntött volna. Átállította a sebességváltót, és rátaposott a gázpedálra. A kocsi elsőkerék-meghajtású volt, és minden súlya hátra esett, úgyhogy a kerekek a semmibe kapaszkodva, üresen pörögtek. Kavicsok csikorogtak a karosszéria alatt, és sárgásbarna porfelhő szállongott körülöttük. Aztán a kerekek végre megkapaszkodtak, a kocsi kilódult az árokból, és visszazökkent az útra, és elindultak tovább dél felé.
– Nem is tudom, hol kezdjem – mondta a nő.
– Az elején – javasolta Reacher. – Az mindig a legjobb. Gondolja előbb végig, aztán majd a kávé mellett elmondja. Van időnk.
A nő megrázta a fejét. Mereven előrebámult a szélvédőn keresztül, tekintetét az üres, hőségtől ragyogó útra szegezve. Úgy egy mérföldön át hallgatott, miközben száguldottak.
– Nem, nincs időnk – mondta végül. – Nagyon sürgős a dolog.
***
Abilene-től ötven mérfölddel délre, egy kihalt vidéki mellékúton, úgy tíz mérföldre a kelet-nyugati autópályától a Crown Victoria csendesen várakozott az út szélén, üresben járatott motorral, a motorháztető résnyire nyitva, hogy jobban hűljön a motor. Körülöttük semmi, csak az üres síkság, ameddig a szem ellátott, a föld görbületét is érzékelni lehetett, ahogy a poros, kiszáradt síkság lassan eltűnt a horizonton. Autók nem jártak erre, semmi zaj nem hallatszott, csak a halk reccsenések, ahogy a kőkeményre száradt föld repedezett a nap elviselhetetlenül tűző sugarai alatt.
A sofőr egészen kitolta az elektronikusan állítható visszapillantó tükröt, hogy a teljes út hosszán végiglásson. A por, amit felvertek, már leülepedett, az égbolt és a fekete aszfalt fölött vibráló levegő szinte egyforma ezüstös ragyogásban olvadt össze. A sofőr erre a távoli ragyogásra meredt, és várta, hogy végre megjelenjenek egy autó körvonalai.
Tudta, milyen kocsi lesz. A csapatot előre tájékoztatták mindenről. Fehér Mercedes Benz, egy magányos férfi vezeti, egy megbeszélt találkozóra tart, amit nem mulaszthat el. Gyorsan fog hajtani, mert késésben lesz, mivel mindig mindenhonnan elkésik. Tudták, hány órára van megbeszélve a találkozó, és tudták, hogy a hely, ahová tart, harminc mérfölddel feljebb van az út mentén, úgyhogy egyszerű kis számítással meg tudták állapítani, nagyjából mikor fog ideérni. És ez az időpont gyorsan közeledett.
– Akkor gyerünk – mondta a sofőr.
Kiszállt a kocsiból a hőségbe, és visszanyomta a helyére a motorháztetőt. Aztán megint beült, és átvett a nőtől egy baseballsapkát. Hármat vettek egy szuvenír boltban a Hollywood Boulevard-on, tizenhárom dollár kilencvenöt centért. Sötétkék volt, fehér hímzéssel FBI felirat állt az elején. A férfi a fejére nyomta a sapkát, és jól a szemébe húzta. Beindította a motort, de a lábát keményen a fékpedálon tartotta. Kicsit előrehajolva a tükörre szegezte a tekintetét.
– Pont időben – mondta.
A távolban a délibábszerű ezüstös ragyogás vibrálásában megjelent egy fehér folt, és feléjük suhant, ahogy egy hal ugrik ki a vízből. Egyre nagyobb sebességgel közeledett feléjük az úton egy fehér Mercedes, sötét ablakokkal.
A sofőr felemelte a lábát a pedálról, és a Crown Victoria előrelódult a porban. Amikor úgy száz méterrel mögöttük volt a Mercedes, a férfi csak akkor lépett a gázpedálra. A Mercedes elszáguldott mellettük, a Crown Victoria pedig elindult mögötte, a felkavart forró légáramlatban A férfi a gázba taposott, és közben összeszorított ajakkal mosolygott. A csapat újra munkába lendült.

A Mercedes vezetője észrevette a visszapillantó tükörben a mögötte villogó fényeket, aztán meglátta a kocsit is, amelyik követte. Az első ülésen ülőknek csak a körvonalai rajzolódtak ki. Baseballsapka volt rajtuk. Automatikusan a sebességmérőre pillantott: száztízet mutatott. Hideg, szorító érzést érzett a torkában, és magában nagyot káromkodott. Csökkentette a sebességet, és azt számolgatta, mennyire fog elkésni, és mi lesz a legjobb magatartás ezekkel a fickókkal szemben. Alázatosság? Játssza meg a fontos embert, akivel nem lehet kukoricázni? Legyen barátságos és kedélyeskedő?
A Crown Victoria mellé húzódott, és meglátta, hogy hárman ülnek benne, hátul egy nő. A kocsi tele volt antennákkal. Kék villogó fény és sziréna nem volt. Tehát nem rendőrség. A sofőr intett neki, hogy húzódjon ki az út szélére. A nő az ablakhoz nyomva odamutatott neki egy igazolványt. Nagy betűkkel FBI felirat állt rajta. A sapkájukon is FBI felirat volt. Komolynak és fáradtnak látszottak, mintha régóta szolgálatban lennének. A férfi kicsit megnyugodott. Az FBI nem állítja le az embert gyorshajtásért. Valami másról lehet szó. Talán keresnek valakit a környéken, és csak biztonsági ellenőrzés. Végül is egy börtön van innen harminc mérföldre… Odabólintott a nőnek, rátaposott a fékre, és kihúzódott jobbra az útpadkára. Hatalmas porfelhőt kavarva lefékezett. Az FBI-autó is félrehúzódott, és megállt a háta mögött. A reflektorának fényeit egészen eltompította a porfelhő.

A fontos az, hogy úgy kell intézni, hogy az áldozat nyugton maradjon, ameddig csak lehet. El kell kerülni mindenféle dulakodást vagy küzdelmet, ami csak ahhoz vezetne, hogy nyomokat hagynak maguk után, vért és szövetdarabkákat és testnedveket mindenfelé. Tehát mindhárman kiszálltak a kocsiból, nem túl kényelmesen, de nem is túl sietősen, mintha fáradt profik lennének, akiknek valami fontos, de azért nem életbevágó feladatuk van.
– Mr. Eugene? – kérdezte nő. – Al Eugene, ugye?
A Mercedes vezetője kinyitotta a kocsi ajtaját, kiszállt, és megállt a vakító napfényben. Harminc körül járhatott, nem volt túl magas, a haja sötét, a bőre sárgásfehér. Puha volt és kövérkés. A nővel szemben állt meg, és régimódi déli udvariassággal őt szólította meg először.
– Miben segíthetek, hölgyem? – kérdezte.
– A mobiltelefonja nem működik? – kérdezte a nő.
Eugene megtapogatta a zakója zsebét. – Működnie kell – mondta.
– Megnézhetném?
Eugene kihúzta a zsebéből, és odaadta a nőnek. A nő benyomogatott pár számot, és meglepett arcot vágott.
– Úgy tűnik, rendben van – mondta. – Ránk tudna szánni öt percet?
– Talán – felelte Eugene. – Ha elárulják, miről van szó.
– Az FBI egy igazgatóhelyettese szeretne beszélni önnel. Kicsit feljebb vár az út mentén a kocsijával. Valami sürgős ügyben, és elég fontos is lehet, mert nekünk nem mondták el a részleteket,
Eugene felhúzta az inge mandzsettáját, és megnézte az óráját. – Egy találkozóra megyek – mondta.
A nő bólintott. – Igen, tudunk róla. Vettük a bátorságot, odatelefonáltunk, és szóltunk, hogy kicsit késni fog. Csak öt percet kérünk.
Eugene megvonta a vállát. – Láthatnám az igazolványukat? – kérdezte.
A nő odanyújtott egy bőrtárcát. Kopottas fekete bőr volt a külseje, egy kis opálosan átlátszó műanyag ablakkal. Mögötte egy fényképes igazolvány, laminált, dombornyomása, azzal a fajta régimódi gépeléssel kitöltve, amit a szövetségi kormány hivatalaiban használnak. Mint a legtöbb amerikai, Eugene se látott még életében FBI-igazolványt. Nem volt semmi oka, hogy ne higgyen neki.
– Szóval kicsit feljebb az úton? – kérdezte. – Oké, akkor majd maguk után megyek.
– Majd mi odavisszük – mondta a nő. – Egy ellenőrző pontot állítottunk fel azon a helyen, nem örülnek, ha civil autó közeledik. Aztán vissza is hozzuk ide. Öt perc az egész.
Eugene ismét megvonta a vállát. – Oké – mondta.
Együtt odasétáltak a Crown Vichez. A fekete hajú férfi kinyitotta az ajtót Eugene-nek.
– Előre legyen szíves – mondta. – Önt az A kategóriába soroljuk, és ha ilyen fontos személyt hátra ültetnénk, azért alapos fejmosást kapnánk. 
Eugene-en látszott, hogy hízeleg neki a dolog. Bólintott, lehúzta a fejét és beült az első ülésre. Közben vagy nem vette észre, hogy nem adták vissza a telefonját, vagy nem törődött vele. A fekete hajú férfi becsukta utána az ajtót, aztán megkerülte a kocsit, és behuppant a sofőrülésre. A magas szőke és a nő beültek hátra. A Crown Vic megkerülte a Mercedest, és az útra kanyarodott. Elindultak és felgyorsítottak, vagy hetvennel mehettek.
– Ott előttünk – mondta a nő.
A vezető bólintott. – Igen, már látom.
Az úton egy porfelhő látszott, három-négy mérfölddel előttük. A magasba emelkedett, és kicsit bal felé libegett a szellőben. A vezető lassított, és kereste a lehajtóutat, amit úgy félórával korábban már kinéztek. Megtalálta, balra húzódott, aztán átment az út túlsó szélére, és átzötyögött egy vízmosáson. Aztán jobbra kanyarodott, és megállt egy bozótos mögött, ahol elég magasak voltak a bokrok, hogy az út felől nézve elrejtsék az autót. A szőke férfi és a nő előhúzta a pisztolyát, előrehajoltak, és Eugene nyakához szorították, közvetlenül a füle tövénél, ahol erre a célra tökéletesen megfelelő kis bemélyedés van.
– Maradjon nyugton, ne mozduljon – szólt rá a nő.
Eugene nem mozdult. Két perccel később elhúzott az úton egy nagyobbfajta jármű. Teherautó vagy busz lehetett. Porfelhő szállt az égre, és a száraz bokrok megzörrentek a feltámadt szélben. A vezető kiszállt, és a kezében pisztollyal odament Eugene ajtajához. Kinyitotta, behajolt, és Eugene nyakához nyomta a fegyver csövét, oda, ahol a kulcscsontok találkozásánál másik kényelmes, erre megfelelő hely található.
– Szálljon ki. Nagyon óvatosan.
– Mit akarnak ? – Eugene csak ennyit tudott kinyögni.
– Majd megtudja – mondta a nő. – Most szálljon ki.
Eugene kiszállt, három nekiszegezett pisztoly kíséretében.
– Induljon el a kocsitól – parancsolt rá a nő. – Az úttal ellenkező irányba.
Eugene rémülten körbenézett, amennyire merte mozgatni a fejét. A tekintete ide-oda járt. Egész teste bizsergett. Elindult a kocsitól. Egy lépés, kettő, három. A tekintete riadtan cikázott. A nő bólintott.
– Al! – kiáltott fel hirtelen a nő.
A két férfi nagy lépésekkel elhúzódott a nő mellől. Eugene hátrakapta a fejét, és megfordult, hogy szembenézzen a nővel, aki a nevét kiáltotta. A nő azonnal lőtt, a jobb szemét találta el. A pisztoly dörrenése felverte a forró sivatagi tájat, mint egy mennydörgés. Eugene fejének hátsó része szinte szétrobbant, Azonnal a földre zuhant és elterült. A nő odalépett mellé, leguggolt, és jól megnézte. Aztán távolabb lépett, és megállt egyenesen, széttárva a karját és terpeszben állva, mint egy reptéri motozáson.
– Ellenőrizzétek – mondta.
A két férfi odament és alaposan szemügyre vették a ruháját, a bőrét, a haját, hogy nem maradt-e rajta valami nemkívánatos nyom.
– Semmi – mondta az alacsony fekete hajú.
– Semmi – ismételte meg a magas szőke.
A nő bólintott, halvány, elégedett mosollyal.
– Oké – mondta.
A két férfi odament Eugene-hez, egyikük megragadta a két karját, a másik a lábait, és bevonszolták a három méternyire lévő bokrok közé. Korábban találtak itt egy keskeny repedést a mészkősziklában, talán két és fél méter mély volt, és fél méter széles, elég nagy ahhoz, hogy oldalt fordítva bele lehessen fektetni egy holttestet. A keselyűk itt nem férhetnek hozzá. Ide-oda ráncigálták a hullát, míg sikerült bepréselni a résbe. Az áldozat elég kövérkés volt. De végül sikerült begyömöszölni. Szorosan simult bele, úgy másfél méteres mélységbe lecsúszva.
A vérfoltok már megszáradtak és megfeketedtek a napon. Rárugdostak egy kis homokot, aztán az egész környéket végigsöprögették egy mesquito-ággal, hogy eltöröljék a lábnyomokat. Végül odasétáltak a kocsihoz, és beültek. A vezető rükvercbe kapcsolt, és áthajtottak a bozótoson. Átzötyögtek a vízmosáson, és visszahajtottak az útra. Elindultak visszafelé, arra, amerről jöttek. Pár perc múlva elhaladtak Eugene fehér Mercedese mellett, amely az út túloldalán állt, ott, ahol hagyták. Máris elhagyatottnak látszott, belepte a vékony, finom porréteg.
***
Van egy lányom, ugye, már mondtam? – kérdezte Carmen Greer.
– Azt mondta, hogy édesanya – felelte Reacher.
A nő bólintott. – Egy lányom van, hat és fél éves.
Aztán egy percig hallgatott.
– Mary Ellennek nevezték el – folytatta aztán.
– Kik?
– A férjem családja.
– Ők nevezték el a gyerekét?
– Valahogy így esett. Nem voltam abban a helyzetben, hogy vitatkozzak.
Reacher egy pillanatig hallgatott. – Maga minek hívta volna?
A nő megvonta a vállát. – Azt hiszem, Glóriának, mert olyan ragyogóan szép volt.
Aztán megint elhallgatott.
– De Mary Ellen lett – mondta Reacher.
A nő bólintott. – Ellie-nek becézzük. Van, aki Miss Ellie-nek szólítja.
– Hat és fél éves?
– De még nincs hét éve, hogy házasok vagyunk. Ezt is mondtam, ugye? Ki tudja számolni az időpontokat. Jelent ez valami problémát?
– A számolás?
– Amit ez jelent. 
Reacher mereven előre nézve megrázta a fejét. – Nekem nem, miért jelentene?
– Nekem sem – mondta a nő. – De ez megmagyarázza, miért nem voltam túl szerencsés helyzetben.
Reacher nem felelt.
– Minden szempontból rosszul indult az egész, velem meg a férjem családjával.
Elhaló hangon mondta, ahogy az ember egy régi tragédiáról beszél, egy autóbalesetről, vagy egy repülő lezuhanásáról, vagy egy súlyos betegségről. Ahogy arról a napról beszél valaki, amely egyszer s mindenkorra megváltoztatta az életét. Szorosan markolta a kormányt, és a kocsi szinte magától haladt, hideg és csendes fémkapszulaként körbevéve őket a hőségtől izzó tájon.
– Kik a férje családja?
– Greerék. Régi Echo-megyei família. Itt éltek, mióta az Egyesült Államok megszerezte Texast. Talán ők is részt vettek benne, és akkor kaparintottak meg maguknak is egy darabot.
– Milyen emberek?
– Amilyenre számítani lehet. Tősgyökeres fehér texasiak. Nagy vagyont örököltek az őseiktől, aminek egy része ugyan már elúszott, de azért még elég sok pénzük maradt. Foglalkoztak olajjal és szarvasmarhatartással, jó protestánsok, na nem mintha valaha is járnának templomba, vagy törődnének az Istennel. A vadászat a hobbijuk. Az apa elég rég meghalt, az anya még él, két fiú van a családban, meg egy csomó unokatestvér, akik szintén itt élnek a megyében. A férjem az idősebbik fiú. Sloop.
– Sloop? – kérdezte Reacher.
A nő elmosolyodott, most először azóta, hogy kihajtottak az árokból. – Sloop – ismételte meg.
– Ez meg miféle név?
– Régi név a családban. Valamelyik ősüket hívták így, azt hiszem. Talán ott volt Alamónál, és harcolt az én őseim ellen.
– És a másik fiút hogy hívják?
– Robert. Őt Bobbynak szólítják.
– Sloop – mormolta Reacher. – Soha nem hallottam.
– Nekem is új volt. Az egész helyzet új volt. De régebben tetszett a neve, valahogy kiemelte a többiek közül.
– Igen, gondolom.
– Kaliforniában ismerkedtünk meg – mondta Carmen. – Mind a ketten ott jártunk egyetemre, Los Angelesben.
– Ami neki idegen pálya – tette hozzá Reacher.
A nő arcáról eltűnt a mosoly. – Pontosan. Így utólag már azt hiszem, csak így történhetett, hogy bedőltem neki. Ha itt ismerkedtem volna meg vele, és látom a családját meg a hátterét, soha nem történt volna meg az egész. Ez biztos.
A nő elhallgatott, és hunyorogva kibámult a ragyogásba. Az út fekete szalagként kígyózott, és balra előttük valami csillogó bádogépület verte vissza a napsugarakat.
– Ott a bisztró – mondta Carmen. – Biztos van kávé is.
– Furcsa bisztró lenne, ha nem lenne – jegyezte meg Reacher.
– Errefelé sok furcsa dolog van.
A bisztró egymagában állt az út mentén, egy kis kiemelkedésen, körülötte ledöngölt földes parkoló terült el. Egy magas póznán tábla hirdette. Árnyék sehol. Két furgon állt odakint, egymástól távol leparkolva.
A nő habozott, és lassított a kocsival. – Hát, akkor most itt fog hagyni. Biztos azt reméli, valamelyik furgonos majd felveszi.
Reacher nem felelt semmit.
– Ha meg akar lógni, inkább valamikor később, jó? Nem akarok egyedül lenni egy ilyen helyen.
Még jobban lassított, és egy nagy zökkenéssel lehajtott az útról, a földes parkolóba. Közvetlenül a táblát tartó pózna tövében állt meg, mintha legalábbis árnyékot adó fa lenne. A vékony árnyéksáv ráesett a motorháztetőre. A nő leállította a motort. A légkondicionáló kompresszora sziszegő, hörgő hangokat adott a hirtelen beállt csöndben. Reacher kinyitotta a kocsi ajtaját. A hőség úgy vágta mellbe, mintha egy acélkohóból áradt volna ki. Olyan erős volt, hogy szinte a lélegzete is elállt tőle. Egy pillanatig zsibbadtan csak állt, aztán elindultak a forró talajon. Kőkeményre volt száradva, mintha beton lenne. Kicsit hátrább bozótos mesquitocserjék nőttek, aztán csak a vakító, fehéren ragyogó égbolt, ameddig a szem ellátott. Reacher hagyta, hogy a nő fél lépéssel előtte haladjon, és figyelte. A szemét félig lehunyta, és lehajtotta a fejét, a földet nézte, mintha nem akarna látni valamit, vagy azt nem akarná, hogy őt lássák. A szoknyája széle így már illedelmesen térdig ért. Nagyon kecsesen mozgott, mint egy táncosnő, a felsőteste egyenes, és teljesen mozdulatlan, a lábai pedig elegánsan billegtek alatta.
A bisztrónak volt egy kis belépője, benne egy cigarettaautomata, egy falitáblán pedig cédulák hirdettek mindenfélét, eladó ingatlanokat, kisvárosi rodeókat és fegyverbemutatókat. A második ajtón belépve hideg csapta meg őket. Egy pillanatig mind a ketten megálltak a kellemes hűvösségben. Az ajtó mellett jobbra egy fáradt pincérnő üldögélt egy magas széken a pult mellett. Be lehetett látni a konyhába, ahol egy szakács tevékenykedett. Két bokszban egy-egy férfi ült egyedül, ettek. Mind a négyen felnéztek és elhallgattak, és olyan arcot vágtak, mintha mondani akarnának valamit, de inkább mégse tennék.
Reacher sorban végignézett rajtuk, aztán elfordult, és odavezette Carment a terem túlsó végében lévő bokszhoz. Leült a ragacsos műanyag ülésre, és hátrahajtotta a fejét, hogy jobban érje a mennyezetre szerelt ventilátor hideg szele. Carmen leült vele szemben. Reacher tulajdonképpen most látta először szemtől-szemben az arcát.
– A lányom egyáltalán nem hasonlít rám – mondta Carmen. – Néha az az érzésem, az egész történetnek ez a legkegyetlenebb iróniája. A jó öreg Greer gének elnyomták az enyéimet, mint egy úthenger.
Gyönyörű, kicsit ferdemetszésű fekete szeme volt, hosszú szempillákkal, egyenes orra a szemöldökével Y-t formázott. Magasan álló arccsontok, az arcát fekete haj keretezte, amely majdnem kékesen csillogott a lámpafényben. A szája kicsi, rajta leheletnyi rúzs. A bőre sima volt és tiszta, olyasféle színű, mint egy nagyon gyenge tea vagy a sötétebb méz, és mintha belülről ragyogott volna. Tulajdonképpen sokkal világosabb volt, mint Reacher lebarnult karja, pedig ő fehér bőrű volt, a nő meg mexikói.
– És kire hasonlít Ellie? – kérdezte.
– Rájuk – felelte Carmen.
A pincérnő egy kancsóban jeges vizet hozott, a kezében egy jegyzettömböt meg egy ceruzát. Az állát magasba emelte, és meg se próbált szóba elegyedni velük. Carmen jeges kávét kért, Reacher egy forró feketét.
– Nem is látszik rajta, hogy az én lányom – folytatta Carmen. – Rózsás bőrű, szőke hajú, kicsit pufók. De a szeme az enyém.
– Milyen szerencsés kislány.
A nő futólag elmosolyodott. – Köszönöm. Remélem, mindig szerencsés is marad.
Carmen az arcához szorította a hideg poharat, aztán egy szalvétával letörölte a nyomát. A pincérnő kihozta a kávéjukat. A jeges kávé magas pohárban volt, kicsit kilöttyentett belőle, ahogy lerakta. Reacher kávéja egy kis műanyag, lefedett kannában volt, a pincérnő odalökött mellé egy porcelánbögrét. A számlát odarakta a két kávé közé az asztalra, aztán elvonult, anélkül, hogy egy szót is szólt volna.
– Meg kell értenie, én valamikor szerettem Sloopot – mondta Carmen.
Reacher nem felelt. A nő egyenesen ránézett.
– Zavarja, hogy ilyesmiről beszélek? – kérdezte.
Reacher megrázta a fejét, habár az igazság az volt, hogy egy kicsit zavarta. A magányos farkasok nem szívesen szokták hallgatni idegenek bizalmas közléseit.
– Azt mondta, hogy kezdjem az elején – mondta a nő.
– Igen, ezt mondtam.
– Akkor ott kezdem. Valamikor szerettem. Ezt tudnia kell. És nem is volt nehéz beleszeretni. Magas volt, jóképű, sokat mosolygott, könnyed volt és magabiztos. Egyetemre jártunk, fiatalok voltunk, és Los Angeles nagyon remek hely, ahol minden lehetségesnek látszik, és semmi nem számít túl fontosnak.
A nő kivett az asztalon lévő tartóból egy szívószálat és kicsomagolta a papírból.
– Azt is tudnia kell, hogy én honnan származom – folytatta. – Az igazság az, hogy minden a megszokotthoz képest fordítva történt. Nem amiatt aggódtam, hogy mexikói létemre be fog-e fogadni egy fehér, család. Inkább attól tartottam, hogy az én családom hogyan fogad majd egy gringo fiút. Napában van a birtokunk, ezer hold, időtlen idők óta ott élt a családom, és mindig mi voltunk a leggazdagabbak a környéken. És a legkulturáltabbak. A családunk mindig kedvelte a művészeteket és zenét, támogatta a múzeumokat. Fehér emberek dolgoztak a birtokunkon. Úgyhogy kicsit aggódtam amiatt, hogy mit fognak szólni, ha hozzámegyek egy fehér fiúhoz.
Reacher a kávéját kortyolgatta. Kicsit állott volt, de ez is megteszi.
– És mit szóltak?
– Teljesen kikeltek magukból. Én azt gondoltam, milyen ostobák. De most már értem, hogy nekik volt igazuk.
– És mi történt?
Carmen a szívószállal szívogatta a jegeskávét. Elvett egy szalvétát, és megtörölte a száját. Rúzsfolt maradt a szalvétán.
– Teherbe estem. És ettől persze minden milliószor rosszabb lett. A szüleim nagyon vallásosak, és nagyon hisznek a hagyományos értékekben. Gyakorlatilag kitagadtak. Mint egy viktoriánus regényben, ahol kilökdösik a megesett lányt a küszöbön egy csomóba kötött batyuval, ami az én esetemben persze egy elegáns Louis Vuitton bőrönd volt.
– És mit csinált ezután?
– Összeházasodtunk. Senki nem jött el az esküvőnkre, csak néhány barátunk az egyetemről. Pár hónapig még Los Angelesben éltünk, lediplomáztunk. Ott maradtunk, amíg már csak egy hónap volt hátra a baba születéséig. Tulajdonképpen remekül éreztük magunkat. Fiatalok voltunk és szerelmesek.
Reacher töltött magának egy második bögre kávét.
– De? – kérdezte.
– De Sloop nem tudott munkát találni. Egy idő után rájöttem, hogy nem is nagyon töri magát utána. Nem úgy tervezte, hogy dolgozni fog. Az egyetem neki négy év szórakozás volt, ami után szépen visszatérhet a családja körébe, és átveheti apuka üzletét. Az apja azt tervezte, addigra visszavonul. Nekem nem nagyon tetszett az ötlet. Én úgy gondoltam, új életet kezdünk, mi magunk, a saját lábunkra állva, az új generáció. Úgy éreztem, én feladtam a kedvéért dolgokat, a múltamat, és úgy éreztem, neki is ezt kéne tennie. Úgyhogy emiatt sokat veszekedtünk. Én nem tudtam dolgozni, a terhességem miatt. Saját pénzem nem volt. A végén már a lakbért se tudtuk kifizetni, Sloop meggyőzött, és szépen idejöttünk Texasba, és beköltöztünk egy nagy házba, a családjához, és most még mindig itt vagyok.
A hangja megint elhalt.
– És azután? – kérdezte Reacher.
Carmen ránézett. – Olyan volt, mint amikor hirtelen megnyílik az ember lába alatt a föld, és egyenesen lezuhan a pokolba. Olyan sokkoló volt, hogy először nem is tudtam, hogyan reagáljak. Nagyon furcsán bántak velem. Aztán a második nap hirtelen rájöttem, mi a helyzet. Én úgy nőttem fel, mint egy hercegnő, aztán egy voltam tízezer menő fiatal egyetemista között Los Angelesben, de most hirtelen nem voltam más, mint egy koszos latino. Soha nem mondták a szemembe, de teljesen egyértelmű volt, mit gondolnak Gyűlöltek, mint egy ócska kis szajhát, aki a karmai közé kaparintotta az ő drága kisfiúkat, Kínosan udvariasak voltak velem, és azt hiszem, arra számítottak, hogy Sloop előbb-utóbb észre tér és ejteni fog. Texasban előfordul az ilyesmi, a rendes fiúk, amíg fiatalok és ostobák, néha megfájdul a foguk egy kis egzotikumra. Olyan ez, mint egy beavatási rítus. Aztán megjön az eszük, és visszatérnek a jó útra. Tudtam, hogy ezt gondolják, és ebben reménykednek. És higgye el, nagyon nagy sokk volt. Én soha nem gondoltam így magamra. Soha nem kényszerültem rá. Soha nem kerültem szembe ezzel az egész kérdéssel. És most egyszer csak az egész világ a feje tetejére állt, egyetlen szempillantás alatt. Mintha jeges vízbe estem volna. Nem kaptam levegőt, nem tudtam gondolkozni, nem tudtam mozdulni se.
– De Sloop nem ejtette.
A nő az asztalt nézte.
– Nem – felelte. – Nem ejtett. Verni kezdett. Az első alkalommal ököllel az arcomba vágott. Egy nappal ezután született meg Ellie.
***
A Crown Victoriát visszaalakították átlagos Herz bérautóvá, egy csoport fa mögé húzódva, nyolc mérföldre az országúttól, félúton Abilene és Big Spring között. A virginiai rendszámtáblát leszerelték, a texasit vissza. Néhány rúgással visszapattintották a helyére a műanyag keréktárcsákat. Az antennákat leszedték a hátsó ablakról, és visszapakolták a bőröndbe. A baseball-sapkákat is elrakták a pisztolyok mellé. Eugene mobiltelefonját egy sziklának vágták, a darabkáit berugdosták a bokrok közé. Felszedtek egy kis kavicsot és homokot, és odaszórták az első ülésre, hogy az autókölcsönzőnél kénytelenek legyenek alaposan kiporszívózni, és így eltüntessék Eugene esetleges hajszálait és a ruhájának szövetszálait.
Ezután egy kis kanyargós, aszfaltozott úton visszahajtottak az országútra, és kényelmes tempóban haladtak tovább nyugat felé. Egy jellegtelen jármű, benne három jellegtelen ember. Egyszer álltak még meg, a Colorado folyóról elnevezett pihenőnél, ahol ittak egy üdítőt, és telefonáltak egyet egy utcai telefonról, ahonnan nem lehet visszanyomozni a hívást. A telefonhívás Las Vegasba ment, ahonnan továbbirányították Dallasba, onnan pedig egy kisvárosi irodába, Texas nyugati részén. Jelentették, hogy az akció eddig teljes sikerrel járt, amit a megbízó hálásan fogadott.
***
Felhasadt az ajkam és kilazult egy fogam – folytatta Carmen Greer.
Reacher az arcát nézte.
– Ez volt az első alkalom. Sloop utána azonnal szörnyen megbánta. Ő maga rohant el velem a kórházba. Jó hosszú autóút volt otthonról, órákig tartott, és egész úton könyörgött, hogy bocsássak meg neki. Aztán meg azért, hogy ne mondjam el a kórházban, mi történt. Tényleg úgy látszott, hogy nagyon szégyelli magát, úgyhogy mindenbe belementem. De nem is kellett mondanom semmit, mert ahogy megérkeztünk a kórházba, rám törtek a fájások, és azonnal felvittek a szülészetre. Ellie másnap született meg.
– És azután?
– Azután minden rendben volt, legalábbis egy hétig. Akkor megint megütött. Szerinte mindent rosszul csináltam. Túl sok figyelmet szenteltem a gyereknek. Nem vágytam szexre, mert még fájt. Azt mondta, kövér és ronda lettem a terhességtől.
Reacher nem mondott semmit, csak felvonta a szemöldökét.
– És én el is hittem. Nagyon hosszú ideig. Az embernek nagyon sok önbizalom kell ahhoz, hogy ellenálljon az ilyesminek. Nekem pedig az adott helyzetben nem sok önbizalmam maradt. Elvette minden önbecsülésemet. Két vagy három évig azt gondoltam, hogy az egész az én hibám, és próbáltam megváltozni, és javítani a helyzeten.
– És a család mit szólt?
A nő eltolta maga elől a poharat. Csak a jeges kávé felét itta meg.
– Nem tudtak róla. Aztán Sloop apja meghalt, amitől minden még rosszabb lett. Ő volt az egyetlen a családban, akibe szorult egy kis józan ész. Elég rendes volt. De most csak Sloop anyja meg az öccse maradtak. A pasas rémes, a nő meg egy boszorkány. És még mindig nem tudják, mi folyik. Nagy a ház, ahol lakunk. Tulajdonképpen egy épületegyüttes. Nem vagyunk folyton egymás szeme előtt. És az egész helyzet nagyon bonyolult. Sloop túl makacs és büszke ahhoz, hogy beismerje, amit a családja mond, hogy hibát követett el, amikor elvett. Úgyhogy ők minél ellenségesebbek velem, Sloop annál inkább úgy tesz, mintha szeretne. Félrevezeti őket. Állandóan ajándékokat vesz nekem. Ezt a gyűrűt is tőle kaptam.
Felemelte a jobb kezét, kicsit meghajlította csuklóban, és megmutatta a nagy gyémánttal ékesített platinagyűrűt. Reacher soha életében nem vásárolt gyémántgyűrűt, és sejtelme sem volt, mennyibe kerülhet egy ilyen. Nyilván sokba.
– Lovakat is vett nekem – mondta Carmen. – Tudták, hogy szeretnék lovakat, és Sloop vett nekem, hogy megjátssza a szerető férjet a családja előtt. De valójában ez csak arra volt jó, hogy legyen valami kifogás, hogy mitől vannak rajtam a kék foltok. Zseniális ötlet volt. Rákényszerített, hogy azt mondjam, leestem a lóról. Tudták, hogy csak most tanultam meg lovagolni. És itt, a rodeók hazájában nem számítanak ritkaságnak az ilyesféle horzsolások meg törések. Minden további nélkül bevették.
– Csontját is törte?
Carmen bólintott, és a szűk helyen fészkelődve, a testét itt-ott megérintve sorra vette a sérüléseket, néha kicsit habozva, mintha számba se tudná venni mindet.
– Először is a bordáim – mondta. – Belém szokott rúgni, ha a földre esem. Ezt elég gyakran csinálja, amikor nagyon dühös. A bal karomat egyszer kicsavarta. Eltört a kulcscsontom, az állkapcsom. Három fogat be kellett ültetni.
Reacher rámeredt a nőre.
Carmen vállat vont. – A kórházban a sürgősségi osztályon azt gondolják, én vagyok a legrosszabb lovas, aki valaha is élt Texasban.
– És elhiszik?
– Talán csak szemet hunynak.
– És Sloop anyja meg a bátyja?
– Ugyanúgy. Nem hiszem, hogy inkább nekem hinnének, bármit is mondanék.
– De hát mi a fenének maradt itt? Miért nem menekült el, már az első eset után?
A nő felsóhajtott, lehunyta a szemét és elfordította a fejét. A tenyerét az asztalra fektette, aztán felfelé fordította a tenyerét, és mereven bámulta.
– Nem tudom megmagyarázni – mondta nagyon halkan. – Ezt nem lehet megmagyarázni. Csak az értheti, aki átélte. Nem volt semmi önbizalmam. Ott álltam egy újszülöttel, pénz nélkül. Egyetlen fillérem sem volt. Nem voltak barátaim. Állandóan figyeltek. Még telefonálni se tudtam úgy, hogy valaki ne figyelne.
Reacher nem szólt semmit. A nő kinyitotta a szemét, és egyenesen ránézett.
– Az volt a legrosszabb, hogy nem lett volna hová mennem.
– És haza?
Carmen megrázta a fejét. – Erre nem is gondolhattam. A veréseket elviselni még mindig jobb volt, mint hazakullogni, a karomban egy szőke csecsemővel.
Reacher megint nem mondott semmit.
– És ha az ember az első eset után nem ragadja meg az alkalmat a menekülésre, akkor vége. Ez már csak így van. És csak egyre rosszabb lesz. Akárhányszor fontolgattam, hogy megszököm, soha nem tudtam pénzt szerezni, és még mindig ott volt a kisbaba, aztán egy egyéves gyerek, egy kétéves, egy hároméves… Soha nem tűnt megfelelőnek az időpont. Ha az ember az elején ott marad, örökre csapdába esik. És én ott maradtam. Most már azt kívánom, bárcsak ne tettem volna, de így történt.
Reacher továbbra sem mondott semmit. A nő ránézett, mintha kéme valamit.
– El kell hinnie, amit mondok. Nem tudja elképzelni, milyen ez. Maga férfi, nagydarab és erős, ha valaki megüti, egyszerűen visszaüt. Egyedül van, független, ha valahol nem tetszik, hát továbbáll. Nekem minden egészen más. Ha nem is érti, legalább higgye el.
Reacher nem mondott semmit.
– Elmehettem volna úgy, hogy otthagyom Ellie-t – folytatta a nő. – Sloop azt mondta, hogy ha nála hagyom a gyereket, akkor kifizeti az útiköltséget bárhová, ahová csak menni akarok. Első osztályra. Ha akarom, azonnal limuzint hívat, hogy bevigyen Dallasba a repülőtérre.
Reacher nem mondott semmit.
– De ezt nem akartam – mondta halkan Carmen. – Hogy is tehettem volna ilyet? Sloop ezek után úgy vette, hogy az én döntésem, hogy itt maradok, és ezzel mintegy beleegyezem az egészbe. Mintha akarnám. Úgyhogy szépen vert tovább, ököllel, rúgássokkal, pofonokkal. Megaláz, szexuálisan. Mindennap, akkor is, ha éppen nem dühös rám. És ha dühös, akkor teljesen megvadul.
Csönd lett. Csak a levegő zúgása hallatszott ventilátorokból, a mennyezetről. Halk zajok szűrődtek ki a konyhából. Carmen halk lélegzete. Az olvadó jégkockák halk roppanásai a poharából. Reacher nézte a nőt, végigsiklott a tekintete a kezén, a karján, a nyakán, az arcán. A ruhája nyakkivágása kicsit balra csúszott, kilátszott a kulcscsontja vége. Meg volt vastagodva, tisztán látszott, hogy egy gyógyult törés helye. A nő egyenesen, kihúzott derékkal ült, magasba emelt fejjel, dacos tekintettel.
– Mindennap veri? – kérdezte Reacher.
A nő lehunyta a szemét. – Majdnem mindennap. Mondjuk, hetente háromszor-négyszer. Néha gyakrabban. Nekem olyan, mintha mindennap megtörténne.
Reacher egy hosszú percig hallgatott, és mereven nézte a nőt. Aztán megcsóválta a fejét.
– Csak kitalálta az egészet – mondta.
***
A megfigyelők kitartóan ott maradtak a rejtekhelyükön, habár már nemigen volt mit megfigyelni. A vörös ház perzselődött a napon, és csendes volt. A szakácsnő kijött, beült egy kocsiba, és elhajtott a hatalmas porfelhőben, valószínűleg a piacra. Az istálló körül volt egy kis mozgás. Pár lusta lovász körbesétáltatta a lovakat, lekefélték őket, aztán visszavezették az istállóba. Jóval az istálló mögött volt egy barakk, ugyanolyan stílusú és ugyanolyan vörösre festett faborítású: többnyire üresnek látszott, és az istálló is majdnem üres volt. Talán öt ló lehetett összesen, az egyik egy póni a kislánynak. Leginkább csak ácsorogtak bent a bokszokban a nagy hőség miatt.
A szakácsnő visszaérkezett, és becipelte a csomagokat a konyhába. A fiú feljegyezte a füzetébe. Az autó kerekeitől felvert por lassan leülepedett, a férfiak nézték a teleszkópon. A fejükön hátrafelé fordították az ellenzős sapkát, hogy védjék a tarkójukat a naptól.
***
Hazudik – mondta Reacher.
Carmen elfordult az ablak felé. Apró vörös foltok ütköztek ki az arcán, akkorák, mint egy negyeddolláros. Dühös, gondolta Reacher. Vagy talán zavarban van.
– Miért mondja ezt? – kérdezte halkan a nő.
– A fizikai bizonyítékok alapján – mondta Reacher. – Sehol egyetlen kék folt vagy horzsolás. A bőre hibátlan. Egész kevés smink van magán, az nem takar el semmit, még azt sem, hogy mennyire elpirult. Úgy fest, mint aki most lépett ki egy szépségszalonból. És könnyedén mozog. Úgy libegett át az előbb a parkolón, mint egy balerina. Tehát nem fáj semmije. Nem merev egy tagja sem. Ha tényleg majdnem mindennap veri a férje, hát akkor egy tollpihével csinálja.
A nő egy pillanatig nem felelt. Aztán bólintott. – Még nem mondtam el mindent.
Reacher elfordult.
– A legfontosabb még most jön – folytatta a nő. – A lényeg.
– Miért hallgatnám tovább?
A nő kivett egy újabb szívószálat és kicsomagolta. Kisimította a papírt, és két ujja között sodorgatni kezdte.
– Sajnálom, de fel kellett keltenem valamivel a figyelmét.
Reacher elfordította a fejét, és kinézett az ablakon. A pózna árnyékcsíkja a Cadillacen már arrébb vonult, mint egy óramutató. Arra gondolt, amikor reggel kinyitotta a motelszoba ajtaját. Egy új nap. Készen állt rá, bármit hoz is az élet. Eszébe jutott, ahogy meglátta a rendőröket a tükörben, aztán a Cadillac kerekeinek súrlódása a forró aszfalton, ahogy megállt mellette.
– Oké, felkeltette a figyelmemet – mondta, és továbbra is a kocsit bámulta odakint.
– Ez öt éven át így ment – mondta Carmen. – Pontosan úgy, ahogy elmeséltem. Esküszöm. Majdnem mindennap. De aztán abbamaradt, másfél évvel ezelőtt. De muszáj volt az elejéről kezdenem, hogy odafigyeljen rám.
Reacher nem mondott semmit
– Nem könnyű erről beszélni egy vadidegennek.
Reacher visszafordult, és a nőre nézett. – Nem könnyű végighallgatni se.
A nő nagy levegőt vett. – Itt akar hagyni?
Reacher vállat vont. – Egy perccel ezelőtt majdnem megtettem.
A nő megint hallgatott egy kicsit. – Kérem, ne. Legalább ne itt. Csak még egy kicsit hallgasson tovább, kérem.
Reacher egyenesen ránézett – Jó, hallgatom – mondta.
– De segíteni fog?
– Miben?
A nő nem felelt.
– Milyen érzés volt, amikor megütötte? – kérdezte hirtelen Reacher.
– Hogy milyen érzés? – kérdezett vissza Carmen.
– Fizikailag.
A nő elfordult, és kicsit gondolkozott. – Attól függ, hol – mondta aztán.
Reacher bólintott. Szóval tudja, hogy minden helyen más.
– Mondjuk, a gyomrán.
– Sokat hánytam utána – mondta Carmen. – Kicsit meg is voltam ijedve, mert vérzett is.
Reacher bólintott. Szóval tudja, milyen érzés, ha gyomron vágják az embert.
– Esküszöm, hogy igaz, amit mondtam – folytatta a nő. – Öt teljes éven át. Miért találnék ki ilyet?
– És aztán mi történt? – kérdezte Reacher. – Miért hagyta abba?
A nő hallgatott, és feszültnek látszott, mintha úgy érezné, nézik az emberek. Reacher felnézett, és meglátta, hogy mindenki épp elfordítja a fejét. A szakács, a pincérnő, a két férfi a távolabbi asztaloknál. A szakács meg a pincérnő gyorsabb volt, mint a két vendég. Ellenséges volt az arcuk.
– Nem mehetnénk? – kérdezte a nő. – Még hosszú az út hazáig.
– Én is menjek magával?
– Épp ez lenne a lényeg – mondta a nő.
Reacher megint elfordult és kinézett az ablakon.
– Kérem, Reacher… Legalább hallgassa meg a történet többi részét, aztán döntsön. Kitehetem Pecosban, ha nem akar eljönni velem Echóba. Megnézheti a múzeumot, meg Clay Allison sírját.
Reacher figyelte, ahogy az árnyékcsík megérinti a Cadillac szélvédőjét. Olyan hőség lehet a kocsi belsejében, mint egy kemencében.
– Mindenképp meg kéne néznie – mondta a nő. – Ha fel akarja fedezni Texast.
– Oké – bólintott Reacher.
– Köszönöm. – mondta a nő.
Reacher nem felelt.
– Várjon meg, ki kell mennem a mosdóba. Hosszú még az út.
Kecses mozdulattal kibújt a bokszból, és végigsétált a helyiségen, lehajtott fejjel, nem nézve se jobbra, se balra. A két férfi az asztaloknál követte a tekintetével, amíg el nem haladt mellettük, aztán visszafordították – üres tekintetüket Reacherre. Ő nem vett tudomást róluk. Megnézte a számlát, előkotort a zsebéből némi aprót, és lerakta az asztalra a pontos összeget, borravaló nélkül. Aztán felállt, és elindult az ajtó felé. A két férfi végig figyelte. Megállt az ajtó előtt, és kinézett a parkolóra. Egy-két percig elnézte a lapos földterületet a tűző napon, míg lépéseket nem hallott a háta mögött. Carmen jött vissza. Látszott rajta, hogy megfésülködött, és megigazította a rúzst a száján.
– Azt hiszem, én is kimegyek – mondta Reacher.
A nő jobbra pillantott, valahová a két férfi közé.
– Előbb várja meg, amíg kimegyek a kocsihoz. Nem akarok egyedül maradni ezen a helyen. Nem is lett volna szabad bejönni ide.
Kinyitotta az ajtót, és Reacher figyelte, amíg odasétál a kocsihoz. Carmen beszállt, és a kocsi kicsit megrázkódott, ahogy beindította a motort és a légkondicionálót. Aztán Reacher elfordult, és kiment a mosdóba. Tágas helyiség volt, két porcelán kagylóval meg egy vécéfülkével. Repedezett mosdó, egy hidegvizes csappal. Vastag tekercs papírtörülköző, csak úgy odatéve a tartó tetejére. Látott már tisztább helyet is.
A bal oldali csészét használta. Hirtelen lépteket hallott meg odakint az ajtó előtt, és felnézett. A vízvezeték krómozott szelepe kicsit koszos volt, de gömbölyű felülete azért visszaverte, ami a háta mögött volt, mint egy apró kis biztonsági tükör; Látta, hogy nyílik az ajtó, és belép egy férfi. Az ajtó becsukódott, és a férfi nekidőlt. Az egyik vendég volt, valószínűleg valamelyik furgon vezetője. A krómfelület kicsit torzított, de azért látszott, hogy a fickó olyan magas, hogy majdnem az ajtó tetejéig ér a feje. Tapogatózott a háta mögött, és Reacher hallotta, ahogy kattan a kilincs. Aztán a férfi leeresztette a két kezét. Fekete póló volt rajta, valami felirattal, de Reacher nem tudta visszafelé elolvasni. Talán valami olajtársaság neve.
– Maga új errefelé? – kérdezte a férfi.
Reacher nem felelt. Csak nézte a tükörképet.
– Kérdeztem valamit.
Reacher nem vett tudomást róla.
– Magához beszélek – mondta a férfi.
– Hát, ez nagy hiba – felelte Reacher. – Nem tudhatja, hogy nem vagyok-e egy rendkívül udvarias ember, aki odafordul, ha szólnak hozzá, és akkor lepisálnám a cipőjét.
A férfi egyik lábáról a másikra állt, kissé zavartan. Nyilván volt valami előre elkészített mondandója, Reacher legalábbis erre számított. Egy kis improvizációval meg lehet zavarni, az kicsit talán megfékezi. Talán nyer vele annyi időt, hogy legalább végezzen a dolgával, és a nadrágja cipzárját felhúzza. A férfi még mindig idegesen álldogált, nem tudta, hogy reagáljon.
– Azt hiszem, nekem kell megmondani – szólalt meg. – Valakinek meg kell.
– Mit? – érdeklődött Reacher.
– Hogy mi a szokás errefelé.
Reacher egy pillanatig hallgatott. – Miért, mi a szokás errefelé? – kérdezte aztán,
– Errefelé nem szokás behozni latinókat rendes helyekre.
– Micsoda?
– Melyik részét nem értette?
Reacher nagy levegőt vett. Még egy kicsit kell húzni az időt. – Semmit nem értettem belőle.
– Nem szokás latinókat behozni egy ilyen helyre.
A férfi közelebb lépett. A tükörképe aránytalanul megnőtt a krómfelületen.
– Latina – mondta Reacher. – Nőnemben, a-val a végén. A spanyolban figyelni kell a nemekre.
– Maga ilyen nagyokos?
Reacher nagyot sóhajtva végzett a dolgával, és felhúzta a cipzárját. Nem öblítette le, ezen a helyen ez nem látszott bevett szokásnak. Csak a mosdóhoz lépett és kinyitotta a csapot.
– Hát, magánál mindenesetre okosabb vagyok. Ez biztos. De ezzel nem mondtam sokat. Ez a papírtörülköző is okosabb, méghozzá sokkal. Minden egyes kockája egy zseni magához képest. Nyugodtan beiratkozhatna a Harvardra, még ösztöndíjat is kapna, amíg maga még mindig az általános iskolában küszködne.
Olyan volt, mintha egy dinoszauruszt próbált volna ugratni. Valami őslényt, amelyiknek nagyon magasan van az agya a teste többi részéhez képest, és sok időbe telik, míg odaérnek az ingerek. Négyöt másodperc telt él, míg valami reakció megjelent a férfi arcán. Ezután még négy-öt- másodperc, míg meglódult a jobb keze. Hatalmas lendületű ütés volt, ökölbe szorított kézzel, erős karral, egyenesen Reacher arcába célozva. De nem ért oda. Ha megtörtént volna, okozhatott volna némi kárt, de nem ért célba. Reacher a bal tenyerével elkapta a férfi csuklóját, és megállította az ütést a levegőben. A hangos, cuppanós csattanás visszhangzott a csempézett helyiségben.
– Még a baktériumok is okosabbak magánál, amik itt a padlón nyüzsögnek – mondta. 
Kilencven fokkal elfordult, hogy az ágyéka védve legyen, és jól megszorította a fickó csuklóját. Volt idő, amikor akár csontokat is tudott törni puszta kézzel. Inkább elszántság kellett hozzá, mint puszta erő. De most nem érezte ezt.
– Ma szerencsés napja van, öregem – mondta. – Akár zsaru is lehettem volna, nem? De elengedem.
A fickó kétségbeesetten meredt a csuklójára, amely már vörös volt és dagadt.
– De előbb kérjen bocsánatot – folytatta Reacher.
A férfi négy-öt másodpercig csak bámult, mint egy dinoszaurusz.
– Sajnálom – nyögte ki aztán. – Bocsánatot kérek.
– Ne tőlem, seggfej. A hölgytől.
A férfi nem mondott semmit. Reacher erősebben szorította a csuklóját. Érezte, hogy recsegnek-ropognak a csontok a csuklójában. A singcsont és az orsócsont kicsit közelebb került egymáshoz, mint ahogy azt a természet megalkotta.
– Oké – lihegte a férfi. – Elég.
Reacher elengedte. A férfi elkapta a csuklóját, és zihálva megdörzsölgette. Hol Reacherre nézett, hol a kezére.
– Adja ide a kocsija kulcsát – mondta Reacher.
A férfi esetlenül kicsavarodva, a bal kezével belekotort a jobb zsebébe, és kivett egy nagy kulcscsomót.
– Most menjen ki, és várjon meg a parkolóban – mondta Reacher.
A férfi bal kézzel kinyitotta az ajtót, és kicsoszogott. Reacher belepottyantotta a kulcsot a vécébe, aztán megint megmosta a kezét. Alaposan megszárogatta egy papírtörülközővel, aztán kiment. Megkereste a fickót a parkolóban. Félúton álldogált a bisztró bejárata és a Cadillac között.
– Akkor most legyen nagyon udvarias – szólt oda neki Reacher. – Esetleg felajánlhatná a hölgynek, hogy lemossa a kocsiját, vagy ilyesmi. Ő persze vissza fogja utasítani, de azért kedves gesztus lenne, nem? Ha elég szépen csinálja, visszaadom a kulcsokat. Különben gyalog kell hazamennie.
Látta a színezett ablaküvegen keresztül, hogy Carmen figyeli őket, ahogy közelednek, és nem érti, mi folyik. Reacher egy tekerő mozdulattal mutatta neki, hogy eressze le az ablakot. A nő leengedte, épp csak öt centire, csak a szeme látszott ki a résen, tágra nyíltan és aggodalmasan.
– Ez a fickó szeretne mondani valamit – szólt be Reacher, és hátrább lépett. A férfi odalépett a kocsihoz. Lenézett a földre, aztán vissza Reacherre, mint egy megvert kutya. Reacher bátorítóan bólintott. A férfi egyik kezét a mellkasára tette, mint egy hőstenor, és kicsit lehajolt, közelebb az ablak réséhez.
– Hölgyem, csak azt szeretném mondani, hogy mindnyájan nagy megtiszteltetésnek vennénk, ha máskor is ellátogatna ide. És ha már itt van, nem akarja, hogy esetleg lemossam a kocsiját?
– Tessék? – kérdezte Carmen.
Mind a ketten Reacherre néztek, a férfi könyörgően, Carmen döbbenten.
– Jól van – mondta Reacher. – A mosdóban hagytam a kulcsokat.
A férfi négy-öt másodpercig csak állt, aztán elindult vissza a bisztróba. Reacher megkerülte a kocsit, és odament a másik ajtóhoz. Kinyitotta.
– Azt hittem, megszökik tőlem – mondta Carmen. – Azt hittem, megkérte ezt a fickót, hogy vegye fel.
– Inkább magával mennék – mondta Reacher.
***
A Crown Victoria dél felé száguldott, egy magányos útkereszteződésnél álló kis település felé, jobbra egy lerobbant kávézó, balra egy üres telek. Az útra festve elmosódott stopjelzés. Aztán egy lerobbant benzinkút közvetkezett, vele szemben egy egyetlen osztályteremből álló iskola. Mindenfelé por és hőség. A kocsi lelassított, és szinté lépésben áthajtott a kereszteződésen. Elgördült az iskola kapuja előtt, aztán hirtelen felgyorsult, és elporzott.
Ellie Greer figyelte az autót. Az osztályterem ablaka mellett ült a padban, és épp félig felemelte a kék uzsonnás-doboz tetejét. Hallotta a kerék csikorgását, ahogy a kocsi felgyorsított. Ellie felkapta a fejét, és utána bámult. Komoly, megfontolt kislány volt, szeretett némán szemlélődni. Nagy, sötét szemét az útra szegezte, míg le nem ülepedett a porfelhő. Aztán visszafordult a dobozhoz, és szemügyre vette az uzsonnáját. Arra gondolt, bárcsak otthon lett volna a mamája, hogy ő csomagoljon neki, mert a szakácsnő Greerék alkalmazottja volt, és nagyon fukar.
3. Fejezet
És mi történt másfél évvel ezelőtt? – kérdezte Reacher.
Carmen nem felelt. Egy hosszú, egyenes, elhagyatott útszakaszon jártak, a nap a fejük fölött állt. Dél felé haladunk, és majdnem pontosan tizenkét óra van, gondolta Reacher. Az út agyonfoltozgatott aszfaltborítású volt, de azért elég sima. Itt-ott, szabálytalan távolságokban hirdetőtáblák álltak az út mentén, benzinkutakat, moteleket, piacokat jeleztek, jó pár mérföldre. Az út mindkét oldalán teljesen sík volt a táj, száraz és jellegtelen, itt-ott mozdulatlan szélmalmok pettyezték a távolban. Helyenként kis betontalapzatra szerelt autómotorok álltak az út szélén, nagy V-8-asok, amilyeneket egy régi Chevroletben vagy Chryslerben láthat az ember. Sárgára voltak festve, rozsdásodtak, és rövid, fekete kipufogócsövek álltak ki belőlük.
– Vízszivattyúk – magyarázta Carmen. – A földek öntözéséhez. Régen errefelé termőföldek voltak, mezőgazdasággal foglalkoztak az emberek. Akkoriban a benzin olcsóbb volt, mint a víz, úgyhogy ezek a szivattyúk éjjel-nappal dolgoztak. Most már nincs víz, és a benzin is nagyon megdrágult.
A tájat mindkét oldalon kiszáradt bozótos borította. A távoli horizonton, délnyugat felé, úgy száz mérföldnyire egy hegyvonulat derengett. De lehet, hogy a csak a délibáb volt.
– Ugye, nem éhes? – kérdezte a nő. – Ha nem állunk meg útközben, akkor odaérhetünk az iskolához és felvehetjük Ellie-et. Örülnék neki, mert tegnap óta nem láttam.
– Ahogy gondolja – mondta Reacher.
Carmen a gázba taposott. A hatalmas Cadillac százzal száguldott, néha súlyosan meg-megzökkenve az út egyenetlenségein. Reacher kiegyenesedett az ülésen, és szorosabbra húzta az övet. Carmen odapillantott.
– Még mindig nem hisz nekem? – kérdezte.
Reacher is ránézett a nőre. Tizenhárom éven át dolgozott nyomozóként, és a legmélyebb ösztönei azt súgták, hogy soha ne higgyen senkinek. .
– Mi történt másfél évvel ezelőtt? – kérdezte. – Miért hagyta abba a verést?
Carmen igazított a fogáson a kormánykeréken. Szétnyitotta a kezét, kinyújtóztatta az ujjait, aztán megint szorosan összezárta őket.
– Mert börtönbe került – mondta.
– Amiért verte?
– Ugyan, Texasban?! – Carmen felnevetett, de inkább olyan volt a hangja, mintha a fájdalomtól kiáltana fel. – Hát, most már látom, hogy tényleg soha nem járt még itt.
Reacher nem mondott semmit. Csak nézte a texasi tájat, ahogy elsuhant mellettük, forrón, rézvörösen és sárgán.
– Itt ilyesmi elő sem fordulhat – mondta Carmen. – Texasban egy úriember soha nem emelne kezet egy nőre. Ezt mindenki tudja. Főleg nem egy fehér úriember, akinek a családja több mint száz éve itt él. Ha egy piszkos kis szajha ezt meri állítani, akkor valószínűleg inkább őt zárnák be, mondjuk, egy gumifalú cellába.
– Akkor mit követett el?
– Adócsalást – mondta Carmen. – Egy csomó pénzt keresett olajkoncessziókon és fúróeszközök eladásával Mexikóban, amiről elfelejtette tájékoztatni az adóhivatalt. Illetve a világon semmiről nem tájékoztatta őket. Aztán egy nap lebukott.
– És ezért börtönbe zárták?
Carmen elhúzta a száját. – Ami azt illeti, ők mindent elkövettek, hogy ne kelljen börtönbe csukniuk. Ha valaki először követ el ilyesmit, általában megússza pénzbüntetéssel. Csak annyit várnak el, hogy mindent beismerjen és fizessen, De Sloop túl makacs volt. Hagyta, hogy mindent az adóhatóságnak kelljen kinyomozni, egészen a tárgyalásig hallgatott és titkolózott. És nem volt hajlandó fizetni, egyetlen fillért sem. Vitatta, hogy bármivel is tartozna, ami nevetséges volt. A pénz meg jól el volt rejtve, mindenféle családi pénzalapokban, úgyhogy az adóhivatal nem tudta csak úgy rátenni a kezét. Azt hiszem, ettől nagyon bedühödtek.
– És bíróság elé állították?
Carmen bólintott. – De még hogy. Óriási szövetségi per lett belőle, hatalmas apparátussal. Igazi vérre menő harc folyt, a texasi öregfiúk, szemben a pénzügyminisztériummal. Sloop ügyvédje a legjobb barátja, még középiskolás korukból ismerik egymást, a másik legjobb barátja pedig Pecos megye kerületi ügyésze, de az adóhivatal rajtuk is keresztülgázolt. Nagy vérengzést rendeztek. Sloopot háromtól öt évig terjedő szabadságvesztésre ítélték, amiből legalább harminc hónapot le kell ülnie. És én így egy kis lélegzethez jutottam.
Reacher nem mondott semmit. Elhúztak egy teherautó mellett. Ez volt az első jármű, amit az utóbbi húsz mérföldön láttak.
– Annyira boldog voltam – folytatta Carmen. – Soha nem fogom elfelejteni. Az ítélet meghozatala után csak közölték vele, hogy másnap reggel jelenjen meg a szövetségi börtönben. Nem hurcolták el bilincsben, vagy ilyesmi. Hazajött, és szépen összepakolt egy kis bőröndbe. Nagy családi vacsorát rendeztünk aznap este, sokáig fennmaradtunk. Amikor utána felmentünk, az volt az utolsó alkalom, hogy megvert. Másnap reggel a barátai érte jöttek kocsival, és elvitték a börtönbe, ami valahol Abilene közelében van. Minimális biztonsági fokozatú, állítólag egész kényelmes. Úgy hallom, még teniszezni is lehet.
– Nem szokta meglátogatni?
Carmen megrázta a fejét. – úgy teszek, mintha meghalt volna.
Elhallgatott. A kocsi száguldott a horizontot borító ködös ragyogás felé. Reacher úgy látta, délnyugat felé tényleg hegyek tornyosulnak, de nagyon távol lehetnek.
– Az a Trans-Pecos hegység – mondta Carmen. – Figyelje, ahogy a fény megváltoztatja ott a színét, nagyon szép.
Reacher előrebámult, de olyan vakítónak látta a fényt, hogy nem is volt színe.
– Harminc hónap, az két és fél év – mondta Carmen. – Úgy gondoltam, ennyi az, amire biztosan számíthatok. Valószínűleg nagyon jól viselkedik, és ki fogják engedni ennyi idő után.
Reacher bólintott. – valószínűleg.
– Tehát, két és fél év. Az első másfelet elvesztegettem.
– Még mindig van hátra egy év. Ez elég sok idő, hogy csináljon valamit.
Carmen hallgatott. – Akkor most vegyük végig szép sorjában, hogy mit tehetnék, jó? Ez nekem nagyon fontos lenne. Azt akarom, hogy maga is lássa, milyen helyzetben vagyok.
Reacher nem mondott semmit.
– Segítsen – mondta Carmen. – Kérem. Egyelőre csak elméletileg, ha így akarja.
Reacher megvonta a vállát. Aztán megpróbálta átgondolni a dolgot, a nő szemszögéből. Az ő szemszögéből nagyon egyszerű volt minden. Eltűnni valahonnan, és láthatatlanul, megbújva élni, ez neki a legtermészetesebb dolog volt a világon.
– El kell szöknie – mondta. – Egy ilyen házasságból, gondolom, nincs más kiút. Tehát kell egy hely, ahol lakhat, és valami jövedelem, amiből megélhet. Ennyire van szüksége.
– Ez így nem hangzik túl soknak.
– Bármely nagyváros megtenné – folytatta Reacher. – Vannak menedékhelyek egyedülálló anyáknak. Mindenféle segélyszervezetek.
– És mi lesz Ellie-vel?
– A menhelyeken van, aki napközben vigyáz a gyerekekre. Ott jól ellenne, amíg maga dolgozik. Sok gyerek van ilyen helyeken, akadnának barátai is. És egy idő után biztos sikerülne saját lakást szerezni,
– Milyen állást vállalhatnék?
– Bármit. Tud írni-olvasni, nem? Egyetemre járt.
– És hogy megyek el innen?
– Repülővel, busszal, vonattal. Két jegy kell, csak oda.
– Nincs pénzem.
– Semennyi?
Carmen megrázta a fejét. – Ami kevés még volt, a múlt héten elfogyott.
Reacher elfordult.
– Mi az? – kérdezte Carmen.
– Elég elegánsan öltözködik ahhoz képest, hogy nincs pénze.
– Minden katalógusokból van, postán jön. Sloop ügyvédjével kell aláíratnom a csekkeket. Ruháim vannak, de attól még nincs pénzem.
– Eladhatná a gyémántgyűrűt.
– Már próbáltam. Hamis. Sloop azt mondta, valódi, de csak acél és egy cirkóniumkő. Az ékszerész kiröhögött. Talán harminc dollárt érhet.
Reacher kicsit hallgatott. – A házban csak tartanak pénzt. Lophatna valamennyit.
Carmen egy mérföldön át hallgatott.
– És akkor már kétszeresen is szökevény lennék, a lopás miatt is. Elfeledkezik Ellie jogi helyzetéről. Ez a legnagyobb probléma. Ellie Sloop gyereke is. Ha átviszem az államhatáron az apja beleegyezése nélkül, az emberrablásnak számít. Körözni fognak, és ha megtalálnak, Ellie-t elveszik tőlem, én meg börtönbe kerülök. Több ügyvéd is figyelmeztetett, mert manapság nem ritkák az ilyen ügyek. Mind azt mondták, csak Sloop beleegyezésével vihetem magammal. És ezt, ugye, nemigen fogom megszerezni. Hogy mennék oda hozzá azzal, hogy beleegyezik-e, hogy örökre eltűnjek a gyerekével együtt, valami olyan helyre, ahol soha nem fog megtalálni?
– Akkor ne menjen át az államhatáron, maradjon Texasban. Menjen, mondjuk, Dallasba.
– Nem maradok Texasban – mondta Carmen.
Nagyon határozott véglegességgel jelentette ki. Reacher nem mondott rá semmit.
– Nem könnyű ám a dolgom – folytatta Carmen. – Az anyja folyton figyel, Sloop helyett is. Azért nem adtam el a gyűrűt, bár a harminc dollár is jól jött volna. De észrevette volna, hogy nincs rajtam, és akkor még jobban gyanakodni kezd. Nagyon ravasz. Ha egy nap felfedezik, hogy eltűnt valamennyi pénz a házból, és Ellie sincs sehol, azonnal felhívja a seriffet, a seriff meg az FBI-t. Legfeljebb pár óra előnyöm lenne, ha elszöknék. De ez nem sokat segítene, mert Texas hatalmas, és a buszok nagyon lassúak. Nem tudnék kijutni innen.
– Valami módja csak van – mondta Reacher.
Carmen hátrapillantott az aktatáskára, amiből kidagadtak az iratok.
– Igen, sok módja van. Indíthatnék mindenféle bonyodalmas jogi eljárást. De ez mind nagyon hosszadalmas, az ügyvédek nagyon lassúak és nagyon drágák, és nekem erre nincs pénzem. Vannak pro bono dolgozó ügyvédek, akik ingyen vállalnák, de ők mindig nagyon el vannak halmozva munkával, így még tovább tartana. Az egész borzasztóan komplikált.
– Igen, eléggé úgy néz ki – bólintott Reacher.
– De egy év alatt csak meg lehetne csinálni – mondta Carmen. – Egy év, ugye, nagyon hosszú idő?
– Tehát?
– Tehát el kell néznie nekem, ha elpazaroltam az első másfél évet. Szeretném, ha értené, miért tettem. Az egész olyan bonyolultnak tűnt, hogy egyre csak halogattam. Biztonságban éreztem magam, azt mondtam magamnak, még bőven van időm. Maga is azt mondta az előbb, hogy egy év hosszú idő, igaz? Tehát nem hibáztat érte, hogy csak most akarok belekezdeni. Senki nem vádolhat azzal, hogy túl sokáig halogattam, ugye?
Valahonnan a műszerfalról halk kis csipogás hallatszott, és közvetlenül a sebességmérő mellett villogni kezdett egy kis narancssárga lámpa, amelynek olyan formája volt, mint egy benzinkútnak.
– Ki fog fogyni a benzin – mondta Carmen.
– Mindjárt jön egy Exxon kút – mondta Reacher. – Az előbb láttam a hirdetőtáblát. Talán tizenöt mérföld.
– Csak a Mobilnál tudok tankolni. Van egy kártya a kesztyűtartóban. Az Exxonnál nem tudnék fizetni.
– Benzinre sincs pénze?
Carmen megrázta a fejét. – Elfogyott. Az anyósom Mobil kártyájára tudok csak tankolni. Nem kapja meg a számlát, csak a hónap végén.
Egy kézzel vezetett, a másikkal a háta mögé nyúlva megkereste retiküljét. Előrerángatta a hátsó ülésről, és odapottyantotta Reacher ölébe. – Nézze meg – mondta.
Reacher csak ült, a térdén a táskával.
– Nem kotorászhatok egy hölgy táskájában – mondta.
– Csak nyugodtan. Szeretném, ha hinne nekem, és ha megértene.
Reacher egy kicsit várt, aztán kinyitotta a táskát. Enyhe illat csapta meg. Parfüm és kozmetikumok. Volt egy hajkefe, hosszú fekete hajszálakkal. Egy körömvágó. Egy vékony pénztárca.
– Nézze csak meg – mondta megint Carmen.
Egyetlen kopottas dollár volt benne. Ennyi. Egyetlen bankjegy. Hitelkártyák nem voltak. Egy texasi jogosítvány, a nő kicsit ijedt arcú fényképével, A tokjába hátul a kislány fényképe volt bedugva. Kicsit pufók arcocska, tökéletes, rózsás bőrrel, fényes szőke haj, ragyogó fekete szemek. Ragyogó mosoly, kivillanó apró, szögletes fogak.
– Ő Ellie – mondta Carmen.
– Nagyon aranyos.
– Ugye?
– Hol aludt tegnap éjjel?
– A kocsiban. A motelszoba negyven dollár lett volna.
– Én húsz körül fizettem – jegyezte meg Reacher.
Carmen vállat vont. – Nem mindegy? Az egy dollárhoz képest az is sok. Tehát marad a kocsi. Egész kényelmes. Aztán megvárom a reggeli csúcsidőt, és megmosakszom valami kávézó mosdójában, amikor túl nagy a forgalom, és nem veszik észre, ha csak úgy besurranok.
– És mit eszik?
– Nem eszem.
Carmen közben kicsit lassított, talán, hogy takarékosabban bánjon a benzinnel.
– Majd én fizetek a benzinkútnál – mondta Reacher. – Végül is felvett.
A jobb útszélen megint volt egy hirdetőtábla. Exxon, tíz mérföld.
– Oké – mondta Carmen. – Elfogadom. De csak azért, hogy idejében odaérjünk Ellie-ért az iskolába.
Megint felgyorsított, nyilván úgy gondolta, tíz mérföldet már kihúznak. Kevesebb mint egy gallon elég, gondolta Reacher, még egy ilyen nagy régi motorhoz is, és ha ilyen gyorsan megyünk is. Hátradőlt, és nézte az egyre közeledő horizontot. Aztán hirtelen eszébe villant egy ötlet.
– Álljon meg – mondta.
– Minek?
– Csak csinálja, jó?
Carmen csodálkozva ránézett, de félrehúzódott az út szélére. Két kerékkel az úton, két kerékkel az útpadkán állt meg, a motort nem  kapcsolta ki, a légkondicionáló tovább zúgott.
– Most várunk egy kicsit – mondta Reacher.
Vártak, míg elhúzott mellettük a teherautó, amit nemrég megelőztek.
– Üljön nyugodtan – mondta Reacher.
Kikapcsolta a biztonsági övet, aztán letépte az ingéről a zsebet. Olcsó anyag, gyenge varrás, könnyen lejött.
– Mi van magán? – kérdezte.
– Micsoda? Mit művel?
– Mondja el pontosan, mi van magán.
A nő elpirult, és zavartan fészkelődött. – Ez a ruha – mondta. – Fehérnemű, cipő.
– Mutassa a cipőjét.
Carmen egy pillanatra megdermedt, aztán lehajolt, és lehúzta a cipőjét. Odaadta, előbb az egyiket, aztán a másikat. Reacher gondosan megvizsgálta mind a kettőt. Nem volt bennük elrejtve semmi. Visszaadta. Aztán előrehajolt és kigombolta az ingét. Levette, és odaadta a nőnek.
– Én most kiszállok – mondta és hátat fordítok. Vegye le minden ruháját, és bújjon bele az ingbe. A ruháit hagyja az ülésen, aztán szálljon ki.
– Minek?
– Ha azt akarja, hogy segítsek, akkor tegye, amit mondok. Minden ruháját, rendben?
Kiszállt a kocsiból, és kicsit arrébb sétált. Elfordult, és végigbámult az úton, arrafelé, amerről jöttek. Szörnyen meleg volt. Érezte, hogy a nap égeti a vállát. Hallotta, hogy nyílik a kocsi ajtaja. Megfordult, és meglátta a nőt, ahogy kiszáll, mezítláb, az ingében. Jó nagy volt rá. Egyik lábáról a másikra ugrált, mert égette a lábát a talaj.
– A cipőt megtarthatja – kiáltott oda Reacher.
Carmen behajolt a kocsiba és kivette a cipőjét.
– Most sétáljon kicsit odébb, és várjon.
A nő kicsit megint várt, aztán arrébb ment három métert. Reacher visszalépett a kocsihoz. Carmen ruhái ott voltak szépen összehajtogatva az ülésen. Hátranyúlt a hátsó ülésre. Megint átkutatta a nő retiküljét, aztán az aktatáskát. Nem talált semmit. Aztán a ruhákat vette sorra. Egyenként kirázott minden darabot. Még meleg volt a nő testétől. Ruha, bugyi, melltartó. Semmi nem volt elrejtve bennük. Lefektette a kocsi tetejére, aztán átkutatta az egész autót.
Húsz percbe telt, míg végzett. Mindent megnézett. A motorháztető alatt, az egész utasteret. A szőnyegek alatt, az ülések alatt, a csomagtartóban, a lökhárító mögött. Mindenhol. Semmit nem talált, márpedig megesküdött volna rá, hogy olyan nem létezik, hogy egy civil bármit is el tudjon rejteni előle egy kocsiban.
– Oké – kiáltott oda Carmennek. – Most felöltözhet.
Várt, hátat fordítva, míg meghallotta, hogy Carmen közeledik hozzá. A kezében tartotta az inget. Reacher felvette.
– Ez meg mi volt? – kérdezte Carmen.
– Segíteni fogok – mondta Reacher. – Mert most már hiszek magának.
– De miért?
– Mert tényleg nincs magánál se pénz, se hitelkártyák. Se a tárcájában, se a kocsiban elrejtve. Ki van zárva, hogy valaki az otthonától háromszáz mérföldre autózgasson, egyetlen fillér nélkül, hacsak nincs nagyon rákényszerítve, mert valami nagy bajban van. Márpedig, ha valaki nagyon nagy bajban van, az megérdemli, hogy segítsenek neki.
Carmen nem mondott semmit. Csak kicsit lehajtotta a fejét, mintha egy bókot mondtak volna neki. Vagy mintha ő akarna valami bókot mondani. Visszaültek a kocsiba, és gyorsan becsapták az ajtókat. Egy percig csak ültek a hűvösben, aztán visszakanyarodtak az útra.
– Tehát van még egy éve – mondta Reacher. – Ez hosszú idő. Egy év múlva ilyenkor akár egymillió mérföldre is lehet innen. Új élet, új kezdet. Ezt akarja, hogy ebben segítsek? Megszökni valahová?
Carmen percekig nem felelt. Az út egy egészen enyhe lejtőn vitt lefelé, aztán megint föl egy dombocskára. A távolban, a következő csomópontnál néhány épület tűnt fel. Valószínűleg a benzinkút, mellette talán egy szerviz és autómentő állomás.
– Egyelőre csak azt kérem, hogy ismerje el, hogy az egy év elég hosszú idő, és jól tettem, hogy eddig vártam.
– Persze – bólintott Reacher. – Egy év elég hosszú.
Carmen nem mondott többet. Csak tovább vezetett a benzinkút felé, olyan elszántan, mintha az élete függene tőle.
Az első hely, amihez odaértek, egy roncstelep volt, egy hosszan elnyúló, alacsony tetejű, rozsdásodó bádogépület, az elülső falát régi dísztárcsák borították. Mögötte úgy egyhektárnyi területen autóroncsok, ötösével-hatosával egymásra rakva álltak, alul a régebbi modellek, mintha geológiai rétegek lennének. A bádogépület mögött kellett befordulni a benzinkúthoz. Olyan régi volt, hogy a kutakon számok helyett kis mutatók voltak. Kicsit távolabb négy vécéfülke állt. Olyan régi hely volt, hogy a kutas személyesen ballagott ki, hogy megtöltse a tankot.
A Cadillacbe több mint húsz gallon fért, ami annyiba került Reachernek, mint egy motelszoba. Kidugta a bankjegyeket az ablakon, és intett, hogy nem kéri vissza az egy dollárt. Úgy gondolta, megérdemli a kutas. A kinti hőmérő negyvenhárom fokot mutatott. Nem csoda, hogy a fickó egy szót se szólt. Aztán eszébe jutott, hogy talán azért nem, mert nem tetszik neki, hogy egy mexikói vezet egy Cadillacet, benne egy fehér emberrel.
– Gracias, senor – mondta Carmen.
– De nada, senorita – felelte Reacher.
– Tud spanyolul?
– Nem igazán. A világon mindenfelé szolgáltam, úgyhogy sok nyelven tudok pár szót, de ennyi az egész. A franciát kivéve, azt elég jól beszélem. Az anyám francia volt.
– Louisianai vagy kanadai?
– Nem, igazi francia.
– Akkor maga félig külföldi.
– Néha egészen annak érzem magam.
Carmen elmosolyodott, mintha nem hinne neki, aztán indított, és visszakanyarodott az útra. A benzintartály mutatója felugrott az F betűhöz, amitől Carmen szemlátomást megnyugodott.
– De senorénak kéne szólítania – mondta. – Nem senoritának. Férjnél vagyok.
– Na, igen – mondta Reacher.
Egy mérföldön át hallgatott. Hátradőlt az ülésen, és mindkét kezét könnyedén nyugtatta a kormánykerék alján. Aztán vett egy nagy levegőt.
– Akkor most elmondom, mi a nagy probléma – szólalt meg. – Nincs már egy évem.
– Miért?
– Mert egy hónappal ezelőtt Sloop ügyvéd barátja meglátogatott minket, és elmondta, hogy valami egyezség készül.
– Miféle egyezség?
– Nem tudom biztosan. Senki nem árulta el a részleteket. De azt hiszem, Sloop be fogja mártani az üzletfeleit, és cserébe korábban szabadulhat. Azt hiszem, a másik barátja intézi valahogy a dolgot, a kerületi ügyészi irodában.
– A francba – mormolta Reacher.
Carmen bólintott. – Hát ez az. Rengeteget dolgoznak érte a barátai, hogy sikerüljön. Nekem meg végig jó arcot kellett vágni hozzá, mintha nagyon örülnék, hogy Sloop korábban itthon lesz.
Reacher nem mondott semmit.
– De magamban legszívesebben sikítanék. Túlságosan sokáig húztam-halasztottam a dolgot. Másfél éven át nem tettem semmit, mert azt hittem, egyelőre biztonságban vagyok. De tévedtem. Ostoba voltam. Csak üldögéltem egy csapdában, és nem is tudtam róla, És most rám zárult a csapda, és én benne vagyok.
Reacher lassan bólogatott. Reméld a legjobbat, tervezz a legrosszabbra, gondolta. Ez volt a jelmondata.
– És hogy halad Sloop ügye? – kérdezte.
A kocsi száguldott dél felé.
– Megkötötték az egyezséget – mondta Carmen nagyon halk és vékony hangon.
– És mikor szabadul?
– Ma péntek van – mondta Carmen, – Nem hiszem, hogy a hétvégén el tudják intézni, úgyhogy valószínűleg hétfőn. Pár nap múlva.
– Értem – mondta Reacher.
– És most nagyon félek – folytatta Carmen. – Nemsokára itthon lesz.
– Értem – mondta megint Reacher.
– Igazán? – kérdezte Carmen.
Reacher nem felelt semmit.
– Hétfőn este újból fog kezdődni az egész. És még rosszabb lesz, mint eddig.
– Talán megváltozott – mondta Reacher. – A börtön megváltoztatja az embereket.
Ezt nem kellett volna mondani. Látta a nő arcán. Az ő tapasztalata szerint a börtön megváltoztatja ugyan az embereket, csak épp még rosszabbak lesznek tőle.
– Nem, rosszabb lesz, mint eddig bármikor – mondta Carmen. Tudom. Biztos vagyok benne. Nagy bajban vagyok, Reacher. Erre megesküszöm.
Volt valami furcsa a hangjában.
– De hát miért?
A nő megmozdította a kezét a kormányon. A szemét szorosan becsukta, pedig százzal száguldottak.
– Mert én jelentettem fel az adóhivatalnál.
***
A Crown Victoria déli irányba haladt, aztán nyugatnak, majd az autópálya egy nagy kanyarulatánál visszafordult északnak. Tettek egy kis kitérőt, hogy egy forgalmas, önkiszolgáló benzinkútnál tudjanak tankolni. A fekete hajú férfi egy lopott Amex kártyát használt, aztán letörölte róla az ujjlenyomatait, és beledobta a benzinkút melletti szemetesbe, amely tele volt üres olajosflakonokkal, üdítős dobozokkal és piszkos papírtörülközőkkel, amikkel a szélvédőt törölték le. A nő a térképpel volt elfoglalva közben, és megkereste a következő úti céljukat. Az ujját rajta tartotta, amíg a vezető visszaült, és hátrafordulva megnézte a térképet.
– Most odamegyünk? – kérdezte.
– Csak körülnézünk – felelte a nő. – Előzetes terepszemle.
***
Jó tervnek tűnt – mondta Carmen. – Azt hittem, nem ronthatom el. Tudtam, hogy Sloop milyen makacs és milyen kapzsi, úgyhogy biztos voltam benne, hogy nem fog együttműködni az adóhatósággal, tehát börtönbe kerül, legalább egy kis időre. De még ha esetleg nem így alakul, úgy gondoltam, egy darabig akkor is lefoglalná ez az ügy. És talán valami pénzhez is jutok, amikor majd megpróbálja elrejteni az adóhivatal elől. Minden nagyon jól is ment, attól eltekintve, hogy nem tudtam pénzt szerezni tőle. De ez akkor jelentéktelen apróságnak tűnt.
– És hogy csinálta?
– Egyszerűen felhívtam őket telefonon. Külön osztály van, ahol csak azzal foglalkoznak, hogy házastársaktól érkező bejelentéseket fogadnak. Ez az egyik leggyakoribb módszer, hogy nyakon csípjenek embereket. Általában válásoknál fordul elő ilyesmi, ha a felek bosszút akarnak állni a másikon. Márpedig én nagyon is bosszút akartam állni.
– De akkor miért nem vált el tőle egész egyszerűen? – kérdezte Reacher. – Börtönben ülő férj, ez egész jó indok, nem?
Carmen a tükörbe pillantott, a hátsó ülésen heverő aktatáskára.
– Ez nem oldaná meg az Ellie-vel kapcsolatos problémát – mondta. – Sőt csak súlyosbítaná. Akkor mindenki gyanakodna, hogy esetleg el akarom hagyni az államot a gyerekkel. Sloop jogilag kötelezhetne rá, hogy mindig jelentsem be neki Ellie lakcímét.
– Akkor maradhatna Texasban – mondta Reacher.
Carmen bólintott. – Tudom, tudom. De nem tehetem. Képtelen lennék rá. Tudom, hogy ez irracionálisan hangzik, de nem tudnék itt maradni. Gyönyörű hely, és vannak itt rendes emberek is, és nagyon nagy, úgyhogy elmehetnék jó messzire, de nekem ez akkor is jelkép marad. Olyan dolgok történtek itt velem, amiket egyszer s mindenkorra el akarok felejteni. És nemcsak Sloop miatt.
Reacher vállat vont. – Maga tudja.
Carmen hallgatott, és a vezetésre koncentrált. Az autó falta a mérföldeket. Épp egy széles, tágas fennsíkon hajtottak át, amely akkora lehetett, mint Rhode Island.
– Mészkő – mondta, Carmen. – Minden víz elpárolgott úgy egymillió évvel ezelőtt, és csak szikla maradt. Geológiai lerakódás, vagy mi a csuda.
Kissé bizonytalannak hangzott a magyarázat.
– És mit akar tőlem, én mit tegyek? – kérdezte Reacher.
– Nem tudom – felette Carmen, bár Reacher meg volt győződve róla, hogy nagyon is tudja.
– Segítsek megszökni? Ezt esetleg meg tudnám tenni.
Carmen nem felelt.
– Ha kiválasztott, akkor biztos gondolt valamire.
Carmen nem felelt. Reacher gondolkozni kezdett azon, amit arról mondott, hogy milyen csoportból próbált választani. Munkanélküli rodeósok, kemény fickók, csavargók. Az ilyenek sok mindenhez értenek, de abban nem volt biztos, hogy ahhoz is, hogy elmenekítsenek valakit az FBI körözése elől. Úgyhogy vele jól választott a nő. Vagy csak szerencséje volt.
– Gyorsan kell cselekednie – mondta. – Két nap, akkor most azonnal neki kell fogni. Felveszi Ellie-t, aztán egyszerűen nekivágnak. Mondjuk, Vegas lehetne az első állomás.
– És ott mit csinálok?
– Szerez valami igazolványt, átmenetileg. Ilyen helyen, mint Las Vegas, találnánk valamit. Nekem van egy kis pénzem. Ha szüksége van rá, tudok még szerezni.
– Nem fogadhatom el a pénzét – mondta Carmen. – Ez nem lenne fair.
– Akár fair, akár nem, szüksége lesz pénzre. Később majd visszafizeti. Aztán esetleg visszamehetne Los Angelesbe. És ott is szerezhetne hamis papírokat.
A nő megint csak hallgatott, egy mérföldön át.
– Nem, nem menekülhetek el – mondta. – Akkor szökevény lennék. Nem élhetek illegálisan. És Ellie sem. Ennél jobbat érdemel.
– Mind a ketten jobbat érdemelnek – mondta Reacher. – De valamihez csak kell kezdenie.
– Amerikai állampolgár vagyok. Gondolja el, mit jelent ez a magamfajtának. Nem fogok lemondani róla.
– Akkor, van valami terve?
– Maga a tervem.
Rodeósok, olajmunkások, egy kétméteres, százkilós volt katonai rendőr…
– Azt akarja, hogy a testőre legyek?
Carmen nem felelt.
– Nagyon sajnálom, amiért ilyen helyzetbe került. Higgye el, tényleg sajnálom.
Carmen nem felelt.
– De nem lehetek a testőre. .
Semmi válasz.
– Nem tehetem – mondta Reacher. – Ez nevetséges ötlet. Mit gondol, mi fog történni? Azt hiszi, maga mellett lehetek a nap huszonnégy órájában, hetente hét napon át? Hogy megvédjem, ha Sloop meg akarja ütni?
Semmi válasz. Egy hatalmas útkereszteződés terült el előttük a párás ragyogásban, néhány mérföldnyire.
– Ez nevetséges – mondta megint Reacher. – Persze, figyelmeztethetném, ráijeszthetnék egy kicsit. Akár el is püfölhetném, hogy jobban megértse. De mi lesz, ha én elmegyek? Mert előbb-utóbb el kell mennem. Nem maradhatok itt. Sehol nem maradok szívesen sokáig. És bárki mással próbálkozna, Ők sem maradhatnak örökké. Vagy tíz évig, vagy húszig vagy harmincig, amíg Sloop feldobja a talpát.
Semmi válasz. Mintha semmi hatást nem tettek volna a nőre a szavai. Nem mintha csalódott lett volna amiatt, amit mond. Csak hallgatta, és vezetett, gyorsan, simán, és némán. A többszintes kereszteződés egyre közeledett, aztán rákanyarodtak egy felüljáróra, és nyugat felé haladtak tovább, egy nagy zöld táblát követve, amelyen az állt, hogy Pecos 75 mérföld.
– Nem testőrt akarok – mondta végül Carmen. – Persze, ez nevetséges lenne.
– Akkor mi lenne a dolgom? 
A nő a középső sávba húzódott, és az eddiginél is gyorsabb sebességre váltott. Reacher az arcát figyelte. Teljesen kifejezéstelen volt.
– Akkor mi lenne a dolgom? – ismételte meg a kérdést.
A nő habozott. – Nem tudom kimondani.
– Mit?
Carmen kinyitotta a száját, aztán megint becsukta. Nagyot nyelt, és nem mondott semmit. Reacher rámeredt. A fejében cikáztak a gondolatok: Rodeósok, csavargók, egy volt katonai rendőr. Clay Allison sírja, a sírfelirat, a nekrológ az újságban. Aztán megértette.
– Maga megőrült – mondta.
– Igen? – A nő arcán megint feltűntek a negyeddolláros nagyságú vörös foltok, az arccsontja felett.
– Teljesen megőrült – mondta Reacher. – Ezt felejtse el.
– Nem tehetem.
Reacher nem felelt semmit.
– Azt akarom, hogy meghaljon – mondta Carmen. – A legkomolyabban. Ez az egyetlen kiutam. És különben is, megérdemli.
– Mondja, hogy csak viccel.
– Nem viccelek – rázta a fejét Carmen. – Meg akarom öletni.
Reacher megrázta a fejét, és kibámult az ablakon. – Felejtse el – mondta. – Ez abszurdum. Már nem vagyunk a vadnyugaton!
– Tényleg nem? Ma már nem áll az, hogy helyes megölni azt, aki megérdemli?
Aztán elhallgatott, és tovább vezetett, várva, hogy Reacher mit felel. Ő csak bámulta az elsuhanó tájat. A távolban tornyosuló hegyek felé közeledtek. A vakítóan ragyogó délutáni napfényben vörös és lilás színben játszottak, a levegő színe is megváltozott körülöttük. A Trans-Pecos hegység.
– Kérem, Reacher – szólalt meg a nő. – Kérem. Legalább gondolja meg.
Reacher nem felelt semmit. Gondolja meg? Nem tudta, hogy reagáljon. Elfordította tekintetét a hegyekről, és az utat figyelte. Nagy volt a forgalom. Folyóként hömpölyögtek a kocsik és a teherautók, lassan araszolva át a hatalmas síkságon. Carmen sorra mindet megelőzte. Túlságosan is gyorsan hajtott.
– Nem vagyok őrült – mondta. – Próbáltam helyesen cselekedni. Tényleg megpróbáltam. Ahogy az ügyvédtől értesültem a készülő egyezségről, azonnal elmentem a saját ügyvédemhez, aztán három másikhoz, de egyik sem tudott volna semmit tenni értem, egy hónap alatt. Csak annyit tudtak mondani, hogy Ellie miatt ide vagyok kötve. Megkérdeztem magánnyomozókat. Semmit nem tudtak tenni értem. Elmentem egy biztonsági céghez Austinban, akik azt mondták, igen, tudják garantálni az egész napos védelmet. Hat ember, és majdnem tízezer dollár hetente. Ami ugyanaz, mintha nemet mondtak volna. Én megpróbáltam, Reacher. Próbáltam helyes kiutat találni. De lehetetlen.
Reacher nem szólt semmit.
– Úgyhogy vettem egy pisztolyt – folytatta nő.
– Remek – mondta Reacher.
– És golyókat is. Minden pénzem ráment, ami volt. 
– Rossz embert választott ki. 
– Miért? Ölt már embereket. A hadseregben. Maga mondta. 
– Az más volt.
– Miért? 
– Ez gyilkosság lenne. Hidegvérű, előre megfontolt gyilkosság. 
– Nem, ugyanolyan lenne. Ahogy a hadseregben. 
Reacher megrázta a fejét. – Carmen, ez nem ugyanaz.
– Nem kellett valami esküt tennie? Hogy megvédelmezi az embereket?
– Ez akkor sem ugyanaz – mondta megint Reacher.
Megelőztek egy hatalmas kamiont, aztán a Cadillac tovább suhant a hőségtől vibráló levegőben.
– Lassítson kicsit – kérte Reacher.
Carmen megrázta a fejét – Nem lehet, muszáj odaérnem Ellie-ért.
Reacher a karját kinyújtva megtámaszkodott a műszerfalon. A ventilátorból áradó hideg levegő egész mellbe vágta.
– Ne aggódjon – mondta Carmen. – Nem megyek fának. Ellie-nek szüksége van rám. Ha ő nem lenne, már rég nekihajtottam volna egy fának, higgye el.
De azért egy kicsit lassított. Hatalmas olajfúrókutak mellett hajtottak el.
– Tudom, hogy nem könnyű ez a beszélgetés – mondta Carmen.
– Gondolja?
– De nézze a dolgokat az én szemszögemből. Kérem. Én már milliószor átgondoltam, újra meg újra. Eljutottam A pontról B-re, aztán C-re, aztán D-re, és így tovább, egészen Z-ig. Aztán megint elölről, aztán megint és újra meg újra. Úgyhogy nekem már teljesen logikus minden. Ez az egyetlen megoldás. Tudom. De nehéz beszélni róla, mert magának ez az egész még új. Nem gondolta még végig annyiszor, mint én. Váratlanul érte. Ezért úgy hangzik, mintha őrült lennék, és hidegvérű. Én ezt megértem, de nem vagyok őrült, se hidegvérű gyilkos. Csak volt időm eljutni erre a konklúzióra, és magának még nem. Ez az egyetlen lehetséges megoldás, higgyen nekem.
– Mindegy. Nem fogok csak úgy megölni egy vadidegent.
– Ver engem, Reacher. Megver és rugdos, nagyon durván. Élvezi. Nevet közben. Állandó félelemben élek.
– Akkor menjen a rendőrségre.
– Csak egyetlen egy rendőr van, a seriff. És ő nem hinne nekem. És még ha hinne is, akkor se csinálna semmit. Nagy haverok mind. Nem tudja, hogy van ez errefelé.
Reacher nem mondott semmit.
– Sloop nemsokára itthon lesz. El tudja képzelni, mit fog csinálni velem?
Reacher nem felelt.
– Csapdában vagyok. Nem tehetek semmit, Ellie miatt. Hát nem érti? Miért nem akar segíteni nekem? A pénz miatt? Mert nem tudok fizetni? 
Reacher nem felelt.
– Kétségbe vagyok esve – sóhajtott Carmen. – Maga az egyetlen esélyem. Könyörgök, segítsen. Miért nem akarja? Mert mexikói vagyok?
Reacher nem felelt.
– Mert csak egy koszos mexikói vagyok, igaz? Egy latino. Egy fehér nőnek megtenné? Mondjuk, a barátnőjének? Fogadni mernék, hogy fehér. Valószínűleg szőke, igaz?
– Igen, szőke – bólintott Reacher.
– Ha valaki verné, azt biztos megölné.
Igen, megölném, gondolta Reacher.
– És ő elment Európába, maga nélkül. Nem akarta, hogy vele menjen. De azért megtenné érte. Nekem meg nem teszi meg.
– Ez nem ugyanaz – mondta Reacher harmadszor is.
– Tudom, mert én csak egy koszos mexikói vagyok. Nem érdemlem meg.
Reacher nem mondott semmit.
– Hogy hívják a barátnőjét? – kérdezte Carmen.
– Jodie.
– Oké, képzelje el Jodie-t, odaát Európában. Mondjuk, hogy mindennap megveri egy mániákus szadista vadállat. Jodie elmeséli magának. Kiönti a lelkét. Minden borzalmas, megalázó részlettel együtt. Akkor maga mit csinál?
Megölöm a fickót, gondolta Reacher.
Carmen bólintott, mintha olvasna a gondolataiban. – De nekem nem teszi meg. Egy fehér nőnek megtenné, nekem nem.
Reacher hallgatott, félig nyitott szájjal. A nőnek igaza volt. Jodie Garbernek megtenné, de Carmen Greernek nem. És miért nem? Mert az ilyesmi indulatból jön. Nem lehet erőltetni. Csak forró fejjel lehet elkövetni, mint amikor a düh végigárad az erekben, mint valami drog, és az ember hagyja vele sodortatni magát. Ha ez nincs, akkor nincs. Ez ilyen egyszerű. Sokszor átadta már magát ennek életében. Ha valaki ujjat húz vele, megkapja, amit érdemel. Ha Jodie-val kezdenek ki, az ugyanolyan, mintha vele tennék. Mert Jodie egy volt vele. Valamikor régen legalábbis. Ahogy Carmen nem. És soha nem is lesz.
– Itt most nem arról van szó, hogy fehér bőrű vagy nem – mondta halkan.
A nő nem felelt semmit.
– Carmen, ezt meg kell értenie.
– Akkor miről van szó?
– Arról, hogy Jodie-t ismerem, magát meg nem.
– És ez olyan nagy különbség?
– Hát persze.
– Akkor ismerjen meg – mondta Carmen. – Van két napunk Most találkozhat a lányommal. Ismerjen meg bennünket.
Reacher nem felelt semmit. Carmen tovább vezetett Egy táblán az állt, hogy Pecos 55 mérföld.
– Maga rendőr volt – mondta Carmen. – Biztos, hogy akar segíteni az embereknek. Vagy fél? Erről van szó? Ilyen gyáva?
Reacher nem felelt.
– Meg tudná tenni – folytatta, Carmen. – Csinált már ilyet. Tudja, hogy kell. Megtehetné, és szépen elpárologhatna. Megszabadulhatna a holttesttől valahol, ahol soha senki nem találja meg. A sivatagban. Soha senki nem jönne rá. Ha óvatos, nem lehet semmi baj. Soha nem kapnák el. Maga elég okos ehhez.
Reacher nem mondott semmit.
– Ugye elég okos? Tudná, hogy kell megcsinálni? Vagy nem?
– Persze, hogy tudnám – felelte Reacher. – De nem teszem meg.
– Miért nem?
– Megmondtam, miért nem. Nem vagyok bérgyilkos.
– De én teljesen kétségbeesett helyzetben vagyok. Csak ez a megoldás. Könyörgök. Bármit megteszek, ha segít nekem.
Reacher nem felelt semmit.
– Mondja meg, mit akar. Szexet? Arról is lehet szó.
– Álljon meg – mondta Reacher.
– Minek?
– Mert elegem van.
Carmen keményen a gázpedálra taposott. A kocsi nagyot lódult. Reacher hátranézett a válla fölött, aztán a nő felé hajolt, és üresbe állította a sebességváltót. A motor hörgött, és a kocsi lelassult. Reacher a bal kezével a kormányhoz nyúlt, amit a nő kétségbeesetten szorított, és kikormányozta a kocsit az út szélére. Nagy zökkenéssel gördült le az aszfaltról, az útszéli kavicsok csikorogtak a kerekek alatt. Reacher átállította a sebességváltót, közben a másik kezével kinyitotta az ajtót. Kiszállt, és tétován megállt. Olyan érzés volt a hőség, mintha kalapáccsal sújtanának a testére. Becsapta a kocsi ajtaját, és elindult.

4. fejezet
Alig tett meg húsz métert, máris alaposan megizzadt. És máris megbánta a döntését. Ott állt, a nagy semmi közepén, egy autópálya szélén, ahol a leglassúbb járművek is kilencvennel húztak el. Senki nem fog megállni neki. Még ha meg is akarnának állni, egész kis idő akkor is eltelik, amíg reagálnak, kis idő, amíg belenéznek a visszapillantó tükörbe, kis idő, amíg rátaposnak a fékre, és már legalább egy-mérföldnyire járnak, aztán vállat vonnak, megint felgyorsítanak, és továbbmennek. A lehető legszerencsétlenebb hely stoppolásra.
Sőt még annál is rosszabb. Egyenesen öngyilkosság. A nap félelmetesen tűzött, és talán negyvenöt fok is lehetett. Az autók légáramlata olyan volt, mint egy forró szélvihar, és a hatalmas teherautók olyan szelet csaptak, hogy majdnem leverték a lábáról. Nem volt vize. Alig kapott levegőt. Ötméternyire folyamként hömpölyögtek a kocsik, bennük emberek, de ő mégis olyan egyedül volt, mintha egy sivatagon botorkálna keresztül. Ha nem jön erre egy járőrkocsi, és nem tartóztatják le szabálytalan gyalogosközlekedésért, akkor itt is hagyhatja a fogát.
Megfordult, és látta, hogy a Cadillac még mindig ott álldogál tehetetlenül az út szélén. De azért továbbsétált, eltávolodva a kocsitól. Úgy ötven métert ballagott, aztán megállt. Kelet felé fordult, és kinyújtotta a hüvelykujját. De reménytelen volt, ahogy számított is rá. Öt perc után, miután elhúzott mellette vagy száz autó, az egyetlen reakció az volt, hogy egy teherautós rádudált, aztán mély, basszushangú dübörgéssel elsuhant mellette, kavics- és porfelhőt kavarva fel. Reacher majd megfulladt, és szörnyen égette a nap.
Megint hátrafordult. Látta, hogy a Cadillac először rükvercbe kapcsol, aztán elindul felé az útpadkán. A nő nagyon pontatlanul kormányzott, a kocsi hátsó része ide-oda táncolt, néha majdnem kilódult az útra, a kocsisorba. Reacher elindult visszafelé. A kocsi továbbhajtott felé. Reacher futólépésre váltott. Megállt a kocsi mellett, Carmen pedig lefékezett. A kocsi erősen rugózott. A nő leengedte az utasülés melletti ablakot.
– Sajnálom – szólt ki.
Reacher nem hallotta a hangját a nagy zajban, csak a szájáról tudta leolvasni, mit mond.
– Szálljon be – mondta Carmen.
Reacher inge már a hátához tapadt. A szemébe por ment. Az autók zúgása szinte megsüketítette.
– Szálljon be – ismételte meg a nő. – Sajnálom.
Reacher beszállt. Minden megint ugyanolyan volt, mint legelőször. A zúgó ventilátor, a hideg bőrülés. Az apró termetű, görnyedten ülő nő a volánnál.
– Elnézést kérek – mondta Carmen. – Nagyon sajnálom, ostobaságokat beszéltem.
Reacher becsapta az ajtót. Hirtelen csönd lett. A kezét odatartotta a ventilátorból áradó hűvösséghez.
– Nem gondoltam komolyan – mondta a nő.
– Mindegy – legyintett Reacher.
– Tényleg nem gondoltam komolyan. Csak annyira kétségbe vagyok esve, hogy már nem tudom, mi a jó és mi a rossz. És nagyon sajnálom, amit a szexről mondtam. Nagyon durva volt.
A hangja elvékonyodott. – Csak egyik-másik fickó, akiket felszedtem, olyan volt, hogy úgy gondoltam, ez lesz a megoldás.
– Hajlandó lett volna rá, azért, hogy megöljék a férjét?
Carmen bólintott. – Megmondtam. Csapdában vagyok, félek és kétségbe vagyok esve. Nem tudtam mást felajánlani nekik.
Reacher nem mondott semmit.
– Láttam filmeken ilyesmit.
Reacher bólintott. – Igen, én is láttam. És a gyilkos soha nem ússza meg.
Carmen hosszan hallgatott.
– Szóval nem teszi meg – mondta aztán, mintha valami végleges tényt állapítana meg.
– Nem, nem teszem meg – felelte Reacher.
Carmen megint hallgatott, most még hosszabban.
– Oké, akkor kiteszem Pecosban. Nem gyalogolhat itt az út szélén. Ilyen hőségben bele is halhat.
Reacher hallgatott, még tovább, mint Carmen. Aztán megrázta a fejét. Arra gondolt, hogy valahol csak kell lennie egy ideig. Ha az ember állandóan úton van, elég hamar megtanulja, hogy bármelyik hely ugyanolyan jó, mint a többi.
– Elmegyek magával – mondta. – Pár napig itt maradhatok. Carmen, én nagyon sajnálom, hogy ilyen helyzetben van, tényleg. Csak azért, mert nem vagyok hajlandó odamenni és lepuffantani a férjét, az még nem jelenti azt, hogy nem akarok valamilyen módon segíteni. Ha tudok. És ha maga még mindig akarja.
Carmen egy pillanatig hallgatott, mielőtt válaszolt volna. – Igen. Még mindig akarom – mondta aztán.
– És szeretnék találkozni Ellie-vel. A képről látom, nagyon klassz kislány.
– Igen, klassz.
– De nem fogom megölni az apját.
Carmen nem mondott semmit.
– Ez így elég világos? – kérdezte Reacher.
Carmen bólintott. – Értem. Sajnálom, hogy megkérdeztem.
– Itt nemcsak rólam van szó, Carmen. Ezt senki nem vállalná el. Ámítja magát, ha ilyesmit tervez. Nem volt jó terv.
Carmen nagyon kicsinek és elveszettnek látszott.
– Én azt hittem, senki nem utasíthat vissza, ha megtudja, milyen helyzetben vagyok.
Elfordult, és hátuk mögött az autósort nézte. Várt egy üres helyet, és hat autó után besorolt. Egy perc múlva már megint több mint százzal haladtak. És egyik kocsit a másik után előzték meg. Hét perc múlva megelőzték a teherautó-sofőrt, aki rádudált Reacherre.
***
A Crown Victoria nyolc perc alatt megérkezett arra a helyre, amit a nő kikeresett a térképen. A térképen egy kétcentis, üres, barna folt volt, a valóságban egy negyven mérföld átmérőjű barna folt. Egy út vezetett keresztül ezen a vidéken, nagyjából északkeleti irányba kanyarogva a távoli hegyek felé. Forró, kihalt, meddő táj. De megvolt minden, amire a nő számított. Meg fog felelni a céljaira. Magában elmosolyodott. Jó ösztönnel találta el a helyszíneket.
– Oké – mondta. – Holnap reggel korán idejövünk.
A kocsi megfordult, és visszaindultak dél felé. A por hosszú percekig lebegett utána a levegőben, aztán lassan leülepedett a kiszáradt földre.
***
Carmen közvetlenül Pecos előtt lehajtott az autópályáról, és dél felé kanyarodott egy kisebb mellékúton, amely teljesen kihalt vidéken vezetett át. Öt mérföld után olyan volt a táj, hogy akár a hold felszínén is járhattak volna.
– Meséljen nekem Echóról – mondta Reacher.
Carmen megvonta a vállát. – Mit mondhatnék? Nincs itt semmi. Amikor száz évvel ezelőtt először feltérképezték Texast, a népszámlálási iroda akkor nyilvánított lakottnak egy helyet, ha egy négyzetmérföldön hatnál több ember élt, és Echo megye ennek még mindig nem tesz eleget. Ez még ma is a vadnyugat.
– Mindenesetre nagyon gyönyörű.
Tényleg az volt. Az út kígyózott és kanyargott a végtelen tájon. Egyik oldalon vöröses sziklakanyonok, keleten pedig nemesen nyúltak a magasba a sziklafalak, töredezetten és cikcakkosan, ahol az ősi folyamok kivájták a Rio Grandé medrét. Magas, kopár hegyek meredeztek a távolban, tágas kék égbolt feszült föléjük, mint egy szélesvásznú Technicolor filmen, és még nagy sebességgel száguldó autóból is érezhető volt a megdöbbentő csend, amely a több ezer mérföldnyi, teljesen kihalt tájon uralkodott.
– Én gyűlölöm – mondta Carmen.
– Hol szállhatok meg? – kérdezte Reacher.
– A ranchen, a béresek barakkjában, gondolom. Fel fogják venni a lovak mellé, ha jelentkezik. Mindig kevés az emberünk. Mondja azt, hogy lovász. Ez jó álca lenne, és így mindig a közelemben lehetne.
– A világon semmit nem tudok a lovakról.
Carmen vállat vont. – Talán nem veszik észre. Nem nagyon szoktak észrevenni semmit. Például azt se, hogy engem félholtra vernek az orruk előtt.
Egy órával később már nagyon sürgette őket az idő. Carmen olyan gyorsan vezetett, hogy a sűrűn vett kanyarok miatt szinte állandóan csikorogtak a kerekek. Felkapaszkodtak egy meredek emelkedőn, aztán két sziklatömb között egy dombtetőre érkeztek, és hirtelen egy síkság terült el előttük, ameddig csak a szemük ellátott. Az út úgy húzódott előttük, mint egy odadobott barna szalag, húsz mérfölddel távolabb egy másik út keresztezte, amely alig látszott a párában, mintha csak egy vékony csík lenne a térképen. A távoli kereszteződés mellett apró épületek sorakoztak, de ezenkívül semmi nyoma nem volt az egész környéken, hogy ezen a bolygón emberek is élnek.
– Echo megye még ennél is jóval nagyobb. Ezer négyzetmérföld, és százötven ember. Illetve száznegyvennyolc, mert egy éppen itt ül maga mellett, egy pedig még börtönben. 
A nő hangulata jobbnak látszott, mert fanyarul elmosolyodott, miközben beszélt. A tekintetét egy kis porfelhőre szegezte, amely jóval előttük sötétlett az úton. Olyan volt, mint egy mókus farka, és lassan dél felé haladt, közeledve a kereszteződéshez.
– Ez az iskolabusz lehet – mondta Carmen. – Meg kell előznünk, előbb kell a városba érnünk, különben Ellie felszáll a buszra, és elkerüljük egymást.
– A városba? – húzta fel a szemöldökét Reacher. 
Carmen röviden megint elmosolyodott. – Ez itt Echo belvárosa.
Még jobban felgyorsított, és a Cadillac mögött is felkavarodott a porfelhő. A körülöttük elterülő síkság olyan tágas volt, hogy ahhoz képest szinte nevetségesnek tűnt a sebességük. Reacher úgy becsülte, a busz még olyan félórányira lehet a kereszteződéstől, a Cadillac pedig kétszer olyan gyorsan halad, tehát negyedórán belül utol kell érniük. Bár a kristálytiszta sivatagi levegő miatt olyan közelinek látszott, mintha csak a karját kéne kinyújtani, hogy elérje. Olyanok voltak, mint két játékautó egy gyerekszoba padlóján.
– Nagyon örülök, hogy velem jön – mondta Carmen. – Köszönöm. Tényleg.
– No hay de qué, senorita – felelte Reacher.
– Szóval azért többet tud pár szónál.
Reacher vállat vont. – A seregben sok spanyol anyanyelvű volt. A legtöbben az új generáció tagjai. Közülük kerültek ki a legjobbak.
– Mint a baseballban – jegyezte meg Carmen.
– Igen, mint a baseballban.
– Senorénak kellene szólítania. A senoritától túl boldog leszek.
Megint gyorsított, amikor az út sík terepre ért, és úgy egy mérfölddel azelőtt, hogy beérték volna a buszt, átvágott a szembe jövő sávba, hogy meg tudja előzni. Elég biztonságos, gondolta Reacher. Úgy tűnt, a világnak ezen táján nagyobb a valószínűsége egy lottó-főnyereménynek, mint annak, hogy szembejön egy autó. A nő megelőzte a buszt, átvágott egy tölcsér alakú porfelhőn, és még vagy egy mérföldön át a bal oldali sávban száguldott. Aztán szépen visszahúzódott a jobb oldaliba, és öt perc múlva lelassítottak, a kereszteződéshez közeledve.
A kis település ütött-kopottnak és rosszkedvűnek látszott, ahogy az isten háta mögötti kisvárosok szoktak kinézni a tűző napon. A telkeket benőtték a száraz, tüskés bokrok meg a gaz, és durva betonkerítések vették körbe őket. A telkek ki voltak jelölve, de soha nem használták őket semmire. Jobb felé, a kereszteződés északnyugati sarkában egy kávézó állt, egy hosszú, földszintes faház, a festéket már leégette róla a nap. Átellenben az iskola egytantermes épülete. Mint egy történelemkönyv illusztrációja: „Régi falusi iskola”. Ezzel szemben, a délnyugati sarkon egy benzinkút, két kúttal és egy kis udvarral, mögötte autók álldogáltak. A benzinkúttal szemben, az északkeleti sarkon egy üres telek árválkodott, szanaszét szórt betontömbök hevertek rajta, mintha valami nagy, optimista építkezésbe akartak volna kezdeni, de aztán feladták, talán még valamikor Johnson elnök idejében. Volt még négy másik épület, mind földszintes, sima, egyszerű beton, és mind az úttól kicsit hátrább állt, egyszerű behajtóút vezetett hozzájuk. Lakóházak lehetnek, gondolta Reacher. Az udvarokon limlom állt, gyerekbiciklik, használt gumiabroncsok, régi bútorok. A talajt kőkeményre égette a nap. Az udvarokat egészen alacsony drótkerítés vette körbe, talán, hogy a kígyókat távol tartsák.
Az útkereszteződésben nem volt stoptábla, csak az aszfaltra felfestett vastag vonalak, amelyeket megolvasztott a hőség. Carmen egyenesen áthajtott a kereszteződésen, el az iskola mellett, aztán az út teljes szélességét felhasználva visszakanyarodott, közben nagy zökkenéssel belehajtva az út mentén húzódó kis vízelvezető árokba. Megállt az iskolánál. A kapu Reacher ablaka felé esett. Az iskolaudvart dróthálós kerítés védte, mintha egy sintértelep lenne, az ócska galvanizált fémkapu rosszul csukódott.
Carmen kinézett Reacher mellett az iskola bejáratára. A busz lassan döcögve most ért ide észak felől, aztán megállt az út túloldalán, párhuzamosan Carmen kocsijával, csak orrával a másik irányba.
Nyílt az iskolaépület ajtaja, és kilépett egy nő. Lassan mozgott, és fáradtnak látszott. A tanítónő lehet, gondolta Reacher. Nyilván alig várja már, hogy vége legyen a napnak. A nő meglátta a buszt, és intett a gyerekeknek, akik hosszú sorban tódultak ki az iskolából. Tizenheten voltak, Reacher kilenc lányt és nyolc fiút számolt meg. Ellie Greer a hetedik volt a sorban. Kék ruha volt rajta. Izzadtnak látszott, melege lehetett. Reacher azonnal felismerte a fényképről, és arról is tudta, hogy ő az, ahogy Carmen megrezzent mellette. Egy pillanatra visszafojtotta lélegzetét, aztán az ajtó kilincse felé nyúlt.
Megkerülte az autó orrát, és megvárta a lányát a járdának számító földes sávon, amely az út mellett húzódott. Kitárta a karját és felkapta, aztán megpörgette. Ellie lábacskái körbefordultak, mint egy kis szélmalom. A szíjjal vállára akasztott uzsonnás-doboz is meglódult, és megütötte Carmen hátát. Reacher látta, hogy a kislány nevet, a nő szeme pedig könnyes. Egymásba kapaszkodva sétáltak a kocsihoz. Carmen kinyitotta az ajtót, Ellie pedig bemászott a sofőrülésre, aztán megdermedt, amikor észrevette Reachert. A szeme nagyra kerekedett.
– Ő Mr. Reacher – mutatta be Carmen.
Ellie megfordult, és az anyjára nézett.
– Egy barátom – mondta Carmen. – Köszönj szépen neki.
Ellie visszafordult Reacher felé. – Helló – mondta.
– Szia, Ellie – mondta Reacher. – Minden rendben volt a suliban?
– Igen, rendben.
– Tanultál valami érdekeset?
– Helyesírást.
Kicsit hallgatott, aztán feljebb emelte az állát. – Nem voltak ám könnyű szavak – mondta. – Például töltőtoll.
Reacher komolyan bólintott.
– Kilenc betű – mondta. – Ez tényleg nem könnyű.
– Te persze biztos tudod betűzni. Na persze, te felnőtt vagy – legyintett Ellie. – A tanító néni is azt mondta, kilenc betű, de szerintem csak öt, mert a t meg az 1 háromszor van benne.
– Okos kislány vagy – bólintott Reacher. – Szerintem most mássz át hátra, hadd üljön be a mamád is, biztos meleg van odakint.
Ellie hátramászott, elnyomakodva Reacher bal válla mellett. Megcsapta az orrát az általános iskola jellegzetes szaga. Talán tizenöt helyre is járt gyerekkorában, más-más országokban, sőt más kontinenseken, de mindenütt ugyanolyan szag volt. Több mint harminc év telt el azóta, de még mindig tisztán emlékezett a szagra.
– Mami! – szólalt meg Ellie.
Carmen beült és becsukta maga után az ajtót. Ki volt pirulva az arca. Reacher nem tudta eldönteni, hogy a melegtől, vagy az izgatottságtól, vagy a pár percnyi boldogságtól.
– Mami, olyan meleg van – mondta Ellie. – Nem iszunk kólás fagyit a kávézóban?
Reacher látta, ahogy Carmen elmosolyodik és bólintani akar, aztán a retiküljére pillant, és eszébe jut az egyetlen dollár a pénztárcájában.
– Olyan meleg van! Igyunk egyet, mielőtt hazamegyünk!
Carmen arca elkomorodott, aztán még jobban, amikor Ellie kimondta, hogy „hazamegyünk”. Reacher gyorsan megtörte a csendet.
– Remek ötlet – mondta. – Majd én meghívlak benneteket, jó lesz?
Carmen ránézett. Látszott, hogy nem örült, hogy rászorul, de nem volt más választása. Indított, áthajtottak a kereszteződésen, és megálltak a kávézó előtt. Megkerülték, és leparkoltak az árnyékban, szorosan az északi fal mellé húzódva, az egyetlen másik várakozó autó mellett. Egy acélkék Crown Victoria, új és csillogó. Talán valami kormányhivatal autója, vagy lehet, hogy bérelt, gondolta Reacher.
Odabent jó hűvös volt, egy hatalmas, régimódi légkondicionáló működött, föntről, a mennyezetről áradt a hideg levegő. A helyiség üres volt, csak egy asztalnál ültek vendégek, valószínűleg a Crown Victoria utasai. Hárman voltak az ablak melletti asztalnál, teljesen jellegtelen figurák, két férfi meg egy nő. A nő szőke volt és elég csinos. Az egyik férfi alacsony, fekete, a másik magasabb és szőke. Szóval a Crown Vic bérelt autó. Lehet, hogy valami cég ügynökei, talán San Antonióba vagy El Pasóba tartanak, és valami súlyosabb árumintát visznek magukkal, ezért nem repülhetnek. Reacher elfordította róluk a tekintetét, és hagyta, hogy Ellie odavezesse őket egy asztalhoz, a helyiség legtávolabbi végébe.
– Ez a legjobb hely – jelentette ki a kislány. – A többieknél mindenhol szakadtak az ülések, és meg vannak varrva, és a cérna olyan szúrós, piszkálja a lábadat.
– Ezek szerint voltál már itt máskor is – mondta Reacher.
– Hát persze – felelte kacagva Ellie, mintha Reacher valami nagy butaságot mondott volna. Kivillantak apró fehér fogai. – Nagyon sokszor voltam már itt
Aztán felugrott, és kicsit arrébb csúszott a műanyag ülésen.
– Mami, ide ülj mellém!
Carmen elmosolyodott. – Először kimegyek a mosdóba. Rögtön jövök. Maradj itt-addig Mr. Reacherrel.
A kislány komolyan bólintott, Reacher pedig leült vele szemben, és nézték egymást. Nem volt biztos benne, a kislány milyennek látja őt, de vele szemben ott ült az élő mása a fényképnek, amit Carmennél látott. Sűrű, búzaszőke haj lófarokba összefogva, hozzá nem illő, tágra nyílt fekete szemek, amelyek úgy bámultak rá, mint egy fényképezőgép lencséje, apró, pisze orr, komoly száj, szigorúan összezárva. A bőre hihetetlenül tökéletes volt, mint a nedves, rózsaszín bársony.
– Te hová jártál iskolába? – kérdezte Ellie. – Ugyanide?
– Nem, sok helyre jártam. Sokat költözködtünk gyerekkoromban.
– Nem mindig ugyanabba az iskolába jártál?
Reacher megrázta a fejét. – Pár havonta újba kerültem.
Ellie erősen törte a fejét. Nem kérdezte meg, miért. Csak megvizsgálta a dolog előnyeit és hátrányait.
– De akkor hogy tudtad megjegyezni, hogy mi hol van? Például a mosdó. Még a tanító nénit se tudtad megjegyezni. Nem tévesztetted el a nevét?
Reacher megint megrázta a fejét. – Amíg az ember gyerek, még elég jó a memóriája, csak öregkorában felejt el dolgokat.
– Én el szoktam felejteni dolgokat – mondta Ellie. – Elfelejtettem, hogy néz ki a papám. Börtönben van. De azt hiszem, nemsokára hazajön.
– Igen, én is azt hiszem.
– És hová jártál iskolába hat és fél éves korodban?
Az iskola, a világegyetem középpontja. Reacher elgondolkozott. Amikor ő hat és fél éves volt, a vietnami háború még nem érte el csúcspontját, de már elég nagy felfordulás volt ahhoz, hogy az apját odarendeljék úgyhogy ezt az évet hol Guamban, hol Manilában töltötte. Valószínűleg leginkább Manilában, abból ítélve, amilyen épületekre és növényzetre emlékszik abból az időből.
– A Fülöp-szigeteken – mondta.
– Az is Texasban van? – kérdezte Ellie.
– Nem, ez néhány sziget a Csendes-óceán és a Dél- Kínai-tenger között. Nagyon messze innen, az óceán közepén.
– Az óceán? – kérdezte Ellie bizonytalanul. – Az Amerikában van?
– Van térkép a falon nálatok az osztályban?
– Igen. Az egész világ térképe.
– Na, a nagy kék részek az óceánok.
– Sok kék van rajta.
Reacher bólintott. – Az biztos.
– Az én mamám Kaliforniában járt iskolába.
– Azt is könnyű megtalálni a térképen. Megkeresed Texast, aztán egy kicsit balra mész.
Látta, hogy a kislány lenéz a két kezére, és azon gondolkozik,, melyik a bal és melyik a jobb. Aztán felnézett, és elbámult Reacher válla fölött. Hátrafordult, és látta, hogy Carmen jön vissza. Egy pillanatra elállta az útját a három vendég, akik épp kisoroltak a bokszból. Carmen megvárta, amíg elindultak az ajtóhoz, és szabaddá tették az utat az asztalok között, aztán visszasietett hozzájuk, és kecses mozdulattal leült. Odasimult Ellie-hez, fél karral átölelte a vállát, és kicsit megcsiklandozta. A kislány kuncogott. A pincérnő végzett a három vendéggel, akik a kijáratnál lévő kasszánál fizettek, aztán odament hozzájuk, a kezében jegyzettömbbel és ceruzával.
– Három kólás fagyit kérünk – mondta Ellie, hangosan és tisztán.
A pincérnő felfirkantotta. – Máris hozom, aranyom – mondta, és elsietett.
– Magának is jó lesz? – kérdezte Carmen Reachertől.
Reacher bólintott. Mint az általános iskola szaga, a kólás fagyi ízére is jól emlékezett. Egy berlini kantinban ivott ilyet először. Az alacsony épület még a második világháború idejéből maradt ott. Meleg nyári nap volt, légkondicionálás nem volt az épületben. Emlékezett a forróságra a bőrén, és a buborékokra, amik az orrába mentek.
– Micsoda hülyeség – jegyezte meg Ellie. – Inkább fagyis kólának kéne hívni, nem? A kóla sokkal több benne.
Reacher elmosolyodott. Emlékezett, hogy gyerekkorában ő is folyton ilyeneket gondolt. Felháborította a világ logikátlansága, a világé, amelyben meg kellett volna találnia a helyét.
A pincérnő közben megérkezett, a kezében egy bádogtálcával, rajta három magas pohárral. Nagy ceremóniával lerakosgatta őket az asztalra, odasúgta Ellie-nek, hogy „Egészségedre”, aztán elment. A poharak majdnem harminc centisek voltak, amihez a szívószál még hozzáadott, Ellie álla meg nagyjából az asztal széléig ért.
– Akarod, hogy tartsam neked? – kérdezte Carmen. – Vagy feltérdelsz?
Ellie fontolóra vette a dolgot. Reachernek az volt az érzése, ez a kislány soha semmit nem dönt el azonnal. Egy kicsit magát látta benne. Ő is mindig túl komolyan vette a dolgokat. Az új iskolákban a gyerekek csúfolták is miatta. De általában csak egyszer. Másodszor már nem merték… 
– Feltérdelek – mondta Ellie.
Végül inkább felállt, és guggolt az ülésen. Két tenyérrel az asztalra támaszkodva hajolt a szívószál fölé. Remek módszer, gondolta Reacher. Ellie szívogatni kezdte a kólát. Reacher a sajátjához fordult. Egy kerek gombóc vaníliafagyi úszkált a kólában, ami túl édes volt, mintha túl sok szirupból készült volna. A buborékok furcsán nagyok voltak benne. Borzalmas íze volt. Egyáltalán nem olyan, mint azon a gyerekkori nyáron Németországban.
– Nem ízlik? – kérdezte Ellie.
Tele volt a szája, és kicsit kispriccelt a kóla, Reacher ingujjára.
– Nem mondtam semmit.
– Furcsa arcot vágsz.
– Túl édes – mondta Reacher. – Tönkreteszi a fogamat. A tiédet is.
Ellie vicsorított egyet, mintha a fogorvosnak mutatná. – Nem számít – mondta. – Ezek úgyis kiesnek. Peggynek már kettő kiesett.
Aztán visszatért a szívószálhoz, és szörcsögve felszívta a maradék kólát, mint egy kis porszívó. Aztán kicsit piszkálgatta a szívószállal az aljában maradt fagyit, míg az is elég folyékony nem lett, hogy felszívhassa.
– Megiszom a tiedet is, ha neked nem kell – ajánlotta.
– Szó sem lehet róla – mondta Carmen. – Aztán majd hánysz nekem a kocsiban.
– Nem fogok, megígérem!
– Nem – mondta Carmen. – Most menj ki pisilni, jó? Még hosszú az út hazáig.
– Már voltam. Mindig kimegyünk az iskolában a tanítás végén. Sorba kell állni, kötelező. A buszsofőr nem szereti, ha bepisilünk – mondta Ellie, és vidáman kacagott.
– Ellie – szólt rá az anyja.
– Bocsánat. Csak a fiúk szoktak, én soha nem csinálnék ilyet.
– Azért menj csak ki, rendben?
Ellie színpadiasan az égnek emelte a tekintetét, aztán átmászott az anyján, és kiszaladt a mosdó felé. Reacher lerakott egy ötdollárost a számlára.
– Remek kölyök – mondta.
– Én is azt hiszem – mosolyodott el Carmen. – A legtöbbször, legalábbis.
– Nagyon okos.
Carmen bólintott – Nálam okosabb, az biztos.
Reacher nem mondott semmit, némán ült, és Carment nézte, akinek könnyes lett a szeme.
– Köszönöm a kólát – mondta.
Reacher vállat vont. – Szívesen. Új élmény volt. Azt hiszem, még soha életemben nem vettem gyereknek kólát.
– Ezek szerint magának nincs.
– Soha szóba se jött.
– Unokahúgok vagy öcsikék?
Reacher megrázta a fejét.
– Egyszer én is voltam gyerek – mondta. – Valamikor nagyon régen. Azon kívül, amire emlékszem, mást nemigen tudok a gyerekekről.
– Maradjon velünk egy-két napig, és Ellie majd megtanítja, még többre is, mint amit tudni akar.
Carmen elnézett Reacher válla fölött, ő pedig meghallotta Ellie lépteit. A padló régi volt, és nyilván kis légbuborékok voltak a linóleum alatt, mert furcsa zajokat adtak a lépései.
– Mami, menjünk már – nyűgösködött a kislány.
– Mr. Reacher is velünk jön – mondta Carmen. – A lovak mellett fog dolgozni.
Reacher felállt. Észrevette, hogy Carmen figyeli.
– Jó – mondta Ellie. – De menjünk már.

Kisétáltak a hőségbe. A délután közepén jártak, és nagyobb volt a forróság, mint eddig bármikor. Odamentek a Cadillachez, és Ellie bemászott a hátsó ülésre. Carmen egy hosszú pillanatig csak ült, a kezét a slusszkulcson nyugtatva. Lehunyta a szemét. Aztán kinyitotta, és beindította a motort.
Áthajtottak a kereszteződésen, az iskola előtt, aztán több mint hatvan mérföldön át egyenesen dél felé. Carmen elég lassan vezetett, talán fele olyan sebességgel, mint idefelé jövet. Ellie nem szólt semmit. Reacher úgy sejtette, ez lehet a normális tempójuk. Carmen valószínűleg soha nem sietett túlságosan hazafelé.
Odakint nem láttak túl sok érdekességet a tájon. Bal oldalon szabályos távolságokban ütött-kopott villanypóznák tartották a vezetéket. Itt-ott szélmalmok és olajkutak, egyik-másik működött is, de a legtöbb mozdulatlan volt. Az út nyugati oldalán megint öntözőszivattyúk, az egykori földek szélén, de ezek is némán rozsdásodtak. A szél mindenhol elhordta a termőföldet, egyes helyeken csak a csupasz szikla maradt. Nem nagyon volt már mit öntözni. A keleti oldalon kicsit kellemesebb volt a táj. Itt egész négyzetmérföldeken át nőtt a mesquitocserje, néha tágas mezők terültek el, szabálytalan foltokban „fűvel benőve, mintha ezeken a helyeken lenne egy kis víz a talajban.
Tíz-tizenkét mérföldenként egy-egy ranch kapuja állt magányosan az út mentén. Egyszerű, szögletes formájúak voltak, talán négy méter szélesek és ugyanilyen magasak, döngölt földút vezetett be rajtuk. Volt, ahol név is volt a kapu fölé írva, fából faragott betűkből kirakva. Volt, ahol díszes kovácsoltvasból készült a felirat. Néhol régi, fehérre kopott marhakoponya díszítette a kapu közepét, kifelé kunkorodó szarvakkal, mint egy keselyű szárnya. Egyes helyeken régi szögesdrót kerítés húzódott a kaputól, az ősi birtokhatárokat jelölve. A dróthálót facölöpök tartották, amelyek olyan öregnek és göcsörtösnek látszottak, hogy az embernek az volt az érzése, ha hozzájuk érne, szétporladnának.
Helyenként a ranchépületek is idelátszottak, attól függően, milyen volt a táj. Ha teljesen sík volt, Reacher látott egy-egy épületegyüttest a távolban. A házak egyemeletesek voltak, többnyire fehérre festve, körülöttük alacsonyabb fészerek és istállók. Mögöttük szélmalmok, a tetőkön műholdas antennák. Minden csöndesnek és bágyadtnak tűnt a hőségben. A nap kezdett lejjebb ereszkedni nyugaton, és odakint még mindig negyvenöt fok volt.
– Azt hiszem, az úttól van ilyen hőség – jegyezte meg Carmen. – A beton egész nap beszívja a meleget, és ilyenkor kisugározza.
Ellie elaludt, elnyúlva a hátsó ülésen. A feje az aktatáskán nyugodott. Az arca hozzáért a kilógó papírokhoz, amelyek arról szóltak, az anyja hogy tudna elszökni az apja elől.
– Itt kezdődik a Greer-birtok – szólalt meg Carmen. – Balra. Úgy nyolc mérföldre innen a következő behajtóút a miénk.
Körülöttük síkság terült el, jobbra egy töredezett sziklafennsík emelkedett, úgy egy mérföldre nyugatra. Balra a szokásosnál jobb állapotban lévő drótkerítés. Úgy festett, mintha nem lenne még ötven éve, hogy felújították. Aránylag egyenesen húzódott kelet felé, körbekerítve egy foltokban füves mezőt, amely felerészben volt barna és zöld. Mérföldekkel távolabb egész erdőnyi olajfúrókút látszott kirajzolódva az ég háttere előtt. Kis bádogkunyhók és mindenféle elhagyatott fúrófelszerelés vették körül őket.
– Ez a hármas számú Greer-olajmező – mondta Carmen. – Jó nagy. Sloop nagyapja rengeteg pénzt keresett rajta annak idején. Úgy negyven évvel ezelőtt kiszáradt. Nagy családi történet, amikor feltört az olaj. A legérdekesebb dolog, ami valaha is történt velük.
Carmen kicsit lassított. Érezhetően nem volt nagy kedve megtenni az utolsó pár mérföldet. A távolban az út beleolvadt a vakító, vibráló ragyogásba, és Reacher látta, hogy a szögesdrót kerítés átvált léckerítésbe. Közvetlenül az út mentén húzódott, és tompa vörösre volt festve. Úgy fél mérföldön át tartott, és egy ranch kapujához vezetett, amely szintén vörösre volt festve, aztán továbbhúzódott és beleveszett a távolba. A kapu mögött épületek álltak, sokkal közelebb az úthoz, mint azokon a helyeken, amiket eddig látott. Volt egy nagy ház, a központi része egyemeletes, magas kéménnyel, jobbra-balra hosszan elnyúló, később hozzáépített földszintes szárnyakkal. Alacsonyabb gazdasági épületek csoportosultak a ház körül. Helyenként elkerített karámok. Minden tompa vörösre volt festve, az összes épület és kerítés. Az alacsonyan függő, narancssárga napkorong fényében minden ragyogott és csillogott, és szinte délibábszerűen elmosódott.
Carmen még jobban lelassított, amikor elkezdődött a vörös kerítés. Az utolsó pár száz méteren már csak úgy gurultak, a lábát is levette a gázpedálról, aztán rákanyarodtak a földútra, mely bevezetett a kapun. Egy név is állt rajta, magasan a fejük felett, vörösre festett fatáblán: Red House Ranch. Carmen felnézett rá, amikor áthajtottak alatta.
– Isten hozta a pokolban – mondta.
***
A vörös ház volt a központi épület. Volt egy széles, fából ácsolt, oszlopos tornáca, rajta egy láncokon függő hintaágy. Olyan nyolcvan méterrel odébb egy garázs állt, de Carmen nem tudott behajtani, mert egy rendőrségi járőrkocsi elállta az utat. Régi Chevy Caprice volt, fekete-fehérre festve, az oldalán Echo County Sheriff felirattal. Látszott, hogy át van festve. Használtan vehette a megye, gondolta Reacher, talán Dallasból vagy Houstonból került ide, az isten háta mögé. A kocsi tetején pirosan és kéken villogtak a fények, horizontális csíkokat vetítve a tornácra és a ház elejére.
– Hát ez meg mi? – kérdezte Carmen. Aztán a szájához kapta a kezét. – Te jóságos ég, az nem lehet, hogy már itthon van – mondta.
– Jaj, nem…
– Nem hiszem, hogy rendőrök hoznák haza – mondta Reacher.
– Nem szokásuk limuzinnal szállítgatni a delikvenseket.
Ellie ébredezni kezdett a hátsó ülésen. Felébresztette, hogy abbamaradt a motor zúgása és a lágy rugózás. Feltápászkodott, és tágra nyílt szemmel kilesett az ablakon.
– Mi történt? – kérdezte.
– A seriff van itt – felelte Carmen.
– De minek? – kérdezte Ellie.
– Nem tudom.
– Miért villognak a lámpái?
– Nem tudom.
– Valaki kihívta őket? Talán egy betörő volt itt, és ellopott valamit.
Előremászott a két ülés közötti párnázott, széles karfán. Reacher orrát megint megcsapta az iskolaszag. Ellie arcán lelkes kíváncsiság ült, ami egyik pillanatról a másikra rémületté változott.
– Talán egy lovat loptak el – kiáltott fel. – Lehet, hogy a pónimat!
Odamászott Carmen ölébe, és a kilincset rángatta. Kiugrott a kocsiból, és átfutott az udvaron, amilyen gyorsan csak bírt, himbálózó lófarokkal, a karját mereven maga mellett tartva.
– Nem hiszem, hogy bárki is ellopott volna egy lovat – mondta Carmen. – Szerintem Sloop jött haza.
– Villogó kék lámpákkal?
Carmen kicsatolta az övet, oldalt fordult, és kidugta a lábát a kocsiból. Kiszállt, és a ház felé nézett, kezével az ajtó tetejére támaszkodva, mintha az ajtó pajzsként védelmezné valamitől. Reacher is kiszállt. A perzselő hőség körbeölelte. Hallotta, hogy a járőrkocsiból kiszűrődik a rádió recsegése-ropogása és valami gyors hadarás.
– Talán magát keresik – szólt oda Carmennek. – Nem aludt itthon az éjszaka. Lehet, hogy keresték.
A nő ránézett a Cadillac teteje fölött, és megrázta fejét. – Ellie itthon volt, és amíg ő itt van, azzal nem törődnek, hogy én mit csinálok.
Még egy percig csak állt, aztán oldalra lépett, és becsapta az ajtót. Reacher ugyanezt tette. Húsz méterrel odébb tőlük egyszer csak kinyílt a ház ajtaja, és kilépett a tornácra egy egyenruhás férfi. Nyilván a seriff lehetett. Hatvan körül járt és túlsúlyos volt. Sötét, napbarnított bőre volt, ritkuló haja a koponyájára tapadt. Félig hátrafordulva beszélt valamit, mintha búcsúzkodna. Fekete nadrág volt rajta és fehér zubbony váll-lapokkal, a zsebén valami hímzett emblémával. Széles derékszíj, rajta egy fanyelű revolver bőrtokban. Becsukódott utána a ház ajtaja, aztán a kocsija felé indult. Megtorpant, amikor meglátta Carment. Lezser mozdulattal, mutatóujját a homlokához érintve szalutált neki.
– Mrs. Greer… – mondta, olyan hangon, mintha vádolná valamivel.
– Mi történt? – kérdezte Carmen.
– Majd odabent elmondják – felelte a seriff. – Túl meleg van, hogy most belefogjak.
Aztán a Cadillac tetejére kalandozott a tekintete, majd megállapodott Reacheren.
– Hát maga kicsoda? – kérdezte.
Reacher nem felelt semmit.
– Ki maga? – kérdezte újból a seriff.
– Majd odabent elmondom – felelte Reacher. – Túl meleg van, hogy most belefogjak.
A seriff hosszú, nyugodt pillantást vetett rá, lassan bólintott egyet, mintha ismerné az ilyen alakokat. Aztán bevágta magát a kocsiba, beindította a motort, és kihátrált az útra. Reacher csak állt, nézte, ahogy száll a por a cipőjére, és megvárta, amíg Carmen behajt a Cadillackel a garázsba. Tulajdonképpen csak egy hosszú, csűrszerű épület volt, elülső fal nélkül, és vörösre volt festve, mint minden más. Két kisteherautó állt benne meg egy dzsip. Az egyik teherautó újnak látszott, a másiknak laposak voltak a kerekei, és úgy festett, mint amit tíz éve nem használtak. A garázs mögött egy keskeny, földes út indult, nagy kanyarral a sivatagba. Carmen beállt a dzsip mellé, aztán kisétált a napra. Kicsinek látszott és oda nem illőnek ebben a ranchudvarban, mint egy orchidea a szemétdombon.
– Hol van a béresek szállása? – kérdezte Reacher.
– Maradjon még velem – mondta Carmen. – Úgyis be kell hogy mutassam a családnak. Fel kell hogy vegyék, különben nem maradhat.
– Oké – bólintott Reacher.
Carmen lassan sétálva odavezette a tornác lépcsőjéhez. Óvatosan lépkedett fel, egyesével véve a fokokat. Odament az ajtóhoz, és bekopogott.
– Nincs kulcsa? – kérdezte Reacher.
Carmen megrázta a fejét. – Nincs. Soha nem adtak,
Vártak, Reacher egy lépéssel Carmen mögött állt, ahogy egy felbérelt munkáshoz illik. Hallotta, hogy odabent léptek koppannak. Aztán kitárult az ajtó. Egy férfi állt ott, keze a kilincsen. Húszas éveinek közepén járhatott. Nagy, szögletes arca volt, fehér bőrén vörös foltok ütköztek ki. Testes volt, a fiatalkori izomzat már kezdett kövérséggé válni rajta. Farmert viselt, és egy piszkos fehér pólót, az ujja megfeszült a karján, ahol még megmaradt a bicepsz. Izzadság- és sörszagot árasztott. A fején piros baseball-sapka, megfordítva. A pántja fölötti kis lyukon kikandikált a homloka. Hátul kilógott a haja az ellenző alól. Ugyanolyan színű és jellegű szőke, mint Ellie-é.
– Te vagy az? – mondta, futó pillantást vetve Carmenre.
– Szia, Bobby.
A férfi tekintete Reacherre fordult.
– Ez meg kicsoda?
– Reacher a neve. Munkát keres.
A férfi kicsit hallgatott. – Akkor jöjjön beljebb – mondta. – Csukják be az ajtót, meleg van.
Visszafordult, és befelé indult a szobába, Reacher meglátta, hogy a baseballsapkán T betű áll. Texas Rangers, gondolta. Jó csapat, de nem eléggé. Carmen követte őket, három lépéssel lemaradva. Úgy lépett be az otthonába, ahol hét éve lakott, mint egy vendég. Reacher közelebb húzódott hozzá.
– Ő Sloop öccse – súgta oda neki Carmen.
Reacher bólintott. A hallban sötét volt. A vörös festés odabent is mindenhol folytatódott, a faborítású falakon, a padlón, a mennyezeten. A legtöbb helyen már kopottas volt, vagy lepergett, épp csak foltokban maradt meg a szín. Valahol a házban egy ősrégi légkondicionáló működött, talán pár fokkal hűvösebben tartva a hőmérsékletet.
Lassan búgott, türelmesen zúgva és hörögve. Békés, megnyugtató hang volt, mint egy óraketyegés. Csak a hall akkora volt, hogy egy szállodai lakosztálynak is beillett volna. Tele volt zsúfolva drága bútorokkal és tárgyakkal, de minden nagyon régi volt, mintha évtizedekkel ezelőtti gazdagság nyomai lennének, és azóta elszegényedtek volna az itt lakók. Vagy talán annyi pénzük van, hogy ezt a mostani nemzedéket már nem lelkesíti a vásárolgatás. Az egyik falon hatalmas tükör lógott, díszes kerete vörösre festve. A szemben lévő falon egy fegyvertartó polc, rajta hat vadászpuska. A tükör visszatükrözte a képét, ami olyan hatást keltett, mintha az egész hall tele lenne zsúfolva fegyverekkel,
– Mit akart a seriff? – kérdezte Carmen.
– Gyere be – szólt vissza neki Bobby.
Már bent vagyunk, gondolta Reacher, de aztán rájött, hogy Bobby arra gondolt, menjenek be a nappaliba. Hatalmas, vörös szoba, a ház hátsó részén. Szemlátomást átalakították a ház beosztását, valamikor a konyha lehetett itt. A ház eredeti falát áttörték, talán úgy ötven évvel ezelőtt. A nappaliban minden ugyanolyan kopottas vörösre volt festve, még a bútorok is. Volt egy nagy ebédlőasztal, körülötte nyolc magas támlájú szék, fenyőfából, szintén piros. Az ülések a használattól megkoptak.
Az egyik széken egy nő ült. Ötven-egynéhány éves lehetett, az a fajta, aki öregedve is pontosan ugyanúgy öltözködik, mint fiatalkorában. Szűk farmert viselt, széles övvel, hozzá Western-stílusú, rajtokkal díszített blúzt. A hajviselete is fiatal nőhöz illett. A feje tetején copfba összefogott haja élénkvörösre volt festve. Úgy nézett ki, mintha egy húszéves hirtelen, egyik pillanatról a másikra megöregedett volna valami ritka betegségtől, vagy talán valami nagy megrázkódtatástól. Aggodalmasnak és kicsit összezavartnak tűnt. De azért elevenség is sugárzott belőle és tekintély. Sok energiája lehetett. Úgy festett, mint Texasnak az a vidéke, amelyből kinőtt: még mindig zord és erős, de a szép napok már eljártak fölötte.
– Mit akart a seriff? – kérdezte újból Carmen.
– Történt valami – mondta a nő, és a hangja azt sejtette, nem jó hírről van szó. Reacher észrevette, hogy Carmen szemében egy pillanatra reménykedés csillan. A szoba elcsendesedett. A nő Reacher felé fordult.
– Őt Reachernek hívják – mondta Carmen. – Munkát keres.
– Honnan jött?
Olyan nyers volt a hangja, mint a cserzetlen bőr. Azonnal nyilvánvalóvá tette, hogy ő itt a főnök.
– Az úton vettem fel – mondta Carmen.
– Mihez ért?
– Dolgozott már lovakkal, és patkolókovács is.
Reacher kipillantott közben az ablakon. Soha életében nem volt közelebb lóhoz, mint amikor néha elsétált az istállók mellett egy-egy régebbi katonai támaszponton, ahol még tartottak lovakat a díszszemlékhez. Elvben tudta, hogy a patkolókovács csinálja a patkót, ami vasból van és a ló lábára kell szögezni. Faszenes kemencét használtak, meg fújtatót, és sokat kalapáltak ritmikus kopácsolással. És üllő is kell hozzá, meg egy vályúban víz. De soha életében nem volt a kezében patkó. Néha látott egyet-egyet babonából ajtókra szegezve, hogy szerencsét hozzon. Egyes helyeken felfelé, máshol lefelé szokták fordítani. Nagyjából ennyit tudott a dologról.
– Majd meglátjuk – mondta a nő. – Most valami fontosabbat kell megbeszélnünk.
Csak most jutott eszébe, hogy illene bemutatkozni, odabiccentett Reachernek.
– Rusty Greer vagyok – mondta.
– Mint a baseballjátékos? – kérdezte Reacher.
– Én már akkor is Rusty Greer voltam, amikor ő még meg sem született – mondta a nő, aztán Bobbyra mutatott. – A fiammal, Roberttel már találkozott. Isten hozta a Red House Ranchen, Mr. Reacher. Talán tudunk munkát találni magának. Ha hajlandó becsületesen dolgozni.
– Mit akart a seriff? – kérdezte meg Carmen harmadszor is.
Rusty Greer felé fordult, és ránézett. – Sloop ügyvédje eltűnt – mondta.
– Micsoda?
– Épp útban volt a börtönhöz, hogy meglátogassa Sloopot. De nem ért oda. A rendőrség megtalálta a kocsiját az út szélén, Abilene-től délre. Ott állt elhagyatva az út szélén, a nagy semmi közepén, a kulcsok is benne voltak. Nem túl biztató a helyzet.
– Al Eugene…?
– Miért, hány ügyvédje volt rajta kívül Sloopnak? – mondta a nő, olyan hangon, amiben az is benne volt, hogy „Te idióta”. A szobában néma csönd lett. Carmen elsápadt, és a szájára szorította a kezét.
– Talán lerobbant a kocsija – mondta aztán.
– A rendőrök kipróbálták, semmi baja – mondta Rusty.
– Akkor hol lehet?
– Eltűnt, mondtam.
– Keresték?
– Persze, hogy keresték, de nem találják.
Carmen nagy levegőt vett, aztán még egyet. – Változtat ez valamin? – kérdezte.
– Úgy érted, azért Sloopot kiengedik-e?
Carmen óvatosan bólintott, mintha rettegne a választól.
– Ne aggódj – felelte Rusty mosolyogva. – Sloop hétfőn itthon lesz, ahogy eddig is vártuk. Az, hogy Al eltűnt, nem változtat semmin. A seriff ezt teljesen egyértelművé tette. Az egyezséget megkötötték.
Carmen hosszan hallgatott, lehunyt szemmel, a kezét megint a szájára szorítva. Aztán erőt vett magán, leeresztette a kezét, és mosolyt erőltetett reszkető ajkára.
– Hát ez nagyszerű – mondta.
– Igen, nagyszerű – visszhangozta Rusty.
Carmen tétován bólintott. Reachernek az volt az érzése, mindjárt elájul.
– Mit gondolsz, mi történhetett vele? – kérdezte Carmen.
– Honnan tudjam? Valami baja eshetett.
– De ki akarna ártani Al-nek?
Rusty mosolya kicsit gúnyosabb lett. – Találgass, kedvesem.
Carmen kinyitotta a szemét. – Ez meg mit akar jelenteni?
– Mit gondolsz, ki akar ártani az ügyvédjének?
– Fogalmam sincs.
– Majd én megmondom – folytatta Rusty. – Mondjuk, egy ügyfele, aki vesz neki egy szép nagy Mercedes Benzet, de aztán ennek ellenére mégis börtönbe kerül.
– Ki volt az?
– Akárki lehetett. Al Eugene a világon mindenféle ügyet elvállal. Nincs benne szemernyi tisztesség sem. Teljesen korrupt. Az ügyfeleinek háromnegyed része gyanús alak.
Carmen még mindig nagyon sápadt volt. – Gyanús alak?
– Tudod, hogy mire gondolok.
– Úgy érted, mexikói? Miért nem mondod ki nyíltan?
Rusty még mindig mosolygott. – Miért, talán nincs igazam? Ha valami mexikói fickót börtönbe küldenek, ezeknek nem szokásuk egyszerűen elfogadni a büntetést, mint a magunkfajtának. Mindenkit okolnak érte, de főleg az ügyvédjüket, aztán összecsődülnek a fivérei meg az unokatestvérei, az egész família, összeállnak bandába, és bosszút esküsznek. Most láthatod, hogy megy az ilyesmi. Mexikóban is így megy ez, pont te ne tudnád?
– Honnan tudnám? Soha életemben nem voltam Mexikóban.
Senki nem felelt semmit. Reacher Carment nézte. Csak állt, rémülten és büszkén, mint egy hadifogoly egy ellenséges tábor közepén. Csönd volt a szobában. Csak a régi légkondicionáló zúgása és kattogása hallatszott.
– Mr. Reacher, magának mi a véleménye erről? – kérdezte Rusty.
Olyan volt, mint egy felvételi beszélgetés. Reacher nagyon örült volna, ha ki tud találni valami okosat. Valamit, amivel másfelé terelheti a beszélgetést. Nem lenne semmi értelme belebonyolódni valami ostoba vitába, aminek az lenne a vége, hogy tíz percen belül kidobnák a ranchről.
– Én csak azért jöttem, hogy munkát kapjak, asszonyom – mondta.
– Azért szeretném tudni a véleményét.
Mint egy állásinterjú. Úgy látszik, a nő ragaszkodik hozzá, hogy a megfelelő ember lapátolja neki a trágyát.
– Mr. Reacher rendőr volt – szólt közbe Carmen. – A hadseregben.
Rusty bólintott. – Szóval, mit gondol erről egy volt katonai rendőr?
Reacher megvonta a vállát. – Talán van valami ártatlan magyarázat. Mondjuk, idegösszeomlása van, és csak úgy nekivágott a nagyvilágnak, mert egyedül akart lenni.
– Ez nem hangzik túl valószínűnek. Most már látom, miért rúgták ki a hadseregből.
Hosszú percig csönd lett.
– Ha valami baj történt, lehet, hogy fehérek csinálták.
– Errefelé ez nem túl népszerű hozzáállás.
– Nem a népszerűség érdekel, hanem, hogy mi az igazság. Texas lakosságának háromnegyede fehér, tehát elég jó az esélye annak, hogy fehérek követték el, már ha azt feltételezem, az emberek errefelé is ugyanolyanok, mint máshol.
– Ez elég merész feltételezés.
– Tapasztalatom szerint nem.
Rusty, aki eddig az asztalt bámulta, most Carmenre pillantott. – Ha jól sejtem, te egyetértesz az új barátoddal.
Carmen nagy levegőt vett. – Én soha nem állítottam, hogy jobb vagyok bárki másnál – mondta. – Úgyhogy nem látom be, azt miért kéne elfogadnom, hogy rosszabb lennék bárki másnál.
A szobára továbbra is csönd telepedett.
– Hát, majd az idő megmondja, melyikünknek volt igaza – mondta végül Rusty. – Hol van Sloop kislánya? – kérdezte, a hangjában mesterkélt vidámsággal, mintha az előző beszélgetés meg sem történt volna. – Hazahoztad az iskolából?
Carmen nyelt egyet, és szembefordult az anyósával. – Azt hiszem, az istállóban van. Amikor meglátta a seriffet, megijedt, hogy ellopták a póniját.
– Nevetséges. Ki lopná el a nyavalyás póniját?
– Ugyan, még gyerek – mondta Carmen.
– Vidd ki a konyhába, a szakácsnő majd ad neki vacsorát, és útközben megmutathatod Mr. Reachernek a szállását.
Carmen bólintott, mint egy cseléd az utasításokra. Elindult kifelé a nappaliból, Reacher követte, vissza a sötét hallba. Kiléptek a hőségbe, és megálltak a tornác árnyékában.
– Ellie a konyhában eszik? – kérdezte Reacher.
Carmen bólintott. – Rusty gyűlöli – mondta.
– De hát miért? Az unokája.
Carmen elfordította a tekintetét. – Nem tiszta a vére – mondta. – Ne kérje, hogy megmagyarázzam, teljesen irracionális az egész. Csak azt tudom, hogy gyűlöli.
– Akkor miért érdekli annyira, hogy ne vigye magával?
– Mert Sloop azt akarja, hogy itt maradjon. Fegyverként használja ellenem. Újabb eszköz a kínzásra. És az anyja azt csinálja, amit ő akar.  
– És maga is a konyhában eszik?
– Nem, nekem vele kell enni. Mert tudja, hogy jobban örülnék, ha nem kéne.
Reacher állt, az árnyék legszélén.
– El kellett volna szöknie innen – mondta. – Mostanra már Vegasban lennénk.
– Egy pillanatig reménykedtem – mondta Carmen. – Al Eugene miatt. Azt hittem, talán ez okoz némi késlekedést.
Reacher bólintott. – Igen. Én is erre gondoltam. Az hasznos lett volna.
Carmen könnyes szemmel bólintott. – Hát igen. Túl szép lett volna, hogy igaz legyen.
– Úgyhogy továbbra is fontolóra kéne vennie a szökést.
Carmen a keze fejével megtörölte a szemét, és megrázta a fejét.
– Nem fogok elszökni – jelentette ki. – Nem akarok szökevény lenni.
Reacher nem mondott semmit.
– Egyet kellett volna értenie Rustyval – mondta aztán. – A mexikóiakkal kapcsolatban. Én úgyis tudtam volna, hogy nem gondolja komolyan. .
– Képtelen voltam rá.
– Kockázatos volt.
Carmen lement a lépcsőn a napra, és elindultak át az udvaron. A garázs mögött volt az istálló. Ez is pirosra volt festve, mint minden más, olyan nagy volt, mint egy hangár, a tetőn ventilátorokkal. A hatalmas ajtó harminc centire nyitva állt. Erős szag áradt kifelé.
– Nem vagyok az a vidéki típus – mondta Reacher.
– Majd megszokja – felelte Carmen. .
Az istálló mögött négy karám, piros kerítéssel körbevéve. Kettőben száraz fű nőtt, kettőben vastag réteg homok borította a talajt. Olajoshordókon keresztbefektetett, csíkosra festett rudak alkottak akadályokat az ugratáshoz. A karámok mögött egy újabb piros, barakkszerű épület, alacsony, hosszan elnyúló, apró ablakokkal az ereszcsatorna alatt.
– Ez a munkások szállása – mondta Carmen.
Egy pillanatig csak állt, a gondolataiba mélyedve. Aztán magához tért, és megborzongott, a hőség ellenére.
– A bejárat a másik oldalon van – mondta. – Két embert fog itt találni, Joshua és Billy Ne bízzon meg egyikben se. Időtlen idők óta itt dolgoznak, Greerék emberei. A szakácsnő majd kihozza a vacsorát, úgy egy óra múlva, mielőtt nekünk tálalna.
– Oké – bólintott Reacher.
– Előbb-utóbb Bobby is kijön majd, hogy megnézze magát. Vigyázzon vele, Reacher, mert egy álnok kígyó.
– Oké – mondta megint Reacher.
– Később majd találkozunk.
– Nem lesz semmi baj?
Carmen megrázta a fejét, aztán sarkon fordult, és elment. Reacher nézett utána, amíg az istállóig ért, aztán megkerülte a barakkot, és megkereste a bejáratot.
5. fejezet
A fiú egy egész oldalt teleírt a füzetében. A férfiak, akik a teleszkópokon figyeltek, lediktálták neki, amit láttak, mindent részletesen leírva. Megérkezett a seriff, aztán a mexikói nő a gyerekkel, velük az idegen fickó, akit eddig még nem láttak. A kislány beszaladt az istállóba, a seriff távozott, a mexikói nő és az idegen beléptek a házba, aztán sokáig nem történt semmi. Aztán kijöttek a tornácra, és együtt elsétáltak a barakkhoz, utána a nő egyedül visszament a házba.
– Ki lehet a pasas? – kérdezte a fiú.
– Honnan a fenéből tudjam? – felelte az egyik férfi.
Nagyon magas, nagydarab, nem túl jólöltözött, egyszerű ingben és nadrágban, a korát nem tudjuk megállapítani – írta fel a fiú a füzetbe. Aztán még hozzátette: – Nem lovász, akkor nem ilyen cipőt hordana. Lehet, hogy valami bajkeverő?
***
A barakk mögött érezhetően lejteni kezdett a talaj. Az épület egyemeletes volt. Az alsó szint nagy tolóajtaja nyitva állt, a sín el volt törve, úgyhogy nem is lehetett volna becsukni. Egy kisteherautó parkolt odabent, meg két zöld traktor. A garázsnak használt helyiség távolabbi végében, jobb oldalon egy korlát nélküli falépcső indult a felső szintre, a mennyezetbe vágott négyszögletes nyíláson keresztül. Reacher egy percig elnézegette a járműveket. A kisteherautó hátsó ablakában egy puskatartó állványt vette észre. A barakkban forróság volt, a levegő áporodott és nehéz. Benzin és motorolaj szaga terjengett.
Aztán felment a lépcsőn a felső szintre. Odafent a fából ácsolt részek pirosra voltak festve, a falak, a padló és a tetőgerendák is. A levegő itt még forróbb volt és állott. Se légkondicionáló, se ventilátor. A helyiség végében egy részt elfalaztak. Reacher úgy gondolta, ez lehet a fürdőszoba. Ettől eltekintve, egyetlen nagy tér volt az egész. Mindkét oldalon nyolc-nyolc ágy sorakozott, egyszerű vaságyak, vékony, csíkos matraccal, mellettük éjjeliszekrény és egy zárható szekrényke.
A fürdőszobához legközelebb eső két ágyon feküdtek, mindegyiken egy alacsony, vékony férfi, félmeztelenül. Mindkettőjükön farmer volt és díszes cowboycsizma, inget nem viseltek. A kezüket összefonták a tarkójuk alatt. Amikor Reacher belépett, mind a ketten a lépcső felé fordultak, egyik kezüket kihúzták a tarkójuk alól.
Reacher négy évig járt a West Point-i katonai akadémiára, aztán tizenhárom éven át szolgált a hadseregben, úgyhogy volt már némi tapasztalata arról, milyen besétálni egy új hálóterembe, és milyen érzés, amikor mindenki az új jövevényt bámulja. Nem mintha zavarta volna a dolog. Megvolt a módszere, hogy kell kezelni a helyzetet. Az etikett azt írta elő, hogy az ember egyszerűen besétál, választ egy gazdátlan ágyat, és nem szól egyetlen szót se senkihez. Megvárja, amíg valaki más szólal meg, így meg tudja ítélni a magatartásukat, még mielőtt rákényszerülne, hogy kiadja saját magát.
Odasétált a lépcsőtől számolva a második ágyhoz, az északi fal mellett, mert úgy ítélte, itt hűvösebb lesz, mint a déli oldalon. Régen, a hadseregben ilyenkor volt nála egy vászontáska, amit oda lehetett dobni az ágyra, annak jeleként, hogy „ez az enyém”. A táskára rá volt nyomtatva a neve és a rangja, és az egymás alatt sorakozó feliratokból a szakmai életrajza is kiderült. Ezzel sok beszédet meg lehetett spórolni.  De most a legtöbb, amit tehetett, az volt, hogy kivette a zsebéből az összehajtható nyelű fogkeféjét, és odarakta az éjjeliszekrényre. Persze ez nem volt olyan hatásos, de azért ugyanaz volt a gesztusértéke. Mintha azt mondta volna: „Mostantól én is itt lakom, ahogy ti. Van valakinek valami hozzáfűznivalója?”
A két férfi továbbra is bámult rá, de egyik sem szólalt meg. Így fekve nehéz volt pontosan megállapítani, milyen a fizikumuk, de mind a kettő inkább alacsony volt. Talán százhetvenöt centi körül volt a magasságuk, és hetven-hetvenöt kiló a súlyuk. De izmosak voltak, mintha középsúlyú bokszolók lennének. A bőrük napbarnított, ahogy egy farmerhez illik, főleg a karjuk, a nyakuk és az arcuk. A felsőtestük, amit többnyire takart az ing vagy a póló, fehérebb volt. Itt-ott réginek látszó csomók és duzzanatok voltak a bordáikon, a karjukon és keresztcsontjukon. Reacher látott már ilyet sokat. Carmenen is. Neki magának is volt egynéhány. Régi, begyógyult törések nyomai.
Elsétált a két férfi mellett, és bement a fürdőszobába. A szobától ajtó választotta el, de odabent minden egybenyílt. Mindenből négy volt, elválasztó falak nélkül. Négy vécé, négy mosdó, négy zuhanyozó egymás mellett. Aránylag tiszta volt, víz és olcsó szappan illata lengett be mindent, mintha a két férfi nemrég zuhanyozott volna. Talán készülnek elmenni valahová egy kis péntek esti szórakozásra. Volt egy magas ablak, üveg nem volt benne, csak szúnyogháló. Ha Reacher jól felágaskodott, és kinézett rajta, látta innen az istálló sarkát, és a házra is rálátott. A tornác felét és a bejárati ajtó egy kis részét lehetett látni innen.
Visszament a hálóterembe. Az egyik férfi közben felült, és a fejét a fürdőszoba felé fordítva bámult. A háta is sápadt fehér volt, és újabb törésnyomok látszottak rajta, a bordáin és jobb lapockáján. Vagy sűrűn elgázolják teherautók, vagy visszavonult rodeós, aki nem volt túl sikeres a szakmájában.
– Vihar lesz – szólalt meg a férfi.
– Mindenki ezt mondja – felelte Reacher.
– Ha ilyen hőség van, akkor egész biztos.
Reacher nem felelt semmit.
– Felvettek? – kérdezte férfi.
– Az hiszem – felelte Reacher.
– Szóval velünk fogsz dolgozni.
Reacher nem felelt semmit.
– Engem Billynek hívnak – mondta a férfi.
A másik is felkönyökölt az ágyon. – Josh – mondta.
Reacher mindkettőjüknek odabólintott. – Reacher a nevem, örülök, hogy megismerkedtünk.
– Neked jut majd a piszkos munka – mondta a Billy nevű. – A trágyalapátolás meg a szénabálák rakodása.
– Nekem mindegy.
– Csak mert nem úgy nézel ki, mint aki túl jó lovas.
– Miért?
– Túl magas vagy, és túl nehéz. A súlypontod felül van. Nem, nem hiszem, hogy jól lovagolnál.
– A mexikói nő hozott ide? – kérdezte Josh.
– Mrs. Greer – felelte Reacher.
– Rustyt hívjuk Mrs. Greernek – mondta Billy. – Nem ő hozott.
– Mrs. Carmen Greer – mondta Reacher.
Billy nem mondott semmit. A Josh nevű csak elmosolyodott.
– Vacsora után elmegyünk egy kicsit – mondta Billy. – Van egy kocsma, kétórányi út innen dél felé. Velünk jöhetsz, ha akarsz. Kicsit összeismerkedhetnénk.
Reacher megrázta a fejét. – Talán majd legközelebb, ha már lesz pénzem. Az adott, helyzetben nekem illene fizetni.
Billy elgondolkozott, aztán bólintott. – Igazad van. Úgy látom, be fogsz illeni közénk.
A Josh nevű megint csak elmosolyodott.
Reacher visszament az ágyához, és végignyúlt rajta. Nyugodtan feküdt, próbált küzdeni a meleg ellen. Egy percig felbámult a vörösre festett mennyezetre, aztán lehunyta a szemét.
A szakácsnő negyven perc múlva hozta a vacsorájukat. Középkorú, fehér nő volt, valószínűleg Billy valami rokona lehetett. Nagyon barátságosan üdvözölte. Talán unokatestvérek lehetnek. Kicsit hasonlított rá, és a beszédük is hasonló volt. Biztos, hogy vannak közös génjeik. Josht könnyedén üdvözölte, Reachert kicsit hűvösen. A vacsora egy nagy lábosban volt, bab és disznóhús, amit bádogtányérokba tálalt ki nekik, a köténye zsebéből előhalászott merőkanállal. Kiosztotta a villákat és a kanalakat, meg az üres bádogbögréket.
– Víz a fürdőszobában – mondta Reacher kedvéért.
Aztán levonult a lépcsőkön. Reacher szemügyre vette a vacsorát. Egész nap nem evett. Leült az ágya szélére, a térdén a tányérjával, és a kanállal nekilátott. A bab sötét színű volt és szaftos, jó nagy adag melasz volt belekeverve. A hús jó puha, a szélén a zsírosabb részek ropogósra sütve. Külön megsüthették előre, és úgy keverték a babba.
– Hé, Reacher – szólt oda Billy. – Hogy ízlik?
– Nekem jó.
– Marhaság – füstölgött Josh. – Több mint negyven fok volt egész nap, és akkor forró kaját hoz nekünk? Az előbb zuhanyoztam, de már megint izzadok, mint egy disznó.
– Ingyen van – szólt közbe Billy.
– Egy frászt van ingyen – vágott vissza Josh. – Benne van a bérünkben.
Reacher nem vett róluk tudomást. Az ilyen helyeken kedvenc téma az ennivalót szapulni. Pedig ez nem is volt olyan rossz. Evett már rosszabbat is. A legtöbb helyen a seregben rosszabbat adnak. Lerakta az üres tányért az ágy melletti éjjeliszekrényre, a fogkeféje mellé, elnyúlt az ágyon, és érezte, ahogy a gyomra dolgozni kezd, hogy megeméssze a cukrokat és a zsírokat. A szoba másik végében Billy és Josh is végeztek a vacsorával, a karjukba törölték a szájukat, aztán tiszta inget kerestek ki a szekrényükből. Felvették, a lépcső felé indulva útközben begombolták, és végighúzogatták a hajukban az ujjaikat.
– Később találkozunk – szólt vissza Billy.

Nagy dobogással levonultak lépcsőn. Egy perccel később Reacher hallotta, hogy beindult egy motor, közvetlenül alatta. A kisteherautó lehet, gondolta. Hallotta, hogy elhajtanak vele. Kiment a fürdőszobába, és kilesett az ablakon. Látta, hogy épp megkerülik az istállót, és átzötyögnek az udvaron, a ház irányába.
Visszasétált a szobába. Egymásba rakta a három piszkos tányért, a legfelsőbe az evőeszközöket. A bögréket a fülüknél fogva a mutató-ujjára akasztotta. Leballagott a lépcsőn, és kiment az udvarra. A nap már majdnem a horizont alá süllyedt, de a hőség semmit nem enyhült. A levegő elviselhetetlenül forró volt, szinte fullasztó, és egyre párásabb is lett. Meleg, nyirkos szél fújt valahonnan. Elsétált a karámok mellett, az istálló mellett, át az udvaron. Megkerülte a tornácot, és megkereste a konyhaajtót. Bekopogott. A szakácsnő nyitott ajtót.
– Visszahoztam ezeket – mondta Reacher, magasba emelve a tányérokat meg a bögréket.
– Ó, nagyon kedves magától – felelte a szakácsnő. – Érte mentem volna.
– Hosszú séta lenne, és nagyon forró az este.
A nő bólintott. – Nagyon köszönöm – mondta. – Jóllakott?
– Még sok is volt. És nagyon finom.
A nő kicsit zavartan vállat vont. – Csak egyszerű cowboyoknak való étel.
Átvette az edényeket és bevitte a konyhába.
– Köszönöm még egyszer – szólt vissza.
Úgy hangzott, mint egy elbocsátás. Úgyhogy Reacher elfordult, és elindult. Az alacsonyan álló nap sugarai az arcába tűztek. Előtte nyugat felé sehol semmi, csak az üres, lepusztult sziklafennsík, amit idefelé jövet láttak az autóból. Jobbra, észak felé az út hatvan mérföldön át húzódott egyenesen, a vége felé néhány épület derengett. A legközelebbi szomszéd tizenöt mérföldre volt. Hogy balra, dél felé mi van, azt nem is sejtette. Egy kocsma, innen két órára, Billy szerint. Az akár száz mérföld is lehet. Reacher megfordult. Kelet felé Greerék birtoka terült el, aztán valaki más birtoka következett, aztán megint valaki másé. Száraz vízmosások, poros síkság, és ezenkívül semmi, egészen Austinig, amely négyszáz mérföldnyire van innen.
***
Az új fickó a kapuhoz ment, és egyenesen felénk bámul – írta fel füzetébe a fiú. Aztán körbenéz. Talán tudja, hogy itt vagyunk. Lehet, hogy baj lesz vele?
Becsukta a füzetet, és szorosabban lelapult a földre.
***
Reacher – szólalt meg a háta mögött egy hang.
Reacher jobbra pislantott, és meglátta Bobby Greert az árnyékos tornácon. A hintaágyon üldögélt. Ugyanaz a farmer, ugyanaz a piszkos póló volt rajta. A fején a baseballsapka, megfordítva.
– Jöjjön ide – szólt oda Reachernek.
Reacher egy pillanatig csak állt. Aztán visszasétált, és megállt a tornác lépcsőjének tövében.
– Kéne nekem egy ló – mondta Bobby. – A nagy kanca. Nyergelje fel és hozza ki.
Reacher kicsit hallgatott, aztán megkérdezte: – Most?
– Mit gondolt, mikor? Szeretnék este kilovagolni.
Reacher nem felelt semmit.
– És szeretnénk látni, mennyire érti a dolgát – tette hozzá Bobby. – Ha azt akarja, hogy felvegyük, akkor meg kell mutatnia, mit tud.
Reacher megint hallgatott egy kicsit, most hosszabban. – Oké – mondta végül. 
– Öt perc múlva legyen itt – tette még hozzá Bobby.
Felállt, bement a házba, és becsukta maga után az ajtót. Reacher egy pillanatig állt a hátát perzselő hőségben, aztán elindult az istálló felé, a nagy ajtóhoz, ahonnan olyan rossz szag áradt ki. Megmutatni, hogy mit tud? Hát, most nyakig van a slamasztikában.
Az ajtó mellett talált egy villanykapcsolót, egy kis fémdoboz védte kívülről. Felkattintotta, és gyenge, sárgás villanyfény árasztotta el a hatalmas istállót. A padló döngölt föld volt, mindenhol piszkos szalma hevert. Az istálló középső része bokszokra volt osztva a lovaknak, a falak mentén körben a mennyezetig felhalmozott szénabálák sorakoztak. Reacher körbejárta a bokszokat, összesen ötben volt ló, mindegyik odakötözve egy bonyolultan megcsomózott kötéllel, amely szépen rásimult a fejükre.
Megnézte őket közelebbről. Az egyik nagyon kicsi volt, feltehetően Ellie pónilova. Akkor marad még négy. Kettő közülük egészen kicsit nagyobb volt, mint a másik kettő. Lehajolt, és szemügyre vette őket alulról. Elvileg tudja, hogy kell kinézni egy kancának, csak sikerül megtalálni, melyik az. De a gyakorlatban nem is bizonyult olyan könnyűnek a feladat. A bokszokban sötét volt, és a farkuk is odalógott. Végül úgy döntött, az első nem kanca. De nem is csődör, mintha valami hiányzana róla. Herélt lehet. Akkor nézzük a következőt. Odacsoszogott következő bokszhoz, és azt a lovat is megnézte. Ez kanca volt. A következő is. Az utolsó egy másik herélt.
Hátrább lépett, ahonnan egyszerre szemügyre tudta venni mindkét kancát. Hatalmas, fényes, barnaszőrű állatok voltak, fújtattak az orrukon, apró lépésekkel ide-oda táncoltak, tompán kopogva a patájukkal. A nyakukat kicsit kitekerték, hogy a fél szemükkel Reachert figyelhessék. Vajon melyik a nagyobb? Úgy döntött, a bal oldali. Kicsit magasabb volt, kicsit súlyosabb, és a háta is szélesebb. Oké, ez lesz a nagy kanca. Eddig rendben is lennénk.
Akkor lássuk a nyerget. Mindegyik boksz mellett kiállt a falból egy vastag rúd, amelyre mindenféle lószerszám volt felakasztva. Nyergek is, azt megismerte, de ezenkívül volt még mindenféle bonyolult kellék, szíjak, takarók, fémből készült dolgok. A szíj a kantár lehet, gondolta. Az a fém-izé biztos a zabla. Azt kell a ló szájába rakni. Leemelte a rúdról a nyerget. Nagyon nehéz volt. A bal karján egyensúlyozva vitte. Jó érzés volt, mint egy igazi cowboy. Roy Rogers elbújhat mellettem…
Megállt a boksz bejárata előtt. A nagy kanca fél szemmel figyelte. A száját hátrahúzta, mintha gumiból lett volna, kivillantva erős, szögletes fogait. Jó sárgák voltak. Oké, gondolkozzunk, mondta magának Reacher. A ló nem ragadozó állat, tehát nem harapós. Kicsit lehet, hogy odakap, de nem oroszlán vagy tigris, nem ez a fő fegyvere. Füvet eszik. A növényevő állatok általában szelídek, mint az antilop vagy a gazella. Tehát, ha védekezni akar, elfut, és nem támad. Ha megijed, elszalad. De ugyanakkor csapatban él, tehát vezért keres. Megadja magát a tekintélynek. Tehát, legyél vele határozott, de ne ijeszd meg.
Kinyitotta a boksz ajtaját. A ló megmozdult. A fülét hátrasunyta, és felkapta a fejét, aztán lehajtotta. Megint föl, megint le, a kötelet rángatva. A hátsó lába is megmozdult, széles feneke Reacher felé lódult.
– Hé! – szólt rá hangosan és határozottan.
A ló még közelebb lépett. Reacher megérintette az oldalát. A ló még egyet lépett. Csak ne kerülj a háta mögé, gondolta Reacher, nehogy megrúgjon. Ennyit mindenesetre tudott. Nyilván nem hiába használják azt a hasonlatot, hogy „olyan volt, mint egy lórúgás”.
– Maradj nyugton – szólt rá a lóra.
A ló az oldalával felé fordult, Reacher pedig nekinyomta a jobb vállát. Jó keményen meglökte vele, mintha egy ajtót akarna betörni. A ló elcsendesedett. Megállt mozdulatlanul, és halkan fújtatott. Reacher elégedetten elmosolyodott. Én vagyok a főnök, oké – gondolta. A jobb kézfejét odadugta a ló orra alá. Mintha egy filmen látott volna ilyesmit, hogy így kell megismerkedni egy lóval. Az orra bársonyosan puha volt és száraz. Erős és forró volt a lélegzete. A száját megint hátrahúzta, és kilógatta a nyelvét. Óriási volt és nedves.
– Oké, jó kislány vagy – suttogta Reacher.
Két kézzel megemelte a nyerget, és a ló hátára rakta. Addig rángatta és igazgatta, míg szilárdan a helyére került. Nem volt könnyű. Biztos, hogy nem fordítva van? Nem, csak így lehet. Olyan volt a formája, mintha egy kis szék lett volna. Egyértelműen látszott, melyik az eleje és melyik a hátulja. Mindkét oldalon széles szíjak lógtak le róla. Két hosszabb és két rövidebb. Kettőn csatok voltak, kettőn lyukak. Ezek vajon mi a frászra valók? Feltehetően ezek tartják helyén a nyerget. A hosszabbakat át kell vezetni a ló hasa alatt, és oldalt becsatolni, valahol azon a tájékon, ahol a lovas combja van. Lehajolt, és megpróbálta a ló hasa alatt átnyúlva megfogni a másik oldalon lelógó szíjat. Alig érte el. Nyújtózkodott, és épp hogy sikerült elkapni a szíj lelógó végét. A nyereg félrecsúszott.
– A francba – mormolta Reacher.
Felegyenesedett, és megigazította a nyerget. Aztán lehajolt, és megint a lelógó szíjak után nyújtózkodott. A ló odébb lépett, amitől Reacher végképp nem érte el.
– A francba – morogta megint.
Közelebb lépett, a falnak szorítva a lovat. Az nem örült neki, és Reachernek dőlt. Reacher százhúsz kiló volt, a ló fél tonna. Reacher hátratántorodott. A nyereg újból félrecsúszott. A ló végre megállt. Reacher kiegyenesítette a nyerget, és jobb kezével tartotta, míg a ballal a szíjak után tapogatózott.
– Nem így kell – szólalt meg egy vékony hangocska a feje fölött.
Reacher megpördült, és felnézett. Ellie az egyik szénabála-halom tetején hasalt, majdnem a mennyezet magasságában, állát a kezébe támasztva, és onnan figyelte.
– Előbb a takarót kell – mondta.
– Milyen takarót?
– A nyeregtakarót – mondta Ellie.
A ló megint megmozdult, jól meglökve Reachert. Reacher visszalökte. A ló hátrafordult, és ránézett, Hatalmas, sötét szemei voltak, és hosszú szempillái. Reacher farkasszemet nézett vele. Nehogy azt hidd, hogy félek tőled, pajtás. Maradj nyugton, vagy még jobban meglöklek!
– Ellie, tudja valaki, hogy te itt vagy? – kiáltott fel a kislánynak.
Ellie komolyan megrázta a fejét. – Nem, elbújtam – felelte. – Nagyon jól el tudok bújni.
– De tudja valaki, hogy ide szoktál elbújni?
– Azt hiszem, a mami tudja, de Greerék nem.
– Te tudod, hogy kell ezt a vacak nyerget felrakni?
– Hát persze. Én szoktam felnyergelni a pónimat.
– Akkor nem segítenél nekem? Gyere, mutasd már meg, hogy kell.
– Könnyű – mondta Ellie.
– Akkor mutasd meg, jó?
A kislány pár pillanatig mozdulatlanul hasalt, szokása szerint alaposan megfontolta a dolgot, mielőtt meghozta a döntést, aztán lemászott a szénabálákról; leugrott a földre, és odament a bokszhoz.
– Vedd le előbb a nyerget – mondta.
Elvett egy takarót a rúdról, kirázta, és feldobta a kanca hátára. Túl alacsony volt hozzá, nem érte fel, Reachernek kellett eligazgatni.
– Most rakd rá a nyerget – utasította Ellie.
Reacher a takaróra rakta a nyerget. Ellie bebújt a ló hasa alá, és megfogta a szíjakat. Alig kellett lehajolnia. Összecsatolta a két végét és meghúzta.
– Csatold be, én nem bírom, nagyon nehéz.
Reacher összehúzta a szíjakat, és be akarta csatolni.
– Ne túl szorosra – szólt rá Ellie. – Még ne, előbb várd meg, amíg felfújja magát.
– Micsoda? Felfújja magát?
Ellie komolyan bólintott. – Nem szeretik a nyerget. Ilyenkor felfújják a hasukat, de nem tudják úgy tartani, és megint kiengedik a levegőt.
Reacher megnézte a ló hasát. Akkora volt, mint egy olajoshordó. Tényleg felfújta, egyre nagyobbra, küzdött a szíjak ellen. De aztán megint kifújta a levegőt, és a hasa lelapult. Hosszú sóhajjal, az orrán fújta ki. Kicsit kapált a lábával, aztán feladta a küzdelmet.
– Most húzd meg a szíjat – mondta Ellie.
Reacher meghúzta, olyan szorosra, ahogy csak bírta. A kanca egy helyben állva táncolt egy kicsit. Ellie fogta a gyeplőt, és megrázogatva a helyére igazgatta.
– Vedd le róla a kötelet – mondta. – Csak húzd le a fejéről.
Reacher lehúzta, a kanca fülei előrehajoltak, átcsúsztatta rajtuk a kötelet, aztán az orrán.
– Most fogd ezt – Ellie odanyújtott neki egy összegubancolódott bőrszíjat. – Ez a zabla meg a kantár.
Reacher forgatta a kezében, míg rájött, mi hova való. Addig igazgatta a ló fejéhez tartva, míg minden a helyére került. A fémrészt, aminek a szájába kell menni, odakocogtatta a fogaihoz. A ló szorosan összezárva tartotta a száját. Reacher megint próbálkozott, de nem sok eredménnyel.
– Ezt hogy kell, Ellie?
– Dugd be a hüvelykujjad.
– A hüvelykujjam? Hová?
– Ahol összeérnek a fogai, oldalt van egy lyuk.
Reacher végigcsúsztatta a hüvelykujját oldalt a ló fogain. Érezte őket egyenként, meg is tudta számolni őket. Aztán egyszer csak egy rés következett.
– Ott dugd be – mondta Ellie.
– A hüvelykujjamat? 
Ellie bólintott. Reacher kicsit beljebb nyomta az ujját, mire az állat szája kinyílt, és Reacher ujja becsúszott a nedves résbe. A kanca tényleg kinyitotta a száját.
– Most gyorsan rakd be – mondta Ellie.
Reacher belenyomta a ló szájába a zablát. A kanca izmos nyelvével megigazgatta, hogy kényelmes legyen, mintha ő is segíteni akarna.
– Most húzd fel a szíjat, és csatold be.
Áthúzta a ló fülein a szíjakat, és megkereste a csatokat. Három volt. Az egyik a ló pofája mellett, a másik az orra fölött. A harmadik lelógott a nyaka alá.
– Ne túl szorosan, mert akkor nem kap levegőt – mondta Ellie.
Reacher látta a szíjon a kopás helyét, ahol be szokták csatolni.
– Most hurkold át a kantárt a nyeregkápán.
A zabla végéről lelógott egy hosszú szíj. Ha jól sejtette, a kápa a nyereg elején kiálló dolog lehet. Mint egy kapaszkodó. Ellie közben a helyére húzogatta a kengyelt, a kanca hasa alatt sétálva át egyik oldaláról a másikra.
– Most emelj fel – mondta Reachernek –, hogy ellenőrizni tudjam, jól van-e.
Reacher a hóna alatt fogva felemelte a kislányt a nyeregbe. Nagyon aprócska volt, és mintha semmi súlya nem lett volna. A ló háta túl széles volt neki, a lábát egyenesen kinyújtotta kétfelé, csak így tudott ülni a nyeregben. Előrehajolt, és ellenőrizte a csatokat, egyiken-másikon igazított egy kicsit. Bedugdosta a szíjak kilógó végeit. Szépen elsimítgatta a szíjak alatt a ló sörényét. Jól megszorította a nyerget a lábaival, és ide-oda fészkelődve kipróbálta, hogy szilárdan áll-e.
– Rendben van – mondta. – Nagyon jól csináltad.
Kinyújtotta a karját, Reacher pedig leemelte. A kislány teste forró volt és izzadt.
– Most vezesd ki – mondta. – A szája szélénél fogd. Ha nem akar elindulni, ránts rajta egyet.
– Nagyon hálás vagyok, kölyök – mondta Reacher. – Most menj, bújj el megint.
Ellie visszamászott a szénabálákra. Reacher megfogott egy szíjat, ami a ló szája mellett egy fémgyűrűről lógott le. A ló nem mozdult. Reacher csettintett a nyelvével, és megint megrántotta. A ló előrelépett egyet. Reacher elindult, és a ló ritmikus kopogással elindult utána. Kipp-kopp. Kivezette a bokszból, aztán elindultak az istálló ajtaja felé. Reacher hagyta, hogy a ló a válla mellé lépjen, és együtt kiléptek az udvarra. A kanca könnyedén lépkedett. Reacher igazodott az ő tempójához. A karját könyökben kicsit meghajlítva fogta a szíjat, a ló feje bólogatott járás közben, és a válla néha finoman hozzádörzsölődött. Reacher átsétált vele az udvaron, mintha egész életében ezt csinálta volna. Roy Rogers hozzám képest…
Bobby Greer megint a tornácon volt, ott várta. A kanca szépen odasétált elé, és megállt. Reacher fogta a bőrszíjat, míg Bobby ellenőrizte a lovat, nagyjából ugyanazokon a helyeken, ahol Ellie. Aztán bólintott.
– Nem rossz – mondta.
Reacher nem felelt semmit.
– De tovább tartott, mint vártam.
Reacher megvonta a vállát. – Még új vagyok neki. Az a tapasztalatom, hogy első alkalommal jobb mindent szép lassan csinálni. Amíg hozzám nem szokik az állat.
Bobby megint bólintott. – Meg vagyok lepve – mondta. – Fogadni mertem volna, hogy nem látott még közelebbről lovat, mint a tévében a lóversenyen. Sőt kétszeresen meg vagyok lepve. Lehet, hogy a sógornőm most az egyszer kivételesen nem hazudott.
Reacher ránézett. – Miért hazudna?
– Nem tudom, de nemigen szokása igazat mondani. Vigyázzon vele.
Reacher nem mondott semmit, csak várt. 
– Most elmehet – mondta Bobby. – Majd én visszaviszem a lovat, ha hazajöttem.
Reacher bólintott, és elballagott. A háta mögött hallotta a bőr nyikorgását, úgy gondolta, nyilván Bobby felült a nyeregbe. De nem nézett hátra. Csak átsétált az udvaron, végig az istálló mellett, a karámok mellett, megkerülte a barakképületet, és a lépcsőhöz ment. Úgy tervezte, felmegy és alaposan lezuhanyozik, hogy megszabaduljon ettől a rémes lószagtól. De amikor felért a hálóterembe, ott találta Carment, az ágy szélén ült, az ölében összehajtogatott ágyneművel. Még mindig ugyanaz a nyári ruha volt rajta. A lepedő fehéren világított barnára sült lábai mellett. 
– Elhoztam ezt – mondta. – A fürdőszobában tartjuk, az ágyneműs szekrényben. Gondoltam, nem tudja, hol van.
Reacher megállt a lépcső tetején, fél lábbal a szobában, a másik lába még mindig az utolsó lépcsőfokon.
– Carmen, őrültség volt idejönni – mondta. – El kell tűnnie innen, most rögtön. Rá fognak jönni, hogy csak be akartam férkőzni ide. Egy napig se fogom húzni. Lehet, hogy hétfőn már itt se leszek.
– Gondolkoztam – mondta Carmen. – Egész vacsora alatt.
– Miről?
– Al Eugene-ről. Nem lehet, hogy az intézte el, akit Sloop be akar mártani? Mondjuk, rájöttek, és valamit tenni akarnak ellene? Mondjuk, azért kapták el Alt, hogy megakadályozzák ezt az egyezséget?
– Az lehetetlen. Miért vártak volna eddig? Már egy hónappal ezelőtt megtehették volna.
– Igen, de szerintem mindenki ezt fogja gondolni.
Reacher beljebb lépett a szobába. – Nem értem – mondta, bár nagyon is jól értette.
– Mi lenne, ha maga szépen eltüntetné Sloopot? Pontosan úgy, ahogy valaki eltüntette Alt. Akkor mindenki azt hinné, hogy összefügg a két eset. Senki nem gyanakodna magára. Teljesen biztonságban lenne.
– Ezt már megbeszéltük. Nem vagyok bérgyilkos.
Carmen hallgatott. Lenézett az ölében fekvő ágyneműre, és piszkálgatni kezdett egy, a varrásnál kilógó cérnaszálat. Az ágynemű kicsit rongyos volt és régi, nyilván a nagy házban elhasznált holmi, gondolta Reacher. Talán Rusty és a halott férje aludtak benne. Talán Bobby. Talán Sloop. Sloop és Carmen, együtt.
– El kell innen szöknie, most azonnal – mondta újból.
– Nem tehetem.
– Maradjon valahol Texasban, csak átmenetileg. Harcoljon jogi eszközökkel. Az adott körülmények között biztos, hogy magának ítélnék a gyereket.
– Nincs rá pénzem. Akár százezer dollárba is kerülhetne.
– Valaminek történnie kell.
A nő bólintott. – Tudom, hogy mi fog történni – mondta. – Hétfőn este megint meg fog verni. Aztán kedden reggel. Meg fogom keresni magát, és megmutatom, akkor majd látni fogja, és talán meggondolja magát.
Reacher nem felelt semmit. Carmen felnézett rá, a magasan lévő ablakokból az arcára hullott a fény. A haja a hátára omlott.
– Jól nézzen meg – mondta. – Jöjjön közelebb.
Reacher közelebb lépett.
– Tele leszek kék foltokkal – mondta Carmen. – Lehet, hogy eltörik az orrom. Felhasad az ajkam. Kiveri a fogamat.
Reacher nem szólt egy szót sem.
– Simítsa meg a bőrömet – mondta Carmen.
Reacher egy ujjal megérintette. Lágy volt és sima, mint a meleg selyem. Végighúzta az ujját a nő arccsontjának ívén.
– Emlékezzen erre – mondta Carmen –, hogy össze tudja majd hasonlítani, azzal, amilyen kedden reggel lesz. Talán akkor majd meggondolja magát.
Reacher elhúzta a kezét. Lehet, hogy tényleg meggondolná magát. Carmen erre számít, és ettől ő is tartott egy kicsit. Hidegvérrel nem tudná megtenni, de haragból lehet, hogy igen. Nagy különbség.
– Öleljen át – mondta Carmen. – Nem is emlékszem rá, milyen érzés.
Reacher leült mellé és átkarolta. Carmen a dereka köré fonta a karját, és a mellére hajtotta a fejét.
– Félek – mondta.
Így ültek húsz percig, vagy talán harmincig is. Reacher teljesen elvesztette az időérzékét. A nő meleg volt és illatos, nyugodtan lélegzett. Aztán elhúzódott és felállt, az arcán üres kifejezéssel.
– Megyek, megkeresem Ellie-t – mondta. – Ideje lefeküdnie.
– Az istállóban van. Ő mutatta meg nekem, hogy kell felrakni azt a sok vacakot a lóra.
Carmen bólintott. – Okos kislány.
– Az biztos. Megmentette az életemet.
Carmen átadta az ágyneműt.
– Nincs kedve holnap eljönni lovagolni?
– Nem tudok.
– Majd én megtanítom.
– Az elég soká tartana.
– Ugyan, dehogy. Felmegyünk a sziklafennsíkra.
– Minek?
Carmen elfordult. – Van valami, amire magának kell megtanítania engem – mondta. – Arra az esetre, ha kedd reggelig se gondolná meg magát. Szeretném tudni, hogy kell használni a pisztolyt.
Reacher nem mondott semmit.
– Nem tagadhatja meg tőlem a jogot, hogy megvédjem magam – mondta Carmen.
Reacher nem felelt. Carmen halk léptekkel elindult lefelé a lépcsőn. Reacher ott maradt ülve az ágy szélén, a térdén az ágyneművel, pontosan úgy, ahogy a nő ült, amikor ő megérkezett.

Reacher megágyazott magának. A régi lepedő kicsit kopottas és vékony volt, de az adott körülmények között megfelelő. A hőmérséklet még mindig valahol harminc fok fölött járt. Az éjszaka közepére talán lehűl pár fokot. Nem kell majd túl vastag takaró, az biztos.
Lement a lépcsőn, és kilépett az udvarra. Kelet felé nézett, és látta, hogy a horizont már elsötétedett. Megkerülte az épületet, és nyugat felé fordult, a lemenő nap irányába. A napsugarak csakúgy lángoltak a vörös épületeken. Reacher mozdulatlanul állt, és nézte a színjátékot. Ilyen déli vidékeken a nap elég hamar leszáll. Olyan volt, mint egy gigászi vörös labda. Egy ideig még fellángolt a sziklafennsík szélén, aztán egyszer csak eltűnt, vörösre festve az ég alját.
Reacher közeledő lépéseket hallott meg a porban. A naplemente fényében hunyorogva meglátta Ellie-t, aki felé közeledett, apró kis lépésekkel, merev karokkal. A kék ruha tele volt szénaszálakkal. A haját hátulról megvilágította a nap, és arany-vörös ragyogásban izzott, mint egy angyal glóriája.
– Csak azért jöttem, hogy elköszönjek – mondta.
Reachernek a gyerekkora jutott eszébe, amikor este jól nevelten el kellett köszönni az apjuk katonatársaitól. Nagyon jól emlékezett rá. Lemosolygott Ellie-re.
– Jó éjszakát, Ellie – mondta.
– Szeretlek.
– Én is téged.
– Meleged van?
– Rémesen.
– Nemsokára vihar lesz.
– Mindenki ezt mondja.
– Örülök, hogy a mami barátja vagy.
Reacher nem felelt semmit, csak kinyújtotta a kezét. Ellie ránézett.
– Jóéjszakát-puszit kell adni – mondta.
– Igen?
– Hát persze.
– Oké – mondta Reacher.
Ellie arca nagyjából a combjáig ért. Lehajolt hozzá.
– Ne így, vegyél fel.
Kinyújtotta a karját. Reacher felkapta a kislányt, és a karjára ültette. Lágyan megcsókolta az arcát.
– Jó éjszakát – mondta megint.
– Vigyél be – rendelkezett Ellie. – Fáradt vagyok.
Reacher elsétált vele a karámok és az istálló mellett a ház felé. Carmen a teraszon várt, az egyik oszlopnak támaszkodva, és nézte őket.
– Hát itt vagy – szólt oda Ellie-nek.
– Mami, szeretném, ha Mr. Reacher is feljönne velem.
– Nem tudom, hogy szabad-e neki.
– Én csak itt dolgozom – mondta Reacher. – Nem itt lakom, tudod.
– Senki nem fogja észrevenni – mondta Ellie. – Gyere be a konyhán keresztül. Nincs ott senki, csak a szakácsnő, ő is itt dolgozik, mégis bejöhet a házba.
Carmen bizonytalanul álldogált.
– Mami, légy szíves – könyörgött Ellie.
– Talán, ha együtt megyünk be… – javasolta Carmen.
– A konyhán át – mondta Ellie. Aztán átható suttogással, amit még jobban lehetett hallani, mint a rendes beszédet, hozzátette: – Akkor Greerék nem látnak meg!
Aztán felkacagott, kicsit fészkelődött Reacher karjában, és a nyakába fúrta az arcát. Reacher vállat vont. Ugyan, mit történhet, ha bemegy? Lerakta Ellie-t a földre, ő meg megfogta az anyja kezét. Együtt odasétáltak a konyhaajtóhoz, és Carmen benyitott.
***
Naplemente, írta fel a füzetbe a fiú. A két férfi közben hátrább kúszott a vízmosás, szélétől, feltérdeltek, és nagyot nyújtózkodtak. A megfigyelést befejeztük, jegyezte fel a fiú, és mellé írta az időpontot. Aztán mindhárman a teherautóhoz mentek, és leszedegették a köveket, amikkel a ponyvát rögzítették. Szépen összehajtogatták, és bedobták a csomagtartóba. Mellé rakták a hűtőtáskát meg a teleszkópokat, és bemásztak a kocsiba. A vízmosás túlsó végénél kihajtottak, és nyugat felé indultak, a vörösen izzó horizont irányába.
***
A konyhában a szakácsnő épp a hatalmas mosogatógépet rakta meg. Zöld színű és zománcozott volt, valószínűleg abból az időből származhatott, amikor az ember először a Holdra lépett. Felnézett, amikor beléptek, de nem szólt semmit. Csak tovább rakosgatta a tányérokat. Reacher látta köztük azt a hármat is, amit ő hozott be.
– Erre – súgta oda Ellie.
Odavezette őket egy ajtóhoz, amely egy kis hallféleségbe nyílt. Ablak nem volt, a levegő fülledt volt. Egyik oldalon vörösre festett lépcsősor indult. Minden egyes fokon félhold alakban lekopott a festék a lépések alatt. Ellie felvezette őket. A lépcsők panaszosan nyikorogták Reacher súlya alatt.
Megérkeztek az emeletre, egy szűk kis lépcsőfordulóra. Ellie benyitott egy ajtón, átsétáltak egy folyosón, aztán jobbra kanyarodtak egy még keskenyebb folyosóra. Minden fából volt, a padló, a falak, a mennyezet. És minden vörösre festve. A gyerekszoba a folyosó végén nyílt. Talán tíz négyzetméter lehetett, és mindenhol vörös. És nagyon meleg. Dél felé nézett az ablaka, és egész délután ide tűzött a nap. A függönyök össze voltak húzva egész nap, ami némi gyengécske védelmet nyújtott a nap ellen.
– Akkor most elmegyünk fürdeni – mondta Carmen. – Mr. Reacher itt megvár addig, jó?
Ellie ránézett, hogy megbizonyosodjon róla, tényleg itt marad. Reacher leült az ágy végébe, hogy megnyugtassa. Ellie lassan megfordult, és követte az anyját a fürdőszobába.
Az ágy keskeny volt, talán egy méter, és rövid, gyereknek való. Az ágyneműn apró, színes minta, meghatározhatatlan fajtájú állatkák. Mellette éjjeliszekrényke, egy könyvespolc, és egy kis fésülködő-asztalka. A bútor aránylag újnak látszott. Világos fából készült, amire kézzel festettek vidám mintákat. Szép volt. Valami elegáns boltban vehették Austinban, és onnan szállították ide, gondolta Reacher. Vagy talán Santa Féből. Egyik-másik polcon könyvek voltak, a többin plüssállatkák összezsúfolva.
Hallotta, hogy zúg a légkondicionáló. Türelmesen dohogott és kattogott a gépezet, idefönt még hangosabb volt. Valószínűleg a padláson lehet elhelyezve, gondolta Reacher. Megnyugtató volt a hangja, de hidegebb nemigen lett tőle. Idefönt megszorult a levegő, és mintha legalább negyven fok lett volna.
Ellie és Carmen visszajöttek a szobába. Ellie kicsit megilletődöttnek látszott, talán, mert pizsamában volt. Olyan volt, mintha rendes póló meg sort lenne, nyuszikás mintával. A haja nedves volt, a bőre rózsaszín. Az egyik kezét a szájába dugta, bemászott az ágyba, és összegömbölyödött, a matrac felét elfoglalva, közel Reacherhez, de azért vigyázott, hogy ne érjen hozzá.
– Akkor jó éjszakát, kölyök – mondta Reacher. – Aludj jól.
– Puszit is.
Reacher kicsit állt, aztán lehajolt, és megcsókolta a homlokát. Meleg volt, nedves és szappanillatú. Ellie még jobban elfészkelődött, és belefúrta a fejét a párnába.
– Kösz, hogy a barátunk vagy – mondta.
Reacher felállt, és az ajtó felé indult. Carmenre pillantott. Vajon ő mondta neki, hogy mondja ezt, vagy magától találta ki?
– Visszatalál lefelé? – kérdezte Carmen.
Reacher bólintott.
– Akkor holnap találkozunk – mondta Carmen.

Ő ott maradt Ellie szobájában, Reacher pedig visszasétált a szűk folyosón a hátsó lépcsőhöz. Lement a hallba, onnan ki a konyhába. A szakácsnő már nem volt ott, a mosogatógép magára hagyva zúgott. Reacher kilépett az éjszakába, és megállt a sötét és néma udvaron. Még melegebb volt, mint eddig. A kapu felé indult. A nap már lement, a horizont feketeségbe burkolózott. A levegő nyomott volt.
Százmérföldnyire délnyugatra villámok cikáztak az ég alján. Néha-néha halványan felvillant a száraz elektromosság, mintha egy gigantikus égi fényképezőgép vakuja villogna. Reacher felnézett az égre. Nem lesz eső, sehol egy felhő. Sarkon fordult, és jobb felé hirtelen valami fehéret vett észre megvillanni a sötétben. Egy ing, és egy arc. A homlok világos félholdja egy megfordított baseballsapka alatt. Bobby Greer, már megint.
– Helló, Bobby, jó volt a lovaglás?
Bobby nem válaszolt a kérdésre. – Magát vártam – mondta.
– Minek? 
– Csak hogy megnézzem, kijön-e a házból.
– Miért ne jönnék ki?
– Azt én nem tudhatom. Egyáltalán minek ment be? Szépen hárman együtt, mint egy kis család.
– Látott minket?
Bobby bólintott. – Én mindig mindent látok.
– Mindent? – kérdezte Reacher. 
– Mindent. Kénytelen vagyok.
Reacher vállat vont. – Csak elköszöntem a kiskölyöktől – mondta. – Ez talán baj?
Bobby egy pillanatig hallgatott.
– Visszakísérem a barakkhoz – mondta. – Beszélnünk kell.
Miközben átsétáltak az udvaron, nem szólt egy szót sem. Reacher lépést tartott vele, és az éjszakai égboltot fürkészte keleten. Koromfekete volt, telepettyezve csillagokkal. A ház néhány ablakából kiszivárgó fénytől eltekintve, teljes sötétség honolt mindenfelé. A csillagok élénken ragyogtak, hihetetlenül apró és megszámlálhatatlan fénypontocska, sok milliárd mérföldnyire az űrben. Reacher szerette az eget bámulni. Szeretett elgondolkozni rajta. Segítette a perspektíva kialakításában. Ő nem több, mint egy aprócska jelentéktelen porszem, amelyben egy pillanatra felszikrázott az élet valahol a határtalan semmi közepén. Akkor mit számít bármi is? Talán semmit. Lehet, hogy egyszerűen fogni kéne magát és szétloccsantani Sloop Greer fejét. Miért is ne? Az egész univerzumhoz képest miért lenne ez fontos, hogy megteszi vagy nem teszi?
– A bátyámnak akadt egy kis baja a törvénnyel – mondta Bobby kicsit zavartan. – Gondolom, tudja.
– Úgy hallottam, adócsalást követett el – mondta Reacher.
Bobby bólintott a sötétben. – Az adóhivatal mindenbe beleüti az orrát.
– Így bukott le? Az adónyomozók szaglásztak utána?
– Hát hogy másképp?
Bobby elhallgatott. Pár lépést továbbment. – Mindegy – folytatta aztán. – Szóval Sloop börtönbe került.
Reacher bólintott. – Úgy hallom, hétfőn szabadul.
– Igen. Úgyhogy nem örülne neki túlságosan, ha itt találná magát, ahogy a feleségével meg a gyerekével barátkozik.
Reacher vállat vont. – Én csak dolgozni jöttem ide.
– Igen, mint lovász, és nem mint szárazdajka.
– Van szabadidőm is, nem?
– De vigyáznia kell, hogyan tölti.
Reacher elmosolyodott. – Úgy érti, tudjam, hol a helyem?
– Pontosan – mondta Bobby. – Nem a bátyám felesége mellett, vagy a gyerekével.
– Nem választhatom meg a barátaimat?
– Sloop nem örülne neki, ha hazajön, és azt látja, hogy egy vadidegen épp a feleségét meg a gyerekét választotta a barátainak.
Reacher megtorpant, és megállt a sötétben. – Az igazság az, Bobby, hogy engem marhára nem érdekel, minek örül a maga bátyja.
Bobby is megállt. – Ez itt egy család. Mindenki tud mindenről. Ezt jól vésse az agyába, vagy nem fog sokáig itt dolgozni, úgy kipenderítjük, hogy attól koldul.
– Gondolja?
– Igen, gondolom.
Reacher elmosolyodott. – És ki fog kirúgni? A seriff, a használt autójával? Egy ilyen fickó szívrohamot kapna a megerőltetéstől.
Bobby megrázta a fejét. – Itt Texasban mi magunk intézzük el a dolgokat. Soha nem volt túl erős errefelé a rendőrség, úgyhogy hozzá vagyunk szokva, hogy mindent a saját kezünkbe vegyünk.
Reacher egy lépést közelebb lépett. – Akkor maga fogja elintézni? – kérdezte. – Akarja most?
Bobby nem felelt semmit. Reacher bólintott.
– Talán jobb lenne, ha a szakácsnőt uszítaná rám – mondta. – Elüldözhetne egy nyeles serpenyővel.
– Josh és Billy azt teszik, amit mondok nekik.
– A két kis seggdugasz? Akkor már a szakácsnő is jobb lenne. Vagy akár maga.
– Josh és Billy ringbe szállnak másfél tonnás bikákkal. Magától se fognak megijedni.
Reacher megint elindult. – Nekem mindegy. Én csak elköszöntem a kislánytól. Nem értem, miért kell ezért kitörnie a harmadik világháborúnak. Vágyik felnőtt társaságra. Az anyja is. Hát tehetek én erről?
– Igen, viselkedhetne óvatosabban – mondta Bobby. – Már figyelmeztettem, az a nő folyton hazudik Akármilyen sztorit adott is elő magának, elég valószínű, hogy marhaság az egész. Úgyhogy ne dőljön be neki, és ne csináljon hülyét magából. Nem maga lenne az első.
Befordultak a karámok mellett, és a barakk bejárata felé tartottak.
– Ezt meg hogy értsem? – kérdezte Reacher.
– Mit gondol, teljesen hülye vagyok, és nem látok a szememtől? Egy hónapja mindennap eltűnik itthonról, aztán ha csak teheti, éjszakára is kimarad, és ránk hagyja a gyereket. És hová mászkál? Nyilván valami motelbe Pecosban, és ágyba rángat minden pasast, akit fel tud szedni, és aki elhiszi az ostoba meséit arról, hogy a férje mennyire nem érti meg. Ami az ő dolga, az viszont már rám is tartozik, ha azt hiszi, hogy idecipelheti a pasijait. Két nappal azelőtt, hogy a férje hazajön. És megpróbálja beadni nekünk, hogy csak munkát keres? Micsoda marhaság!
– Azt hogy értette, hogy nem én lennék az első?
– Ahogy mondtam. Kérdezze meg Josht és Billyt. Elüldözték az elődjét.
Reacher nem mondott semmit. Bobby rávigyorgott.
– Ne higgyen annak a nőnek – mondta. – Sok mindent nem mesél el magának, amit meg igen, annak nagy része nem igaz.
– Miért nincs kulcsa a házhoz?
– Volt neki, csak elvesztette. Különben is, soha nincs bezárva. Mi a fenének zárnánk be? A legközelebbi útkereszteződés is hatvan mérföldre van.
– Akkor miért kellett kopognia?
– Nem kell kopognia, egyszerűen besétálhatott volna. De nagyon szereti sajnáltatni magát, hogy mi mennyire kirekesztjük. De ez csak mese. Ugyan miért rekesztenénk ki? Sloop felesége, az ég szerelmére!
Reacher nem mondott semmit.
– Úgyhogy dolgozzon itt, ha akar – folytatta Bobby. – De tartsa távol magát tőle meg a gyerektől. Ezt a maga érdekében mondom, érthető?
Bobby sarkon fordult a sötétben, és visszaindult a ház felé. Reacher csak állt, és nézett utána. A távolban, a délnyugati láthatáron még mindig cikáztak a villámok. Aztán Bobby eltűnt az istálló mögött. Reacher hallgatta a csizmáinak tompa koppanásait a porban, míg el nem haltak a léptei, és minden csöndes nem lett.
6. fejezet
Reacher ezután rögtön lefeküdt, bár még elég korán volt. Aludj, ha lehet, hogy ne akkor kelljen, amikor nem lehet – mindig ez volt az aranyszabálya. Soha életében nem dolgozott szabályos munkaidő szerint. Neki nem volt különbség aközött, hogy kedd van vagy vasárnap vagy péntek, nappal vagy éjszaka. Neki az is megfelelt, ha aludt tizenkét órát, aztán harminchat órán át egyfolytában dolgozott. És ha nem kellett dolgoznia, akkor megint aludt tizenkét órát, újra meg újra, amíg lehetett, és amíg közbe nem jött valami, ami miatt aztán sokáig nem állt módjában aludni.
Az ágy rövid volt, a matrac göröngyös. A levegő olyan volt, mint a sűrű leves, szinte lenyomta a vékony takarót. Hallotta az odakint zümmögő és ciripelő rovarokat. Talán egymilliárd is lehetett belőlük. Ha eléggé koncentrált, külön-külön ki tudta venni a hangjukat, ha nem figyelt oda, akkor egyetlen hangos zúgássá olvadt az egész. Néha egy-egy magányos puma vagy prérikutya torokhangú üvöltése hangzott fel valahol a távolban. A lovak is meghallották, az istállóban nyugtalan mozgolódás támadt minden kísérteties üvöltés után. Hallotta a levegő susogását, és ahogy a denevércsapatok felrebbennek. Mintha érezte volna a bőrszárnyak csapkodását is, amint felkavarják a levegőt. Úgy aludt el, hogy figyelte a csillagokat a kis ablakon keresztül, amely magasan a feje fölött nyílt.
***
Az út Pecosból El Pasóba több mint kétszáz mérföld. Az országút mindkét oldalán itt-ott motelek, benzinkutak és gyorséttermek sorakoztak. A bérgyilkos-csapat egy órán át nyugat felé hajtott, ami hetven mérföldet jelentett, aztán megálltak, a második motelnél, amely az útjukba került. Ez volt a nő bevett módszere. Soha nem az elsőnél álltak meg. Mindig a másodiknál, és mindig későn este. Amolyan babonaféle volt ez, de ő biztonsági okokkal magyarázta.
A második helyen akkora benzinkút volt, hogy a kamionok is használhassák, egy egyemeletes motel, és egy nonstop nyitva tartó bisztró. A magas szőke férfi bement a motelbe, és kivett két szobát. Készpénzzel fizetett. A szobák nem egymás mellettiek voltak. Az egyik a földszinten, jó messze a recepciótól, a másik az emeleten, a folyosó közepe táján. A nő foglalta el az emeleti szobát.
– Aludjatok valamennyit – mondta a partnereinek. – Sok munkánk van még.
***
Reacher éjjel kettő körül hallotta, hogy Josh és Billy megérkeznek. A levegő még mindig forró volt. A rovarok még mindig hangosan zümmögtek. Már pár mérföldnyi távolságból meghallotta a kisteherautó motorjának búgását, aztán ahogy lelassul, és befordul a kapun. Hallotta a rugók nyikorgását, ahogy átzötyög az udvaron. Hallotta, hogy behajtanak odalent, és leáll a motor. Aztán kis kattogások, ahogy a motor lehűl, majd lépések a lépcsőn. Hangosan dobogtak. Reacher próbált tovább aludni, de azért fél füllel hallgatta a zajokat, ahogy a két férfi elment mellette a fürdőszobába, aztán vissza az ágyukhoz. Az ágy hangosan nyikorgott, amikor lefeküdtek. Utána nem hallatszott más, csak a bogarak, és két férfi hortyogása, akik egész nap keményen dolgoztak, aztán egész éjjel keményen ittak. Reachernek ismerős zaj volt, végül is tizenhét évet töltött közös hálótermekben.

Amikor felébredt, már nem hallotta a rovarzümmögést, és a csillagok is eltűntnek az égről. A magas ablakot ragyogó hajnali fény töltötte be. Talán reggel hat lehet, gondolta. Máris meleg volt. Felemelte a karját, és megnézte az óráját. Tíz perccel múlt hat. Jodie jutott eszébe, Londonban. Ott hat órával előbbre járnak. Ő már réges-rég ébren lehet. Talán épp egy múzeumban van és képeket nézeget, vagy ebédelni készül valami elegáns kis angol étteremben. Aztán Carmen jutott eszébe, aki most ébredezik a házban. Negyvennyolc óra választja el attól, hogy hazajöjjön Sloop. Aztán Ellie-re gondolt, aki talán nyugtalanul forgolódik a kiságyán, és mit sem sejt arról, hogy nemsokára az egész kis élete megváltozhat.
Ledobta magáról a gyűrött takarót, és meztelenül kivonult a fürdőszobába, a kezében gombóccá gyűrt ruháival. Josh és Billy még mélyen aludtak. Mind a ketten ruhástul feküdtek le, Josh lábán még csizmája is rajta volt. Félhangosan horkoltak, elterülve, mozdulatlanul. Áporodott sörszag terjengett a levegőben, másnaposság szaga.
Reacher melegre állította a zuhanyt, amíg beszappanozta izzadt testét, aztán átállította hidegre, hogy felébredjen tőle. De a hideg csapból is inkább langyos folyt. Elképzelte, ahogy a szivattyú felszívja a vizet a keményre szikkadt földből, és a csövekben már felmelegszik, mire ideér. Az egyik mosdókagylót megtöltötte vízzel, és beáztatta a ruháit. Ezt a trükköt még gyerekkorában tanulta valamelyik csendes-óceáni szigeten, az ottani katonáktól, akiknek délben kellett őrséget állni. Ha az ember vizes ruhákba öltözik, az olyan, mint egy beépített légkondicionáló, hidegen tartja, amíg meg nem szárad. A párolgás miatt. Felöltözött, a nyirkos pamutanyag a bőréhez tapadt. Elindult a lépcső felé, és kilépett a hajnalba. A nap vele szemben, a horizont fölött állt. Az égbolt lilásan ível fölé. Felhőnek sehol semmi nyoma. A por a lába alatt még őrizte a tegnapi hőséget.
***
A megfigyelők reggel összegyűltek, ahogy már eddig ötször tették. Megszokott rutinná vált minden. Az egyik férfi autóval elment a fiúért, aki már odakint várta. Aztán együtt elmentek a második férfi lakásához, hogy őt is felvegyék, de itt kiderült, hogy a napirend megváltozott.
– Az előbb hívott fel a pasas – mondta a férfi. – Változott a terv. El kell mennünk valami helyre a Coyanosa Draw közelében, ahol új instrukciókat kapunk.
– Ő maga, személyesen fogja elmondani?
– Nem, valami új emberei, akikkel együtt kell majd dolgoznunk.
A fiú nem szólt semmit. Az első férfi vállat vont.
– Nekem mindegy.
– És pénzt is kapunk – mondta a második férfi.
– Akkor még jobb.
A második beült hátra, becsapta az ajtót, a kisteherautó megfordult, és elindultak észak felé.
***
Reacher elballagott az istállóhoz. Nem hallott odabentről semmi zajt. Mintha mindent agyonütött volna a hőség. Hirtelen kíváncsi lett a lovakra. Vajon lefekszenek, amikor alszanak? Bedugta a fejét az ajtón, és rögtön megtudta, hogy a válasz: nem. Állva aludtak, lehajtott fejjel, a térdük kicsit megroggyantva. A nagy, öreg kanca, akivel előző este meg kellett birkóznia, megérezte a szagát, és kinyitotta a fél szemét. Üresen rábámult, bágyadtan megmozdította az egyik lábát, aztán megint lehunyta a szemét.
Reacher körbenézett az istállóban, és próbálta kitalálni, mi lesz a dolga. A lovakat nyilván meg kell etetni. Kell, hogy legyen itt valami eleség. Mi a frászt esznek ezek? Nyilván szénát. Tele volt bálákkal az egész istálló. Vagy lehet, hogy ez szalma, amit a földre szórnak alájuk? Az egyik sarokban talált egy kis kamrát, ahol valami tápot tároltak. Tele volt nagy, erős papírzsákokkal, valami San-Angeló-i szakboltból. – Ezek szerint valószínűleg főleg szénát kapnak, és mellé egy kis tápot, kiegészítő vitaminokkal. És víz is kell nekik. Az egyik sarokban volt egy vízcsap, hozzáerősítve egy hosszú gumicső. A bokszokban volt itatóvályú.
Kiment az istállóból, és a házhoz sétált. Belesett a konyhaablakon. Sehol senki, néma csönd. Ugyanolyan volt, mint előző este. Kisétált a kapuhoz. Hallotta, hogy a háta mögött nyílik a ház ajtaja, megfordult, és Bobby Greerrel találta szemben magát, aki épp kilépett a tornácra. Ugyanaz a póló volt rajta és ugyanaz a baseballsapka, most rendesen, az ellenzőjével előre. Jól a szemébe volt húzva, A jobb kezében egy vadászpuskát tartott, az egyik hallban található állványról. Egy remek .22-es, modern és jó állapotban. A vállára vetette, aztán megtorpant, amikor meglátta Reachert.
– Épp most akartam felébreszteni – mondta. – Szükségem lenne egy sofőrre.
– Minek? – kérdezte Reacher. – Hová megy?
– Vadászni – felelte Bobby. – A kisteherautóval.
– Nem tud vezetni?
– Dehogynem tudok. De két ember kell. Maga vezet, amíg én lövök.
– A teherautóról?
– Majd megmutatom – mondta Bobby.
Elindult a garázshoz. Megállt az újabbnak látszó kisteherautó mellett. A csomagtartó részen volt egy beépített puskatartó állvány.
– Maga vezet, kimegyünk a vadászterületre. Én itt leszek hátul, és erre az állványra támasztom a puskát. Innen háromszázhatvan fokban körbe tudok tüzelni.
– Menet közben?
– Ehhez kell az ügyesség. Jó móka. Sloop találta ki. Neki nagyon jól ment.
– És mire vadászik?
– Tatura – felelte Bobby. Kicsit oldalra lépett, és egy mozdulattal az útra mutatott, amely a sivatagba vezetett. Keskeny kis földút hasított a tájba, jobbra-balra kanyarogva, hogy elkerülje a sziklatömböket, mindenhol a legkisebb ellenállás irányába haladva.
– Jó vadászvidék ez – mondta. – Főleg innen kicsit délebbre. Szép kövérek vannak arrafelé. A tatu-chilinél nincs jobb a világon.
Reacher nem mondott semmit.
– Még soha nem evett tatut? – kérdezte Bobby.
Reacher megrázta a fejét.
– Pedig nagyon jó – mondta Bobby. – Valamikor régen, amikor a nagyapám még gyerek volt, a nagy gazdasági válság alatt nem is igen volt más ennivaló errefelé. „Texasi pulykának” hívták. Ezen éltek az emberek. Most a dilis zöldek védetté nyilváníttatták. De szerintem, ha a mi földünkön van, jogom van lelőni. Nekem ez a véleményem.
– Nem hiszem, hogy lenne kedvem – mondta Reacher. – Én nem szeretek vadászni.
– Miért? Ez is egy kihívás.
– Magának lehet. Én enélkül is tudom, hogy okosabb vagyok a tatunál.
– Reacher, maga itt dolgozik. Azt csinálja, amit mondok.
– Előbb meg kéne beszélnünk a formaságokat, mielőtt eldöntenénk, hogy itt dolgozom-e.
– Mint például?
– Például a béremet.
– Kétszáz hetente – mondta Bobby. – Plusz a szállás és napi háromszori étkezés.
Reacher nem szólt semmit.
– Megfelel? – kérdezte Bobby. – Munkát akart, nem? Vagy csak Carment?
Reacher vállat vont. Kétszáz dollár hetente? Rég volt már, amikor ő ennyiért dolgozott. De hát nem a pénz miatt jött ide.
– Megfelel.
– És azt csinálja, amit Josh és Billy mondanak magának.
– Oké – bólintott Reacher. – De nem viszem el vadászni. Se most, se máskor. Mondjuk, hogy lelkiismereti okokból.
Bobby egy hosszú pillanatig hallgatott. – Meg fogom találni a módját, hogy távol tartsam Carmentől – mondta aztán. – Mindennapra kitalálok valamit.
– Az istállóban leszek – közölte Reacher, azzal elment.

Ellie vitte ki neki a reggelijét. Farmer kertésznadrág volt rajta, a haja nedvesen, kibontva lógott a vállára. Egy tányér rántottát hozott, az evőeszköz a nadrág mellrészén lévő zsebébe dugva, mint egy toll Nagyon koncentrált, hogy el ne felejtse az üzenetet, amit át kell adnia.
– A mami azt üzeni, hogy ne felejtsd el a lovaglóórát – fújta. – Idejön az istállóhoz ebéd után, itt várd meg.
Aztán visszaszaladt a házba. Reacher leült egy szénabálára, és megette a tojást. Az üres tányért visszavitte a konyhába, aztán a barakk felé indult. Josh és Billy nem volt ott, hogy megmondják, mi a dolga. Nekem mindegy, gondolta, én aztán nem fogok utánuk menni. Elnyúlt az ágyán, és elszunyókált a hőségben.
***
A Coyanosa Draw egy régi, kiszáradt folyómeder, amely egykor elvezette a Davis hegységből letóduló vizeket a Pecos folyóba, ahonnan aztán a Rio Grandéba ömlött a mexikói határnál. De ezek az áradások csak egyes évszakokban és rendszertelenül fordultak elő, úgyhogy a vízhiány miatt a környék nagyon ritkán lakott volt. A kiszáradt folyómeder közelében elhagyatott tanyaházak álltak, távol egymástól, távol mindentől. Az egyik helyen egy régi, bedőlt oldalú ház roskadozott, megszürkülve a napon. A mellette álló fészernek nem volt ajtaja, a ház felé eső oldalán egyáltalán nem is volt fal. A ház takarása miatt a fészer belsejébe nem lehetett belátni, csak ha közvetlenül előtte, a ház udvarán állt meg az ember.
A Crown Victoria odabent várakozott, a motor üresben járt, hogy működjön a légkondicionáló. A fészerhez volt kívülről egy lépcső is, amely a szénapadlásra vezetett, a lépcső tetején egy kis pihenőről nyílt a padlásajtó. A nő itt állt a hőségben, ahonnan jól rálátott a kanyargós országútra. Már két mérföldről meglátta a megfigyelők autóját. Gyorsan közeledtek, nagy porfelhőt kavarva fel. Megvárta, míg biztos lehet benne, hogy egyedül vannak, aztán lemászott a lépcsőn, és jelzett a többieknek.
A két férfi kiszállt kocsiból, és megálltak hőségben. Már hallották a közeledő teherautó zaját. Aztán bekanyarodott az udvarba, lelassított és megállt a fészer mellett. Karjelzésekkel intettek neki, mintha közlekedési rendőrök lennének, a fészerre mutatva. Az egyikük beirányította egészen a hátsó falig, aztán intett, hogy itt megállhat. Odalépett a sofőr melletti ablakhoz, a társa pedig a másik oldalra.
A sofőr leállította a motort. Izgatott volt. Az emberi természet már csak ilyen. Titkos találkozó, az új utasítások izgalma, a várható fizetség… Letekerte az ablakot. A másik férfi ugyanezt tette. A következő pillanatban mind a ketten halottak voltak. Egy kilenc milliméteres golyót kaptak a fejükbe, közvetlen közelről. A fiú, aki középen ült, egy másodperccel túlélte őket. Két oldalról ráfröcskölt a vér az arcára. Csak ült, és a füzetet szorongatta a kezében. Aztán az alacsony fekete hajú behajolt az ablakon, és kétszer mellbe lőtte. A nő félretolta, és mindkét oldalon feljebb tekerte az ablakot, épp csak pár centire nyitva hagyva. Ez elég, hogy a bogarak berepülhessenek, viszont ragadozók ne férjenek be. A bogarak elősegítik a bomlást, a ragadozók viszont széthurcolhatnának testrészeket, amiket esetleg megtalálna valaki, és ez siettetné a holttestek felfedezését.
***
Reacher aludt egy-két órát, mielőtt Josh és Billy visszajöttek. Nem adtak neki semmiféle utasítást. Csak megmosakodtak az ebédhez. Azt mondták, behívták őket a házba enni. Reachert viszont nem, nyilván, mert nem volt hajlandó a sofőr szerepét játszani.
– Bobby azt mesélte, elüldöztetek innen valami fickót – mondta Reacher.
Josh csak mosolygott, és nem felelt semmit.
– Miféle fickót? – kérdezte Billy.
– Valakit, akit Carmen hozott ide.
Billy megrázta a fejét. – Nem tudok róla. Mi soha nem üldöztünk el senkit. Minek nézel minket, zsarunak?
– Te vagy a zsaru – tette hozzá Josh. – Én?
Josh bólintott. – Bobby mondta. Katonai rendőr voltál.
– Rólam beszéltetek?
Josh vállat vont, és hallgatott.
– Most mennünk kell – jelentette ki Billy.
Húsz perccel később Carmen hozta ki a tatuból készült ebédet. Egy lefedett tányérban volt, erős chili illat szállongott belőle. Carmen rögtön elment, idegesen és sietve, egyetlen szó nélkül. Reacher belekóstolt az ételbe. A hús az átlagosnál kicsit édeskésebb ízű volt. Apróra volt vágva, összekeverve a babbal meg valami szósszal, aztán az egész átsütve a sütőben. Evett már rosszabbat is, ráadásul nagyon éhes volt. Szép kényelmesen belakmározott, aztán visszavitte a tányért a konyhába. Bobby a tornác lépcsőjén ácsorgott, mint egy őrszem.
– Tápot kell hozni a lovaknak – mondta. – Elmegy Joshsal és Billy-vel, a szieszta után. Annyit hoznak, amennyi csak felfér a teherautóra.
Reacher bólintott, és továbbsétált a konyhához. Odaadta a tányért a szakácsnőnek, és megköszönte az ebédet. Aztán elballagott az istállóhoz, bement, leült egy bálára, és várt. A lovak hátrafordultak a bokszukban, hogy megbámulják. Türelmesen, bágyadtan tűrték a hőséget. Az egyik lassan rágott valamit. Szénaszálak tapadtak a szája széléhez.
Carmen tíz perccel később megjött. Átöltözött farmerba és ujjatlan kockás blúzba. Egy szalmakalap volt nála meg a retikülje. Aprónak és ijedtnek látszott.
– Bobby nem tudja, hogy maga jelentette fel az adóhivatalnál – mondta Reacher. – Azt hiszi, csak véletlenül kiszagoltak valamit. Úgyhogy valószínűleg Sloop is így gondolja.
Carmen megrázta a fejét. – Sloop tudja.
– Honnan?
Carmen vállat vont. – Biztosan nem tudhatja, de nyilván bebeszélte magának, hogy csak én lehettem. Kellett keresnie valakit, akit okolhat, és ki mást találhatott volna? Nincs rá semmi bizonyítéka, de tulajdonképpen eltalálta. Ironikus, nem?
– De Bobbynak nem mondta el.
– Persze hogy nem. Túl makacs, hogy bármiben egyetértsen a családjával, ők gyűlölnek, Sloop is gyűlöl, de azért eltitkolja előlük, és ők is eltitkolják. Mármint előle. Mert nekem azért eléggé tudtomra adják.
– El kell menekülnie. Még mindig van negyvennyolc órája.
Carmen bólintott. – Pontosan negyvennyolc óra. Reggel hétkor fogják kiengedni. Egész éjjel vezetnek majd, hogy odaérjenek korán reggelre. Hétfőn ilyentájt már itthon lesz. Valamivel ebéd után.
– Akkor szökjön el, most rögtön.
– Nem tehetem.
– Ezt kell tennie. Nem maradhat ezen a rémes helyen. Olyan itt, mintha a külvilág nem is létezne.
Carmen keserűen elmosolyodott. – Nekem mondja? Majdnem hét éve élek itt. Szinte az egész felnőtt életem itt telt.
A szalmakalapot és a táskát felakasztotta egy szögre. Gyors és szakavatott mozdulatokkal felnyergelte a lovakat. Nagyon ügyes és biztos kezű volt. Az izmok megfeszültek majd elernyedtek vékony karján, ahogy a nyerget emelte. Negyedannyi idő alatt kész lett a két lóval, mint ameddig Reachernek egy felnyergelése tartott.
– Elég jól csinálja – jegyezte meg Reacher.
– Gracias, senor – mondta Carmen. – Van benne gyakorlatom.
– Ha ilyen gyakorlott, hogy hihetik el, hogy folyton leesik a lóról?
– Azt hiszik, ügyetlen vagyok.
Reacher nézte, ahogy a nő kivezeti a lovat az istállóból. Az egyik herélt volt. Carmen egészen aprócska volt mellette. A farmer kiemelte, milyen vékony a dereka, akár átérte-volna a két kezével.
– Nem úgy néz ki, mint aki ügyetlen – mondta.
Carmen vállat vont. – Az emberek azt hiszik el, amit akarnak.
Reacher kivette a kezéből a kantárt. A ló fújtatott és ide-oda lépkedett. Fel-le rángatta a fejét. Reacher követte a mozgását a kezével.
– Vezesse ki az útra – mondta Carmen.
– Nem kéne a lovagláshoz bőrnadrág, kesztyű meg ilyesmi?
– Viccel? Errefelé nem hordanak ilyet. Túl meleg van hozzá.
Reacher megvárta a nőt. Az ő lova a kisebbik kanca volt. A szalmakalapot a fejébe nyomta, leakasztotta a táskáját a szögről, és a nyeregtáskába rakta. Aztán követte Reachert, magabiztos léptekkel kivezetve a kancát az udvarra, a perzselő napra.
– Oké, akkor figyeljen – mondta. Megállt a kanca bal oldalán, és a bal lábát a kengyelbe rakta. Megragadt a bal kezével a nyeregkápát, aztán a jobb lábán kicsit rugózva lendületet vett, és simán felhúzódzkodott a nyeregbe. Reacher megpróbálta utánozni. A bal lábát a kengyelbe dugta, megragadta a kápát, és felhúzódzkodott. A súlyát igyekezett előre és jobb felé helyezni, és hirtelen fent találta magát a nyeregben. Nagyon szélesnek érezte a ló hátát, és nagyon magasan volt. Olyasféle volt, mint egy páncélozott tank.
– Dugja be a jobb lábát is a kengyelbe – mondta Carmen.
Reacher a másik kengyelbe is berakta a lábát, és addig fészkelődött, míg kényelmesen ült, már amennyire lehetett. A ló türelmesen várt.
– Most fogja össze a kantárt a bal kezében.
Ez könnyen ment. Csak utánozni kellett, amit a filmeken látott. A jobb kezét szabadon lóbálta, mintha egy Winchester vagy lasszó lenne benne.
– Oké, most lazítson. Billentse meg finoman a sarkával a ló oldalát.
Reacher rúgott egy kicsit, mire a ló lépkedni kezdett. Reacher bal kezével a nyeregkápába kapaszkodott. Pár lépés után kezdte érezni a ritmust. Kicsit jobbra és balra, illetve előre hátra ingadozott, minden második lépésnél. Szorosan kapaszkodott, a lábával szorítva tartotta magát a nyeregben.
– Jó – mondta Carmen. – Most én előremegyek, és a ló követni fog. Nagyon engedelmes.
Én is engedelmes lennék negyven fokban, százhúsz kilóval a hátamon, gondolta Reacher. Carmen csettintett a nyelvével, rúgott kicsit a sarkával, és lova szépen elindult át az udvaron, el a ház mellett. Könnyedén ült a nyeregben, a combján megfeszültek az izmok, ahogy az egyensúlyát tartotta. A kalap a szemébe csúszott. Bal kezével fogta a kantárt, a jobbat lazán lelógatta maga mellett. Reachernek kékesen a szemébe villant a hamis gyémánt a nő kezén.
Carmen kivezette a kapun az útra, anélkül, hogy megállt vagy hátranézett volna. Reacher körbenézett, jobbra és balra, délre és északra, de nem látott sehol semmit, csak a forró levegő vibráló, ezüstös ragyogását a távolban. Az út túloldalán úgy harminc centivel megemelkedett a talaj, itt kezdődött a sziklás fennsík. Kicsit előrehajolva hagyta, hogy a ló fellépjen rá. A szikla ezután emelkedni kezdett, egy mérföld alatt talán tizenöt métert emelkedve. Kelet-nyugati irányban mély repedések barázdálták, helyenként kráter nagyságú vízmosások. A lovak óvatosan rakosgatták a lábukat, de elég biztosan lépkedtek. Idáig Reachernek egyáltalán nem is kellett irányítani a lovat, aminek a maga részéről nagyon örült, mert nem igazán tudta, hogyan kell.
– Vigyázzon, vannak csörgőkígyók is – kiáltott hátra Carmen.
– Remek – kiáltotta vissza Reacher.
– A lovakat minden megijeszti, ami mozog. Megijednek, és vágtatni kezdenek. Ha ez történne, csak jól kapaszkodjon, és rántsa meg a kantárt.
– Remek – mondta megint Reacher.
A sziklarepedésekben kétségbeesetten kapaszkodó, satnya kis növények vertek gyökeret. Voltak egészen kis lyukak is. Remek búvóhely kígyóknak, gondolta Reacher. Eleinte óvatosan figyelte, nem lát-e egyet, de aztán feladta. Túl élesek voltak az árnyékok, hogy bármit is ki tudjon venni. És a nyereg kezdett egyre kényelmetlenebb lenni.
– Milyen messze megyünk? – kiáltott oda Carmennek.
A nő hátrafordult, mintha várta volna a kérdést. – Túl kell jutnunk az emelkedőn – mondta. – Le a vízmosásba.
A mészkőtáblák itt már simábbak voltak és kevésbé repedezettek. Carmen lassított, hogy bevárja Reachert. De a két ló nem került teljesen egymás mellé, Reacher egy lépéssel még mindig hátrább volt, ezért nem látta a nő arcát.
– Bobby azt mondta, magának is van kulcsa a házhoz – mondta.
– Igen?
– Azt mondta, elvesztette.
– Ez nem igaz. Soha nem adtak.
Reacher nem szólt semmit.
– Tüntetőleg, direkt nem adtak – erősítgette Carmen. – Mintha valami jelkép lenne.
– Szóval Bobby hazudott?
Carmen elfordulva bólintott. – Mondtam már, ne higgye egy szavát se.
– Azt mondta, az ajtó soha nincs is bezárva.
– Néha be van, néha nincs.
– Azt mondta, kopogni se kellett volna.
– Ez is hazugság – mondta Carmen. – Mióta Sloop elment, azóta ha hazajövök és kopogás nélkül benyitok, akkor felkapják a puskát. Aztán azt mondják, jaj, bocsánat, azt hittük, valami idegen.
Reacher megint nem szólt semmit.
– Bobby hazudik, Reacher. Mondtam már.
– Igen, gondolom. Mert azt is mondta, hogy maga hozott már ide egyszer valakit, de Joshsal és Billyvel elüldöztette. De Josh és Billy azt mondták, ők nem tudnak róla.
Carmen egy hosszú pillanatig hallgatott.
– Ez igaz. Megismerkedtem egy férfivel Pecosban. Úgy egy évvel ezelőtt. Viszonyunk volt. Először csak az ő lakásán találkozgattunk, de ő többet akart.
– És elhozta ide?
– Az ő ötlete volt. Úgy gondolta, vállal itt munkát, és akkor a közelemben lehet. Én őrültségnek tartottam, de belementem. Innen jött az az ötletem, hogy magát is idehozzam. Egy darabig egész jól működött a dolog. Két-három hétig. Aztán Bobby rajtakapott minket.
– És mi történt?
– Vége lett. A barátom elment.
– Akkor Josh és Billy miért tagadták le?
– Talán nem is ők üldözték el. Lehet, hogy nem tudtak a dologról. Talán Bobby volt. A barátom nem volt ilyen nagydarab fickó, mint maga. Egy állás nélküli tanár volt.
– És csak úgy eltűnt?
– Még egyszer találkoztunk, Pecosban. Nagyon be volt ijedve. Nem is akart szóba állni velem.
– Bobby elmondta a dolgot Sloopnak?
– Megígérte, hogy nem teszi. Egyezséget kötöttünk.
– Milyen egyezséget?
Carmen megint elhallgatott Csak tovább lovagolt, lazán ülve az ingadozó lovon.
– A szokásosat. Ha megteszek neki valamit, akkor hallgat.
– Micsodát?
– Valamit, amiről nem szívesen beszélnék.
– Értem.
– Igen. Jól érti.
– És hallgatott?
– Fogalmam sincs. Kétszer kényszerített rá. Undorító volt. Bobby undorító. Becsületszavára megígérte, hogy hallgat. De folyton hazudozik, úgyhogy szerintem biztos elmondta Sloopnak. Valamelyik testvéri látogatásán. Mindig tudtam, hogy ebben a játszmában én csak veszíthetek, de mi mást tehettem volna? Nem volt választásom.
– Bobby azt hiszi, én is ezért vagyok itt. Azt hiszi, viszonyunk van.
Carmen bólintott. – Igen, sejtettem. Nem tudja, hogy Sloop verni szokott. És ha tudná, akkor sem feltételezné, hogy megpróbálok tenni ellene valamit.
Reacher egy ideig hallgatott. A ló lassan, türelmesen lépkedett.
– El kell tűnnie innen – szólalt meg aztán. – Hányszor mondjam még el?
– Nem fogok elszökni – felelte Carmen.
Elértek az emelkedő tetejére, Carmen kis csettintést hallatott, mire a lova megtorpant. Reacher lova is megállt a másik mellett. Úgy tizenöt méteres magasságban voltak a síkság fölött. Előttük, nyugat felé a sziklás táj megint lágyan lejteni kezdett, helyenként kiszáradt vízmosások terültek el, akkorák, mint egy-egy baseballpálya. Mögöttük, kelet felé egy mérföldnyire ott állt a vörös ház és a melléképületek. Az egész úgy hatott a szikkadt, üres síkságon, mintha makett lenne. Az út szürke szalagként kanyargott a tájban észak-déli irányba. A garázs mögött kiinduló földút délnyugat felé hasított a sivatagba, mint egy heg egy agyonégett, himlőhelyes bőrön. A levegő száraz volt és természetellenesen tiszta minden irányba, egészen a horizontig, ahol párás ragyogásba olvadt. A hőség elviselhetetlen volt. A nap borzalmas erővel tűzött. Reacher érezte, hogy ég az arca.
– Vigyázzon az egyensúlyára lefelé menet a lejtőn – figyelmeztette Carmen. .
Elindult előre. Hagyta, hogy a lova maga találja meg az utat a lejtőn. Reacher is oldalba bökte a lovát, és követte Carment. A ló aprókat lépkedett. Reacher kiesett a ritmusból, amitől kényelmetlenül zötyögni kezdett a nyeregben.
– Jöjjön utánam – szólt hátra neki Carmen.
Jobb felé indult, egy kiszáradt vízmosásba, amelynek az alja teljesen lapos volt, csupa kő és homok. Reacher kezdett rájönni, hogy kell a kantárral irányítani a lovat, de nem igazán volt rá szükség, mert magától is követte a másikat. A patája alatt ropogtak a kövek, néha kicsit megcsúszott a lába. Aztán lelépett a vízmosás gödrébe, amitől Reacher nagyot zökkent. Carmen épp leugrott a nyeregből. Megállt, nagyot nyújtózkodott, és várta, hogy Reacher is odaérjen. A lova megállt a kanca mellett. Reacher kihúzta jobb lábát a kengyelből, és lekecmergett a lóról, fordított sorrendben végigcsinálva ugyanazokat a mozdulatokat, amiket a felszállásnál.
– Na, milyen volt? – kérdezte Carmen.
– Hát, most már tudom, miért járt olyan furcsán John Wayne.
Carmen elmosolyodott, aztán a két lovat együtt elvezette a vízmosás széléhez, és egy jó nagy követ rakott az összefogott kantárok végére. Reacher hallgatózott. Tökéletes volt a csönd, csak a hőség remegett körülöttük. Carmen felemelte a nyeregtáska fedelét, és kivette a retiküljét. Elhúzta a cipzárat, belenyúlt, és kivett egy apró, krómozott pisztolyt.
– Megígérte, hogy megtanít lőni – mondta,
– Várjon csak – szólt rá Reacher.
– Mire?
Reacher nem felelt. Balra lépett, aztán jobbra, leguggolt, felállt. A földet bámulta, körbejárkált.
– Mire? – kérdezte megint Carmen.
– Valaki járt itt – mondta Reacher. – Nyomok vannak. Három ember és egy jármű. Nyugat felől jöttek.
– Nyomok? Hol?
Reacher a földre mutatott. – Keréknyomok. Valami teherautó-féle. Itt állt meg. Három ember volt, térden csúszhattak a vízmosás széléhez.
Követte a nyomokat a vízmosás széléig, aztán lehasalt a forró homokba, a könyökére támaszkodott, és felemelte a fejét.
– Valaki a házat figyelte – mondta.
– Honnan tudja?
– Mást nem látni innen.
Carmen letérdelt mellé, kezében a pisztollyal.
– Túl messze van – mondta.
– Nyilván távcsövet használtak. Vagy akár teleszkópot.
– Biztos benne?
– Nem vett észre soha fényvillanásokat ebből az irányból? Mintha üvegről verődne vissza a napfény? Mondjuk, reggelente, amikor a nap kelet felől süt?
Carmen megborzongott. – Nem – mondta. – soha.
– A nyomok egész frissek. Nem lehetnek régebbiek egy-két napnál.
Carmen megint megborzongott. – Sloop – mondta. – Azt hiszi, el akarom vinni Ellie-t. Nyilván figyeltet.
Reacher felállt, és visszasétált a vízmosás közepére.
– Nézze meg a nyomokat – mondta. – Négyszer vagy ötször járhattak itt.
Lemutatott a földre. A nyomok bonyolult szövevényben, többször is keresztezték egymást. Legalább négyszer, de talán ötször is. A keréknyomok tisztán látszottak a homokban, a részleteket is jól ki lehetett venni. A jobb első kerék mintázata majdnem teljesen le volt kopva.
– De ma nincsenek itt – mondta Carmen. – Vajon miért?
– Fogalmam sincs – felelte Reacher.
Carmen elfordította a tekintetét. Aztán odanyújtotta a pisztolyt Reachernek.
– Legyen szíves, mutassa meg, hogy kell használni. Reacher elfordult a nyomoktól, és szemügyre vette a pisztolyt.
Lorcin, L-22-es automata, krómozott, a csöve hat-hét centis, gyöngyházutánzatú műanyag markolattal. A kaliforniai Mira Lomában gyártották nem túl régen, és talán még egyszer sem használták azóta, hogy kikerült a gyárból.
– Jó? – kérdezte Carmen.
– Mennyit fizetett érte?
– Több mint nyolcvan dollárt.
– Hol?
– Egy pecosi fegyverboltban.
– Legális?
Carmen bólintott. – Kitöltöttem hozzá mindenféle papírt. Használható valamire?
– Azt hiszem. Nyolcvan dollárért nemigen kaphatna jobbat.
– Az eladó a boltban azt mondta, ideális.
– Mire?
– Egy hölgy számára. Azt nem mondtam neki, mire kell. Reacher méregette a kezében. Apró volt, de elég megbízhatónak látszott. Se nem könnyű, se nem nehéz. Azt mindenesetre érezni lehetett a súlyán, hogy nincs megtöltve.
– Hol vannak a golyók? – kérdezte.
Carmen visszament a lovához, kivett egy kis dobozkát a táskájából, és odaadta Reachernek. Tele volt apró .22-es golyókkal. Talán ötven darab lehetett.
– Mutassa meg, hogy kell megtölteni – kérte Carmen. Reacher megrázta a fejét. – itt kéne hagynia – mondta. – Szépen eldobni és elfelejteni.
– De miért?
– Mert ez az egész őrültség. A fegyverek veszélyesek, Carmen. Nem lenne szabad Ellie közelében tartani. Baleset is történhet.
– Nagyon óvatos leszek. A ház különben is tele van puskákkal.
– A puska az más. Ellie túl kicsi ahhoz, hogy miközben maga felé fordítja, elérje a ravaszt is.
– Majd jól eldugom. Eddig még nem találta meg.
– Ez csak idő kérdése.
Carmen megrázta a fejét. – Az én döntésem – mondta. – Az én lányomról van szó.
Reacher nem felelt semmi.
– Nem fogja megtalálni – mondta Carmen. – Az ágyam mellett tartom, és soha nem jön be a hálószobánkba.
– Arra gondolt, hogy mi lesz Ellie-vel, ha maga úgy dönt, hogy használja a pisztolyt?
Carmen bólintott. – Folyton erre gondolok. Remélem, túl kicsi még, hogy tényleg megértse. És ha majd elég nagy lesz, akkor meg fogja érteni, hogy a kisebbik rosszat választottam.
– De mi történik vele itt és most? Amíg maga börtönben van?
– Nem fognak börtönbe zárni önvédelemért.
– Ki mondja, hogy önvédelem volt?
– Maga tudja, hogy önvédelemből tenném.
– Az nem számít, hogy én tudom. Nem vagyok a seriff, se az ügyész, se bíró, se az esküdtszék.
Carmen hallgatott.
– Gondoljon bele – folytatta Reacher. – Letartóztatják, és szándékos emberölés lesz a vád. Óvadékra nincs pénze. Ügyvédre se, úgyhogy kirendelt védője lesz. Vád alá helyezik, és bíróság elé kerül. Ez beletelhet hat vagy kilenc hónapba is. Vagy akár egy évbe. Tegyük fel, hogy ezután minden úgy történik, ahogy maga számít rá. Az ügyész úgy veszi, hogy önvédelem volt, az esküdtszék elhiszi, a bíró pedig bocsánatot kér, amiért meghurcoltak egy sokat szenvedett nőt, és szabadlábra helyezik. De közben eltelik egy év. Minimum. Mi lesz addig Ellie-vel?
Carmen nem szólt semmi.
– Egy évet kell eltöltenie Rusty mellett, egyedül – folytatta Reacher. – Mert a bíróság nyilván nála fogja hagyni. A nagymama, ez az ideális megoldás.
– Nem fogják nála hagyni, ha rájönnek, milyenek Greerék.
– Jó, akkor egy idő után érte megy a gyámhatóság, és elviszik valami nevelőotthonba. Ezt akarja?
Carmen összerezzent. – Rusty úgyis oda küldené. Ha Sloop már nem lesz, nem lesz hajlandó ott tartani.
– Úgyhogy szerintem jobb lenne, ha itt és most eldobná a pisztolyt. Nem jó ötlet.
Visszaadta Carmennek. A nő elvette, és a tenyerébe szorította, mintha valami nagyon értékes tárgy lenne. Egyik kezéből a másikba rakosgatta, mint egy játékszert. A gyöngyház markolat csillogott a napfényben.
– Nem – mondta. – Meg akarom tanulni, hogy kell használni.
Hogy több legyen az önbizalmam. És ez a elöntés csak rám tartozik. Maga nem dönthet helyettem.
Reacher egy pillanatig hallgatott, aztán megvonta a vállát. – Oké – mondta. – A maga élete, a maga gyereke, a maga döntése. De a fegyverekkel komolyan kell bánni, úgyhogy jól figyeljen.
Carmen visszaadta a pisztolyt. Reacher a bal tenyerébe fektette. A hüvelykujja begyétől a középső ujja középső percéig ért.
– Két dologra akarom figyelmeztetni. Ez egy nagyon, de nagyon rövid csövű pisztoly. Látja? Hat-hét centinél nem több. Elmagyarázták a boltban, ez mit jelent?
Carmen bólintott. – A fickó azt mondta, jól belefér a retikülömbe.
– Ez egy nagyon pontatlan fegyver. Minél hosszabb a csöve, annál pontosabban lehet lőni vele. Ezért olyan hosszúak a vadászpuskák. Ha ezt használni akarja, nagyon közel kell állni a célponthoz, érti? A legjobb, ha pár centire. Ha lehet, egyenesen nekinyomni az áldozatnak. Ha mondjuk, a szoba túlsó végéből próbálná használni, méterekkel mellélőhet.
– Értem – mondta Carmen. 
– A második dolog. – Reacher kivett egy golyót a dobozból, és felmutatta. – Ez a golyó nagyon apró és lassú. A hegyes vége a lövedék, a többi a tok, amiben a puskapor van. Nem túl nagy, ezért a puskapor se túl sok. Tehát egymagában lehet, hogy nem okoz túl nagy kárt. Rosszabb, mint egy darázscsípés, de egy lövés nem elég. Tehát, egészen közel kell állnia, és addig lőni, míg ki nem ürül a tár.
– Értem – mondta megint Carmen.
– Most figyeljen.
Kivette a tárat, és beletöltött kilenc golyót. Visszakattintotta a helyére és csőre töltötte a pisztolyt az első golyóval. Aztán megint kivette a tárat, és berakott még egy golyót az üres alsó helyre. Megint visszatolta.
– Most két dolgot kell csinálni, Eltolja a biztonsági kallantyút, és tízszer meghúzza a ravaszt. Tízszer tud lőni, mielőtt kiürül, mert egy benne van, kilenc a tárban.
Átadta a pisztolyt Carmennek.
– Ne tartsa felém – figyelmeztette. – Soha ne szegezzen senkire egy töltött fegyvert, hacsak nem az a határozott szándéka, hogy megölje.
Carmen óvatosan tartotta a pisztolyt.
– Próbálj meg – mondta Reacher.
Carmen a bal kezével kibiztosította, aztán kicsit jobb felé tartotta a pisztolyt, lehunyta a szemét, és meghúzta a ravaszt. A pisztoly megrándult a kezében, a csöve lefelé állt. A dörrenés halk volt, elveszett a nagy ürességben. Egy kis szikladarabka és porfelhő verődött fel a földről, három méter távolságban. Kis fémes csattanás és egy apró koppanás, ahogy a töltényhüvely leesett. A lovak idegesen lépkedtek. Aztán megint csönd lett.
– Működik – mondta Carmen.
– Tegye vissza a biztonsági kallantyút – mondta Reacher.
Carmen visszakattintotta, Reacher pedig megfordult és a lovakra nézett. Nem örült volna, ha elszaladnak, és üldözni kell őket ebben a hőségben. De elég nyugodtak voltak, csendben álldogáltak és óvatosan figyelték őket. Reacher visszafordult. Kigombolta a legfelső gombot az ingén, aztán áthúzta a fején. Elsétált öt métert, odafektette az inget egy sziklára, és kiteregette, mintha rajta lenne valakin. Aztán visszament és megállt Carmen mellett.
– Most lőjön az ingre – mondta. – Mindig a felsőtestre célozzon, mert az a legnagyobb célpont, és a legsebezhetőbb.
Carmen magasba emelte a pisztolyt, aztán megint leengedte.
– Ezt nem tehetem – mondta. – Nem akarom tönkretenni az ingét.
– Nem érdekes. Próbálja csak meg.
Carmen elfelejtette kibiztosítani a fegyvert. Csak meghúzta a ravaszt, ami nem engedett. Kétszer is meghúzta, értetlenül, hogy miért nem működik. Aztán eszébe jutott, és kibiztosította. Felemelte a pisztolyt, behunyta a szemét, és lőtt. Vagy hat méterrel mellé talált.
– Tartsa nyitva a szemét – mondta Reacher. – Tegyen úgy, mintha nagyon dühös lenne erre az ingre.
Carmen most nyitva tartotta a szemét. Megfeszítette a vállát, és felemelte a jobb karját vízszintesre. Lőtt, és megint mellétalált, talán két méterrel jobbra, és kicsit alacsony is volt a lövés.
– Hadd próbáljam meg én – mondta Reacher.
Carmen átadta a pisztolyt. Reacher kezében egészen aprócska volt. Az ujja alig fért oda a ravaszhoz. Egyik szemét behunyta és célzott.
– Oda célzok, ahol a zseb volt – mondta.
Kétszer egymás után, gyorsan lőtt, sziklaszilárd kézzel. Az első a hónaljánál találta el az inget, a másik oldalon, nem a letépett zsebnél. A második a közepénél kicsit lejjebb. Reacher lazított és visszaadta a pisztolyt.
– Most maga jön.
Carmen háromszor lőtt, mindegyik alkalommal reménytelenül mellé. Az utolsó golyó a homokba fúródott, talán két méterre a célponttól. Carmen az inget bámulta, és csalódottan leeresztette a pisztolyt.
– Tehát, mit tanult ebből? – kérdezte Reacher.
– Hogy közel kell mennem.
– Nagyon helyes. És nem teljesen a maga hibája, hogy nem sikerül. Egy ilyen rövid csövű pisztoly csak közelre való. Látta, nekem is hogy sikerült? Öt méter távolságból mellélőttem legalább harminc centivel. Az egyik golyó balra ment, a másik le. Még csak nem is mindig ugyanabba az irányba húzott. Pedig én nagyon jól lövök. Versenyeket nyertem pisztollyal a seregben. Pár éve még nem volt nálam jobb.
– Értem – bólintott Carmen.
Reacher elvette tőle a pisztolyt, leguggolt, és újratöltötte. Egy a csőben, kilenc a tárban. Lefektette a földre.
– Hagyja itt – mondta. – Hacsak nem nagyon biztos a dolgában. Meg tudja tenni?
– Azt hiszem – felelte Carmen.
– Ha csak azt hiszi, az nem elég. Tudnia kell. Fel kell készülnie rá, hogy egész közel menjen hozzá, a gyomrába nyomja a pisztolyt, és tízszer lőjön. Ha nem teszi meg, ha tétovázik, akkor elveszi magától, esetleg maga ellen fordítja, esetleg találomra lövöldözni kezd és eltalálja Ellie-t, aki épp beszalad a szobába…
Carmen nyugodtan bólintott. – Csak végső esetben fogom használni.
– Ha meghúzza a ravaszt, attól kezdve nincs visszaút.
Carmen megint bólintott.
– A maga döntése – mondta Reacher. – De én azt javaslom, hagyja itt.
Carmen nagyon sokáig csak mozdulatlanul állt. Aztán lehajolt és felvette a pisztolyt. Visszarakta a retiküljébe. Reacher odament az ingéért, és felvette. Egyik golyónyom se látszott. Az egyik a hóna alatt volt, a másik legalul, ahol betűrte a nadrágjába. Aztán körbejárta a vízmosást, és összeszedte a töltényhüvelyeket. Régi jó szokás. Összerázta őket a kezében, mintha aprópénz lenne, aztán zsebre vágta.
Carmen hallgatott, miközben visszafelé lovagoltak az emelkedőn. A csúcson megint megálltak. A Red House ranch épületegyüttese ott terült el alattuk a távoli párában. Carmen csak ült a lován, és nézte, merengő tekintettel. Nem mondott semmit. Reacher lova megállt mellette, szokás szerint egy kicsit hátrább. Reacher is a házra látott, de Carmen válla fölött.
– Maga szokott félni ? – kérdezte Carmen.
– Nem – mondta Reacher.
Egy darabig hallgatott.
– Ez hogy lehetséges? – kérdezte.
Reacher felnézett az égre. – Még kisfiúkoromban megtanultam.
– Hogyan?
Reacher a földet bámulta. – Volt egy bátyám, akit mindig, mindenben utánozni próbáltam. Ő imádta a rémisztő horror képregényeket meg rajzfilmeket, és ha olyan helyen voltunk, ahol lehetett fogni az amerikai tévét, folyton ezeket nézte. Úgyhogy én is mindig ugyanezeket néztem. Volt egy, amelyik űrbeli kalandokról szólt, nem emlékszem a címére. Fekete-fehérben néztük valahol, talán Európában. Volt egy űrhajó, olyan volt, mint egy kis tengeralattjáró, hosszú, pókszerű lábakkal. A legénység mindig leszállt egy bolygón, aztán felfedezték, és mindenféle kalandjaik voltak. Emlékszem, egyik rész arról szólt, hogy üldözi őket egy rémisztő lény, egy nagy, szőrös, majomszerű teremtmény. Visszarohantak előle az űrhajóba, és beugrottak, becsapták az ajtót, épp az utolsó pillanatban, amikor a szörny már mászott utánuk.
– És félt tőle?
Reacher bólintott, bár Carmen mögött állt, aki nem láthatta. – Azt hiszem, olyan négyéves lehettem. Borzasztóan féltem. Aztán este, amikor lefeküdtem, meg voltam győződve róla, hogy az a szörny ott bujkál az ágyam alatt. Szinte éreztem, ahogy nyúl utánam a szőrös mancsával. Nem mertem elaludni, mert biztos voltam benne, hogy akkor elkap. Órákon át ébren voltam. Hívtam az apámat, de amikor bejött, szégyelltem elmondani neki. És ez így ment napokon át.
– És aztán mi történt?
– Bedühödtem. Nem magamra, amiért félek, hanem a szörnyre, amiért így megijeszt. Amiért fenyegetni mer. Egyik este aztán egyszerűen kitört belőlem a dühroham. Ordítoztam, hogy „Tessék, gyere csak ki! Szétverem a fejedet!” Szembenéztem a félelemmel, és agresszióvá változtattam.
– És bevált?
– Azóta soha életemben egyszer se féltem. Szokásommá vált. Azoknak az űrhajósoknak se lett volna szabad menekülni, hanem szembenézni a szörnnyel és harcolni. Ha az ember valami ijesztőt lát, akkor felé kell lépni, és nem elszaladni előle, ösztönösen, reflexből, és dühöngő haraggal.
– Maga ezt csinálja?
– Mindig.
– És nekem is ezt kellene csinálnom Slooppal?
– Szerintem mindenkinek ezt kéne tennie.
Carmen egy pillanatig hallgatott. Csak bámulta a házat, aztán a horizontra fordította tekintetét. Csettintett a nyelvével, mire mind a két ló elindult a hosszú enyhe lejtőn a ház felé. Kicsit fészkelődött a nyeregben, hogy jobban megőrizze az egyensúlyát. Reacher próbálta utánozni a testtartását, és sikerült is elég szilárdan ülnie a nyeregben. De azért nem volt valami kényelmes. Az volt az érzése, a lovaglás is azok közé a dolgok közé tartozik, amit egyszer kipróbált, de többször nem kér belőle.
– És Bobby mit mondott rólunk? – kérdezte Carmen.
– Azt mondta, mindennap elmegy itthonról, néha éjszakára is, és biztos valami pecosi motelben találkozgatott velem. És most nagyon dühös, hogy idehozott, mikor Sloop mindjárt itthon lesz.
– Bárcsak így lett volna, és találkozgattunk volna egy motelben. Bárcsak ennyi lenne az egész.
Reacher nem szólt semmit.
– Maga is szerette volna?
Reacher nézte a nőt. Karcsú, vékony derekát, a bőrének sötét mézszínét a napon. A haja a háta közepéig ért.
– Rosszabbat is el tudnék képzelni – mondta.
Késő délután volt, mire hazaértek. Josh és Billy már várták. Egymás mellett álldogáltak az istálló falának támaszkodva, az eresz alatti kis árnyékban. A teherautó már ott várakozott az udvaron, hogy elmenjenek a tápért a lovaknak.
– Mind a hárman elmennek? – kérdezte suttogva Carmen.
– Bobby találta ki – felelte Reacher. – Távol akar tartani magától. Megpróbálja tönkretenni a szórakozásunkat.
Carmen égnek emelte a tekintetét. – Beviszem a lovakat – mondta. – Le is kell őket kefélni.
Leszálltak az istálló előtt. Josh és Billy közelebb jöttek. Látszott rajtuk, hogy türelmetlenek.
– Mehetünk? – kiáltott oda Billy.
– Már félórája indulnunk kellett volna – tette hozzá Josh.
Reacher direkt megvárakoztatta őket még egy kicsit. Nagyon lassan elballagott a barakkhoz, egyrészt, mert őt ne siettesse senki, másrészt, mert minden tagja merev volt a lovaglástól. A fürdőszobában megmosakodott, leöblítette az arcáról a port, és hideg vizet fröcskölt az ingére. Aztán lassan visszaballagott. A teherautó orrával a kapu felé állt. A motor berregett. Carmen az egyik lovat kefélgette. Kis felhőkben szállt a por gesztenyebarna szőréről. Josh féloldalasan ült a sofőrülésen. Billy a másik oldalon az ajtó mellett álldogált.
– Akkor mehetünk – szólt oda Reacher. .
Intettek neki, hogy üljön be középre. Josh befelé fordult az ülésen, és becsapta az ajtót. Billy benyomakodott a másik oldalon, Josh pedig indított. Az út szélénél megállt, aztán balra kanyarodott, és Reacher ebből azonnal tudta, hogy a helyzet rosszabb, mint gondolta.
7. fejezet
Látta a tápos zsákokat a kamrában, jó sok volt belőlük, talán negyven darab, fejmagasságig felrakva. Nagy papírzsákok voltak, talán tizenöt kilósak. Ez együtt hatszáz kiló táp. Több mint fél tonna. Vajon mennyi idő alatt eszik meg ennyit négy ló meg egy póni?
Persze, azt eddig is sejtette, hogy ezt a feladatot Bobby csak azért találta ki, hogy valami elfoglaltságot találjon neki. A tápért menni ugyanolyan jó ürügy volt arra, hogy eltávolítsa Carmen közeléből, mint bármi más. Csakhogy biztos, hogy nem a tápért mennek, mivel balra kanyarodtak. A zsákokon rajta volt a márkanév, a benne lévő tápanyagok felsorolása, és a gyártó neve és címe. A bolt San Angelóban volt. Negyvenszer látta, minden egyes zsákon, nagy, fekete betűkkel. San Angelo, San Angelo, San Angelo. Márpedig San Angelo északkeletre van Echo megyétől, méghozzá jó messzire. Nem pedig délnyugatra, amerre indultak. Jobbra kellett volna kanyarodniuk.
Szóval Bobby azt tervezi, hogy egyszer s mindenkorra eltávolítja Carmen életéből. Nyilván utasította Josht és Billyt, hogy szabaduljanak meg tőle. Josh és Billy azt teszik, amit mondok nekik. Reacher rámosolygott a saját tükörképére a szélvédőn. Csakhogy ők nem tudják, hogy én sejtem, mire készülnek. Nem tudják, hogy ő tudja, hol van bolt, nem tudják, hogy látta a tápos zsákokat, és nem tudják, hogy az utóbbi egy hétben elég sokat tanulmányozta Texas térképét. Nem is sejtik, hogy neki milyen sokat mond az, hogy nem jobbra kanyarodtak, hanem balra.
Vajon mire készülnek? Carmen is célzott rá, hogy az állástalan tanár barátját elijesztették. Méghozzá elég rendesen, ha később szóba állni se akart vele, még Pecosban sem, ahol aránylag biztonságban volt. Vajon őt is el akarják ijeszteni? Hát ez viccnek is rossz. Érezte, hogy forrni kezd benne a düh. Felhasználta és kontrollálta, a szokott módon, amit már olyan jól megtanult. Hagyta, hogy szétáradjon benne az adrenalin, érezte, hogy elmúlik tőle a merevség a lábaiban. Kinyújtóztatta a vállát, kicsit meglökve az egyik oldalon Josht, a másikon Billyt.
– Milyen messze van? – kérdezte ártatlanul.
– Pár óra – mondta Billy.
Úgy kilencvennel mentek, dél felé a nyílegyenes úton. A táj egyhangú volt. Balra kiszáradt, sárga fű, jobbra a mészkő sziklafennsík, a kő helyenként összetöredezve nagyobb táblákra. Mindenre tűzött a könyörtelen nap. Forgalom nem volt. Nagyon úgy festett, hogy nem jár erre naponta egy-két autónál több. Lehet, hogy az is elég, ha annyit csinálnak, hogy kicsit messzebb mennek, megállnak az út szélén, kilökik a kocsiból, aztán szépen itt hagyják. Szomjan halna, mielőtt valaki rátalálna. Vagy meghalna a kimerültségtől, ha megpróbálna elgyalogolni valami lakott helyig. Vagy egy csörgőkígyó marásától.
– Nem, kevesebb mint két óra – mondta Josh. – összesen száz mérföld.
Akkor lehet, hogy a kocsmához tartanak, amit múltkor emlegettek. Talán vannak ott barátaik. Remélem, az ő érdekükben, gondolta Reacher. Két ötödrangú kis cowboy nemigen fog elbánni velem. Kifújta a levegőt és lazított. Próbálta eldönteni, mit tegyen. A dühöngő agresszióval, amiről Carmennek beszélt, az volt a baj, hogy mindent vagy semmit alapon működött. Eszébe jutott az első napja a középiskolában. Miután elvégezte az általános iskolát, azon a nyáron a családjuk visszament az Államokba, hat hónapra odarendelték az apját. New Jerseyben íratták be egy nagy középiskolába, valahol Fort Dix közelében. Fel is készült rá. A maga szokásos komoly módján átgondolta, hogy a középiskola nagyobb és jobb, mint az általános, mindenben, tehát nyilván a folyosói verekedések tekintetében is. Úgyhogy szokás szerint előre megfontolta a tervét az első iskolai napra, ami abból állt, hogy ha bárki megpróbál kikezdeni vele, azonnal nekimegy. Ez mindig bevált. Üss keményen, és te üss előbb. Általában nagy hatást tett vele a többiekre. De elhatározta, hogy ez alkalommal még nagyobb hatást óhajt elérni, és még nagyobbat fog ütni, mivel a középiskolában nyilván egész másképp mennek a dolgok.
Aztán első reggel ki is kezdett vele egy kemény fiú, aki tíz perccel később már útban volt a kórház felé, és három hétig ott is maradt. Ezután Reacher rövidesen rájött, hogy-ez tulajdonképpen egy nagyon előkelő iskola, jó környéken, és enyhén szólva túl drasztikus volt a reakciója. Mindenki úgy nézett rá, mint egy barbárra, és úgy is érezte magát. Kicsit szégyellte, amit tett. Attól kezdve kicsit lehiggadt. Megtanulta, hogy bizonyosodjon meg róla, hogy áll a helyzet, mielőtt fejest ugrik bármibe. És azt is megtanulta, hogy az ellenfelet előbb figyelmeztetni kell.
– Egyenesen odamegyünk? – kérdezte.
– Előbb bedobunk pár sört- felelte Billy.
– Hol?
– Ahol tegnap is voltunk.
– Egy fillérem sincs – közölte Reacher. – Még nem kaptam bért.
– Majd mi fizetünk – mondta Josh.
– A bolt nyitva lesz még ilyen későn? Szombaton?
– Nagy tételben szoktunk vásárolni náluk, akármikor mehetünk – felelte Billy.
Talán egy másik bolt, nem a San Angeló-i, gondolta Reacher.
– Biztos régóta jártok oda – jegyezte meg.
– Mióta mi itt dolgozunk – mondta Josh.
– És utána egyenesen visszamegyünk?
– Persze. Ne izgulj, korán lefekhetsz.
– Az jó – mondta Reacher.
Kicsit hallgatott.
– Úgy szeretem – tette hozzá nyomatékosan.
Billy nem szólt semmit. Josh csak mosolygott, és tovább vezetett.

Dél felé haladva egyre síkabb vidékre érkeztek: a térkép tanulmányozásából Reacher tudta, hogy nyugat felől már errefelé kanyarog a Río Grande. A folyó medrében jártak, ahol a történelem előtti időkben hömpölygő hatalmas vizek kimosták az egész vidéket. Josh folyamatosan kilencvennel haladt. Billy unatkozva kibámult az ablakon. Az út továbbra is egyenes volt, a táj egyhangú. Reacher hátrahajtotta a fejét, megtámasztotta a puskaállványon, és várt. A várakozáshoz hozzá volt szokva. A katonai karrierje során gyakran előfordult, hogy az akciót egy hosszú autóút előzte meg. A nyomozás többnyire mindig egyformán zajlott. A bizonyítékok türelmes összegyűjtése, a konklúzió meghozatala, a gyanúsított azonosítása, aztán egy hosszú autóút, hogy elkapják. A várakozás olyan dolog volt, amit az ember a hadseregben hamar megtanult.
Minél délebbre jártak, az út annál rosszabb lett. A kisteherautó küszködött vele. Mivel a csomagtartó üres volt, a hátsó része meg-megugrott a zökkenőkön. Az útszéli telefonvezetéket tartó oszlopokon helyenként keselyűk üldögéltek. A nap már lehanyatlott. Az út szélén egy tábla azt mutatta, hogy Echo 5 mérföldre van. A táblát golyónyomok lyuggatták. 
– Én azt hittem, Echo északra van – szólalt meg csodálkozva Reacher. – Ahol Ellie iskolába jár.
– Két részre oszlik a város – mondta Billy. – Az egyik fele fent van északon, a másik fele itt. Közte százhatvan mérföldön át semmi.
– Egyik végétől a másikig a világ legnagyobb városa – tette hozzá Josh. – Nagyobb, mint Los Angeles.
Egy széles kanyarban lejjebb vette a sebességet, és a távolban hirtelen megjelent egy kis épületcsoport, mind alacsony, földszintes ház, hátulról világította meg őket a lemenő nap fénye. Az út mentén hirdetőtáblák jelezték, hogy mik is azok az épületek. Egy benzinkút, és egy vegyesbolt. És egy Longhorn Lounge nevű kocsma, a tulajdonosa egy bizonyos Harley. Ez volt az utolsó tábla, de ez volt az első hely, amihez odaértek a város szélén. Az út szélétől úgy harminc méterrel beljebb állt. Kátrányozott deszkákból épült, bádogtetővel. Az úthoz képest ferdén helyezkedett el. Előtte tíz-tizenkét autó várakozott, orrukkal a kocsma felé fordulva, mint a repülőgépek egy terminál előtt. Az ajtóhoz legközelebb ott állt a seriff kocsija.
Josh odahajtott a zötyögő kiszáradt talajon a parkolóhoz, és megállt a többi autó mellett. A kocsma ablakában neonfeliratok villogtak a piszkos üveg és a karton függöny között. Josh leállította a motort. A kulcsokat zsebre vágta. A hirtelen beállt csöndben Reacher fülét megütötte a kocsmából kiszűrődő zaj, a légkondicionálók hangos zúgása, a zenegép erősítőinek dübörgése, beszéd zsongása, üvegek és poharak csilingelése, biliárdgolyók koccanásai. Úgy hangzott, elég barátságos a társaság odabent.
Josh és Billy egyszerre nyitották ki az ajtót, és kiszálltak. Reacher is kimászott, és megállt, a hátát fordítva a nap felé. Még mindig nagy volt a forróság. Érezte, ahogy elönti a meleg, a tarkójától a cipője talpáig.
– Oké – mondta Billy. – Akkor mi fizetünk.
A kocsma ajtaja egy kis előtérbe nyílt, ahol egy régimódi nyilvános telefon volt, mellette a fal összefirkálva telefonszámokkal és üzenetekkel. Aztán egy sárga üvegű belső ajtó következett, amely az ivóba vezetett. Billy benyitott.
Egy katonai rendőrnek besétálni egy kocsmába olyan, mint amikor baseballjátékos belép a pályára. Neki ez a munkahelye. A hadseregben előforduló kisebb zűröknek kilencven százaléka a kocsmákban zajlik. Rakjunk egy csapat agresszióra kiképzett fiatalembert korlátlan mennyiségű alkoholforrás közelébe, vegyük hozzá az egyes egységek közti rivalizálást, plusz civil nők meg a civil férjeik és barátaik jelenlétét, és máris elkerülhetetlen az összeütközés.
Ha az ember belép egy kocsmába, először is számba veszi a kijáratokat. Többnyire három szokott lenni. A főbejárat, a hátsó kijárat a mosdók mögött, és egy személyzeti kijárat az irodából. Reacher rögtön látta, hogy a Longhorn Lounge-ban is megvan mind a három. Az ablakok túl kicsik voltak, hogy azon ki lehessen mászni.
Aztán az ember szemügyre veszi a vendégeket. Megkeresi, vannak-e lehetséges bajkeverők és tűzfészkek. Ki az, aki rögtön elhallgat és rábámul, ha belép? Ki az, aki kihívást jelenthet? A Longhornban nem akadt ilyen. Talán húsz-huszonöt ember volt odabent, mind férfiak, mind napbarnított volt és vékony, farmerban, és egyikük sem szentelt nagyobb figyelmet az újonnan érkezőknek, mint egy futó pillantást, és könnyedén odabólintottak Joshnak és Billynek. A seriffet Reacher nem látta, de a bárpult mellett az egyik üres széknél volt egy szalvétán egy felbontott sörösüveg. Valószínűleg ez a legelőkelőbb hely, amit fenntartanak neki.
Aztán az ember körülnéz, hogy milyen fegyverek vannak a helyiségben. Itt volt egy antik revolver, a bárpult fölött egy fatáblára szerelve, alatta egy felirat: Itt nem hívjuk a rendőrséget. Egyik-másik vendégnél biztos, hogy van valami modernebb fegyver is. Mindenfelé hosszú nyakú sörösüvegek, de ezek miatt Reacher nem aggódott. A palackokat nemigen lehet fegyvernek használni. Ez csak a filmeken van így, ahol cukorból gyártott kellékeket használnak. Az igazi üveg nem törik el, ha nekivágják egy asztal szélének, ahhoz túl vastag és kemény. Legfeljebb csak hangosan koppan. Némi hasznát lehet venni arra, hogy fejbe vágjon vele az ember valakit, mint egy bunkós-bottal, de akkor már Reachert sokkal inkább aggasztották a biliárddákók. A terem közepén állt a biliárdasztal, tele golyókkal. Négyen játszottak. A legközelebbi fal mellett egy állványon vagy egy tucat dákó. Márpedig a puskán kívül a dákó a lehető legjobb kocsmai fegyver. Elég rövid ahhoz, hogy jól kézre essen, és elég hosszú ahhoz, hogy jól használható legyen. Jó keményfából készül, és a végén kis ólomsúly van.
A levegő természetellenesen hideg volt és áporodott, megülte a sörszag és a cigarettafüst. A zenegép a biliárdasztal mellett állt, mögötte kis kerek asztalok, körülöttük piros műbőr borítású ülések. Billy felmutatta három ujját a pultosnak, aki az ujjai között tartva rögtön hozta is a három sört, és odavezette őket egy asztalhoz. Reacher gyorsan megelőzte, hogy ő érjen oda először és ő választhasson helyet. Háttal a falnak, hogy lehetőleg mind a három kijáratot szemmel tudja tartani. Josh a jobb oldalára ült le, Billy balra. Odalökött neki egy üveg sört az összekaristolt asztallapon. Az emberek a cigarettát is ezen nyomták el.
A terem hátsó részén, a mosdók felől felbukkant a seriff, a nadrágja cipzárját igazgatva. Egy pillanatra megtorpant, amikor meglátta Reachert, üres arckifejezéssel ránézett, aztán továbbment, és leült a bárpult melletti üres székre, a tömegnek háttal, lehorgasztott vállal.
Billy felemelte a sörösüvegét. – Egészségünkre – mondta.
Reacher nagyot húzott az üvegből. A sör hideg volt és jó buborékos. Erős komlóíze volt.
– El kell mennem telefonálni – mondta Billy.
Felállt az asztaltól, átfurakodott a tömegen, és kiment az előtérbe. Reacher megint kortyolt a sörből. Megszámolta, hányan vannak a helyiségben. Huszonhárom. Saját magát nem számolta bele, a kocsmárost viszont igen, aki nyilván Harley lehetett. Billy két-három perc múlva visszajött. Odament a seriffhez, és valamit a fülébe súgott. A seriff bólintott. Billy megint mondott valamit. A seriff ismét bólintott. Kiitta a sörét, felállt, és szembefordult a teremmel. Egyszer Reacher irányába pillantott, aztán elindult, és kiment az ajtón. Billy állt és nézett utána, majd visszasétált az asztalukhoz.
– A seriff elmegy – mondta. – Hirtelen eszébe jutott, hogy valami sürgős dolga van.
Reacher nem szólt semmit.
– Telefonáltál? – kérdezte jelentőségteljesen Josh.
– Igen, telefonáltam – felelte Billy.
Aztán leült, és fogta a sörét.
– Nem akarod tudni, kit hívtam? – kérdezte Reacherre pillantva.
– Mi a fenéért érdekelne, hogy kit hívtál? – kérdezte Reacher.
– A mentőket – közölte Billy. – Jobb előre gondoskodni róla, mert Presidióból jönnek. Órákba telik, míg ideérnek.
– Be kell vallanunk valamit – mondta Josh. – Hazudtunk neked. Volt egy fickó, akit elzavartunk. A mexikói nővel kavart. Bobby úgy gondolta, ez nem helyes, az adott körülmények között, így hogy Sloop börtönben van. Úgyhogy megkért, hogy intézzük el. Idehoztuk, ebbe a kocsmába.
– Akarod tudni, mit csináltunk vele? – kérdezte Bobby.
– Azt hittem, a tápért megyünk a boltba – mondta Reacher.
– A bolt San Angelóban van.
– Akkor mit keresünk itt?
– Mondtam. A másik fickót is idehoztuk.
– Mi közöm ahhoz a másik fickóhoz?
– Csak annyi, hogy Bobby szerint te is ugyanabba a kategóriába tartozol.
– Azt hiszi, én is kavarok a nővel?
Josh bólintott. – De még mennyire.
– És ti mit gondoltok?
– Egyetértünk vele. Ugyan mi a fenének jöttél volna ide másért? Nem értesz a lovakhoz, annyi szent.
– És ha azt mondanám, hogy csak barátok vagyunk?
– Bobby szerint ennél többről van szó.
– És ti hisztek neki?
Billy bólintott. – Hát persze. Az a nő még vele is kikezdett. Ő mondta. Veled miért ne? Mi nem okolunk téged. Nem rossz csaj. Nekem se lenne kifogásom ellene, ha nem lenne Sloop felesége. A családot tisztelni kell, még ha egy latino is. Errefelé ez a törvény.
Reacher nem mondott semmit.
– Az előző fickó valami tanár volt – folytatta Billy. – És nem tudta, hol a helye, úgyhogy elhoztuk ide, kivittük a hátsó udvarra, fogtunk egy disznóölő kést, pár barátunk lefogta, lerángattuk a nadrágját, és megfenyegettük, hogy levágjuk neki. Üvöltött, nyüszített és összecsinálta magát. Könyörgött, megígérte, hogy eltűnik, és soha többé nem látjuk. Azért egy kicsit megvágtuk. A móka kedvéért. Elég rendesen vérzett. Aztán elengedtük. Megmondtuk neki, hogy ha még egyszer idetolja a képét, akkor nem menekül. És soha többet nem láttuk.
– Úgyhogy bevált a módszer – vette át a szót Josh. – Nagyon jól bevált. Csak az volt a baj, hogy majdnem elvérzett, pedig nem is volt nagy seb. Előre hívni kellett volna a mentőt. Ezt megjegyeztük a következő alkalomra. Az ember holtig tanul. Úgyhogy most kihívtuk őket már jó előre, a kedvedért. Igazán hálás lehetsz nekünk.
– Megvágtátok a fickót?
– De meg ám.
– Úgy látom, nagyon büszkék vagytok magatokra.
– Megtesszük, ami a dolgunk. Szolgáljuk a családot.
– És mindezt csak így elmondjátok nekem?
Josh bólintott. – Miért ne? Ugyan ki a nyavalya vagy te?
Reacher vállat vont. – Hát, nem vagyok tanár, az biztos.
– Ezzel mit akarsz mondani?
– Azt, hogy ha engem megpróbáltok megvágni, benneteket visz el a mentő.
– Gondolod?
Reacher bólintott. – A lóval nehezebben bántam el, mint kettőtökkel együttvéve.
Egyikről a másikra nézett, nyíltan és nyugodtan. A nyugodt magabiztosság csodákat tesz ilyen helyzetekben. És ő magabiztosnak érezte magát. A magabiztossága tapasztalatból született. Nagyon rég volt már olyan, hogy ő lett volna a vesztes egy kocsmai verekedésben, akkor is, ha ketten voltak ellene.
– Tőletek függ – mondta. – Vagy most kiszálltok, vagy a kórházban fogtok kikötni.
– Tudod mit? – szólalt meg mosolyogva Josh. – Azt hiszem, maradunk az eredeti tervnél. Akármit gondolsz is magadról, hogy milyen nagyfiú vagy, nekünk viszont sok barátunk van itt. Neked meg nincs.
– Nem érdekel a társadalmi helyzetetek – mondta Reacher.
De nyilván igaz volt, amit Josh mondott. Voltak itt barátaik. Az egész terem kicsit elcsendesedett, valami alig érezhető nyugtalanság vibrált a levegőben. Az emberek odapillantgattak feléjük, aztán egymásra. Az atmoszféra egyre feszültebb lett. A biliárdjátszma lelassult. Reacher érezte a feszültséget a levegőben. Egyre nagyobb lett a csend. Lehet, hogy most sokkal rosszabb lesz a helyzet, nem ketten lesznek egy ellen. 
Billy elmosolyodott. – Mi nem ijedünk meg könnyen – mondta. – A szakmánkhoz tartozik.
Josh és Billy a ringbe szállnak másfél tonnás bikákkal – mondta róluk Bobby. Magától se fognak megijedni. Reacher még soha nem volt rodeón. Nem sokat tudott róla, csak annyit, amit tévében vagy filmeken látott. A lovasok fent ültek a kerítés szélén, aztán amikor a bikát beengedték a ringbe, ráugrottak. A hátán kellett maradni, meddig is, nyolc másodpercig? Ha leestek, elég csúnyán megtaposhatta őket a bika, vagy felnyársalta a szarvával. Úgyhogy ezekben a fickókban kell, hogy legyen valami ostoba, vakmerő bátorság. És ellenállóképesség. Hozzá vannak szokva a fájdalomhoz és a sérülésekhez. De hozzá vannak szokva ahhoz is, hogy a küzdelem egy bizonyos séma szerint zajlik. A feszültség fokozatosan növekszik. Visszaszámlálás, aztán kezdődik az akció. Három, kettő, egy…
– Akkor menjünk ki most rögtön a hátsó udvarra – mondta Reacher.
Felállt az asztaltól és ellépett Josh mellett, mielőtt az reagálni tudott volna. Elindult a zenegép mellett, jobbról megkerülte a biliárdasztalt, a mosdók melletti kijárat felé tartva. Az emberek átengedték, a tömeg megnyílt előtte. Hallotta, hogy Josh és Billy is követik. Érezte, ahogy nő bennük a feszültség, és készülődnek a küzdelemre. Talán húsz lépés volt a távolság a kijáratig, harminc másodperc az udvarig.
Huszonkilenc, huszonnyolc. Reacher egyenletesen lépkedett. Huszonhét, huszonhat. A karját lazán lógatta maga mellett. Huszonöt, huszonnégy…
Hirtelen felkapta a legutolsó dákót az állványról, száznyolcvan fokban megpördült vele, és amilyen keményen csak tudta, oldalról megütötte vele Billy fejét. Hangosan reccsent a koponyacsont, még a zenegép dübörgése mellett is hallani lehetett. Vér fröcskölt szét, és Billy a földre zuhant, mintha géppuskasorozat érte volna. Reacher megint suhintott egyet, mint egy baseballjátékos, és teljes erejéből telibe találta Josht. Josh felkapta a kezét, hogy kivédje az ütést, amitől eltört az alkarja. Felüvöltött, Reacher pedig újból ütött, a fejére. Kemény ütés volt, telibe találta és oldalra lökte. Aztán az arcába ütött, és kiverte pár fogát, majd visszakézből használva a dákót, minden erejével a felkarjára ütött, azt is eltörve. Josh a földre zuhant Billy mellé. Reacher megállt fölöttük, és kiosztott még négy gyors ütést a bordáikra, kulcscsontjukra és a koponyájukra. Összesen kilencszer sújtott le tomboló dühvel, az egész nem tartott tovább hat-hét másodpercnél. Üss keményen, és te üss először, ne várd meg, amíg ők ütnek.
A kocsma vendégei, akik kicsit félrehúzódtak, most megint közelebb jöttek, lassan és óvatosan. Reacher a kezében tartott dákóval fenyegetően körbefordult. Aztán lehajolt, és kivette a kisteherautó kulcsait Josh zsebéből. Ledobta a dákót a földre, és átvágott a tömegen az ajtó felé, lihegve, félrelökdösve az útjából az embereket. Senki nem próbálta megállítani. Nyilván a barátságnak is megvannak a határai errefelé Echó megyében. Reacher kilépett a parkolóba, még mindig zihálva. A hőségtől azonnal kiverte a verejték. Visszasétált a teherautóhoz, beült és indított, aztán elindult észak felé. A kocsma ajtaja csukva maradt. Senki nem jött ki utána.
Egy órája volt úton, amikor a nap teljesen lenyugodott a horizonton, és mire odaért a ranch kapujához, már teljes volt a sötétség. A házban mindenhol égett a villany. Az udvaron két autó állt. Az egyik a seriff használt kocsija, a másik egy világoszöld Lincoln. A seriff kocsiján piros és kék lámpák villogtak. A Lincolnra ráesett a tornácról a sárgás fény, amitől olyan lett a színe, mint egy hulla zöldes bőre. Mindenfelé felhőkben röpködtek az éjjeli lepkék, úgy vették körbe a tornác villanykörtéit, mintha kis hóvihar lenne. A háttérben makacsul lüktetve szólt az éjjeli rovarok zümmögő kórusa.
A ház ajtaja tárva-nyitva állt, a hallból zaj szűrődött ki. Hangos, izgatott beszélgetés, több ember hangja. Reacher odament és benézett. Meglátta a seriffet, Rusty Greert és Bobbyt, aztán Carment is, aki egyedül álldogált, kicsit távolabb, a fegyvertartó állványnál. Átöltözött, már nem farmerban volt. Piros-fekete mintás, ujjatlan, térdig érő nyári ruha volt rajta. Döbbentnek látszott. Az arcán ellentétes érzelmek játszottak, amitől inkább kifejezéstelennek hatott. A hall másik végében egy öltönyös férfi állt a piros keretes tükör előtt, úgyhogy Reacher egyszerre látta elölről és hátulról is. Nyilván az övé lehet a Lincoln. Elegáns volt, kicsit túlsúlyos, nem túl alacsony, nem túl magas, vasalt nyári vászonöltönyben. Talán harminc lehetett. Világos színű haja gondosan meg volt fésülve, magas homloka fölött már ritkult. Sápadt arca volt, mintha nem nagyon tartózkodna a szabadban, de egyes helyeken piros foltokat égetett rá a nap, mondjuk, mintha kora délután golfozott volna. Az arcán széles politikus-mosoly ragyogott. Mintha állandóan dicshimnuszokat hallgatna saját magáról, és próbálna úgy tenni, mintha erre nem lenne semmi szükség.
Reacher megállt odakint a tornácon. Úgy döntött, jobb lesz, ha nem megy be. De a súlya alatt hangosan megnyikordultak a tornác deszkái, és Bobby meghallotta. Kinézett az éjszakába, és láthatóan meghökkent, amikor észrevette Reachert. Egy másodpercig mozdulatlanul állt, aztán kisietett az ajtón. Elkapta Reacher könyökét és a fal mellé húzta, az ajtótól kicsit távolabb, hogy odabentről ne lássák meg őket.
– Maga meg mit keres itt? – kérdezte. 
– Itt dolgozom, már nem emlékszik? – felelte Reacher.
– Hol van Josh és Billy?
– Felmondtak.
Bobby rámeredt. – Mit csináltak?
– Felmondtak – ismételte meg Reacner.
– Ez meg mit jelentsen?
– Azt, hogy úgy döntöttek, ezentúl nem akarnak itt dolgozni.
– Ugyan miért ne akarnának?
Reacher megvonta a vállát. – Honnan tudjam? Talán csak gyakorolják a szabad munkahelyválasztáshoz való jogukat.
– Micsoda?
Reacher nem felelt semmit. Bobby távolléte és a beszélgetés hangjai a tornácon a többieket is kicsalogatta a házból. Először Rusty lépett ki az ajtón. Aztán a seriff, és a nyomában az öltönyös férfi. Carmen odabent maradt, még mindig döbbentnek látszott. Mindenki elhallgatott, és Reachert nézték, Rusty úgy, mintha valami kis kellemetlen társasági probléma akadt volna, a seriff csodálkozva, az idegen azon tűnődve, hogy ez meg ki a fene lehet.
– Mi folyik itt? – kérdezte Rusty.
– Azt mondja, Josh és Billy felmondtak – felelte Bobby.
– Soha nem tennének ilyet – jelentette ki Rusty, – Ugyan miért mondanának fel?
Az öltönyös férfi előbbre lépett, mintha azt várná, hogy bemutassák.
– Megmondták, hogy miért? – kérdezte Rusty.
A seriff mereven Reacherre nézett, kifejezéstelen arccal. Reacher nem felelt semmit. Csak állt és várt.
– Én Hack Walker vagyok – szólalt meg a öltönyös férfi barátságos hangon, és kezet nyújtott. – Én vagyok a pecosi kerületi ügyész, és a család régi barátja.
– Sloop legrégebbi barátja – tette hozzá szórakozottan Rusty.
Reacher bólintott, és megszorította a férfi kezét. – Jack Reacher – mondta. – itt dolgozom.
A férfi mindkét kezével megszorongatta a kezét, és bonyolult mosolyt villantott rá, amely félig őszinte volt, félig cinkosan ironikus. Amolyan igazi politikus-mosoly.
– Van Texasban választójoga? – kérdezte. – Csak mert akkor megemlíteném, hogy indulok novemberben a bíróválasztáson, és számítok a szavazatára.
Reacher elhúzta a kezét, és szó nélkül bólintott.
– Hack rengeteget tett értünk – mondta Rusty. – És most remek hírt hozott.
– Előkerült Al Eugene? – kérdezte Reacher.
– Nem, még nem – rázta a fejét Rusty. – Valami egész másról van szó.
– És semmi köze a választáshoz sem – tette hozzá Hack. – Ugye, tudják, hogy annak, amit tettem, semmi köze a közelgő választáshoz. Egyébként is megtettem volna.
– És te is tudod, Hack, hogy úgyis mindenképpen rád szavaztunk volna – mondta Rusty.
Aztán mindenki lelkesen vigyorogni kezdett. Reacher Carmenre pillantott, aki egyedül álldogált a hallban, ő nem mosolygott.
– Gondolom, sikerült előbb kihoznia Sloopot – mondta Reacher.– Ha jól sejtem, holnap.
Hack Walker meghajtotta a fejét, mintha valami nagy bókot kapott volna.
– Úgy bizony – mondta. – Habár azt mondták, a hétvégén nem lehet elintézni a szükséges adminisztrációt, nekem sikerült rábeszélni őket. Azt mondták, ez lesz az első alkalom, hogy kiengednek valakit vasárnap, de én azt mondtam, mindent el kell kezdeni egyszer.
– Hack odavisz minket kocsival – mondta Rusty. – Nemsokára el is indulunk, egész éjszaka úton leszünk.
– Ott fogjuk várni a börtön kapuja előtt reggel hétkor – mondta Hack. – A jó öreg Sloop megérdemli a szép fogadtatást.
– Mindnyájan mennek? – kérdezte Reacher.
– Én nem – szólalt meg Carmen.
Közben kilépett a tornácra, olyan halkan és észrevétlenül, mint egy lidérc. Állt egyenes háttal, a korlátra támaszkodva, kicsit előredőlve, és mereven a sötét horizontot bámulta.
– Itt kell maradnom, hogy vigyázzak Ellie-re – tette hozzá.
– Van hely bőven a kocsiban – mondta Hack. – Ellie is eljöhetne.
Carmen megrázta a fejét. – Nem akarom, hogy lássa, ahogy az apja kilép, a börtön kapuján.
– Ahogy gondolod – vont vállat Rusty. – Végül is csak a férjedről van szó... 
Carmen nem felelt, csak kicsit megborzongott, mintha legalábbis hűvös éjszaka lenne, és nem harminc fok.
– Akkor azt hiszem, én is itthon maradok – mondta Bobby. – Hogy szemmel tartsam a dolgokat. Sloop meg fogja érteni.
Reacher vetett rá egy pillantást. Carmen hirtelen sarkon fordult, és besétált a házba. Rusty és Hack Walker is utánasétáltak. A seriff és Bobby kint maradtak a tornácon, és kicsit közelebb léptek egymáshoz, mintha el akarnák rekeszteni a bejáratot Reacher elől.
– Szóval, miért mondtak fel? – kérdezte Bobby.
Reacher rájuk nézett, és vállat vont. – Nem egészen felmondtak. Csak próbáltam a család jelenlétében kicsit kíméletesebben előadni a dolgot. Az igazság az, hogy egy kocsmában voltunk, és ott összeverekedtek valami fickóval. Seriff, ugye, látott minket a kocsmában?
A seriff óvatosan bólintott.
– Miután maga elment, akkor történt – folytatta Reacher. – Verekedésbe keveredtek, és alulmaradtak.
– Kivel? – kérdezte Bobby. – Miféle fickóval verekedtek?
– Olyannal, akivel nem kellett volna.
– De ki volt az?
– Valami nagydarab fickó. Csak egy-két percig püfölte őket. Azt hiszem, valaki a mentőt is kihívta. Valószínűleg már a kórházban vannak. Felőlem az is lehet, hogy otthagyták a fogukat. Elég csúnyán megjárták.
Bobby rámeredt. – Ki volt az a fickó?
– Valaki, aki a saját dolgával törődött.
– De kicsoda?
– Gondolom, egy idegen.
Bobby kicsit hallgatott. – Maga volt?
– Én? – kérdezte Reacher. – Miért verekedtem volna velük?
Bobby nem mondott semmit.
– Ugyan már, Bobby, miért verekedtem volna velük? – kérdezte megint Reacher, – Mi okunk lehetett volna rá?
Bobby nem felelt, csak bámult, aztán megfordult és bement. Hangosan becsapta maga után az ajtót. A seriff odakint maradt.
– Szóval alaposan helybenhagyták őket – szólalt meg.
Reacher bólintott. – Úgy néz ki. Esetleg be kéne telefonálni a kórházba, utánanézni a dolgoknak. Nem árt, ha az emberek tudják, mi történik, ha kikezdenek olyan idegenekkel, akikkel nem kéne.
A seriff megint óvatosan bólintott.
– Talán jobb lenne, ha maga is észben tartaná – tette hozzá Reacher. – Bobby azt mondta, errefelé az emberek maguk intézik el a nézeteltéréseiket, nem szeretik bevonni a hatóságokat. A rendőrség kimarad a magánjellegű vitákból. Azt mondta, ez régi hagyomány errefelé Nyugat-Texasban.
A seriff egy pillanatig hallgatott.
– Igen, azt hiszem – bólintott aztán.
– Bobby nekem határozottan ezt mondta. Hogy ez a hagyomány.
A seriff elfordult. – Így is lehet mondani. Én is szeretek ragaszkodni a hagyományokhoz.
Reacher bólintott.
– Ezt örömmel hallom – mondta.
A seriff egy pillanatra megállt a tornác lépcsőjén, aztán továbbment, anélkül, hogy visszanézett volna. Beült a kocsijába, lekapcsolta a villogókat, és beindította a motort, óvatosan elmanőverezett a zöld Lincoln mellett, és kihajtott a kapun. Jól felpörgette a motort, Reacher érezte a benzinszagot a levegőben, és hallotta a kipufogó apró kis robbanásait. Aztán a kocsi kicsit távolabb felgyorsított, és utána nem hallatszott más, csak a tücskök ciripelése.
Reacher lement a tornácra, és a konyhaajtóhoz sétált. Nyitva volt, vagy azért, hogy szellőzzön, vagy mert a szakácsnő hallgatózott, hogy mi folyik odakint. Ott állt az ajtóban, amelyet vékony műanyag csíkokból álló függöny védett a szúnyogoktól.
– Jó estét – mondta Reacher. Rég megtanulta, hogy a konyhaszemélyzettel nem árt jó barátságban lenni. Így több jut a tányérjába. A szakácsnő nem válaszolt, csak állt, és gyanakodva nézett.
– Ha nem tévedek, csak két vacsorát készített ma estére a barakkba – mondta Reacher.
A szakácsnő nem felelt, ami felért egy igennel.
– Tévesen tájékoztatták – mondta Reacher. – Bobby volt, ugye?
A szakácsnő bólintott. – Azt mondta, maga már nem jön vissza.
– Tévedett – mondta Reacher. – Josh és Billy nem jöttek vissza. Azt hiszem, akkor megeszem az ő vacsorájukat. Mind a kettőt. Éhes vagyok. – 
A szakácsnő kicsit hallgatott, aztán vállat vont. – Majd átviszem, egy perc.
Reacher megrázta a fejét. – Nem kell, megeszem itt. Ne fáradjon vele.
A kezével szétválasztotta a műanyag függönyt, és belépett a konyhába. Chili szag volt, még az ebédről.
– Mi a vacsora? – kérdezte.
– Marhasült.
– Remek – mondta Reacher. – Azt jobban szeretem, mint a tatut.
– Én is – mondta a szakácsnő.
Egy fogókesztyűvel kivett két tányért a sütőből, ahová berakta, hogy melegen tartsa. Mindegyiken egy közepes nagyságú bordaszelet volt, egy jó nagy adag krumplipüré, és egy kis kupac zsírban sült hagyma. Letette őket egymás mellé a konyhaasztalra, az egyik tányér mellé egy villát, a másik mellé egy kést.
– Billy az unokaöcsém volt – mondta.
– Még mindig az – mondta Reacher. – Josh járt rosszabbul.
– Josh is az unokaöcsém.
– Hát, ezt sajnálattal hallom.
– A család távolabbi ága. Mind a ketten nagy tökfejek voltak.
Reacher bólintott. – Láttam már okosabbat is náluk.
– Greerék viszont nagyon is okosak – folytatta a szakácsnő. – Akármit művel is azzal a mexikói nővel, ezt ne felejtse el.
Azzal kiment, és egyedül hagyta Reachert a vacsorájával.

Miután végzett vele, leöblítette a két tányért, és otthagyta a mosogatóban. Elballagott az istállóhoz, és leült odabent a fojtogató hőségben, mert a ház közelében akart maradni. Letelepedett egy szénabálára, a lovaknak háttal. Az állatok egy darabig nyugtalanok voltak, aztán hozzászoktak a jelenlétéhez. Hallotta, hogy lassan elalszanak. A paták halk koppanásai abbamaradtak, és lassan, mélyen szuszogtak.
Aztán lépéseket hallott nyikordulni a tornácon, majd a kavicsok ropogását valakinek a talpa alatt, ahogy átvágott az udvaron. Hallotta, hogy nyílik a Lincoln ajtaja, majd becsapódik. Hallotta, hogy beindul a motor. Felállt, az istálló ajtajához ment, és kilesett. A Lincoln megfordult a ház előtt. Hátulról világították meg a tornác lámpái. Látta Hack Walker alakját kirajzolódni a volánnál, mellette Rusty Greer. A fényben olyan volt a haja, mint a vattacukor.
A kocsi kihajtott a kapun, aztán lendületesen jobbra kanyarodott, és elindult az úton. Reacher figyelte, ahogy a reflektorok fénykúpja ide-oda táncol a kerítésen. Aztán az autó eltűnt, megint mindent betöltött a rovarzümmögés, és nem mozdult más, csak az éjjeli lepkék a lámpák körül.
Reacher várakozott az istállóajtó előtt. Találgatta, ki fog előbb kijönni hozzá. Talán Carmen. De aztán Bobby jelent meg a tornácon, úgy öt perccel azután, hogy az anyja és Walker távoztak. Bobby lesétált a lépcsőkön, és elindult az udvaron át a barakk felé. Megint rajta volt a baseballsapka, megfordítva. Reacher kilépett az istállóból, és elállta az útját.
– Meg kell itatni a lovakat – mondta Bobby. – És az istállót is ki kell takarítani.
– Majd te megcsinálod – mondta Reacher.
– Mi?
– Hallottad.
Bobby némán állt. – Én nem fogom megcsinálni.
– Akkor majd rákényszerítelek.
– Mi a francot akar?
– A játékszabályok megváltoztak, Bobby – közölte Reacher. – Méghozzá nagyon is. Amikor eldöntötted, hogy rám uszítod Josht és Billyt, átlépted a határt. Egészen más helyzetbe kerültél. Mostantól azt csinálod, amit én mondok.
Bobby nem felelt semmit.
Reacher egyenesen rászegezte a tekintetét. – Ha azt mondom, ugorj, meg se kérdezed, milyen magasra, csak ugrasz, világos? Mostantól én parancsolok.
Bobby mozdulatlanul állt. Reacher lassan, kényelmesen meglódította a jobb kezét, mintha nyaklevest akarna adni. Bobby elkapta a fejét, de ettől csak nekiment Reacher bal kezének, amivel lekapta a fejéről a baseballsapkát.
– Menj, lásd el a lovakat – mondta Reacher. – Aztán ott is alhatsz velük. Ha meglátlak kijönni holnap reggel előtt, eltöröm a lábad.
Bobby mozdulatlanul állt.
– Na, kit fogsz hívni, öcskös? A szakácsnőt vagy a seriffet?
Bobby nem felelt semmit. Körbevette őket a végtelen, sötét éjszaka. Echo megye. Százötven lélek, a legközelebbi szomszéd is hatvan vagy száz mérföldre valahol a fekete láthatáron. Teljes elszigeteltség és kiszolgáltatottság.
– Oké – mondta végül halkan Bobby.
Lassan elindult az istálló felé. Reacher a földre dobta a sapkát, aztán a házhoz sétált. A szemébe világított a tornác lámpája, és a lepkék úgy röpdösték körbe, mintha üdvözölnék.
***
A bérgyilkos csapatból eközben ketten figyelték. Jobban csinálták, mint az eddigi megfigyelők. A nő ellenőrizte a térképet, és úgy döntött, nem jó taktika nyugat felől megközelíteni a házat. Először is, a Crown Vic nem tud megbirkózni a sivatagi tereppel. Másrészt, nem lenne sok értelme egy mérföldes távolságban elrejtőzni. Főleg éjszaka, sötétben, inkább odahajtottak az országúton, megálltak jó száz méterre a háztól, épp csak egy pillanatra, amíg a két férfi kiugrott. Aztán a nő megfordult a kocsival, és elhajtott. A két férfi megbújt a legközelebbi szikla mögött, onnan lopakodtak egyre közelebb a kapu felé, aztán meglapultak egy kis kráterszerű gödörben, tíz méterrel odébb.
Éjszaka is használható távcsöveik voltak. Nem különösebben bonyolult, katonai műszerek, csak egyszerű, bárhol kapható eszközök.
Egy sportfelszereléseket kínáló katalógusból szerezték be, és ezeket is a fekete sporttáskában hordták a többi felszereléssel együtt. Valami infravörös műszer volt beléjük szerelve, amely érzékelte a földből is sugárzó éjszakai hőséget. Reacher alakja olyan volt benne, mintha imbolyogva reszketne, ahogy áthaladt az udvaron.

8. fejezet
Reacher a nappaliban találta Carment. Félhomály uralkodott odabent, a levegő nyomott volt és forró. A nő egyedül üldögélt a pirosra festett asztalnál. A háta tökéletesen egyenes volt, az alkarja könnyedén az asztallapon nyugodott, az arca üres volt és tökéletesen nyugodt. Egy pontot bámult a falon, ahol nem volt semmi.
– Úgy érzem, mintha másodszor is becsaptak volna – mondta. – Először azt hittem, van még egy évem, aztán rájöttem, hogy semmi. Aztán azt hittem, van még negyvennyolc óra, és most erről is kiderült, hogy csak huszonnégy.
– Még mindig eltűnhet – mondta Reacher.
– Kevesebb, mint huszonnégy óra. Talán tizenhat. Reggelizni még egyedül fogok, de ebédre már itthon lesz.
– Tizenhat óra is elég – mondta Reacher. – Tizenhat óra alatt bárhová eljuthat.
– Ellie már alszik – mondta Carmen. – Nem rázhatom fel, hogy begyömöszöljem a kocsiba, és nekivágjunk a nagyvilágnak, a rendőrség elől menekülve.
Reacher nem mondott semmit.
– Megpróbálok szembenézni vele. Új kezdet. Megmondom neki, hogy ami sok az sok, elég volt. Ha még egyszer kezet emel rám, elválok. Bármibe kerül és bármeddig is tart. Hisz nekem? – kérdezte Carmen.
– Hiszek benne, hogy bárki meg tud tenni bármit. Ha nagyon akarja.
– Én akarom. Higgye el, hogy nagyon is akarom – mondta Carmen, aztán elhallgatott. Reacher körbenézett a néma szobában.
– Miért festettek mindent pirosra?
– Mert olcsó volt – felelte Carmen. – Az ötvenes években senki nem akart semmit pirosra festeni, a kommunisták miatt. Úgyhogy ez volt a legolcsóbb festék a boltban.
– Azt hittem, akkoriban gazdag volt a família. Az olaj miatt.
– Gazdagok is voltak, el se tudja képzelni, mennyire. De rémesen fukarok.
Reachernek feltűnt, hogy az ötven évvel ezelőtti festés már több helyen teljesen lekopott.
– Igen, azt látom – jegyezte meg.
Carmen csak bólintott, de nem mondott semmit.
– Ez az utolsó lehetősége, Carmen – figyelmeztette Reacher. – Elindulhatnánk, most rögtön. Nincs itt senki, aki szólna a seriffnek. Mire visszaérnek, mi már messze járnánk.
– Bobby itt van.
– Ő az istállóban fog maradni.
– Meghallaná a kocsit.
– Kitépjük a falból a telefont, nem tudna értesíteni senkit.
– Utánunk eredne. Egy-két óra alatt ott lenne a seriffnél.
– Elrontjuk a többi kocsit, hogy ne tudjon utánunk jönni.
– Meghallaná, amikor csináljuk.
– Megkötözhetem. Belefojthatom az itatóvályúba.
Carmen kesernyésen elmosolyodott. – Sloopot bezzeg nem hajlandó megfojtani.
Reacher bólintott. – Csak képletesen mondtam.
Carmen kicsit hallgatott, aztán hátratolta a széket, és felállt.
– Jöjjön, nézze meg Ellie-t – mondta. – Olyan gyönyörű, amikor alszik.
Reacher mellé lépett, egészen közel, és megfogta a kezét. Átvezette a konyhán, a hátsó, kisebbik hallba, fel a lépcsőkön, az emeletre, ahonnan leszűrődött a légkondicionáló zúgása. Aztán végig a hosszú, fülledt folyosón Ellie szobájáig. A lábával tolta be az ajtót, és bekormányozta Reachert a szobába.
A falra szerelt kis éjjeli lámpa égett, lágy, meleg narancssárga fényt árasztva. A fény ráhullott a kislányra, aki a hátán feküdt, a karját a fejéhez emelve. A takarót lerúgta, a nyuszis pizsama felcsúszott, kilátszott a rózsaszín bőr a hasánál. Hosszú, fekete szempillái az arcára simultak, mint apró kis legyezők. A szája kicsit nyitva volt.
– Hat és fél éves – suttogta Carmen. – Szüksége van erre. A saját ágyára, a saját szobájában. Nem kényszeríthetem, hogy úgy éljen, mint egy szökevény.
Reacher nem mondott semmit.
– Hát nem érti? – suttogta Carmen.
Reacher vállat vont. Tulajdonképpen nem értette. Hat és fél éves korában ő pontosan úgy élt, mint egy szökevény. Sőt egész életében, születése pillanatától a mai napig. Állandóan költözködött, egyik katonai támaszpontról a másikra, körbe a világon, sokszor minden előzetes értesítés nélkül. Emlékezett rá, milyen volt, amikor reggel felkelt, hogy iskolába induljon, de ehelyett kocsiba ültek, kihajtottak egy reptérre, és harminc órával később a Föld túlsó oldalán találták magukat. Fáradtan és kábán bebotladozott egy sötét barakkba, és megvetetlen ágyon aludt. Másnap reggel az anyja megmondta, melyik országban vannak. Vagy melyik kontinensen. Ha egyáltalán tudta, mert néha még ő sem. Reachernek nem lett tőle semmi baja.
Vagy talán mégis…?
– A maga dolga – mondta.
Carmen kihúzta Reachert a folyosóra, és halkan becsukta Ellie szobájának ajtaját.
– Most megmutatom, hol dugtam el a pisztolyt – mondta. – Mondja meg, hogy jó helyen van-e. 
Elindult Reacher előtt a folyosón. A légkondicionáló nagyon zajos volt. Amikor elhaladt egy szellőző alatt, megcsapta a levegőáramlat. Carmen ruhája minden lépésnél meglibbent. Magas sarkú cipő volt rajta, amitől megfeszültek az izmok a lábán. A haja a hátára hullott, és beleolvadt a fekete mintás ruhába. Balra fordult, aztán jobbra, majd áthaladt egy boltíves átjáró alatt, ahonnan egy újabb lépcsősor indult lefelé.
– Hová megyünk? – kérdezte Reacher.
– A másik épületszárnyba – mondta Carmen. – Azt hiszem, ezt Sloop nagyapja építtette.
A lépcső egy hosszú, keskeny földszinti hallba vezetett, ahonnan egy külön lakosztály nyílt. Akkora volt, mint egy kisebb ház. Tágas fürdőszoba, gardróbhelyiség, nappali kanapéval és fotelekkel. A nappaliból íves átjáróval hálószoba nyílt.
– Ott bent van – mondta Carmen.
Átsétált a nappalin, és bevezette Reachert a hálószobába.
– Látja? Nagyon messze van a ház többi részétől. Senki nem hallhat meg semmit, ami itt folyik. Egyébként is igyekszem csendben maradni. Ha sikoltozok, csak még jobban üt.
Reacher bólintott, és körbenézett. Volt egy kelet felé néző ablak, szúnyoghálóval. Odakintről hangos rovarzümmögés hallatszott be. Az ablak mellett egy franciaágy, kétoldalt kisasztalkák, az ágy lábával szemben fiókos komód. Úgy festett, mintha legalább százéves lenne, tölgyfából készülhetett.
– Texasi vasfa – mondta Carmen. – A mesquitocserjéből lesz, ha hagyják megnőni.
– Magának tanárnak kellett volna lennie – jegyezte meg Reacher. – Folyton magyaráz.
Carmen halványan elmosolyodott. – Gondoltam rá egyetemista koromban. A régi életemben…
Kinyitotta a jobb felső fiókot. – Átraktam ide a pisztolyt – mutatta. – Megfogadtam a tanácsát. Az éjjeliszekrény fiókja túl alacsonyan van, azt Ellie elérhetné. Ez túl magas neki.
Reacher megint bólintott, és közelebb lépett. A fiók úgy hatvan centi széles volt, és talán negyven centi mély. Fehérneműk voltak benne. A pisztoly az összehajtogatott, illatos selyem holmik tetején feküdt. Egész jól illett oda a gyöngyházmarkolata.
– Elég lett volna, ha megmondja, hol van. Nem kellett volna megmutatni.
Carmen egy pillanatig hallgatott.
– Sloop szexet akar majd.
Reacher nem szólt semmit.
– Másfél évig börtönben volt. De én vissza fogom utasítani.
Reacher továbbra sem szólt semmit.
– Egy nőnek joga van nemet mondani, ugye?
– Hát persze.
– Akkor is, ha a férjéről van szó.
– A legtöbb helyen akkor is.
Megint kis szünet.
– És ahhoz is joga van, hogy igent mondjon, ugye?
– Persze, ugyanúgy.
– Magának igent mondanék.
– Nem kérdeztem.
Carmen hallgatott. – És ha én megkérdezem?
Reacher ránézett. – Attól függ, miért.
– Mert kedvem van hozzá. Le akarok feküdni magával.
– Miért?
– Őszintén? Csak, mert olyan kedvem van.
– És?
Carmen vállat vont. – És a lelkem mélyén egy kicsit szeretném megbántani Sloopot, azt hiszem.
Reacher nem mondott semmit.
– Még mielőtt hazaérne.
Reacher hallgatott.
– És mert Bobby már úgyis azt hiszi, hogy ezt csináljuk – folytatta Carmen. – Ha már úgyis ránk keni, miért ne szórakoznánk egy kicsit?
Reacher hallgatott.
– Csak szeretném egy kicsit jól érezni magam – mondta Carmen. – Mielőtt újra kezdődik ez a rémálom.
Reacher hallgatott.
– Nem kérek érte semmit. Nem akarom, hogy meggondolja magát, vagy ilyesmi.
Reacher bólintott. – Nem változtatna semmin – mondta.
Carmen elfordította a tekintetét. – Szóval, mi a válasza? – kérdezte.
Reacher a nő profilját nézte. Kifejezéstelen volt az arca. Mintha minden más lehetőség bezárult volna előtte, és nem maradt más, csak az ösztönei. A katonáskodása kezdetén, amikor még igazi fenyegetést jelentett a hidegháború, az emberek néha beszélgettek arról, mit csinálnának, ha tudnák, hogy már útban vannak az ellenséges rakéták, Majdnem mindenki ezt a bizonyos dolgot választotta. Egyetemes ösztön. Látta, hogy ugyanez működik Carmenben is. Hallja a szirénákat, és tudja, hogy már nincs sok hátra.
– Nem – mondta Reacher.
Carmen egy hosszú pillanatig hallgatott. – Legalább itt marad velem éjszakára? – kérdezte végül.
***
A bérgyilkosok az éjszaka közepén ötven mérfölddel közelebb mentek Pecoshoz. Titokban csinálták, miután a második éjszakára is lefoglalták a szobát a motelben, ahol megálltak. A nő kedvenc módszere volt. Szobafoglalás hat hamis néven, két helyen, ez összezavarta a nyomokat annyira, hogy biztonságban érezzék magukat.
Kelet felé hajtottak az I-10-es úton, míg elérkeztek az I-20-as kereszteződéséhez. Fort Stockton felé tartottak, amíg meg nem látták az első olyan moteleket, amelyek a Balmorhea környéki üdülővidék vendégeit fogadták. Ezek még elég messze feküdtek a turisták által kedvelt helyektől, olcsók voltak és eldugottak. Egyszerű, de tiszta és nyugodt helyek. És tele lesz hozzájuk hasonló emberekkel. A nő pontosan ezt akarta. Olyan volt, mint egy kaméleon, az ösztönei vezérelték mindig a legjobb helyre. Kiválasztotta a második motelt, amely az útjukba került, és beküldte a fekete hajú férfit, hogy vegyen ki két szobát.
***
Reacher Sloop Greer nappalijában, a kanapén ébredt fel vasárnap hajnalban. A keletre néző ablakban már ragyogott az égbolt, az éjszakai rovarok kórusa elhallgatott. Benézett a hálószobába. Az ágyban gyűrött és átizzadt volt az ágynemű. Carmen nem feküdt benne. Hallotta, hogy a fürdőszobában zubog a víz. És kávéillatot is érzett.
Felállt a kanapéról, és nagyot nyújtózkodott. Átballagott a nappaliból a hálószobába. Látta, hogy Carmen ruhája a földön hever. Az ablakhoz ment, és kinézett, hogy milyen idő van. Semmi változás. Az ég ragyogott a forróságtól. Visszaballagott a nappaliba. Az egyik sarokban egy kis szekrényke állt, a tetején kávéfőző. Mellette két lefelé fordított bögre, kanalakkal, mint egy szállodában. A fürdőszoba ajtaja csukva volt. A zuhany hangosan csobogott. Reacher megtöltött egy bögrét kávéval, és átballagott az öltözőszobába. Két hatalmas szekrény állt egymással szemben, elhúzható ajtajukat tükör borította.
Kinyitotta a bal oldalit. Ez Carmen szekrénye volt. A hosszú rúdon ruhák, nadrágok és blúzok sorakoztak fogasokon. Alul egy polcon cipők. Becsukta, megfordult, és kinyitotta a másik szekrényt. Ebben Sloop holmija volt. Egy tucat öltöny, egy csomó vászonnadrág és farmer. A polcok tele műanyag védőzsákban tartott ingekkel és pólókkal. Egy akasztón hosszú sorban nyakkendők és derékszíjak, mindenféle feltűnő csatokkal. A szekrény aljában hosszú sorban álltak a poros cipők. Talán negyvenhármas. Reacher átvette a kávésbögrét másik kezébe, és belenézett az egyik zakó belsejébe, hogy megnézze a méretet. Úgy becsülte, a ruhák egy nagyjából száznyolcvanöt centis, és talán kilencvenkilós férfira illenek. Nem egy óriás, de azért jóval magasabb és kétszer súlyosabb a feleségénél. Nem igazán egyenlő a küzdelem.
Az egyik polcon, az ingek tetején talált egy lefelé fordított, bekeretezett fényképet. Megfordította és megnézte. Tizenháromszor tizennyolc centis színes kép volt, lakkozott fakeretben. Három fiatalember volt rajta, félúton a kamaszkor és férfikor között. Talán tizenhét évesek lehettek. Szorosan egymás mellett álltak, és egy régimódi kisteherautó lökhárítójának támaszkodtak. Várakozóan néztek a fényképezőgép lencséjébe. Talán egy sziklára rakták, és automata időzítőre állították. Látszott, hogy majd kicsattannak a fiatalos energiától és izgatottságtól. Az egész élet előttük áll, tele végtelen lehetőségekkel. Egyikük Hack Walker volt, kicsit soványabban, kicsit izmosabban, kicsit több hajjal. A másik kettő nyilván Al Eugene és Sloop Greer. Gyerekkori jó barátok. Sloop pontosan olyan volt, mintha Bobbyt látná fiatalabb kiadásban. Eugene egy fejjel alacsonyabb volt és kövérkés.
Hallotta, hogy eláll a zuhany. Visszarakta a fényképet és becsukta a szekrény tolóajtaját. Visszament a nappaliba. Egy perc múlva nyílt a fürdőszoba ajtaja, és kilépett Carmen, nagy gőzfelhőben. Két fehér törülközőbe burkolózott, az egyiket maga köré tekerte, a másik turbánban a fején. Reacher ránézett és hallgatott, nem tudta, mit mondjon.
– Jó reggelt – törte meg Carmen a csöndet.
– Jó reggelt.
Carmen lecsavarta a fejéről a turbánt, és szétrázta a haját. Vizesen, kiegyenesedve hullott a hátára.
– Habár nem igazán nevezném jó reggelnek – tette hozzá. – Inkább rossz.
– Igen, azt hiszem – bólintott Reacher.
. – Lehet, hogy Sloop ebben a pillanatban sétál ki a börtön kapuján.
Reacher az órájára pillantott. Majdnem hét óra volt.
– Bármelyik pillanatban – mondta.
– Zuhanyozzon le, ha akar – mondta Carmen. – Én megyek, megnézem Ellie-t.
– Oké.
Reacher belépett a fürdőszobába. Hatalmas volt, és mindent valami műmárványféleség borított. Olyan volt, mint egy Las Vegas-i szállodában, ahol egyszer lakott. Vizelt, kiöblítette a száját, aztán ledobta átizzadt ruháit és belépett a zuhanyfülkébe. Bronzszínű üvegből volt a fala, és nagyon tágas volt. A feje fölött akkora zuhanyrózsa, mint egy autó dísztárcsája, és minden sarokból is csövek álltak ki, pont ráirányozva a vízsugarat. Elfordította a csapot, mire valami dübörgés hallatszott, aztán minden oldalról ömleni kezdett a meleg víz, mintha a Niagara alatt állt volna. Mindent elárasztott a zaj. Amilyen gyorsan csak tudta, beszappanozta magát, hajat mosott, leöblítette, aztán gyorsan elzárta a vizet.
Levett egy tiszta törülközőt a tartóról, megtörülközött, már amennyire lehetett a nagy gőzpárában. Maga köré tekerte a törülközőt, és kiment a gardróbszobába. Carmen épp a blúzát gombolta. Fehér volt, és fehér nadrág is volt rajta. Arany ékszerei kiemelték a bőrének barnaságát. A haja fényes volt, és már hullámos a melegtől.
– Ez gyorsan ment – mondta Reachernek.
– Pokoli ez a zuhany.
– Sloop választotta. Én gyűlölöm. Annyi a víz, hogy majd belefulladok.
Becsukta a szekrényajtót, és jobbra és balra fordulva megnézte magát a tükrökben.
– Jól néz ki – mondta Reacher.
– Eléggé mexikói a külsőm? – kérdezte Carmen.
Reacher nem válaszolt.
– Nem veszek farmert – mondta Carmen. – Elegem van belőle, hogy úgy nézzek ki, mint egy cowgirl Amarillóból.
– Jól néz ki – ismételte meg Reacher.
– Még hét óra – mondta Carmen. – Hat és fél, ha Hack gyorsan vezet.
Reacher bólintott. – Megyek, megkeresem Bobbyt.
Carmen odament hozzá, lábujjhegyre állt, és arcon csókolta. – Köszönöm, hogy itt maradt – mondta. – Sokat segített.
Reacher nem szólt semmit.
– Reggelizzen velünk – mondta Carmen. – Húsz perc múlva.
Aztán lassan kisétált a szobából, és elment, hogy felébressze Ellie-t.
Reacher felöltözött, és visszament a nagyházba, most más útvonalon. Igazi labirintus volt ez a ház. Átment egy nappalin, ahol eddig még nem járt, és onnan kijutott a hallba, ahol a tükör volt meg a fegyvertartó állvány. Aztán kinyitotta a bejárati ajtót, és kilépett a tornácra. Odakint már tombolt a hőség. A nap jobbról sütött, alacsonyan állt az égen, éles kora reggeli árnyékokat vetve. Az árnyékfoltoktól olyan volt az udvar, mintha gidres-gödrös lenne.
Elsétált az istállóhoz, és bement. A forróság és a szag megint szörnyű volt, mint mindig, a lovak ébren voltak és nyugtalanok. De tiszták voltak, víz volt előttük, és az etetővályú is meg volt töltve. Bobbyt alva találta az egyik üres bokszban, tiszta szalmán feküdt.
– Ébresztő, öcskös!
Bobby felriadt és felült. Látszott rajta, hogy nem tudja, hol van, és hogy került ide. Aztán eszébe jutott, és megmerevedett a teste. A ruhája piszkos volt, mindene tele szalmával.
– Jól aludtál? – kérdezte Reacher.
– Nemsokára itthon lesznek – mondta Bobby. – Mit gondolsz, akkor mi lesz?
Reacher mosolygott. – Arra gondolsz, elmondom-e nekik, hogy ki kellett pucolnod az istállót és kint kellett aludnod?
– Nem mondhatod el nekik.
– Nem, azt hiszem, tényleg nem. Akkor talán te fogod elmondani?
Bobby nem felelt semmit. Reacher megint elmosolyodott.
– Nem, nem hiszem, hogy elmondanád, úgyhogy maradj csak szépen itt délig, akkor majd beengedlek a házba, hogy rendbe szedd magad a nagy ebédre.
– És mi lesz a reggelivel?
– Azt nem kapsz.
– Éhes vagyok.
– Akkor egyél tápot, van belőle bőven.
Reacher visszaballagott a konyhába, ott találta a szakácsnőt, aki épp kávét főzött, és egy serpenyőt melegített a tűzhelyen.
– Palacsintát sütök – mondta. – Más nem lesz reggelire, érjék be ennyivel. Nagy ebéd lesz, arra kell készülnöm.
– A palacsinta remek – mondta Reacher.
Besétált a néma nappaliba, és hallgatózott, jön-e valami zaj az emeletről. Ellie és Carmen járkálását hallania kell. De nem hallott semmit. Próbálta maga elé elképzelni a ház alaprajzát, de túl bonyolult volt. Már az eredeti ranchépület is elég nagy lehetett, aztán összevissza toldozgatták-foldozgatták az igények szerint.
A szakácsnő bejött a tányérokkal. Négy darab volt, hozzá evőeszköz és négy papírszalvéta.
– Gondolom, maga is itt eszik – mondta.
Reacher bólintott. – Én igen, de Bobby nem. Kint van az istállóban.
– Miért?
– Azt hiszem, az egyik ló megbetegedett.
A szakácsnő lerakta a tányérokat, és egyet kivett közülük.
– Akkor majd kiviszem neki – bosszankodott,
– Hagyja csak, majd én – mondta Reacher. – Magának biztos sok dolga van.
Visszakísérte a szakácsnőt a konyhába, és a serpenyőben sülő palacsintákat a tányérra rakta. Melléöntött egy kis juharszirupot, belecsavarta szalvétába a kést meg a villát, és kisétált vele a hőségbe. Bobbyt ugyanott találta, ahol hagyta. Csak ült, nem csinált semmit.
– Mi ez? – kérdezte.
– Reggeli. Meggondoltam magam. Cserébe teszel nekem egy szívességet.
– Igen? És mit?
– Nagy ebéd lesz, Sloop üdvözlésére.
Bobby bólintott. – Igen, gondolom.
– Engem is meg fogsz hívni. Mintha jó haverok lennénk.
– Igen?
– Igen. Ha akarod a reggelit, és ha nem akarsz életed végéig mankóval járni.
Bobby hallgatott.
– És vacsorára is – tette hozzá Reacher. – Megértetted?
– Az ég szerelmére, Carmen férje jön haza – mondta Bobby. – Köztetek vége.
– Túl elhamarkodott következtetésekre jutottál, Bobby. Carmen engem nem érdekel. Csak Sloop közelébe szeretnék kerülni. Beszélnem kell vele.
– Miről?
– Az téged ne érdekeljen. Csak csináld, amit mondtam, oké?
Bobby vállat vont. – Nekem mindegy.
Reacher odaadta a tányért, aztán visszament a házba.
Carmen és Ellie egymás mellett ültek az asztalnál. Ellie haja még nedves volt a zuhanyozástól. Sárga vászon nyári ruhácskát viselt.
– A papám ma jön haza – újságolta. – Már útban is van.
Reacher bólintott. – Igen, hallottam.
– Azt hittem, csak holnap jön, de már ma.
Carmen a falat bámulta, és nem mondott semmit. A szakácsnő egy nagy tálon behozta a palacsintát. Szétosztotta a tányérokra, kettőt Ellie-nek, hármat Carmennek, négyet Reachernek. Aztán visszament a konyhába.
– Úgy volt, hogy holnap nem megyek iskolába – mondta Ellie. – Ma is itthon maradhatok?
Carmen még mindig hallgatott.
– Mama ma is itthon maradhatok?
Carmen elfordult és Reacherre nézett, mintha ő szólt volna hozzá. Az arca kifejezéstelen volt. Reachert egy ismerősére emlékeztette, aki egyszer valami problémával elment a szemészetre. Nem tudta elolvasni az apró betűket. Az orvos egy tumort talált a retináján. Ott helyben előjegyezték a másnapi műtétre, el kellett távolítani a fél szemét. A fickó csak ült, azzal a tudattal, hogy másnap bemegy a kórházba két szemmel, és csak eggyel jön ki. Elemésztette a várakozás. A rettegés. Ez sokkal rosszabb volt, mintha egy balesetben vesztette volna el, egyetlen pillanat alatt.
– Mami! Ma is itthon maradhatok? – makacskodott Ellie.
– Persze – mondta Carmen. – Mit is kérdeztél?
– Mami, nem is figyelsz ide. Te is izgulsz?
– Igen – mondta Carmen.
– Akkor itthon maradhatok?
– Igen – ismételte meg Carmen.
Ellie rávetette magát a palacsintára, és felfalta, mint aki egy hete nem evett. Reacher csak piszkálgatta a sajátját, és Carment figyelte. Ő nem evett semmit.
– Most megyek, megnézem a pónimat – mondta Ellie.
Lemászott a székről, és kiszáguldott a szobából, mint egy miniatűr szélvihar. Reacher hallotta, hogy nyílik az ajtó, aztán becsukódik, majd ahogy dobognak a gyerek léptei á tornácon. Végzett a reggelijével, miközben Carmen csak a levegőben tartotta a villát, mintha nem tudná, mit csináljon vele, mintha még nem is látott volna ilyet.
– Beszélni fog vele? – kérdezte.
– Persze – bólintott Reacher.
– Azt hiszem, tudnia kéne, hogy már nem titok, amit művel.
– Egyetértek.
– Rá kellene néznie, jó mereven. Mert olyan szeme van, mint Clay Allisonnak. Hogy lássa, hogy mi vár rá.
– Persze, már megbeszéltük – mondta Reacher.
– Tudom. – bólintott Carmen.
Aztán felállt az asztaltól és elment, Reacher pedig nekilátott, hogy valamivel elüsse az időt. Olyan érzés volt, mintha egy légitámadást várna. Kisétált a teraszra, és az udvaron át kinézett az útra, észak felé. Követte a tekintetével odáig, ahol véget ért a vörösre festett léckerítés, aztán még tovább, ahol az út eltűnt a föld görbülete miatt. A reggeli levegő még kristálytiszta volt, nem remegett a forróság az aszfalt fölött. Csak egy poros szalag volt az út, mellette mészkősziklás táj nyugatra és a villanyvezetékek keletre.
Reacher visszafordult, és leült a hintaágyra. A láncok hangosan megnyikordultak a súlya alatt. Féloldalasan ült, a ranch kapuja felé fordulva, egyik lábát fölhúzva, a másikat a földön tartva. Aztán azt csinálta, amit a legtöbb katona, amikor az akciót várja: elaludt.
Carmen úgy egy óra múlva ébresztette. Megérintette a vállát, mire Reacher kinyitotta a szemét, és meglátta a nőt, aki fölé hajolt. Átöltözött közben. Farmer volt rajta és kockás blúz. Kígyóbőr csizma, hozzávaló övvel. A haját hátrafogta, és kifestette magát. Világos színű púder és halványkék szemfesték.
– Meggondoltam magam – mondta. – Nem akarom, hogy beszéljen vele. Még ne.
– Miért ne?
– Lehet, hogy csak feldühödne tőle. Ha megtudja, hogy valaki más is tud a dologról.
– Erre eddig nem gondolt?
– Mindent újból átgondoltam. Szerintem rontana a helyzeten, ha így kezdünk neki. Jobb, ha először én próbálkozom.
– Biztos benne?
Carmen bólintott. – Hadd beszéljek vele előbb én.
– Mikor?
– Ma este.
Reacher felült, és mindkét lábát lerakta a földre.
– A múltkor még biztos volt benne, hogy holnapra el lesz törve az orra – jegyezte meg.
– Azt hiszem, így lesz jobb.
– Miért öltözött át?
– Így jobb lesz. Nem akarom provokálni.
– Úgy néz ki, mint egy cowgirl Amarillóból.
– Így tetszem neki.
– És ha úgy öltözködik, ahogy magának tetszik, az provokálná?
Carmen elhúzta a száját. Reacher úgy látta, vereséget fejez ki az arca.
– Ne veszítse el a bátorságát, Carmen – mondta. – Álljon oda elé, és harcoljon.
– Azt fogom tenni. Ma este. Megmondom neki, hogy nem tűröm tovább.
Reacher nem szólt semmit.
– Akkor ne beszéljen vele ma, jó? – kérte Carmen.
Reacher elfordult. – Ahogy akarja.
– Így jobb lesz.
Carmen visszament a házba. Reacher észak felé bámult, végig az úton. Ülve egy mérfölddel rövidebb távolságra látott el. A hőség megint tombolt, és már kezdett csillogni az út felszíne.
Carmen egy óra múlva megint felébresztette. Ugyanaz a ruha volt rajta, de a sminket letörölte az arcáról.
– Maga szerint rosszul csinálom? – kérdezte.
Reacher felült, és megdörzsölte az arcát, mintha mosakodna.
– Szerintem jobb lenne nyíltan azonnal kimondani. Tudnia kell, hogy valaki más is tud a dologról. Ha nem is én, mondjuk, a család.
– Nekik nem mondhatom el.
– Nem, azt hiszem, tényleg nem.
– Akkor mit tehetnék?
– Hagynia kéne, hogy én beszéljek vele.
– De ne azonnal. Az csak rontana a helyzeten. Ígérje meg, hogy nem teszi.
Reacher bólintott. – Ahogy akarja. De maga is ígérjen meg nekem valamit. Ma este mindenképp beszéljen vele. Ha bántani akarná, meneküljön ki a szobából, és sikoltozzon, ahogy a torkán kifér, amíg összecsődül mindenki. Kiabáljon, fenyegesse a rendőrséggel. Ez majd zavarba hozza. Megváltoztatja a helyzet dinamikáját.
– Gondolja?
– Nem tehet úgy, mintha nem történt volna semmi, ha mindenki meghallja, ahogy sikoltozik.
– Le fogja tagadni. Azt mondja, rosszat álmodtam.
– De a lelke mélyén tudni fogja, hogy mindenki tudja.
Carmen nem felelt semmit.
– Ígérje meg, Carmen. Különben én beszélek vele.
Carmen egy pillanatig hallgatott. – Oké, megígérem – mondta aztán.
Reacher visszaült a hintaágyra, és próbált megint szundítani egy órát. De belső órája azt súgta, közeledik az idő. Abból, amire Texas térképéről emlékezett, úgy becsülte, Abilene kevesebb mint hétórás autóút lehet Echótól. Talán inkább hat, főleg egy olyan vezetőnek, aki nem más, mint a kerületi ügyész, tehát jóban van a rendőrséggel, és nem kell különösebben aggódnia a gyorshajtás miatt. Tehát, ha Sloopot reggel hétkor engedték ki, délután egyre itthon is lehet. Egy ilyen minimális biztonsági fokozatú börtönben nem járhat nagy hercehurcával egy fogoly szabadon bocsátása. Csak kipipálják a nevét egy listán, és kiengedik.
Úgy tippelt, dél körül járhat az idő. Az órájára pillantott, hogy ellenőrizze. Egy perccel múlt tizenkettő. Meglátta Bobbyt, aki épp kijött az istállóból, és elindult a garázs melletti úton, a kezében a tányérral. Pislogott a vakító napsütésben, és úgy járt, mintha merevek lennének a lábai. Átvágott az udvaron, és fellépkedett a tornác lépcsőin. Nem szólt semmit, csak besétált a házba, és becsukta maga után az ajtót.
Fél egy körül Ellie ballagott arrafelé, a karámok irányából. Sárga ruhácskája csupa por és piszok volt. A haja is poros és csapzott volt, az arca kipirult a melegtől.
– Ugráltam – nevetett. – Azt játszottam, hogy ló vagyok, és végigugráltam az akadályokat.
– Gyere csak ide – mondta Reacher.
Ellie odalépett, Reacher meg leporolgatta a ruháját a tenyerével.
– Le kéne zuhanyoznod még egyszer – mondta. – És a hajadat is mosd meg.
– Minek?
– Hogy szép legyél, mire a papád hazajön.
Ellie alaposan megfontolta a dolgot.
– Jó – bólintott aztán.
– Siess.
Ellie egy pillanatig csak nézett rá, aztán sarkon fordult, és beszaladt a házba.
Háromnegyed egykor kijött Bobby. Tiszta volt, másik farmer és új póló volt rajta. A lábán aligátorcsizma, az orrán ezüstözött díszítéssel. A fején egy másik piros baseballsapka. Megfordítva viselte, az oldalán Division Series 1999 felirat volt.
– Vesztettek, nem? – kérdezte Reacher.
– Kik?
– A Texas Rangers. Az 1999-es Divison Series meccsen. A Yankees volt az ellenfelük.
– És?
– Semmi, Bobby, csak úgy mondtam.
Aztán megint nyílt az ajtó, és kilépett Carmen és Ellie. Carmen még mindig a farmerban. Az arca megint ki volt festve. Ellie-n is ugyanaz a sárga ruha volt. Alaposabban leporolgatták róla a homokot. A haja nedves volt, és egy szalaggal lófarokba kötve. Carmen fogta a kezét, és kicsit bizonytalanul járt, mintha elgyengült volna a térde.
Reacher felállt, és intett neki, hogy üljön le. Ellie is felmászott a hintaágyra az anyja mellé. Senki nem szólt semmit. Reacher megállt a tornác korlátjánál, és az utat nézte. Egész messzire ellátott, ahol a villanypóznák eltűntek a párában. Talán öt mérföldre is, talán tízre. Nehéz volt megítélni a távolságokat.
A tornác árnyékában állt, körülötte vakító fehér fény özönlött a világra. A látómezeje legszélén jobbra meglátott egy porfelhőt. Elmosódottan megállt a ragyogásban, majd kelet felé sodródott, ahogy belekapott az enyhe sivatagi szellő, és a Greer-birtok felé sodorta. Egyre nagyobb lett, már a formáját is ki lehetett venni. Hosszú, sárgás, könnycsepp alakú porfelhő volt, hol magasabbra emelkedett, hol lejjebb ereszkedett, jobbra-balra lengedezett az út kanyarulatait követve. Aztán egyre közelebb és közelebb ért, míg végül elég közel volt, hogy ki lehessen venni, a világoszöld Lincoln az. Egyre jobban kirajzolódott az úton ragyogó párában, aztán kicsit lelassított, amikor odaért, ahol a drótot felváltotta a léckerítés. A kocsi porosnak látszott és piszkosnak. A kapunál keményen fékezett, az orra rugózott tőle. Aztán élesen bekanyarodott. A tölcsér alakú porfelhő mögötte továbblibegett dél felé, mintha túl váratlanul érte volna a hirtelen irányváltoztatás, és nem tudta volna követni az autót.
Hangos kavicscsikorgás hallatszott, és a napfény megvillant a kocsi szélvédőjén, ahogy befordult az udvarra. Tisztán látni lehetett a három benne ülőt. Hack Walker vezetett, Rusty Greer hátul ült. Elöl egy magas, sápadt arcú férfi. Rövid szőke haja volt, egyszerű halványkék inget viselt. A nyakát nyújtogatva körbenézett, és szélesen mosolygott. Sloop Greer hazaérkezett.
9. fejezet
A Lincoln megállt közvetlenül a tornác előtt, és a motor elhallgatott. A kocsiban ülők közül egy pillanatig senki nem mozdult. Aztán nyílt három ajtó, és mind a hárman kiszálltak. Bobby és Ellie leszaladtak a tornác lépcsőin, hogy üdvözöljék őket. Reacher hátrább lépett a korláttól. Carmen lassan felállt, előbbre lépett, és odaállt arra a helyre, ahol addig Reacher állt.
Sloop Greer nyitva hagyta maga után a kocsi ajtaját, és nagyot nyújtózkodott a napon, ahogy olyan valakihez illik, aki másfél évet töltött egy cellában, aztán hat órát egy kocsiban az országúton. Az arca és a keze sápadt fehér volt a bezártságtól, és kicsit elhízott a túl zsíros börtönkoszttól, de látszott rajta, hogy Bobby bátyja. Efelől semmi kétség. Ugyanaz a haj, ugyanaz az arc, ugyanaz a csontozat, ugyanaz a testtartás. Bobby odalépett, kitárta a karját, és megölelték egymást. Körbetáncoltak és egymás hátát csapkodták, mint a futballjátékosok egy meccsen a gól után.
Ellie megdermedt, és kicsit hátrább húzódott, mintha hirtelen megzavarta volna a nagy kavarodás. Sloop elengedte Bobbyt, leguggolt és széttárta a karját. Reacher elfordult, és Carmen arcára pillantott. Rezzenéstelen volt és zárkózott. Ellie csak állt, félénken és mozdulatlanul, a szájába dugva az öklét, aztán mintha magában eldöntötte volna, hogy ez tényleg az apja, Sloop karjába vetette magát. Sloop felkapta a levegőbe, magához ölelte és megcsókolta az arcát. Körbepörgött vele. Carmen fojtott kis torokhangot hallatott, és elfordította a tekintetét.
Sloop lerakta Ellie-t a földre, és diadalmasan mosolyogva felnézett a tornácra. A háta mögött Bobby az anyjával és Hack Walkerrel beszélgetett. A kocsi mögött álltak egy csoportban. Carmen ellépett a korláttól, és az árnyékba húzódott
– Talán mégiscsak beszélnie kéne vele – súgta oda Reachernek.
– Döntse el, mit akar – súgta vissza Reacher.
– Előbb lássuk, hogy megy – mondta Carmen.
Nagy levegőt vett, mosolyt erőltetett az arcára, és lelépkedett a lépcsőn. Megfogta Sloop kezét, és a karjába simult. Megcsókolták egymást, elég hosszan ahhoz, hogy senki ne gondolhassa, hogy csak testvérek, de azért nem annyira, hogy bármiféle szenvedélynek látsszon. A kocsi mögött Bobby és az anyja eljöttek, megkerülték az autót, és elindultak a tornác felé. Bobby arcán aggodalmas kifejezés ült. Rusty a kezével legyezgette magát, és kemény pillantásokat vetett Reacher irányába, amíg feljött a lépcsőn.
– Hallom, Bobby meghívta ebédre – mondta halkan, amikor felért a lépcső tetejére.
– Nagyon kedves volt tőle – mondta Reacher.
– Igen, az volt, nagyon kedves. De attól tartok, ma családi ünnepség lesz.  
– Igen?
– Még Hack sem marad itt – tette hozzá Rusty nyomatékosan, mintha ez bizonyítana valamit.
Reacher nem felelt semmit.
– Úgyhogy sajnálom. A szakácsnő kiviszi a vacsoráját, ahogy szokta. Bobbyval majd holnap találkozhatnak.
Reacher egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán bólintott. – Rendben – mondta. – Nem akarok alkalmatlankodni.
Rusty mosolygott, Bobby pedig elkerülte Reacher tekintetét. Bementek a házba, Reacher pedig leballagott az udvarra, és kilépett a déli hőségbe. Olyan volt, mint egy kazán belsejében. Hack Walker egyedül álldogált a Lincoln mellett, látszott, hogy indulni készül.
– Ez aztán a hőség, mi? – szólt oda a szokásos politikus-mosollyal az arcán.
– Kibírom – felelte Reacher.
– Vihar lesz.
– Mindenki ezt mondja.
Walker bólintott. – Ugye, Reachernek hívják?
Reacher bólintott. – Gondolom, Abilene-ben minden simán ment.
– Mint a karikacsapás – felelte Walker. – Mindenesetre jól elfáradtam. Texas nagyon nagy. Az ember néha megfeledkezik erről. Egy örökkévalóságig tart az út. Úgyhogy itt hagyom a családot, hadd ünnepeljenek, én meg lefekszem pihenni. Rám fér, az biztos.
Reacher megint bólintott. – Akkor talán majd még találkozunk.
– Ne felejtsen el szavazni novemberben – mondta Hack. – Lehetőleg rám.
Megint elmosolyodott, azzal a szégyenlős arckifejezéssel, mint előző este. Aztán megállt a kocsi ajtaja mellett, és a tető fölött odaintegetett Sloopnak. Sloop viccesen pisztolyt formált az ujjaiból, rászegezte, és csücsörített a szájával, mintha a pukkanást utánozná. Hack elvigyorodott, beült a kocsiba, indított, és visszakanyarodott a kapu felé. Egy másodpercre megállt, aztán jobbra fordult, felgyorsított, és egy perc múlva Reacher megint csak egy tölcsér alakú porfelhőt látott észak felé. haladni az úton.
Visszafordult a ház felé, és látta, hogy Sloop épp átsétál az udvaron. A jobbjával Ellie kezét fogta, a baljával Carmenét. Összehúzott szemmel hunyorgott a napsütésben. Carmen nem szólalt meg, Ellie viszont egyfolytában csacsogott. Elsétáltak együtt Reacher mellett, és egymás mellett fellépkedtek a tornácra. Az ajtónál megálltak, még mindig egymás kezét fogva. Sloop a vállával jobbra fordult kicsit, hogy beengedje maga előtt Ellie-t, aztán ő is belépett, majd a vállát kicsit balra fordítva, Carment is behúzta maga után. Az ajtó becsapódott, olyan erősen, hogy forró kis porfelhőcskék szálltak fel a tornác deszkái közül.
Az elkövetkező három órában Reacher senkit nem látott a szakácsnőn kívül. A barakkba hozta neki az ebédet, aztán egy órával később visszajött a tányérért. Időről időre Reacher odanézett a házra a fürdőszobaablakból, de az ajtó csukva maradt, és nem látott semmit. Késő délután hangok ütötték meg a fülét az istálló mögül. Odaballagott, és ott találta Sloopot, Carment és Ellie-t, akik épp levegőztek. Még mindig nagy volt a hőség. Talán melegebb, mint eddig bármikor. Sloop nyugtalannak tűnt. Izzadt. Csoszogott a porban. Carmen nagyon idegesnek látszott. Az arca enyhén ki volt vörösödve. Talán a feszültségtől vagy a fáradtságtól, talán a borzalmas hőségtől. De az sem volt kizárt, hogy pofonoktól.
– Gyere, Ellie, megnézzük a pónidat – mondta.
– Ma reggel már megnéztem – felelte Ellie.
Carmen odanyújtotta neki a kezét. – De én még nem láttam. Gyere, nézzük meg együtt.
Ellie egy pillanatra értetlen arcot vágott, aztán megfogta az anyja kezét. Lassan elindultak az istálló ajtaja felé. Carmen hátrafordult, és alig hallhatóan odasúgta Reachernek, hogy „Beszéljen vele”. Sloop közben megfordult, és nézte, ahogy elmennek. Aztán visszafordult Reacherhez, és ránézett, mintha most látná először.
– Sloop Greer – mondta, és kezet nyújtott.
Közelről is pont olyan volt, mint Bobby, csak öregebbnek és bölcsebbnek látszott. Kicsit öregebbnek, és sokkal bölcsebbnek. Intelligencia csillogott a szemében, bár nem feltétlenül rokonszenves intelligencia. Nem volt nehéz elképzelni, hogy hajlamos a kegyetlenségre. Reacher megrázta a kezét. Nagy volt, de puha. Nem egy harcos keze, hanem olyan valakié, aki gyengébbekkel szeret kikezdeni.
– Jack Reacher. Milyen volt a börtönben?
Sloop szemében a másodperc egy töredékére meglepetés villant, de aztán azonnal felváltotta a nyugalom. Jó az önkontrollja, gondolta Reacher.
– Elég rémes – felelte Sloop. – Maga is volt már?
És gyorsan is vág az esze.
– Csak a rács túlsó oldalán – felelte Reacher.
Sloop bólintott. – Bobby mesélte, hogy rendőr volt. Most pedig alkalmi munkákat vállal.
– Kénytelen vagyok. Nekem nem volt gazdag apám.
Sloop egy pillanatig hallgatott. – A hadseregben volt, igaz?
– Igen, ott.
– Én soha nem szerettem a katonaságot.
– Igen, hallottam.
– Valóban? Honnan?
– Úgy hallottam, nem szívesen áldoz rá az adójából.
Megint egy villámgyors villanás a szemében. Nem könnyű kihozni a sodrából, gondolta Reacher. De hát a börtön mindenkit megtanít rá, hogy elnyomja az érzéseit és fegyelmezze magát.
– Nagy kár, hogy bemártott valakit, és így hamarabb megúszta.
– Úgy gondolja?
Reacher bólintott. – Ha nem akarja leülni a büntetést, akkor ne kövessen el semmit.
– Maga is otthagyta a hadsereget. Talán maga se bírta.
Reacher elmosolyodott. – Nem volt más választásom – mondta.– Tulajdonképpen kidobtak.
– Igen, miért?
– Én is megszegtem a törvényt.
– Mivel?
– Volt egy szemétláda ezredes, aki verte a feleségét. Kedves, fiatal nő volt. A fickó alattomos volt, és titokban csinálta, úgyhogy semmit nem tudtam rábizonyítani. De nem akartam hagyni, hogy megússza. Ez nem lett volna helyes. Mert nem szeretem az olyan pasasokat, akik nőkre kezet emelnek. Úgyhogy egy este elkaptam, amikor egyedül volt. Nem voltak tanúk. Most tolószékben ül, és szalmaszállal tud csak inni.
Sloop nem felelt semmit. Hallgatott, és a halántéka kivörösödött. Ha most szó nélkül elmész, azzal bevallod – gondolta Reacher. De Sloop ottmaradt. Mozdulatlanul a semmibe bámult, aztán összeszedte magát. A tekintete megint éles lett.
– Hát, így máris jobban érzem magam, amiért nem fizettem adót. A végén még a maga zsebében kötött volna ki.
– Van valami kifogása?
– Van – felelte Sloop.
– Ki ellen?
– Maga ellen meg az ezredes ellen is.
Aztán sarkon fordult, és elvonult.

Reacher visszament a barakkba. A szakácsnő kihozta neki a vacsorát, később pedig visszajött a tányérért. Odakint már besötétedett, és felhangzott a rovarok szokásos őrjítő kórusa. Reacher végignyúlt az ágyán. Izzadt. A hőmérő higanyszála nem mozdult a negyven fokról. Megint hallotta a távolból egy-egy prérikutya üvöltését, a pumák ordításait, és a láthatatlan denevérek szárnyának csapkodását.
Aztán könnyű lépteket hallott a lépcsőről. Felült, és meglátta Carment. Egyik kezét a mellére szorította, mintha ki lenne fulladva, vagy pánikban lenne, vagy mindkettő.
– Sloop beszélt Bobbyval – mondta. – Nagyon hosszan.
– Megütötte?
Carmen az arcához emelte a kezét. – Nem.
– Biztos?
Carmen elfordította a tekintetét. – Csak egyszer. Nem nagyon.
– Megérdemelné, hogy eltörjem a karját.
– Kihívta a seriffet.
– Kicsoda?
– Sloop.
– Mikor?
– Az előbb. Beszélt Bobbyval, aztán kihívta.
– Miattam?
Carmen bólintott. – Ki akarja rúgatni innen.
– Nem probléma – mondta Reacher. – A seriff nem fog csinálni semmit.
– Gondolja?
Reacher bólintott. – Korábban már kicsit ráijesztettem.
Carmen egy pillanatig hallgatott. – Most vissza kell mennem a házba. Sloop azt hiszi, Ellie-vel vagyok.
– Akarja, hogy magával menjek?
– Még ne. Előbb hadd beszéljek vele.
– Ne hagyja, hogy megint megüsse. Jöjjön értem, ha szüksége van rám. Vagy sikítson, jó? Sikoltozzon és kiabáljon.
Carmen elindult lefelé a lépcsőn.
– Jó – mondta. – Megígérem. Biztos, hogy nem lesz baj a seriffel?
– Ne aggódjon – nyugtatta meg Reacher. – A seriff a kisujját se fogja mozdítani.
***
A seriff azonban mégis csinált valamit. Továbbította a feladatot az állami rendőrségnek. Reacher erre másfél óra múlva jött rá, amikor befordult a kapun egy rendőrségi autó, és őt kereste. Valaki elküldte őket a barakkig. Hallotta az autó motorjának zúgását és a kavics csikorgását a kerekek alatt. Felkelt az ágyról, lement lépcsőn, és amikor leért, azonnal rávilágított a járőrkocsi reflektora. A traktorok mellett elhaladva, pont ráesett az éles fénypászma. A kocsi ajtaja kinyílt, és kiszállt két texasi rendőr.
Semmiben nem hasonlítottak a seriffre. Egészen más kategóriába tartoztak. Fiatalok voltak, kisportoltak és profik. Mind a kettő közepes magasságú volt, félúton a soványság és az izmosság között. Mindketten kifogástalan egyenruhában feszítettek. Az egyik őrmester volt, a másik közrendőr, ő mexikóinak látszott. A kezében fegyvert tartott.
– Mit akarnak? – kiáltott oda Reacher.
– Jöjjön ide a kocsihoz!
Reacher a kezét magától eltartva odasétált a kocsihoz.
– Tegye a kocsi tetejére a kezét! – parancsolt rá az őrmester.
Reacher a motorháztetőre tenyerelt és lehajolt. A fém forró volt.
A rendőr sakkban tartotta a puskával, míg az őrmester megmotozta.
– Oké, szálljon be – mondta.
Reacher nem mozdult.
– Miről van szó? – kérdezte.
– A ranch tulajdonosa bejelentette, hogy illetéktelen behatoló van a birtokán.
– Nem vagyok illetéktelen behatoló, itt dolgozom.
– Azt hiszem, ezennel kirúgták. Úgyhogy most már illetéktelen behatoló. És nekünk az a dolgunk, hogy eltávolítsuk.
– Ez az állami rendőrség feladata?
– A kisvárosokban gyakran besegítünk a helyieknek, ha szabadnapjuk van, vagy ha valami komolyabb bűncselekmény történik.
– A birtokháborítás komoly bűncselekmény?
– Nem, vasárnap van, és a seriff szabadnapos.
Az éjjeli lepkék felfedezték a reflektor fényét. Odasereglettek köré, rászántak, aztán amikor megérezték, milyen forró a reflektor üvege, megint felrebbentek. Körberöpdösték Reacher karját. Száraz és papírszerű volt a szárnyuk, és meglepően érős.
– Oké, elmegyek magamtól is – mondta. – Kisétálok az útra.
– Akkor országúti csavargónak minősül. Errefelé ez is törvénybe ütközik, főleg sötétedés után.
– Akkor hová visznek?
– El kell hagynia a megyét. Kitesszük Pecosban.
– Tartoznak nekem, még nem fizették ki a béremet.
– Szálljon csak be a kocsiba, majd megállunk a háznál, és beszólunk.
Reacher vetett egy pillantást balra, a közrendőrre és a puskájára. Profinak és tárgyilagosnak látszott. Aztán jobbra pillantott, az őrmesterre, aki a pisztolya markolatán nyugtatta kezét. Reacher lelki szemei előtt megjelent a két Greer fiú, amint öntelten és diadalmasan vigyorognak. Aztán Rusty, aki azt vágja a képébe, hogy sakk-matt.
– Van itt egy kis probléma – mondta Reacher. – Sloop Greer veri a feleségét. Ma jött haza a börtönből.
– Panaszt tett a nő?
– Nem, mert fél. A seriff régi barátja a családnak, a nő meg mexikói, Kaliforniából.
– Nem tehetünk semmit, amíg nem tesz feljelentést – mondta az őrmester.
Reacher a másik rendőrre nézett, aki vállat vont.
– Ez így van. Nem tehetünk semmit, amíg nem tudunk róla hivatalosan.
– Most már tudnak róla – mondta Reacher. – Én bejelentem.
A rendőr megrázta a fejét. – Az áldozatnak kell feljelentést tenni.
– Szálljon be kocsiba – mondta az őrmester.
– Nem kellene ezt csinálniuk.
– De igen.
– Nekem itt kell maradnom, a nő kedvéért.
– Ide hallgasson, mi bejelentést kaptunk, mely szerint maga illetéktelen behatoló. Nem akarják, hogy itt legyen, tehát eltávolítjuk.
– A nő azt akarja, hogy itt legyek. Mint a testőre.
– Ő a ranch tulajdonosa?
– Nem.
– Alkalmazta magát? Hivatalosan?
Reacher vállat vont. – Többé-kevésbé.
– Fizet magának? Van valami szerződés, amit meg tud mutatni?
Reacher nem felelt semmit.
– Akkor szálljon be a kocsiba.
– A nő veszélyben van.
– Ha hív minket, azonnal jövünk.
– Nem hívhatja a rendőrséget. Ha megpróbálná is, a seriff nem továbbítaná a hívását.
– Akkor nem tehetünk semmit. Most szálljon be.
Reacher nem szólt semmit. Az őrmester kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját, aztán megtorpant.
– Holnap visszajöhet – szólt oda halkan. – Azt nem tiltja a törvény, hogy megint megpróbáljon munkát kérni.
Reacher vetett egy pillantást a puskára. Nagy, szép Ithaca volt, a csöve olyan vastag, hogy a hüvelykujja is belefért volna. Aztán megint megnézte az őrmester pisztolyát. Glock volt, olajozott bőr pisztolytáskában. Fél másodperc alatt elő tudta volna rántani.
– Most szálljon be – mondta az őrmester.
Sakk-matt.
– Oké – bólintott Reacher. – De nem örülök neki.
– A legtöbben nem örülnek az utasaink közül – felelte az őrmester. 
Reacher fejét lenyomva, belökdöste az ülésre. Hideg volt odabent. Az első ülésektől drótháló választotta el a hátsót. A kilincsek és az ablak gombja mindkét ajtón le volt szerelve. Apró kis alumíniumdarabkákat csavaroztak a lyukakba. Az ülés huzata műanyag volt. Fertőtlenítőszag terjengett, és egy fenyő alakú kis légfrissítő illata is érződött, amely a visszapillantó tükrön lógott. A műszerfalra egy radar volt szerelve, és halk rádióbeszélgetés hallatszott.
Az őrmester és a rendőr beültek előre, és a házhoz hajtottak. Ellie kivételével az egész Greer család ott állt a tornácon, hogy végignézzék a távozását. Sorban álltak a korlát mellett, először Rusty, aztán Bobby, majd Sloop és Carmen. Az őrmester megállt a kocsival a lépcső tövében, és letekerte az ablakot.
– A fickó azt mondja, tartoznak neki a bérével – szólt ki.
Egy másodpercig csönd volt.
– Mondja meg neki, hogy beperelhet minket – kiáltott vissza Bobby.
Reacher előrehajolt a dróthálóhoz.
– Carmen! – kiáltott ki. – Si hay un problema, llama directamente a estos hombres!
Az őrmester odafordította a fejét. – Micsoda?
– Semmi. 
– Akkor mi legyen a pénzével? – kérdezte az őrmester.
– Felejtsük el – legyintett Reacher.
Az őrmester feltekerte az ablakot, és elindult a kapu felé. Reacher a nyakát hátratekerve nézte, ahogy mind utánuk bámulnak, kivéve Carment, aki mozdulatlanul állt, és mereven nézett előre, arra a helyre, ahol az előbb a kocsi állt. Az őrmester jobbra kikanyarodott az útra. Reacher megint hátranézett, és látta, hogy Greerék bevonulnak a házba. Aztán az őrmester a gázba taposott, és eltűnt a szeme elől a ház.
– Mit kiáltott oda? – kérdezte.
Reacher hallgatott. A rendőr felelt helyette.
– Spanyolul volt – mondta. – A nőnek szólt. „Carmen, ha valami baj van, hívja közvetlenül ezeket a rendőröket.” Rémes az akcentusa.
Reacher nem mondott semmit.

Megtették ugyanazt a hatvan mérföldet, amit annak idején a fehér Cadillackel, ellenkező irányba, vissza a kis településhez, ahol Ellie iskolája, a benzinkút meg a kávézó volt. Az őrmester lustán hajtott, több mint egy órába telt az út. Amikor odaértek, már minden zárva volt. Két házban égtek csak fények, sehol másutt.
Útközben egyikük sem szólalt meg. Reacher féloldalasan elnyúlt a műbőr ülésen, és a sötétséget bámulta. Újabb húsz perc északi irányba, és meglátta azt a kereszteződést, ahol Carmennel kihajtottak a hegyek közül. De nem fordultak be. Továbbhaladtak egyenesen, az autópálya és Pecos felé.
De végül nem értek oda. A megyehatártól úgy egy mérföldre jártak, amikor hangosan recsegve megszólalt a rádió. A hang unott volt és lakonikus. Egy női diszpécser. – Blue Five, Blue Five.
A rendőr fogta a mikrofont, és felkattintotta a kapcsolóját.
– Itt Blue Five, vettem.
– Sürgős hívás a Red House ranchről, hatvan mérfölddel délre az északi echói kereszteződéstől. Valami családi dráma.
– Pontosan mi történt?
– Egyelőre nem világos. De erőszakos cselekményről van szó.
– A francba… – mormolta az őrmester.
– Máris indulunk, vége – mondta a rendőr, és lerakta a mikrofont. Hátrafordult. – Szóval megértette a nő, amit mondott. Ezek szerint mégse volt annyira rémes az akcentusa.
Reacher nem felelt semmit. Az őrmester is hátrafordult. – Nézze a jó oldalát – mondta. – Most már legalább tehetünk valamit.
– Én figyelmeztettem magukat – szólalt meg Reacher. – Hallgatniuk kellett volna rám. Ha valami baja esett, a maguk lelkén szárad.
Az őrmester nem felelt semmit. Csak rátaposott a fékre, aztán széles ívben visszakanyarodott az úton. Dél felé indultak, jól a gázba taposva, az egyenes szakaszokon száz fölötti sebességgel száguldottak, a kanyarokban kilencvennel. Nem használták se a szirénát, se a villogót. A kereszteződéseknél sem lassítottak. Nem volt rá szükség. Annak az esélye, hogy bárkivel találkozzanak, kisebb, mint a lottófőnyereményé.
Pontosan két és fél órával azután értek vissza, hogy elindultak. Másfél órába telt, míg északnak haladtak, aztán egy órába, míg vissza délre. Amikor odaértek, először a seriff kocsiját látták meg. Ferdén állt az udvarban, az ajtaja nyitva, a tetején villogott a kék lámpa. Az őrmester élesen lefékezett a seriff kocsija mögött.
– Mi a nyavalyát keres ez itt? – kérdezte. – Szabadnapja van, vagy nem?
Nem láttak sehol senkit. A rendőr kinyitotta a kocsi ajtaját. Az őrmester leállította a motort, és ő is kiszállt.
– Engedjenek kiszállni – kérte Reacher.
– Szó sem lehet róla – felelte az őrmester. – Maradjon csak szépen ott.
A két rendőr a tornáchoz ment. Fellépkedtek az ajtóhoz, és benyitottak. Beléptek a házba, és becsukódott mögöttük az ajtó. Reacher várt. Eltelt öt perc, hét, tíz. A kocsiban egyre melegebb lett. Csönd volt. Semmi nem hallatszott, csak néha a rádió recsegése és a rovarok zümmögése.

Úgy tizenkét perc múlva kijött a rendőr, egyedül. Lassan a kocsihoz sétált, kinyitotta az ajtót, és benyúlt a mikrofonért.
– Jól van a nő? – kérdezte Reacher.
A rendőr lakonikusan bólintott. – ő jól van – mondta. – Legalábbis fizikailag. De nyakig van a szarban.
– Miért?
– Nem azért hívtak, mert a pasas megtámadta a nőt. Fordítva történt. A nő lelőtte a férjét. Meghalt. Épp most tartóztattuk le.
10. fejezet
A rendőr bekapcsolta a mikrofont, erősítést kért és mentőt hívott. Aztán lediktált egy jelentést a diszpécsernek. Kétszer fordult elő benne az, hogy lőtt sebek, és háromszor az emberölés. 
– Hé – szólt oda neki Reacher. – Ne nevezze emberölésnek a rádión!
– Miért?
– Mert önvédelem volt. A férfi verte. Ezt világossá kell tenni, a legelejétől fogva.
– Nem az én dolgom, hogy ezt megállapítsam. A magáé sem. 
Reacher megrázta a fejét. – De igen, a maga dolga. Amit most mond, a későbbiekben sokat számíthat. Ha beülteti az emberek fülébe, hogy emberölés volt, akkor sokkal nehezebb lesz a nő helyzete. Jobb, ha az elejétől mindenki előtt világos, miről van szó.
– Nekem nincs ekkora befolyásom.
– De igen, van.
– Ugyan honnan tudja maga?
– Mert valamikor én is rendőr voltam. A hadseregben. Tudom, hogy működik.
A rendőr nem mondott semmit.
– Van egy gyereke – folytatta Reacher. – Ezt ne felejtsék el. Minimális óvadékkal szabadlábra kell helyezni, még ma este. A befolyásával elősegíthetné.
– Lelőtte a férjét – mondta a rendőr. – Ezt előtte is végiggondolhatta volna.
– A férje verte, önvédelem volt.
A rendőr nem mondott semmit.
– Ne csináljon belőle másodszor is áldozatot – mondta Reacher.
– Ő az áldozat?! A férje fekszik ott holtan!
– Kell, hogy legyen magában együttérzés. Tudnia kell, milyen neki.
– Miért, mi közöm hozzá?
Most Reacher nem felelt.
– Azt hiszi, segítenem kéne neki, mert mexikói vagyok, és ő is az?
– Nem arról van szó, hogy segítsen, csak fogalmazzon pontosan, ennyi az egész.
A rendőr lerakta a mikrofont.
– Ez sértő volt – mondta.
Kiszállt a kocsiból, és becsapta az ajtót. Elsétált a ház elé. Reacher elbámult a nyugat felé eső sziklás tájra. Tele volt bűntudattal. Tudtam, hogy ez lesz. Rá kellett volna vennem, hogy hagyja ott azt a nyavalyás pisztolyt a sivatagban. Vagy nekem kellett volna kézbe venni a dolgot.
A rendőrök bent maradtak a házban, és Reacher nem látott semmit, míg meg nem érkezett az erősítés, több mint egy óra múlva. Ugyanolyan rendőrségi autó volt, ezt is egy közrendőr vezette, és egy őrmester jött vele. A rendőr fehér bőrű volt, az őrmester mexikói. Kiszálltak a kocsiból, és egyenesen a házhoz indultak. A hőség és némaság mindenre rátelepedett. A távolból néha állatok üvöltése hangzott fel, a rovarok zümmögése és a láthatatlan szárnyak csapkodása. A ház egyik-másik ablakában fény gyúlt, aztán megint kialudt. Húsz perc múlva az echói seriff távozott. Kijött a házból, és lebotladozott a lépcsőn a kocsijához. Fáradtnak és összezavartnak látszott. Az inge egész sötét volt az izzadtságtól. Kimanőverezett a két rendőrségi autó mögül, és elhajtott.
Egy órával ezután megérkezett a mentő, villogó lámpával. Reacher látta, ahogy először mindent eláraszt a lüktető piros fény, aztán megjelent a reflektorok fénye, majd behajtott a kapun a fehér-piros-arany színű mentőautó. Talán ugyanaz, amit Billy hívott előző este. Lassú körben megfordult az udvaron, és a tornác lépcsőjéhez hátrált. A mentősök lustán kiszálltak, nyújtózkodtak és ásítoztak. Tudták, hogy nem sürgős a hívás, és itt már nem lesz szükség orvosi segítségre.
Kinyitották a mentőautó hátsó ajtaját, és kihúztak egy kerekes hordágyat. A második őrmester a tornáclépcsőn várt, és bevezette őket a házba. Reacher a kocsiban ülve izzadt. Fojtogató volt a belseje és forró. Elképzelte, ahogy a mentősök végigvonulnak a házon át a hálószobába. Megnézik a holttestet, ráfektetik a hordágyra. Kitolják. Nehéz lesz elmanőverezni vele a házban. Tele van keskeny lépcsőkkel és folyosókkal. .
Végül elég gyorsan előbukkantak, és leemelték a hordágyat a tornác lépcsőin. Fehér lepedőbe csavart, nagydarab holttest feküdt rajta. Beemelték a mentőautóba, betolták, aztán becsukták az ajtót.
A mentősök ezután elálldogáltak egy csoportban a három rendőrrel. A rendőr, akit Reacher megsértett, nem volt ott. Biztosan Carment őrzi valahol a házban. A három rendőr nyugodtnak látszott. Az izgalomnak vége, a helyzet megoldódott. Csak ácsorogtak, elengedve magukat, kicsit talán csalódottan, amit a rendőrök gyakran éreznek, amikor megtörtént valami, amit meg kellett volna akadályozniuk. Reacher pontosan tudta, milyen érzés.
Pár percig beszélgettek, aztán a mentősök beültek az autóba, és áthajtottak az udvaron a kapuhoz. Ott egy másodpercre megálltak, aztán jobbra kanyarodtak, és lassan észak felé indultak. A rendőrök a mentő után néztek, míg el nem tűnt, aztán együtt megfordultak és visszamentek a házba. Öt perccel később megint kijöttek, mind a négyen, és most Carment is magukkal hozták.
Ugyanaz a farmer és blúz volt rajta, a haja nedves. A kezét hátrabilincselték. A fejét lehajtotta, az arca sápadt volt, és csillogott az izzadságtól. A tekintete üres. Az erősítésként jött rendőrök fogták kétfelől a könyökét. Lassan, ügyetlenül lekísérték a lépcsőn, nem egy ritmusban lépkedve. Megálltak az udvar porában, aztán odakísérték a rendőrautóhoz. A rendőr kinyitotta hátsó ajtót, az őrmester betuszkolta Carment. Nem állt ellen, teljesen passzív volt. Reacher látta, ahogy odébb csúszik az ülésen, esetlenül és kényelmetlenül a hátrabilincselt kezével. Aztán a lábát is maga után húzta, lábujjheggyel érintve a padlót, amitől hirtelen megint nagyon elegáns lett. A rendőr várt egy pillanatig, aztán becsapta az ajtót. Rusty és Bobby kijöttek a tornácra, és onnan bámultak.
Rusty haja kócos volt, mintha az ágyból pattant volna ki. Rövid, fehér selyemköntös volt rajta, a lába ugyanolyan fehér volt, mint az anyaga. Bobby a háta mögött állt. Farmer és póló volt rajta, mezítláb volt. Mind a ketten a tornác korlátjának támaszkodtak. Az arcuk sápadt és döbbent volt, a szemük tágra nyílt.
A rendőrök beültek a kocsiba, és beindították a motort. Az első két rendőr is beült a saját kocsijába, és ők is indítottak. Megvárták, amíg a másik kocsi elindul előttük, aztán követték, ki a kapun. Reacher hátrafordította a fejét. Látta, hogy Rusty és Bobby a nyakukat nyújtogatva néznek utánuk. A két kocsi jobbra fordult, és észak felé indultak. Reacher megint hátranézett, most a másik irányba fordítva a fejét. Az utolsó, amit látott, az volt, hogy Ellie kiszalad a tornácra. A nyuszis pizsamában volt, és egy kis macit szorongatott a bal kezében, a jobb öklét ijedten a szájába dugta.

Vagy egy mérföld után már hűvösebb lett a kocsiban. A dróthálón volt egy kis nyílás, és ha Reacher az ülés közepére húzódott, és kicsit lehúzta a fejét, akkor pont kilátott a szélvédőn, a visszapillantó tükör és műszerfalra szerelt radar között. Olyan volt, mintha egy filmvászon terült volna el előtte. Az előttük haladó kocsi fel-felvillant a reflektorok fényében, irreálisan élesen kirajzolódva a sötétségben. Carment nem látta. Talán lehajtja a fejét, vagy eltakarja a kék lámpa, amit ha nem használtak, a hátsó szélvédő előtti polcon tartottak.
– Hová viszik a nőt? – szólt előre Reacher a rendőröknek.
Az őrmester kicsit fészkelődött az ülésen. Nem válaszolt, csak jó pár másodperc múlva.
– Pecosba – mondta. – A megyei börtönbe.
– De hát ez itt Echo megye – mondta Reacher.
– Echo megye lakossága százötven fő. Azt hiszi, külön igazságszolgáltatási rendszert tartanak fenn a kedvükért, bírósággal meg börtönnel? Pecos átveszi az itteni ügyeket is, meg az összes környező kis megyéét. Minden adminisztratív feladatot itt látnak el.
Reacher egy pillanatig hallgatott. – Hát, ebből elég nagy zűr lesz – mondta aztán.
– Miért?
– Mert Hack Walker a pecosi kerületi ügyész. Ő volt Sloop Greer legjobb barátja. Neki kellene az ügyész szerepét játszani egy nővel szemben, aki lelőtte a legjobb barátját.
– Aggasztja az összeférhetetlenség?
– Magukat nem?
– Nem igazán – felelte az őrmester. – Ismerjük Hacket. Nem ostoba. Ha úgy látja, hogy ez problémát jelent, akkor majd átadja valaki másnak az ügyet, az egyik helyettesének. Egyébként azt hiszem, Pecosban mind a két helyettes ügyésznő. Úgyhogy lehet, hogy beválik az önvédelemre való hivatkozás, együttérzésre fog találni náluk.
– Itt nincs szükség együttérzésre. Ez az igazság. Világos, mint a nap.
– Hack indul a novemberi bíróválasztáson – folytatta az őrmester. – Ezt sem szabad elfelejteni. Pecos megyében sok a mexikói szavazó. Nem fog olyasmit csinálni, ami miatt a sajtó esetleg rossz színben tüntethetné fel előttük. Úgyhogy a nőnek tulajdonképpen szerencséje van. Ha egy mexikói nő lelő egy fehér férfit, és Pecosban kerül bíróság elé, akkor a lehető legjobb felállás, ha egy női ügyész tárgyalja az ügyét.
– Kaliforniai, nem mexikói – javította ki Reacher.
– De mexikóinak néz ki – mondta az őrmester. – Egy ilyen fickónak, aki szavazatokat akar szerezni Pecos megyében, csak ez számít.
A két rendőrségi autó szorosan egymás nyomában maradva hajtott tovább. Nem sokkal az iskola, a benzinkút és a kávézó előtt utolérték és megelőzték a mentőautót.
– A hullaház is Pecosban van – mondta az őrmester. – Az egyik legrégebbi intézmény a városban. Nagy szükség volt rá a kezdetektől fogva. Pecos ilyen hely volt.
Reacher bólintott. – Igen, Carmen mesélte, igazi vadnyugat.
– Itt fog maradni a városban?
– Azt hiszem. Szeretném látni, hogy jól van. Azt mondta, van valami múzeum, majd azt is megnézem. Meg valakinek a sírja…
– Clay Allison – mondta az őrmester. – Valami legendás cowboy volt.
– Soha nem ölt meg senkit, csak aki megérdemelte.
Az őrmester bólintott, és a tükörben rápillantott. – Ezt a nő is mondhatná a saját védelmében, igaz?
– Miért ne? Jogosan védekezett, akárhogy nézzük.
Az őrmester nem mondott semmit.
– Arra csak elég, hogy óvadékkal szabadlábra helyezzék – mondta Reacher. – Van egy gyereke. Ki kell engedniük, lehetőleg már holnap.
Az őrmester megint a tükörbe pillantott. – Azt elég nehéz lesz elintézni – mondta. – Végül is van egy hulla. Ki az ügyvédje?
– Nincs neki.
– Pénze van rá?
– Nincs.
– A fenébe – mormolta az őrmester.
– Mi az? – kérdezte Reacher.
– Mekkora a gyerek?
– Hat és fél éves.
Az őrmester hallgatott.
– Mi az? – kérdezte megint Reacher.
– Ha nincs ügyvédje, az bizony nagy baj. Az a gyerek hét és fél éves lesz, mire egyáltalán sor kerülhet az óvadéki tárgyalásra.
– Lesz kirendelt védője, nem?
– Persze, ez alkotmányos joga. A kérdés csak az, hogy mikor? Ez itt Texas.
– Ha az ember ügyvédet kér, nem kapja meg azonnal?
– Azonnal nem lehet. Nagyon sokat kell várni rá. Akkor rendelnek ki egyet, ha a vádirat visszajön az ügyészségről. És a jó öreg Hack Walker így fogja majd megoldani a problémát. Szépen bezáratja a nőt, aztán elfelejtkezik róla. Bolond lenne nem ezt tenni. Ugyan ki tud róla, hogy nincs ügyvédje? Akár karácsony is lehet, mire sor kerül rá. Addigra meg Hack már rég bíró lesz, nem ügyész.
A másik rendőr megfordult és megszólalt, most először egy órája.
– Látja? Teljesen mindegy, hogy mit mondtam a rádión.
– Ne a múzeumban pazarolja az idejét – mondta az őrmester. – Ha segíteni akar neki, keressen egy ügyvédet.

Az út hátralevő részén egészen Pecosig egyikük sem szólalt meg. Áthaladtak a 10-es út kereszteződésénél a felüljáró alatt, aztán tovább követték az előttük haladó másik autót a sötétségben a 20-as útig, úgy száz mérfölddel nyugatra attól a helytől, ahol hatvan órával korábban Reacher kiszállt Carmen Cadillacjéből. Az őrmester lassított, és hagyta, hogy az előttük haladó autó eltűnjön a sötétségben. Kihúzódott az út szélére és lefékezett, úgy százméternyire a nagy kereszteződéstől.
– Itt most kitesszük.
– Nem tudnának elvinni a börtönig?
– Nem vagyunk taxivállalat.
– És most hol vagyunk?
Az őrmester egyenesen előre mutatott. – Arra van Pecos belvárosa, pár mérföld.
– Hol van a börtön?
– A vasút előtti kereszteződésnél. A bíróság épületének alagsorában.
Az őrmester kinyitotta a kocsi ajtaját, kiszállt és nagyot nyújtózkodott. Hátrább lépett, és széles mozdulattal kitárta a hátsó ajtót. Reacher kimászott. Még mindig nagy volt a hőség odakint. A csillagok nem látszottak a pára miatt. Néha egy-egy magányos autó húzott el felettük a felüljárón, olyan ritkán, hogy köztük ismét teljes lett a csönd. Az út mellett homokos rész terült el, göcsörtös mesquito-, és vad indigócserjékkel. A kocsi lámpáinak fénye eldobált üres sörös-dobozokra esett a bokrok tövében.
– Vigyázzon magára – mondta az őrmester.
Visszaült a kocsiba, és becsapta az ajtót. A kocsi csikorogva visszahajtott az útra, aztán jobbra felkanyarodott a felüljáróra. Reacher csak állt, és nézte a hátsó lámpáit, míg el nem tűntek. Aztán elindult a felüljáró alatt, Pecos neonfényei felé.
Egyik fénytócsán gyalogolt át a másik után, elhaladt egy sor motel mellett, amelyek egyre elegánsabbak és egyre drágábbak lettek, ahogy közeledett a belvároshoz. Aztán egy rodeó-aréna következett, az utcától kicsit távolabb. Még mindig kint lógtak plakátok, amelyek az egy hónappal ezelőtti rendezvényt hirdették. Júliusban van a rodeó – mondta Carmen. Az ideiről már lemaradt. Az úttesten kellett sétálnia, mert a járdán hosszú asztalok voltak felállítva, mintha árulni szoktak volna itt valamit. Az asztalok mind üresek voltak, de a forró éjszakai levegőben érezte a kantalupdinnye szagát. A legédesebb egész Texasban. Vagyis az itteniek szerint az egész világon. Úgy képzelte, hajnal előtt egy órával megjelennek a rozoga teherautók, megrakva az érett, vízzel lelocsolt gyümölccsel, hogy harmatos és kívánatos legyen. Talán egész családok szoronganak a vezetőfülkében, hogy segítsenek lerakodni a dinnyét, aztán árulni. Ettől függ, milyen lesz a telük, bőséges vagy szűkös. Persze, valójában nem sokat tudott a földművelésről, csak amit filmeken látott. Lehet, hogy a valóságban egész másképp fest a dolog. Talán támogatja őket a kormány, vagy nagy cégek bonyolítják az egész adásvételt.
A piac után egy fánkbolt következett és egy pizzéria. Mind a kettő sötét volt. Vasárnap éjszaka, egy isten háta mögötti kisvárosban. Az utca egy kereszteződésbe torkollt, ahol tábla jelezte a múzeumot. De még a kereszteződés előtt, jobb oldalon meglátta a bíróság épületét. Elég szép volt, de azért nem sok időt töltött vele, hogy megbámulja. Azonnal megkerülte, és hátra ment. Soha nem látott még olyan börtönt, aminek az utca felől lett volna a bejárata. Az épület hátsó frontján talált is egy lámpával megvilágított bejáratot, félig az alagsorban. Két betonlépcső vezetett lefelé az épület mögött elterülő parkolóból, amelynek egyik sarkában egy poros, négyhengeres Chevrolet árválkodott. A parkoló szögesdrót kerítéssel volt körbevéve, és több helyen nagy táblák közölték, hogy az illetéktelenül parkoló autókat elvontatják. A kerítés oszlopain sárga villanykörték világítottak, körülöttük néma felhőben szálldostak a bogarak. A beton még mindig forró volt a lába alatt. Errefelé nem lengedezett hűsítő szellő. A börtönajtó összekaristolt acélból volt, kopott festékkel Idegeneknek tilos a belépés felirat volt felfestve rá. Fölötte kis videokamera állt, lefelé fordított szögben felszerelve, a lencse fölött piros lámpácska égett.
Reacher lement a lépcsőn, és hangosan bekopogott. Hátrált egy lépést, hogy a kamera jól lássa. Egy hosszú percig nem történt semmi. Aztán kattant a zár, és egy nő nyitotta ki az ajtót. A bírósági teremőrök egyenruhájában volt, fehér, ötven év körüli, őszülő haja homokszőkére festve. Széles derékszíján pisztoly, gumibot és könnygázspray lógott. Súlyos volt és nehézkesen mozgott, de azért nagyon is ébernek látszott, és olyannak, akivel nem lehet kukoricázni.
– Igen? – mondta.
– Hoztak ide egy bizonyos Carmen Greert?
– Igen.
– Láthatnám?
– Nem.
– Egy percre sem?
– Egy percre sem.
– Mikor látogathatom meg?
– Maga a hozzátartozója?
– A barátja vagyok.
– De nem ügyvéd, ugye?
– Nem.
– Akkor szombaton – mondta a nő. – Szombaton van látogatás, kettőtől négyig.
Az majdnem egy hét, gondolta Reacher.
– Felírná nekem egy cédulára? – kérdezte, hogy valahogy megpróbáljon beljebb jutni. – Esetleg adna egy listát arról, hogy mit szabad behozni neki?
A nő vállat vont, megfordult és bement. Reacher követte a jéghidegre légkondicionált előcsarnokba. A nőnek volt egy magas íróasztala, amely akadályként állta el a beljebb vezető utat. Mögötte az egész falat rekeszek borították. Az egyikben meglátta Carmen gyíkbőr övét. Mellette kis cipzáras zacskó, benne a hamis gyűrűvel. Jobb oldalon egy rácsos ajtó nyílt a helyiségből, mögötte csempézett folyosó indult.
– Hogy van? – kérdezte Reacher.
A nő megint megvonta a vállát. – Nem boldog.
– Miért?
– Például a motozás miatt. De a szabályok azok szabályok. Mit gondol, én élvezem?
Egy halom stencilezett papírból elvett egyet, és odacsúsztatta az íróasztalon.
– Szombaton, kettőtől négyig. Ahogy már mondtam. És ne hozzon neki semmi olyat, ami nincs rajta a listán, mert akkor nem engedjük be.
– Hol találom a kerületi ügyész irodáját?
A nő a mennyezet felé bökött. – A második emeleten. A főbejáraton menjen be.
– Mikortól van félfogadás?
– Fél kilenctől.
– Vannak a környéken óvadékra kölcsönző uzsorások?
A nő elmosolyodott. – Látott már olyan bíróságot, ahol nincsenek? A kereszteződés után forduljon balra.
– Na és ügyvédek?
– Olcsók vagy drágák?
– Ingyenesek
A nő megint elmosolyodott. – Ugyanabban az utcában – mondta. – Nincs is más arrafelé, csak pro bono ügyvédek.
– Biztos, hogy nem láthatom?
– Szombaton annyit láthatja, amennyit akarja.
– Most nem lehet? Egy percre sem?
– Egy percre sem.
– Van egy kislánya – mondta Reacher, kissé oda nem illően.
– Megszakad a szívem – mondta a nő.
– Maga mikor megy be hozzá?
– Minden negyedórában, akár tetszik neki, akár nem. Nehogy öngyilkos legyen, habár nem hiszem, hogy a barátnője az a típus lenne. Elég könnyen meg lehet állapítani az ilyesmit. Úgy látom, kemény nő. De a szabályok azok szabályok nem igaz?
– Mondja meg neki, hogy Reacher volt itt.
– Kicsoda? 
– Reacher. Mondja meg, hogy majd még jövök.
A nő bólintott, mint aki tudja, hogy megy ez. Valószínűleg tényleg tudta.
– Oda lesz a gyönyörűségtől – mondta.

Aztán Reacher visszaballagott a motelek melletti úton. Az az idő járt a fejében, amikor a karrierje elején ő is teljesített szolgálatot a katonai börtönben. Nem tudta volna a szívére tenni a kezét, és azt mondani, hogy ő sokkal rendesebben viselkedett, mint ez a nő vele.
Majdnem az autópályáig visszasétált, addig, amíg nem talált egy olyan motelt, ahol harminc dollár alatt voltak az árak. Kiválasztott egyet, felverte az éjszakai portást, és kivett egy szobát, a sorban legutolsót. Kopott volt, használt és piszkos, látszott, hogy a motel személyzete enyhén szólva nem törekszik tökéletességre a takarításban. Az ágy göröngyös volt, a levegő nyirkos és forró, mintha azzal is spórolnának, hogy amikor nem lakik senki a szobában, kikapcsolják a légkondicionálót. De azért elviselhető volt. Az egyik előnye annak, ha valaki a seregben töltötte az életét, hogy minden hely elviselhetőnek tűnik. Mindig mondhatta azt, hogy volt már rosszabb helyen is.
Nyugtalanul aludt reggel hétig, aztán lezuhanyozott langyos vízzel, és kiment reggelizni a fánkboltba, amely félúton volt a bíróság felé. Korán nyitott, és igazi texasi méretű fánkokat adtak. Nagyobbak voltak az átlagnál, de drágábbak is. Megevett kettőt, három bögre kávéval. Aztán elment ruhát venni. Az utóbbi időben visszatért kedvenc módszeréhez, vagyis nagyon olcsó ruhákat vett, és ahelyett, hogy kimosta volna, inkább kidobta őket. Jól bevált.
Talált is egy olcsó üzletet, amely már egy órája nyitva volt. Mindenfélét árultak benne, olcsó vécépapírtól gumicsizmáig. Az egyik polcon talált vászonnadrágokat, amikről le volt vágva a márkajelzés. Talán selejt volt, vagy lopták. Talált egy megfelelő méretet, és hozzá egy khakiszínű inget. Vékony anyag volt, és olyan szabású, mint amilyet Hawaiin hordanak, de egyszerű volt és kevesebbe került, mint az extraméretű fánk. Keresett egy fehér alsónadrágot. Próbafülke nem volt, úgyhogy rábeszélte az eladót, hogy engedje meg, hogy a személyzet mosdójában átöltözzön. Felvette az új holmikat, és mindent átrakott a régi zsebéből az újba. Még mindig ott volt a nyolc töltényhüvely Carmen pisztolyából, csörgött, mint az aprópénz. Eljátszott velük egy kicsit, aztán bedugta őket az új nadrágja zsebébe.
Gombócba gyűrte a régi ruháit, és begyömöszölte a szemetesbe. Visszament a pulthoz, és fizetett harminc dollárt. Ezt, mondjuk, hordhatja három napig, az tíz dollár naponta. Ez kicsit soknak tűnhet, de ha az ember belegondol, hogy egy mosógép négyszáz dollár, a szárító háromszáz, és kell egy helyiség is, ahol tartja őket, ahhoz meg kell egy ház, ami legalább százezer dollár, ráadásul évente tízezreket emészt fel a fenntartása, a biztosítás meg az adó, akkor hirtelen sokkal értelmesebbnek látszik napi tíz dollárt költeni ruhákra.
Aztán egy bolt kirakatának védőernyője alatt a falnak támaszkodva várt nyolc óráig. Úgy gondolta, a börtönőrök reggel nyolckor váltják egymást. Ez lenne a megszokott. Öt perccel nyolc után tényleg meg is látta a nőt, ahogy kihajt a parkolóból a poros Chevrolettel. Balra kanyarodott, és elhajtott közvetlenül előtte. Reacher átsétált az utca túloldalára, és megkerülte a börtönépületet. Talán a nappal szolgálatban lévő őr segítőkészebb lesz. Az éjszakaiak mindig keményebbek. Ritkábban kerülnek kapcsolatba civilekkel, kevésbé érzik úgy, hogy felügyelik őket, azt hiszik, ők a világ urai.
De a nappali őr ugyanolyan volt. Egy férfi, kicsit fiatalabb és vékonyabb, mint az előző esti nő, de egyébként mindenben pontosan ugyanolyan. A beszélgetés ugyanúgy zajlott. Láthatnám? Nem. Mikor láthatom? Szombaton, jól van? Amennyire lehet. Az őr azt mondta, csak ügyvédek juthatnak be a fogvatartottakhoz.
Reacher felballagott a lépcsőn, és elindult ügyvédet keresni.
***
Az előző este eseményei után a ház döbbent csöndbe burkolózott, és kihaltan állt, ami nagyon is megfelelt a bérgyilkosoknak. A lovászok nem voltak ott, a magas idegen eltűnt, Carmen Greer eltűnt. És persze a férje is. Maradt az öregasszony, a fiatalabbik fiú, és a kislány. Hétfő volt, de a gyerek nem ment iskolába. A busz érte jött, de nélküle távozott. A kislány néha bemászkált az istállóba. Zavartnak és nyugtalannak látszott, mint mindnyájan. Amitől könnyebb volt megfigyelni őket. Jobb célpontot nyújtottak.
A két férfi egy szikla mögött bújt meg, szemben a ranch kapujával, úgy öt hat méterrel magasabban, egy emelkedőn, ahonnan jól ráláttak a házra. A nő innen háromszáz méterrel északabbra tette ki őket a kocsiból, aztán visszafordult Pecos felé.
– Mikor csináljuk? – kérdezték tőle.
– Amikor én azt mondom – felelte a nő.
***
Reacher balra fordult a Pecos központjában lévő kereszteződésben, és továbbsétált az utcán, amely párhuzamosan haladt a vasúti sínekkel. Elhaladt egy buszvégállomás mellett, aztán egy olyan utcaszakasz következett, amely bármire épült is eredetileg, most kizárólag azt a célt szolgálta, hogy olyan olcsó irodáknak és szolgáltatásoknak adjon helyet, amelyek valamiképpen a bíróságot szolgálták ki, főleg óvadékkölcsönzők és ügyvédek, ahogy a börtönőr is mondta. Az ügyvédi irodáknak hatalmas ablaka volt, odabent mindegyikben íróasztalok sorakoztak, előttük székekkel, az ajtó mellett kis váróval. Mindegyik kopottas volt, kopár és rendetlen, mindenfelé dossziék hevertek, a falak az íróasztalok mellett teleragasztgatva emlékeztető cédulákkal. Tíz perc múlva fél kilenc volt, és már minden íróasztalnál dolgoztak. Odakint türelmes csoportokban álldogáltak az emberek, odabent székeken ideges kliensek üldögéltek. Volt, aki egyedül, de a legtöbben a családjukkal, gyerekekkel körbevéve. Mind spanyol-amerikaiak voltak. Egyik-másik ügyvéd is. Elég vegyes volt a társaság. Férfiak, nők, idősek, fiatalok, jókedvűek, rosszkedvűek. Csak az volt bennük a közös, hogy látszott rajtuk, úgy agyondolgozzák magukat, hogy az összeomlás határán állnak.
Reacher kiválasztotta az egyetlen irodát, ahol volt egy olyan íróasztal, amely előtt üres volt a szék. Az utca közepe táján volt az iroda. Az ügyvéd egy fiatal nő, talán huszonöt év körüli, sűrű fekete haja rövidre vágva. Szépen le volt barnulva, és blúz helyett csak egy fehér, a hasát szabadon hagyó top volt rajta. A szék hátára egy bőrdzseki volt odavetve. A nőt majdnem eltakarta az asztalán tornyosuló két halom dosszié. Épp telefonált, és látszott rajta, hogy majdnem sírva fakad. 
Reacher odament az íróasztalhoz, és várta, hogy a nő intsen, hogy üljön le. Nem intett, úgyhogy leült magától. A nő vetett rá egy pillantást, aztán elfordult, és tovább beszélt a telefonba. Fekete szeme volt, a foga fehéren világított. Lassan beszélt, spanyolul, a keleti partra valló akcentussal, elég akadozva ahhoz, hogy nagyjából Reacher is követni tudta. Épp azt mondta, hogy igen, nyertünk. Aztán: de nem fog fizetni. Egyszerűen megtagadja. Időről időre meghallgatta, mit mondanak a vonal másik végén. Aztán újból megismételte, hogy Mi nyertünk, de nem fog fizetni. Aztán megint hallgatott. Az lehetett a kérdés, hogy akkor most mit csinálunk, mert azt felelte, hogy Megint a bírósághoz fordulunk, hogy végrehajtassák az ítéletét. Aztán nyilván azt kérdezték, hogy ez mennyi időbe telhet, mert a nő halkan azt válaszolta, hogy Egy év, talán kettő. Reacher tisztán hallotta a csöndet a vonal túlsó végén, és a nő arcát figyelte. Felháborodott volt, zavart és megalázott. Pislogva próbálta visszanyelni a könnyeit. Aztán azt mondta, llamaré de nuevo msá tarde, és letette a kagylót. Nemsokára újból keresem magukat.
Aztán szembefordult az íróasztallal, lehunyta a szemét, és párszor – jó mélyet lélegzett, az orrán át kifújva a levegőt. A kezét tenyérrel lefelé fordítva az asztallapon nyugtatta. Vett még pár levegőt. Talán valami relaxációs technika lehetett, amit a jogi egyetemen tanítanak, de úgy tűnt, nemigen válik be. A nő kinyitotta a szemét, egy dossziét bedobott a fiókba, aztán az aktahalom fölött Reacherre nézett.
– Valami probléma? – kérdezte Reacher.
A nő egyszerre vállat vont és nyomorúságosan bólintott.
– Ha az ember megnyer egy ügyet, az még csak a csata fele – mondta. – Sokszor még annál is kevesebb, nekem elhiheti.
– Mi történt?
A nő megrázta a fejét. – Hagyjuk, nem érdekes.
– Valami fickó nem hajlandó fizetni?
A nő ismét vállat vont és bólintott. – Egy ranchtulajdonos. A kocsijával belehajtott az ügyfelem teherautójába. Az ügyfelem megsérült, a felesége és két gyereke is. Kora reggel történt, és a pasas épp egy partiról hajtott haza részegen. Az ügyfelem a piacra tartott. Aratási időben történt, a baleset után nem tudtak dolgozni, és odalett az egész termésük.
– Dinnye?
– Nem, paprika. Ott rohadt a földeken. Bepereltük a fickót, és nyertünk húszezer dollár kártérítést. De az illető nem fizet. Egyszerűen nem hajlandó. Arra játszik, hogy kiéhezteti őket, és majd szépen visszamennek Mexikóba. Ha újratárgyalják az ügyet, az egy évbe is beletelhet, és addig meg nem tudnak levegőből megélni.
– Nem volt biztosításuk?
– Nem, túl drága nekik. Ezek az emberek épp csak hogy megélnek. Nem tehettünk mást, bepereltük a ranchtulajdonost. Jól megalapozott volt az ügyünk, jól adtuk elő, és győztünk is. De az a vénember csak ül és vár, széles vigyorral a pofáján.
– Kemény helyzet.
– Hihetetlen, hogy miken mennek keresztül ezek az emberek. Ez a család például, akikről meséltem. A legidősebb fiukat megölték a határőrök.
– Komolyan?
A nő bólintott. – Tizenkét évvel ezelőtt történt. Illegális bevándorlók voltak. Kifizették valakinek minden megtakarított pénzüket, hogy átcsempéssze őket az Államokba, az meg otthagyta őket a sivatag közepén. Nem volt ennivalójuk, nem volt vizük, nappal rejtőzködtek, éjszaka meg gyalogoltak észak felé. Aztán egy határőr éjszaka üldözőbe vette őket, rájuk lőtt, és megölte a legidősebb fiukat. Eltemették, és továbbmentek.
– Tettek feljelentést?
– Viccel? Illegális bevándorló létükre nem tehettek semmit. Gyakran megesett ilyesmi, sokan mesélnek ilyen történeteket. Azóta letelepedtek, és amnesztiát kaptak az illegális bevándorlás ügyében. Mi próbáljuk rávenni őket, hogy bízzanak a törvényben, aztán megint valami ilyen történik velük. Szörnyen érzem magam.
– Nem a maga hibája.
– De az én hibám. Okosabb is lehettem volna. Folyton azt mondogattam nekik, hogy bízzanak bennünk…
A nő elhallgatott, és próbálta kicsit összeszedni magát.
– Mindegy – legyintett végül, és elfordította a tekintetét. Csinos nő volt. Az irodában fullasztó volt a forróság. Az ajtó felett egy régi légkondicionáló volt felszerelve, de nem sokat használt.
– Mindegy – mondta megint a nő, és Reacherre nézett. – Miben segíthetek?
– Nem nekem kéne, hanem egy ismerősömnek.
– Ügyvédre van szüksége?
– Egy nőről lenne szó, aki lelőtte a férjét. Verte.
– Mikor történt?
– Tegnap éjjel. Itt van börtönben.
– A férfi meghalt?
Reacher bólintott. – Igen.
A nő válla lehorgadt. Kihúzta a fiókot, és elővett egy jegyzettömböt.
– Mi a neve? – kérdezte.
– Az enyém?
– Magával beszélek, nem?
– Reacher. És a magáé?
A nő felírta a jegyzettömb tetejére, hogy Reacher.
– Alice – felelte aztán; – Alice Amanda Aaron.
– Magánirodát kéne nyitnia – mondta Reacher. – Maga lenne a legelső az ügyvédek között a szaknévsorban.
A nő halványan elmosolyodott. – Egy nap majd szeretnék – mondta. – Ezt a mostani munkát öt évig csinálom, a lelkiismeretem kedvéért.
– Első a kötelesség?
– Vezeklek. A jó szerencsémért. Amiért a Harvardra járhattam, amiért olyan családba születtem, ahol a húszezer dollár a Park Avenue-i lakás egyhavi bére, és nem élet-halál kérdés.
– Jó magának – bólintott Reacher.
– Akkor meséljen a barátnőjéről.
– Mexikói származású, a férje fehér. Carmen Greernek hívják, a férje Sloop Greer.
– Sloop? – nézett fel Alice, aztán felírta.
– Másfél évvel ezelőtt abbamaradtak a verések, mert a férfi börtönbe került, adócsalásért. Tegnap szabadult, és minden újra kezdődött, mire a nő lelőtte.
– Értem.
– Nehéz lesz bizonyítékot vagy szemtanúkat találni. Az egész titokban zajlott.
– Sérülések?
– Elég komolyak De mindig balesetnek tüntette fel, mintha leesett volna a lóról.
– A nő miért hallgatta el?
Reacher vállat vont. – Nem tudom. A családi viszonyok miatt. Kényszerből, szégyenből, félelemből, zavarból.
– De nincs semmi kétség, hogy megtörtént?
– Részemről nincs.
Alice abbahagyta az írást, és a jegyzettömbre meredt.
– Hát, nem lesz könnyű – mondta. – A texasi törvények nem túl elmaradottak a házasságon belüli erőszakkal kapcsolatban, de azért jobban örülnék, ha rendelkezésünkre állna jó sok egyértelmű bizonyíték. De az segít, hogy a pasas börtönben volt. Nem egy mintaállampolgár, igaz? Lehet, hogy sikerül nem szándékos emberölést kihozni belőle. Talán be lehet számítani az előzetes letartóztatásban töltött időt. Ha keményen dolgozunk, elég jók az esélyeink.
– Nem emberölés volt, hanem jogos önvédelem.
– Én elhiszem, de a kérdés az, hogy a bírósággal mit sikerül elhitetni.
– És el kéne intézni, hogy óvadék ellenében szabadlábra helyezzék – mondta Reacher. – Még ma.
Alice felnézett a jegyzettömbjéről, és rámeredt Reacherre. – Óvadék? – mondta, mintha valami furcsa idegen szó lenne. – Még ma? Erről ne is álmodjon.
– Van egy gyereke. Egy kislány, hat és fél éves.
Alice felírta. – Ez nem segít – legyintett. – Mindenkinek van gyereke – mondta, és végighúzta az ujjait a dossziéhalmon.
– Mindenkinek van gyereke – ismételte meg. – Hat és fél éves, másfél éves, két gyereke, hat, hét, tíz…
– Ellie-nek hívják – mondta Reacher. – Szüksége van az anyjára.
Alice felírta a jegyzettömbre, hogy Ellie, és egy nyíllal összekötötte Carmen Greer nevével.
– Egy ilyen estben csak két módja van, hogy elintézzük az óvadékot – mondta. – Vagy már az óvadéki meghallgatáson gyakorlatilag eljátsszuk az egész tárgyalást. Márpedig erre még nem vagyunk felkészülve. Hónapokba telik, mire egyáltalán neki tudok kezdeni az ügynek Teljesen be vagyok táblázva. És még ha el is tudom kezdeni, az adott körülmények között akkor is hónapokig tarthat a felkészülés.
– Milyen körülményekről beszél?
– Nincs a kezünkben semmi, csak a nő szava egy halott emberrel szemben. Ha nincsenek szemtanúk, akkor be kell kéretnem az orvosi feljegyzéseket, és keresni szakértőket, akik tanúsítani tudják, hogy a sérülései nem attól származtak, hogy leesett a lóról. És nyilván nincs pénze, különben maga most nem lenne itt, tehát olyan szakértőket kell találnunk, akik ingyen is hajlandóak tanúskodni. Ami nem lehetetlen, de megint csak időbe telik.
– És mi az, amit most rögtön tehetnénk?
– Átszaladhatok a börtönbe, és azt mondhatom, helló, én vagyok az ügyvédje, találkozunk egy év múlva. Nagyjából ennyit tehetek most rögtön.
Reacher körbenézett az irodában. A várórészben már nyüzsögtek az emberek.
– Nem talál senkit, aki ennél gyorsabb lenne – mondta Alice. – Én még aránylag új vagyok itt, és még mindig kevesebb az ügyem, mint másoknak.
Ez igaznak tűnt. Az íróasztalán még csak két halom dosszié tornyosult. Másokén három vagy négy.
– És mi a másik mód?
– Mire?
– Az óvadék elintézésére. Azt mondta, két módja van.
Alice bólintott. – A második az, hogy meggyőzzük a kerületi ügyészt, hogy ne ellenezze az óvadékot. Ha felállunk a meghallgatáson, és azt mondjuk, kérjük ügyfelem óvadék ellenében történő szabadlábra helyezését, és az ügyész is feláll, és azt mondja, nincs ellene kifogása, akkor már csak attól függ a dolog, a bíró hogy gondolja. Őt pedig valószínűleg befolyásolni fogja az ügyész álláspontja.
– Hack Walker Sloop Greer legjobb barátja volt.
Alice válla megint csüggedten lehorgadt. – Remek – mondta. – Akkor nyilván átadja az ügyet egy helyettesének. De akkor is az ő emberei fognak dolgozni helyette. Úgyhogy felejtse el az óvadékot. Nem fog sikerülni.
– Azért elvállalja az ügyet?
– Persze. Azért vagyok itt. Úgyhogy felhívom Hack irodáját, és elmegyek meglátogatni Carment. De egyelőre ennyit tudok tenni, ugye, megérti? Ennyit jelent, hogy elvállaltam az ügyet.
Reacher egy másodpercig némán ült Aztán megrázta a fejét. – Ez nem elég, Alice – mondta, – Azt akarom, hogy most azonnal kezdjen el dolgozni rajta, és történjen valami.
– Nem tehetem. Hónapokig, Már mondtam.
A nő elhallgatott, Reacher meg csak nézte.
– Érdekelné egy üzlet? – kérdezte.
– Üzlet?
– Én segítek magának, maga segít nekem, kéz kezet mos alapon.
– Hogy tudna segíteni nekem?
– Elintézhetnék magának dolgokat. Például megszerezhetném azt a húszezer dollárt a paprikatermelőinek. Még ma. Maga pedig elkezdene dolgozni a Carmen Greer-ügyön. Még ma.
– Mi maga, adósságbehajtó?
– Nem, de gyorsan tanulok. Nem hiszem, hogy sok minden kell hozzá.
– Ezt nem engedhetem. Törvénytelen lenne. Hacsak nem bejegyzett adósságbehajtó.
– Mi van, ha egyszerűen visszajövök ide, a kezemben a húszezer dolláros csekkel?
– Hogy tudná megcsinálni?
Reacher vállat vont, – Csak úgy odamegyek, és elkérem a fickótól.
– És be fog válni?
– Lehetséges – mondta Reacher.
A nő megrázta a fejét. – Ez nem lenne etikus.
– Mihez képest?
A nő sokáig nem válaszolt. Csak elbámult valahová Reacher feje fölött. Aztán a telefonra pillantott. Látta, hogy arra gondol, milyen lenne elmondani a jó hírt.
– Ki az a fickó? – kérdezte Reacher.
A nő a fiókra pillantott. Megint megrázta a fejét. – Nem mondhatom meg. Nem lenne helyes etikailag.
– Én magamtól ajánlottam fel, maga nem kért tőlem semmit.
A nő némán ült.
– Önként vállalkozom. Mondjuk, mint a jogi asszisztense.
A nő ránézett. – Most egy kicsit ki kell mennem – mondta nyomatékosan. 
Hirtelen felállt és elsétált. Farmersort volt rajta. Magasabb volt, mint Reacher gondolta. A sort rövid volt, a lába hosszú, és szép barna. Elég jól festett hátulról. Egy hátsó ajtón kiment az irodából.
Reacher gyorsan felállt, áthajolt az íróasztal fölött, és kihúzta a fiókot. Kivette a legfelső dossziét, és megnézte. Tele volt mindenféle jogi iratokkal. Átlapozta, és talált egy tanúvallomást. A „Vádlott” rubrikában szépen oda volt gépelve egy név meg egy cím. Összehajtogatta a papírlapot, és az inge zsebébe dugta. Becsukta a dossziét, és visszaejtette a fiókba. Egy perc múlva Alice visszajött, és visszaült az íróasztalhoz. Elölről nézve is elég jól festett.
– Van itt a közelben egy autókölcsönző? – kérdezte Reacher.
– Nincs kocsija? 
Reacher megrázta a fejét.
– Kölcsönadom az enyémet – mondta Alice. – Az épület mögötti parkolóban van.
A háta mögé nyúlt, és keresgélt a dzsekije zsebében. Előhúzott egy kulcscsomót.
– Egy Volkswagen – mondta.
Reacher elvette a kulcsokat. 
– A kesztyűtartóban van térkép is, ha nem igazodna ki.
Reacher hátratolta a széket. – Akkor később talán még találkozunk – mondta.
Alice nem felelt. Reacher felállt, kisétált a csendesen várakozó emberek között, és kilépett a tűző napra.
11. fejezet
Alice kocsija volt az egyetlen Volkswagen az épület mögött. Ott állt a parkoló kellős közepén, a tűző napon. Bogárhátú, újabb modell, élénksárga, New York-i rendszámtáblával. Úgy másfél éves lehetett. A kesztyűtartóban Reacher nemcsak térképet talált, hanem egy pisztolyt is.
Gyönyörű, nikkelezett Heckler-Koch P7M10, négy hüvelykes cső, tíz darab .4 kaliberes tölténnyel. Reacher idejében a sereg ugyanilyet szeretett volna 9 milliméteres acélváltozatban, de a Védelmi Minisztérium kifogásolta az árát. Nagyjából tizenhatszor annyiba kerülhetett, mint Carmen kis nyolcvandolláros Lorcinja. Nagyon remek darab volt. Az egyik legjobb, amit kapni lehet. Alice talán a Park Avenue-i családjától kapta ajándékba. Valószínűleg a kocsit is.
Könnyen el tudta képzelni. A VW elég magától értetődő választás. Tökéletes diplomaajándék. De a pisztoly már problémásabb lehetett. A szülei ott ülnek New Yorkban, az elegáns lakásukban, és aggódnak. Ki tudja, hol fog dolgozni az a lány, szegény emberek között, védelemre lesz szüksége. Úgyhogy alaposan átgondolták az egészet, aztán megvették a legjobbat, amit kapni lehet, ahogy, ha mondjuk, órát akartak volna venni neki, akkor Rolexet vettek volna.
Reacher csak úgy megszokásból szétszedte a pisztolyt, megnézte, hogy működik, aztán újból összerakta. Vadonatúj volt, de látszott rajta, hogy négyszer-ötször használhatták, aztán megtisztították. Alice valószínűleg lelkiismeretesen gyakorolt vele a lőtéren, talán valami elegáns manhattani ház alagsorában. Reacher elmosolyodott. Visszacsúsztatta a pisztolyt a kesztyűtartóba, a térképek alá. Aztán hátratolta az ülést, amennyire lehetett, indított, és bekapcsolta a légkondicionálót. Elővette az inge zsebéből az összehajtogatott papírt, és a térképen megkereste a ranchet. A várostól északkeletre volt, talán egyórányi út lehet, ha jól a gázba tapos.
A kocsinak kézi sebességváltója volt, és kétszer is megakadt, mielőtt belejött volna, hogy kell bánni vele. Esetlennek és feltűnőnek érezte magát a kisautóban. A műszerfalra egy kis váza volt erősítve, benne valami kis rózsaszín virág kókadozott, amely egyre jobban feléledt, ahogy a kocsiban hűvösebb lett. A levegőben alig érezhető, finom illat szállt. Reacher valamikor huszonöt évvel ezelőtt tanult meg vezetni, illegálisan, kiskorúan, a haditengerészet egy teherautóján, aminek az ülése vagy másfél méterre volt a talajtól.
A térkép szerint hét út vezetett ki Pecosból. Ő a legdélibb országúton érkezett a városba, és arrafelé biztosan nem volt az, amit ő keresett. Úgyhogy maradt hat másik. Az ösztönei nyugat felé vezették. A város központja mintha inkább a vasúti kereszteződéstől keletre helyezkedett volna el, tehát arra biztos nem jó. Inkább El Paso irányába indult. Jobbra kanyarodott, és meg is találta pontosan azt, amit keresett. Minden nagyobb városban van egy olyan utca, ahol egymás mellett több autókereskedő-telep sorakozik. Pecosban sem volt másképp.
Végighajtott a telepek előtt, aztán megfordult és visszafelé is végignézte őket, Keresve a megfelelő helyet. Kettőt is talált. Mind a kettőn rikító tarka tábla hirdette, hogy „külföldi autók szervize”. Mind a kettőnél ki volt írva, hogy ingyen biztosítanak kölcsönautót a javítás idejére. Azt a helyet választotta, amelyik távolabb esett a belvárostól.
Elöl olcsó használt autók voltak kiállítva, a szélvédőkre kiírva az árak. Az iroda egy lakókocsiban volt berendezve. Hátrább egy hosszan elnyúló garázsépület, odabent hidraulikus emelővel. A padló földes, olajfoltos. Négy szerelőt is látott. Az egyik félig egy angol sportkocsi alá befeküdve dolgozott. A másik háromnak nem volt semmi dolga. Kényelmes munkakezdés egy forró hétfő reggelen.
Behajtott a Volkswagennel egyenesen a garázsba. A három szerelő lassan felé ballagott. Az egyikről úgy látszott, ő lehet a főnök. Reacher megkérte, hogy állítsák be a sebességváltót, hogy kicsit puhább legyen a mozgása. Úgy tűnt, a szerelő örül a munkának. Azt mondta, negyven dollár lesz. Reacher bólintott, és megkérdezte, kaphat-e addig kocsit. A szerelő a garázsépület mögé vezette, és egy ősrégi Chrysler LeBaronra mutatott. Valamikor fehér lehetett, de már alig látszott rajta. Reacher magával vitte Alice pisztolyát, a térképbe csomagolva, és berakta a Chrysler ülésére. Aztán kért egy vontatókötelet a szerelőtől.
– Mit akar vontatni? – kérdezte a férfi.
– Semmit – felelte Reacher. – Csak szükségem lenne rá.
– Kötél kell, de nem akar vontatni semmit?
– Pontosan.
A szerelő vállat vont, és elsétált. Visszajött egy összetekert kötéllel. Reacher berakta az ülés elé a padlóra. Aztán visszahajtott a városba, és megkereste az északkelet felé kivezető utat. Máris sokkal jobban érezte magát. Csak egy őrült kezdene neki egy illegális adósságbehajtó akciónak Texas kellős közepén egy rikító sárga, bogárhátú Volkswagennel, New York-i rendszámtáblával, a műszerfalon egy csokor virággal.
Egy kihalt helyen megállt, és a zsebéből előhalászott pénzérmével lecsavarozta a Chrysler rendszámtábláját. Lerakta az ülés elé a földre, a kötél mellé. A csavarokat bepottyantotta a kesztyűtartóba, aztán továbbindult. Talán háromórányi útra volt a Greer-birtoktól, és a táj errefelé is meglehetősen hasonló volt, csak kicsit többet öntöztek. Fű nőtt mindenfelé. A mesquitocserjét felégették. Voltak megművelt részek is, zöldellő bokrocskák nőttek rajtuk. Talán paprika. Vagy kantalupdinnye. Fogalma sem volt. Az út mentén vad indigó burjánzott, itt-ott kaktuszok meredeztek. Emberek sehol. A nap magasan állt az égen, a horizont vakítóan ragyogott.
A ranchtulajdonos neve Lyndon J. Brewer volt az irat szerint. A cím helyén csak annyi volt megadva, hogy melyik út mellett fekszik a ranch. Alice térképe szerint egy egyenes útszakasz volt, amely úgy negyven mérföldön át haladt, aztán eltűnt Új-Mexikóban. Ugyanolyan út volt, mint amilyen dél felé vezetett Echóból Greerék birtokára, poros aszfaltszalag, mellette hosszan sorakozó villanyoszlopok, az út mentén úgy tizenöt mérföldenként egy-egy ranch kapuja. A kapuk felett nevek is voltak kiírva, de nem szükségszerűen a tulajdonos neve, ahogy Greerék ranchét is Red House-nak hívták. Úgyhogy nem biztos, hogy könnyű lesz megtalálni Lyndon J. Brewer házát.
De aztán mégis könnyen ment, mert egy útkereszteződés következett, ahol oszlopokon postaládák sorakoztak, amelyekre mind a ranchek, mind a tulajdonosok neve ki volt írva. Az egyik fehér postaládán Brewer állt, fekete festékkel, csak úgy kézzel felfestve, alatta pedig Big Hat Ranch felirat.
Tizenöt mérfölddel tovább északra találta meg a Big Hat Ranch kapuját. A kapu míves kovácsoltvas volt, fehérre festve, olyasféle stílusú, mint Charlestonban vagy New Orleansban a díszes üvegházak. Kicsit továbbhajtott a kapu után, és megállt az út szélén, a következő villanyoszlop tövében. Kiszállt a kocsiból, és felnézett. Az oszlop tetején egy nagy transzformátordoboz volt, innen ágazott el derékszögben a vezeték a ranch felé. Vele párhuzamosan, úgy harminc centivel lejjebb egy másik vezeték, ami a telefon lehetett.
Reacher elővette a térképek alól Alice pisztolyát, meg a kötelet az ülés alól. Az egyik végét rákötötte a pisztoly ravaszára, egy szép kis csomóval. Aztán letekert öt-hat métert a kötélből, és a pisztolyt a végén súlyként használva felhajította, a telefon- és villanyvezeték közé célozva. Elsőre nem sikerült. Harminc centivel alacsonyabbra talált. Elkapta a pisztolyt, ahogy leesett. Másodszorra kicsit magasabbra dobta, és sikerült is. A pisztoly átcsusszant a két drót közötti résen, és a kötél rálógott a telefonvezetékre. Reacher a kötelet lejjebb csúsztatva leeresztette a pisztolyt. Kikötötte a csomót, és a pisztolyt visszadobta az autóba, aztán összefogta a kötél két végét, és nagyot rántott rajta. A telefonvezeték kiszakadt a dobozból, és lehullott a földre. Csak a százméternyire lévő következő oszlop tartotta.
Reacher összetekerte a kötelet, és visszadobta az ülés alá. Beszállt a kocsiba, és áthajtott a fehérre festett kapun. Majdnem egy mérföldet kellett megtennie, míg odaért a fehérre festett házhoz, amely olyan volt, mintha egy történelmi filmből lépett volna elő. Az elején négy vastag oszlop emelkedett, ezek tartottak egy erkélyt. A kétszárnyú ajtóhoz széles lépcsősor vezetett fel. Előtte szépen ápolt pázsit terült el, és egy kaviccsal felszórt parkolórész.
Megállt a kocsival a kavicsos részen, a lépcső tövében, és leállította a motort. Betűrte az ingét a nadrágjába. Egyszer egy fitnesz-edző lány azt mondta neki, ettől szélesebbnek hat a válla. A pisztolyt a jobb zsebébe csúsztatta: Szépen kidomborodott, pontosan látszott, mi van benne. Aztán jól feltűrte az új inge ujját, egészen könyék fölé. Jól megszorította a kormánykereket, amitől kidagadtak az erek a bicepszén. Nem árt kihasználni, amivel a természet megáldotta az embert.
Kiszállt a kocsiból, és felsétált a lépcsőn. Meghúzta az ajtó mellett lógó csengőzsinórt. Hallotta, hogy valahol odabent a ház mélyén megszólal a harangocska. Várt. Épp újból csöngetni akart, amikor kinyílt az ajtó bal oldali szárnya. Egy fiatal lány állt az ajtóban, szürke szobalány-egyenruhában. Úgy festett, mintha a Fülöp-szigetekről származna.
– Lyndon Brewert keresem – mondta Reacher.
– Meg van beszélve? – kérdezte a szobalány. Jó volt az angol kiejtése.
– Igen, meg.
– Nekem nem mondta.
– Valószínűleg elfelejtette – mondta Reacher. – Úgy hallom, elég nagy seggfej.
A lány arca kicsit megfeszült, de nem a megdöbbenéstől, hanem az elfojtott mosolytól.
– Kit jelenthetek be? – kérdezte.
– Rutherford B. Hayes – mondta Reacher.
A lány ránézett, aztán végre elmosolyodott.
– Ő az Államok tizenkilencedik elnöke volt – mondta. – Ulysses S. Grant után. 1822-ben született Ohióban, 1877-től 1881-ig volt hivatalban. Egyike a hét ohiói származású elnöknek.
– Az egyik ősöm volt – közölte Reacher. – Én is Ohióból származom. De engem nem érdekel a politika. Mondja meg Mr. Brewernek, hogy egy San Antonió-i banktól jöttem. Épp most fedeztük fel, hogy még a nagyapja letétbe helyezett nálunk egymillió dollár értékű részvényt.
– Ezt örömmel fogja hallani – mondta a szobalány.
Elsétált, Reacher pedig belépett az ajtón. Látta, hogy a szobalány eltűnik egy széles lépcsőn, amely a hall végéből indul. Könnyedén lépkedett, minden erőfeszítés nélkül, egyik kezét a korláton tartva. A hall akkora volt, mint egy baseballpálya, néma és hűvös. Körben a falakon világos színű keményfa borítás, melynek csillogásán látszott, hogy szobalányok több nemzedéke fényesítgette. Volt egy állóóra, magasabb, mint Reacher, halkan ketyegett magában az egyik sarokban. Egy antik kanapé, amilyeneken régi olajportrékon szoktak elnyúlni az előkelő nők. Reacher eltűnődött, vajon kettétörne-e középen, ha ráülne. A kezével megnyomkodta a bársonyhuzatot. Érezte alatta a lószőr tömést. A szobalány közben visszajött a lépcsőn, ugyanúgy, ahogy felment, szinte lebegve, a keze épp csak súrolta a korlátot.
– Mr. Brewer fogadja – mondta. – Kint van az erkélyén, a ház hátsó részén.
Az emeleten egy ugyanilyen alaprajzú és berendezésű hall volt, mint a lenti. Kétszárnyú ajtó vezetett ki a hátsó erkélyre, amely a ház teljes szélességében végighúzódott, és egy tágas, füves parkra nézett. Tető borult fölé, a rászerelt ventilátorok lassan forogtak. Súlyos, fehérre festett nádfonatú bútorok álltak egy csoportban az erkély közepén. Egy férfi ült az egyik széken a kisasztal mellett. Az asztalon egy kancsó és egy pohár, úgy nézett ki, limonádé van benne, de lehetett bármi más is. A férfi bikanyakú volt, hatvan körüli. Húsz évvel ezelőtt jelentékeny figura lehetett, de azóta meglágyult és kicsit megfakult. Dús, ősz haja volt, az arcát vörösre égette és megráncosította a nap. Tetőtől talpig fehérbe volt öltözve. Fehér nadrág, fehér ing, fehér cipő, mintha épp tekézni készülne valami elegáns countryklubba.
– Mr. Hayes? – szólt oda Reachernek.
Reacher odasétált és leült, anélkül, hogy megvárta volna az invitálást.
– Vannak gyerekei? – kérdezte minden bevezető nélkül.
– Három fiam – felelte Brewer.
– Itthon van valamelyikük?
– Mindegyikük dolgozik.
– A felesége?
– Houstonban van, rokonlátogatóban.
– Szóval csak maga és a szobalány vannak itthon?
– Miért kérdezi? – Brewer türelmetlen volt és értetlen, de azért udvarias, ha már ez az idegen egymillió dollárt akar adni neki.
– Meg kellett kérdeznem – felelte Reacher.
– Meséljen a részvényekről – mondta Brewer.
– Nincsenek részvények, hazudtam.
Brewer meglepettnek látszott, aztán csalódottnak, végül bosszúsnak.
– Akkor mit akar? – kérdezte.
– Valójában kölcsönökkel foglalkozom. És ha valaki kölcsönt akar felvenni, nem mindig szereti, ha a családja tud róla.
– Én nem akarok pénzt kölcsönözni, Mr. Hayes.
– Biztos benne?
– Igen.
– Mi nem így hallottuk.
– Gazdag ember vagyok. Adni szoktam kölcsön, nem kérni.
– Valóban? Mi úgy hallottuk, problémái vannak azzal, hogy teljesítse a kötelezettségeit.
Brewernek lassan leesett a tantusz. Az arcára megdöbbenés ült ki. Megmerevedett, egyre jobban elvörösödött, és vetett egy pillantást Reacher zsebére, amely kidudorodott a pisztolytól. Aztán felkapott az asztalról egy kis ezüstharangocskát. Jól megrázta, hangos csilingeléssel.
– Maria! – kiáltotta, és tovább rázta a harangot. – Maria!
A szobalány kilépett az erkélyre, és néma léptekkel odasétált hozzájuk.
– Hívja a rendőrséget – rendelkezett Brewer. – Le akarom tartóztattatni ezt az embert.
A lány habozott.
– Menjen csak – mondta Reacher. – Hívja őket.
A lány ellépkedett Brewer széke mellett és visszament a szobába, amely dolgozószoba lehetett, sötét volt és férfias berendezésű. Reacher hallotta, ahogy a lány felemeli a telefonkagylót, aztán a kattogást, ahogy próbálta működésre bírni a készüléket.
– Nem működik a telefon – kiáltott ki.
– Menjen le a földszintre, és várjon ott – kiáltott vissza neki Reacher.
– Mit akar? – kérdezte Brewer.
– Azt, hogy teljesítse a bíróság által előírt kötelezettségét.
– Maga nem a banktól jött.
– Micsoda zseniális következtetés.
– Akkor ki maga?
– Csak szeretnék egy csekket kapni magától – felelte Reacher. – Húszezer dollárról.
– Csak nem azokat az embereket képviseli?
Brewer megpróbált felállni. Reacher kinyújtotta a karját, és visszalökte a székre, elég keményen, hogy fájjon.
– Maradjon nyugton – parancsolt rá.
– Miért csinálja ezt?
– Mert együttérző lélek vagyok – mondta Reacher. – Csak ezért. Egy család nagy bajban van. Egész télen állandó aggodalom lesz az életük. Akármikor beköszönthet a katasztrófa. Soha nem tudhatják, melyik nap omlik össze az életük. Nem szeretem látni, ha emberek így élnek, bárkik legyenek is,
– Ha nem tetszik nekik, menjenek vissza Mexikóba, ahonnan jöttek, ott a helyük.
Reacher meglepett pillantást vetett a férfira. – Én nem róluk beszélek. A maga családjáról.
– Az én családomról?
Reacher bólintott. – Ha megharagszom magára, mind megszenvedik. Hol egy autóbaleset, hol egy rablás… Maga esetleg leesik a lépcsőn, vagy a felesége… A házban tűz üthet ki… Sokféle baleset érheti az embert, egyik a másik után. Soha nem tudja majd, mikor jön a következő. Bele fog őrülni.
– Ezt nem úszná meg.
– Dehogynem. Például most is megúsznám. Akár ma is elkezdhetném, mondjuk, magával.
Brewer nem szólt semmit.
– Adja csak ide azt a kancsót – mondta Reacher.
Brewer egy pillanatig habozott, aztán odanyúlt, és felemelte a kancsót, mint egy automata. Nagyon szép kristály volt, talán Waterford márkájú, lehet, hogy egyenesen Írországból hozták. Kicsi volt, fél liter fért bele. Talán ezer dollárt is érhetett, Reacher a tenyerén egyensúlyozta, és megszagolta a tartalmát. Limonádé volt. Aztán kidobta a kancsót az erkély korlátján át. A sárga lé széles ívben fröccsent ki, és egy másodperc múlva hangos csattanás hallatszott odalentről,
– Hoppá – mondta Reacher.
– Le fogom csukatni – fenyegetőzött Brewer. – Ez bűncselekmény.
– Talán valamelyik fiával kezdem – mondta Reacher. – Kiválasztom valamelyiküket találomra, és ugyanígy ledobom az erkélyről.
– Lecsukatom – mondta megint Brewer.
– Miért? Maga szerint amit a bíróság mond, az úgyse számít semmit. Vagy ez csak magára vonatkozik? Azt hiszi, maga más, mint a többiek?
Brewer nem mondott semmit. Reacher felállt, fogta a széket, amin ült, és azt is kidobta az erkélyről. Pozdorjává tört lent a kőteraszon.
– Adja ide szépen azt a csekket, igazán megengedheti magának. Gazdag ember. Az előbb mondta.
– Itt elvi kérdésről van szó – mondta Brewer. – Azoknak az alakoknak nem lenne szabad itt lenniük.
– És magának igen? Ugyan miért? Ők voltak itt régebben.
– Vesztettek a háborúban. Velünk szemben.
– Most pedig maga veszít, velem szemben. A szerencse forgandó.
Reacher odahajolt, és felemelte az asztalról az ezüst harangocskát. Valószínűleg antik darab lehetett, talán francia. A harang külső része cirkalmas mintázattal volt díszítve. Hat centi lehetett az átmérője. Reacher a tenyerébe fogta, jól megszorította, és összenyomta. Átvette a másik kezébe, és teljesen laposra összenyomta. Aztán odahajolt Brewerhez, és bedugta az inge zsebébe.
– Ezt a koponyájával is meg tudnám tenni – mondta.
Brewer nem felelt.
– Adja ide a csekket – mondta Reacher halkan. – Mielőtt elvesztem a türelmemet.
Brewer hallgatott. Öt másodpercig, Tízig. Aztán felsóhajtott.
– Oké – mondta, Felállt, és bement a dolgozószobába, az íróasztalához. Reacher megállt a háta mögött. Nem szerette volna, ha előkap egy revolvert a fiókból.
Brewer kiállította a csekket. Ráírta a dátumot, az összeget, és aláírta.
– Remélem, nem fedezetlen.
– Nem.
– Különben nagyon megbánja.
– Menjen a pokolba.
Reacher összehajtogatta a csekket és zsebre vágta, aztán kisétált az emeleti hallba. Lement a lépcsőn, és odalépett az állóórához. Megdöntötte, míg felborult. Eldőlt, mint egy fa. Nagyot csattant a földön, és a ketyegés elhallgatott.
***
A két férfi három óra múlva távozott a megfigyelőhelyükről. A forróság olyan embertelen volt, hogy nem bírták tovább. De nem is igazán lett volna értelme tovább maradni. Senki nem ment sehová a házból, ez egyértelmű volt. Az öregasszony és a fia leginkább odabent tartózkodtak. A kislány az istálló körül lézengett, néha kijött, de aztán a nap megint beűzte, egyszer meg lassan visszaballagott a házba, amikor a szakácsnő kikiabált neki, hogy menjen enni, úgyhogy feladták a megfigyelést, és észak felé osontak, sziklák mögé bújva, aztán ahogy olyan távolságba értek a háztól, ahol már nem láthatták meg őket, kiálltak a poros út szélére, és vártak. A nő pontosan megérkezett a Crown Vickel. A légkondicionáló maximumra volt állítva a kocsiban, és hozott jó pár üveg ásványvizet. Megitták a vizet, és közben jelentették, mit láttak.
– Jó – bólintott a nő. – Azt hiszem, akkor készen állunk a következő lépésre.
– Szerintem is – mondta a fekete hajú férfi.
– Minél előbb, annál jobb – tette hozzá a szőke. – Essünk túl rajta.
***
Ahogy eltűnt a szeme elől a Brewer-ház, Reacher megállt, és visszaszerelte a rendszámtáblát a kocsira. Aztán egyenesen visszahajtott Pecosba, és elment Alice Aaron Volkswagenjéért a szervizbe. Szó nélkül kifizette a negyven dollárt, bár az volt az érzése, lehet, hogy nem is csináltak semmit, mert a sebességváltó ugyanolyan akadozva működött, mint addig. Útközben vissza az iroda felé kétszer is leállt a motor.
A kocsit otthagyta az épület mögötti parkolóban, a térképpel és pisztollyal a kesztyűtartóban. Visszament az irodába. Alice-t az íróasztalánál találta, épp telefonált. Az iroda tele volt ügyfelekkel. Az asztal előtt egy egész család ült. Három generáció, halk szavú, ideges emberek. Alice közben átöltözött. Fekete, magasan szabott derekú nadrág volt rajta, valami vékony lenvászon anyagból, és hozzávaló blézer. Ha begombolta, a fehér top úgy hatott, mintha igazi blúz lenne alatta. Nagyon elegáns volt, egy pillanat alatt átvedlett ügyvéddé.
Meglátta Reachert, befogta a kezével a kagylót, és elnézést kért az ügyfeleitől. Elfordult tőlük, Reacher pedig odahajolt hozzá.
– Nagy baj van – súgta oda Alice. – Hack Walker beszélni akar magával.
– Velem? – kérdezte Reacher. – Minek?
– Jobb, ha ő mondja el.
– Mit? Találkozott vele?
Alice bólintott. – Az előbb átmentem hozzá. Félórát beszélgettünk.
– És mit mondott?
– Jobb, ha ő mondja el – ismételte meg Alice. – Majd később megbeszéljük, jó?
A hangjában aggodalom csengett. Reacher ránézett. Alice visszafordult a telefonhoz. A család az íróasztal előtt közelebb hajolt, hogy minden szavát jól hallják. Reacher kivette a zsebéből a húszezer dolláros csekket, széthajtogatta, lerakta az íróasztalra, és elsimítgatta. Alice meglátta, és a torkán akadt a szó.
Megint befogta a telefonkagylót.
– Köszönöm – súgta oda.
A hangja most zavart volt, mintha arra gondolna, hogy most már kötelessége betartani az ő részét is az egyezségből. Reacher az íróasztalra rakta a kocsikulcsokat, aztán kisétált az irodából az utcára. Jobbra fordult, és elindult a bíróságra.

A Pecos megyei kerületi ügyészség irodái elfoglalták a bíróság egész első emeletét. A lépcső egy bejárati ajtóhoz vitt, ahonnan egy keskeny folyosó vezetett az előcsarnokba, amit titkárságnak rendeztek be. Innen három ajtó nyílt három irodába: az egyik az ügyészé volt, a másik kettő a helyetteseké. A belső válaszfalak úgy derékmagasságtól fölfelé mind üvegből voltak. Az üveget régimódi reluxa fedte, fából készült lécekkel. Az egész hely túlzsúfoltnak és régimódinak hatott. Minden ablakban légkondicionáló, mind magas fokozatra állítva, a motorjuk monoton, mély hangon zúgott, szinte a falak is belerezegtek.
A titkárságon két agyonzsúfolt íróasztal állt, mind a kettőnél ültek. A távolabbinál egy középkorú nő, aki nagyon úgy nézett ki, mint aki ide tartozik, a másiknál pedig egy fiatalember, valószínűleg egyetemista, nyári gyakorlaton. Nyilván az ő feladata volt az érkezők fogadása, mert vidám, segítőkész arckifejezéssel nézett fel.
– Hack Walker beszélni akar velem – mondta Reacher.
– Ön Mr. Reacher? – kérdezte a fiatalember.
Reacher bólintott, a fiú pedig a sarokban nyíló irodaajtóra mutatott.
– Már várja – mondta.
Reacher átmanőverezett az íróasztalok között az ajtóhoz. Egy kis ablak volt rajta, alatta fémtábla Henry F. Walker, kerületi ügyész felirattal. Az ablakot eltakarta belülről egy reluxa. Reacher egyszer kopogott, aztán besétált, meg sem várva a választ. Az irodának minden falán ablak nyílt. Tele volt iratszekrényekkel, és volt egy nagy íróasztal, rajta hatalmas papírhalmok, számítógép, és három telefonkészülék. Walker mögötte ült, hátradőlve a széken, és a kezében egy bekeretezett fényképet tartott. Kis fakeret volt, a hátulján kiálló fanyelvecskével, amivel fel lehetett támasztani az asztalra állítva. Bámulta a képet, és az arcán komoly aggodalom ült.
– Mit óhajt tőlem? – kérdezte Reacher.
Walker felemelte a tekintetét a fényképről.
– Foglaljon helyet – mondta.
A szokásos lelkes politikus-optimizmus eltűnt a hangjából. Reacher kicsit távolabb húzta az íróasztal előtt álló széket, oldalra fordította, hogy jobban elférjen, és leült.
– Mit óhajt tőlem? – kérdezte újból.
– Előfordult már magával, hogy egyik napról a másikra felborult az egész élete?
Reacher bólintott. – Egyszer-kétszer.
Walker felállította az asztalra a fényképet, oldalt fordítva, hogy mind a ketten láthassák. Ugyanaz a színes pillanatfelvétel volt, amit Reacher Sloop Greer szekrényében talált. A három fiatalember, a teherautó lökhárítójának dőlve, jó barátok, mámorosak a fiatalságtól és az előttük álló végtelen lehetőségektől.
– Ez itt én vagyok, Sloop és Al Eugene – mondta Walker. – És most Al eltűnt, Sloop pedig halott.
– Eugene-ről semmi hír?
Walker megrázta a fejét. – A világon semmi.
Reacher nem szólt semmit.
– Remek cimborák voltunk mi hárman – folytatta Walker. – Tudja, hogy van ez. Egy ilyen elszigetelt helyen a barátság is többet jelent. Hárman voltunk, szemben az egész világgal.
– Sloop a valódi neve?
Walker felnézett, – Miért?
– Mert azt hittem, magát Hacknek hívják. De láttam az ajtaján, hogy Henry.
Walker bólintott, és fáradtan elmosolyodott. – A születési bizonyítványomon Henry áll. A családom Hanknek hív. Mindig is így hívtak. De amikor beszélni tanultam, nem tudtam rendesen kimondani, és így lett belőle Hack. Aztán rajtam ragadt.
– De a Sloop valódi név?
Walker bólintott. – Igen, Sloop Greer, mindig így hívták.
– Tehát, mit óhajt tőlem? – kérdezte Reacher harmadszor is.
– Nem is tudom – felelte Walker. – Talán csak hogy hallgasson meg, és segítsen megvilágítani egy-két dolgot.
– Milyen dolgot? 
– Nem is tudom – mondta megint Walker. – Mit lát, ha rám néz?
– Egy kerületi ügyészt.
– És?
– Nem tudom.
Walker egy ideig hallgatott. – Tetszik, amit lát? – kérdezte aztán.
Reacher vállat vont. – Őszintén szólva egyre kevésbé.
– Miért?
– Idejövök, és itt találom, ahogy könnybe lábadt szemmel nosztalgiázik a fiatalságán, közben a legjobb barátja egy korrupt ügyvéd meg egy olyan pasas, aki veri a feleségét.
Walker elfordította a tekintetét. – Maga aztán nem teketóriázik sokat.
– Az élet túl rövid.
Egy pillanatra csönd lett. Csak a légkondicionáló motorjának tompa zúgása hallatszott, hol felerősödve, hol elhalkulva.
– Nekem három szerepet kell játszanom – mondta Walker. – Egyszerre vagyok férfi, ügyész, és bírójelölt.
– És?
– Al Eugene nem korrupt ügyvéd. Távolról sem. Nagyon jó ember. Az igazság bajnoka. Amire nagy szükség is van. Az az igazság, hogy Texas állam nem igazán védi a vádlottak jogait. Ha a vádlott szegény, akkor még kevésbé. Ezt maga is tudja, ha ügyvédet keresett Carmennek. Nyilván mondták, hogy hónapokba telhet, míg egyáltalán a bíróság elé kerül az ügy. És az ügyvédnek, akit talált, nyilván még több hónapnyi elmaradása van, mielőtt bele tudna fogni ebbe az ügybe. A rendszer rossz, én ezzel tisztában vagyok, és Al is tisztában volt vele. Az Alkotmány garantálja a ügyvédhez való jogot, és Al ezt mindig nagyon komolyan vette. Mindenkinek az ügyét elvállalja, aki bekopog az ajtaján. Igazságosan képviseli őket, bárki legyen is az. Óhatatlanul akadnak köztük rossz fiúk is, de ne felejtse el, az Alkotmány rájuk is vonatkozik. De a legtöbb kliense rendes ember. A legtöbben csak szegények, akár feketék, akár fehérek, akár mexikóiak.
Reacher nem mondott semmit.
– Hadd találgassak – folytatta Walker. – Nem tudom, kitől hallotta, hogy Al korrupt ügyvéd, de fogadok tíz dollárba, hogy egy idősebb, vagyonos, magas társadalmi pozíciójú, fehér bőrű személy volt.
Rusty Greer, felelte gondolatban Reacher.
– Ne mondja meg, ki – mondta Walker. – De száz dollárt teszek rá, hogy igazam van. Ha egy ilyen ember azt látja, hogy egy ügyvéd kiáll a szegények jogaiért, vagy színes bőrűeket képvisel, az szúrja a szemüket, valamiféle összeesküvésnek tekintik a saját fajuk vagy osztályuk ellen, és onnan már csak egy ugrás, hogy korruptnak bélyegezzék az illetőt.
– Oké – bólintott Reacher. – Lehet, hogy tévedtem Eugene-nel kapcsolatban.
– Biztosíthatom róla, hogy tévedett. Attól a naptól fogva, hogy megkapta az ügyvédi diplomát, egyetlen korrupt ügye sem volt, ebben biztos lehet.
Walker a fényképre bökött az ujjával, pont Al álla alatt.
– A barátom – mondta. – És erre büszke vagyok. Mint férfi, és mint ügyész.
– Na és Sloop Greer?
Walker bólintott. – Mindjárt rátérünk. De először hadd meséljek arról, milyen ügyésznek lenni.
– Mi van ezen mesélnivaló?
– Én olyan vagyok, mint Al. Hiszek az Alkotmányban, a törvény erejében, a pártatlanságban és az igazságosságban. Garantálni tudom, hogy akár felforgathatja ezt az irodát, akkor sem talál egyetlen olyan ügyet sem, amiben ne lettem volna teljes mértékben pártatlan és igazságos. Kemény voltam, az biztos, és sok embert juttattam börtönbe, néhányat a siralomházba, de soha nem tettem semmi olyat, aminek a helyességéről ne lettem volna tökéletesen meggyőződve.
– Ez úgy hangzik, mint egy kortesbeszéd – jegyezte meg Reacher. – Nincs szavazati jogom.
– Tudom – mondta Walker. – Utánanéztem. Ezért beszélek így. Ha politikáról lenne szó, túl hamisnak hangzana. De az most a valóság. Bíró akarok lenni, mert szeretnék valami jót tenni. Tisztában van vele, hogy működik a rendszer Texasban?
– Nem különösebben.
– Texasban minden bírót választanak. Nagyon nagy hatalmuk van. Ez itt egy nagyon furcsa állam. Sok a gazdag ember, de sok a szegény is. A szegényeknek nyilván szükségük van a bíróság által kijelölt ügyvédekre. De Texasban nem létezik a kirendelt védők rendszere. Tehát a bírák választják ki nekik az ügyvédeket. Egyszerűen kiválasztanak és megbíznak egyet, bármelyik ügyvédi irodától, amelyiktől csak akarnak. Ők irányítják az egész folyamatot. Ők döntik el a honorárium mértékét is. És kit fog a bíró kijelölni? Olyan valakit, aki hozzájárult a választási kampányához. Nem a tehetség vagy az alkalmasság dönt. A bíró kifizet tízezer dollárt az adófizetők pénzéből egy általa előnyben részesített ügyvédi irodának, azok meg kijelölnek valami tehetségtelen tökfejet, aki legfeljebb száz dollár értékű munkát végez, vagyis az iroda munka nélkül megkeres kilencezer-kilencszáz dollárt, egy szerencsétlen fickó meg a börtönben rohad valami miatt, amit esetleg nem követett el. A legtöbb védőügyvéd a tárgyalás elején találkozik először a védencével, ott a bíróságon. Vannak részeges ügyvédek, vannak, akik elalszanak a tárgyalás alatt. Sokszor egyáltalán nem is dolgoznak. Például mielőtt ide kerültem, az előző évben bíróság elé került egy pasas, mert megerőszakolt egy kislányt. Elítélték, életfogytiglani börtönt kapott. Aztán egy pro bono ügyvéd, amilyet maga is felkért, bebizonyította, hogy a bűncselekmény idején az illető börtönben volt, valami más miatt. Börtönben! Ötven mérföldre innen. Egy kocsilopásért. Az első ügyvédjének soha eszébe sem jutott utánajárni.
– Hát ez nem túl jó – mondta Reacher.
– Tehát én két dolgot akarok – mondta Walker. – Először is, bíró akarok lenni, hogy a jövőben segíthessek rendbe rakni a dolgokat. Másodszor, itt és most, az ügyészi irodában mindent elkövetek, amit csak lehet. Minden egyes ügynél egyikünk felépíti a vádat, egy másik pedig megpróbálja a védő szerepét játszani, és miszlikre szaggatni a vád álláspontját. Nagyon keményen megdolgozunk vele, mert tudjuk, hogy senki más nem végzi el a munkát, és én nem tudnék rendesen aludni éjszaka, ha nem lenne tiszta a lelkiismeretem.
– Carmen Greer védelme sziklaszilárd alapokon nyugszik – mondta Reacher.
Hack Walker lenézett az íróasztalra.
– Nem, a Greer-ügy egy rémálom – mondta. – Teljes katasztrófa, minden szempontból. Nekem személyesen is, ügyészként is, bírójelöltként is.
– Kénytelen lesz átadni az ügyet valakinek,
Walker felnézett. – Hát persze, ez kétségtelen. De személyesen akkor is érint. És még mindig én irányítok mindent. Bármi is történik, az én ügyészi irodámban történik. És ennek meglesznek a kihatásai rám nézve.
– Nem árulná el végre, mi a problémája?
– Hát nem érti? Sloop a barátom volt. És én tisztességes ügyész vagyok. A szívemmel és az eszemmel is igazságot akarok szolgáltatni. De ebből az lehet, hogy halálra kell ítélnem egy mexikói nőt. Ha ezt megteszem, a bíróválasztást akár el is felejthetem. De én bíró akarok lenni, mert akkor sok jót tehetnék. De ha most elítéltetek egy mexikói nőt, azzal végem. Minden újságban címlapon lesz a hír. El tudja képzelni, mit fog szólni a New York Times? Már úgyis azt hiszik, hogy tahó barbárok vagyunk, akik a saját unokatestvéreikkel házasodnak. Egész életemben nem fogok szabadulni ettől az ügytől.
– Akkor ne ítéltesse el. Egyébként se lenne igazságos, mivel önvédelem volt, teljesen egyértelmű.
– Magát sikerült meggyőznie erről?  
– Nyilvánvaló.
– Bárcsak szerintem is ilyen nyilvánvaló lenne. A jobb karomat adnám érte. A karrierem során először hajlandó lennék bármire, hogy eltussoljam ezt az ügyet.
Reacher rámeredt. – Itt nincs mit eltussolni.
– Vegyük végig az egészet az elejétől, lépésről lépésre. Ha arra hivatkoznak, hogy a férje rendszeresen verte, ez beválhat, de akkor be kell bizonyítani, hogy hirtelen felindulásból cselekedett. Ugye, érti? Nem lehet semmi előre megfontolt szándék. Csakhogy Carmen a lehető legalaposabban előre megfontolta. Ez tény, nem lehet elmismásolni. Ahogy meghallotta, hogy Sloop hazajön, megvette a pisztolyt. Készen állt, és várt, hogy megölje.
Reacher nem mondott semmit.
– Én ismerem ezt a nőt – folytatta Walker. – Majdnem ugyanannyi ideje, mint amióta Sloop ismerte.
– És?
Walker fáradtan vállat vont. – És van egy-két probléma.
– Milyen probléma?
Walker megrázta a fejét. – Nem tudom, mennyit lenne szabad elmondanom a törvényesség keretein belül. Úgyhogy mondjuk, hogy csak találgatok. Nem kérem, hogy válaszoljon, egy szót se, nem akarom nehéz helyzetbe sodorni.
– Milyen nehéz helyzetbe?
– Majd később meglátja. Carmen valószínűleg azt mondta magának, hogy egy gazdag szőlőbirtokos családból származik, San Francisco környékéről, igaz?
Reacher nem mondott semmit.
– Azt mondta, Sloop teherbe ejtette, és össze kellett házasodniuk, és emiatt a szülei, kitagadták.
Reacher hallgatott..
– Azt mondta, hogy Sloop verte, már a terhessége alatt. Komoly sérülései is voltak, de Sloop rákényszerítette, hogy azt mondja, leesett a lóról.
Reacher hallgatott.
– Azt állította, hogy ő jelentette fel az adónyomozóknál, ami miatt csak – még jobban félt a hazatérésétől.
Reacher továbbra is hallgatott.
– Oké – bólintott Walker. – Szigorúan véve, bármit mondott is magának, ez csak hallomásból származó információ, és a bíróság előtt nem lehet felhasználni bizonyítékként. Habár spontán közléseknek tekinthetők, amelyek igazolják, milyen szorult helyzetben volt. Az ügyvédje mindent elkövet majd, hogy a bíróság elfogadja ezeket bizonyítékként, mert igazolják a lelkiállapotát. És vannak olyan jogszabályok, amelyek ezt megengedik. A legtöbb ügyész persze kézzel-lábbal tiltakozna ez ellen, de mi nem fogunk. A legtöbbször megengedjük az ilyesmit ezekben az ügyekben, mert tudjuk, hogy a házasságon belüli erőszak sokszor titokban maradhat. Tehát mondjuk, hogy maga tanúskodhat Carmen mellett. Ha elég rémesnek festi le a helyzetet, hogy mennyire rettegett Sloop hazatérésétől, lehet, hogy ez hat az esküdtszékre. Esetleg nem veszik olyan komolyan az előre megfontolt szándékot. Lehet, hogy végül felmentik.
– Akkor mi a probléma?
– Az, hogy ha tanúskodik, akkor az ügyész keresztkérdéseket fog feltenni.
– Na és?
Walker megint az asztalt bámulta. – Még hadd találgassak egy kicsit. Ne válaszoljon. És ne sértődjön meg, ha esetleg téves feltételezéseket tennék. Előre is őszintén bocsánatot kérek, rendben?
– Rendben.
– Úgy gyanítom, hogy Carmen nagyon régóta készült erre a dologra. Az az érzésem, megpróbálta felbérelni magát, hogy tegye meg helyette.
Reacher hallgatott.
– Szerintem nem véletlenül vette fel a kocsijába. Valamiért kiválasztotta erre a célra, és keményen próbálta rávenni.
Reacher hallgatott. Walker nyelt egy nagyot.
– Ha nem tévedek, szexet ajánlott fel cserébe.
Reacher hallgatott.
– És nem adta fel. Ha nemet mondott is, később megint megpróbálta az ágyába csábítani.
Reacher hallgatott.
– Látja? Ha igazam van, márpedig azt hiszem, igazam van, ez mind kiderülne a keresztkérdések alatt. Bizonyíték az alapos előre megfontolt szándékra. Hacsak maga nem hazudik a tanúk padján. Vagy ha nem a megfelelő kérdéseket tesszük fel. De ha azt kérdezzük meg, amit kell, maga pedig az igazat mondja, akkor nagyon súlyos csapást szenvedne a védelem.
Reacher hallgatott.
– És attól tartok, a helyzet még ennél is rosszabb – folytatta Walker. – Sokkal rosszabb, itt minden Carmen szavától függ, tehát be kellene bizonyítani a szavahihetőségét. Vajon igazat mondott-e magának arról, hogy veri a férje, vagy sem? Ezt úgy deríthetjük ki, hogy elkezdjük kérdezgetni olyan dolgokról, amikre tudjuk a választ. Tehát először ártatlan kérdéseket tennénk fel magának, például mit tud arról, hogy ki ez nő, honnan származik, mire maga szépen elmesélné, amiket tőle hallott.
– És?
– És ez enyhén szólva rossz fényt vetne a szavahihetőségére. Olyan mértékben, hogy nem menekülne a halálos ítélet elől.
– De miért?
– Én ismerem ezt a nőt. Mindent csak kitalál.
– Miket?
– Mindent. Azt mondta magának, hogy egy gazdag szőlőbirtokos családból származik.
Reacher bólintott. – Igen, nagyjából. Azt mondta, ezer holdjuk van a Napa-völgyben. Talán nem igaz?
Walker megrázta a fejét. – Los Angeles déli részén született, valami nyomornegyedben. A szüleiről senki nem tud semmit, szerintem ő maga sem.
Reacher egy pillanatig hallgatott. Aztán megvonta a vállát. – Ha valaki titkolja a szegény származását, az még nem bűncselekmény.
– Soha nem járt a Los Angeles-i egyetemre. Sztriptíztáncosnő volt. Egy szajha. Sokszor elhívták az egyetem fiúkollégiumának partijaira, egy ilyen alkalommal ismerkedett meg Slooppal, aki belezúgott. Tudja, hogy van ez, úgy gondolta, majd ő megmenti ettől az élettől. Azt hiszem, meg tudom érteni. Carmen most is elég jól néz ki, de akkoriban bombázó volt. És okos is. Sloopban rögtön meglátta a gazdag, vastag erszényű texasit, összeköltözött vele, aztán titokban abbahagyta a tabletta szedését és teherbe esett. Sloop megtette, amit a becsület kívánt, mert ő mindig ilyen volt, igazi gentleman. Carmen kihasználta, ő meg hagyta.
– Nem hiszek magának.
Walker vállat vont. – Az nem számít, és rögtön meg is mondom, miért. Sajnos, minden igaz, amit mondtam. Carmennek volt esze. Nagyon jól tudta, mi lesz egy lánnyal az ő szakmájában, ha kiöregedik. Menekülni akart, és Sloopba kapaszkodott. Éveken át élősködött rajta. Sloop mindent megadott neki, gyémántok, lovak…
– Nem hiszek magának – ismételte meg Reacher.
Walker bólintott. – Carmen nagyon meggyőző tud lenni, az biztos.
– Még ha mindez igaz is, ettől még Sloopnak nincs joga verni.
Walker egy pillanatra hallgatott. – Nem, persze, hogy nincs. De van egy nagy probléma. Az igazság az, hogy nem verte meg. Egyszer sem. Soha nem nyúlt hozzá egy ujjal sem. Én ismerem Sloopot. Sok mindent el lehet mondani róla, és őszintén szólva nemcsak jó dolgokat. Lusta volt, és kissé felületesen kezelte az üzleti ügyeit. Kicsit tisztességtelen tudott lenni. Nem látom rózsaszín szemüvegen keresztül. De minden hibája abból fakadt, hogy igazi texasi gentleman volt. Hozzá képest én szegény fiú voltam. Neki volt a hatalmas ranche és sok pénze. Ettől kicsit arrogáns és felsőbbrendű lett, innen fakad a lustasága, és a szigorú szabályokkal való szembeszállásra való hajlama. De egy texasi gentleman soha, de soha nem emelne kezet egy nőre. Akárki is az a nő. Carmen ezt mind csak kitalálja. Tudom. Sloop soha nem ütötte meg, erre megesküszöm.
Reacher a fejét csóválgatta. – Ha maga megesküszik valamire, az még nem bizonyít a világon semmit. Persze, hogy ezt mondja, Sloop a barátja volt.
Walker megint bólintott. – Megértem az álláspontját. De nincs mire alapozni. Nincs semmi bizonyíték, nincsenek szemtanúk. Én a közelükben éltem, ezerszer is meglátogattam őket. Párszor hallottam lovas balesetekről. Nem volt olyan sok, és teljesen hihetőnek tűnt. Természetesen bekérjük majd az orvosi feljegyzéseket, de nem reménykedem túlságosan, hogy bármi gyanúsat találnánk bennük.
– Maga is mondta, hogy az ilyen erőszak titokban is folyhat.
– Ennyire titokban? Reacher, én régóta vagyok ügyész, sok mindent láttam már. Sloop és Carmen együtt laktak a családjukkal, mindennap találkoztak a barátaikkal. És mielőtt maga elmondta volna ezt a történetet Alice Aaronnak, egész Texasban soha senki nem hallotta a legfutóbb pletykát sem arról, hogy bármi probléma lenne köztük. Se én, se Al, se senki. Ugye, érti, mire gondolok? Nincs semmiféle bizonyíték. Nem áll más a rendelkezésünkre, csak Carmen szava. És maga az egyetlen ember, aki valaha is hallotta tőle ezt. Ha maga kiáll a tanúk padjára, hogy mellette tanúskodjon, azzal gyakorlatilag véget is ér a per, mert egyértelműen ki fog derülni, hogy a nő beteges hazudozó. Ugye, tényleg azt mondta, hogy ő jelentette fel Sloopot az adóhivatalnál?
– Igen, ezt mondta. Azt mondta, egyszerűen felhívta őket telefonon.
Walker megrázta a fejét. – Úgy kapták rajta, hogy átvizsgálták a bankszámláját. Teljesen véletlenül, valami üzletfelének az ügyében nyomoztak, aki kapcsolatban állt vele. Carmen erről az egészről semmit sem tudott. Ezt én teljesen biztosan tudom, mert Sloop azonnal Al-től kért jogi tanácsot, Al meg rögtön hozzám fordult. Láttam a vádiratot, feketén fehéren le volt írva minden. Carmen hazudik, Reacher, ez ilyen egyszerű. Vagy talán nem ilyen egyszerű. Talán nagyon is bonyolult okok rejlenek a háttérben.
Reacher egy hosszú pillanatig hallgatott. – Lehet, hogy hazudik – mondta aztán. – De attól még lehet, hogy verte. És igenis titokban maradhat. Maga nem tudhatja, hogy nem történt meg.
Walker bólintott. – Ez igaz, nem tudom. De az életemet tenném rá, hogy nem történt meg.
– Engem Carmen meggyőzött róla.
– Valószínűleg saját magát is. Ez a nő egy fantáziavilágban él. Én ismerem, Reacher. Megrögzött hazudozó, és bűnös szándékos emberölésben.
– Akkor most miről is beszélgetünk?
Walker hallgatott egy kicsit. – Megbízhatok magában?
– Számít ez? – kérdezte Reacher,
Walker csak bámulta a falat, egy percig is. A légkondicionáló bugása kitöltötte a csendet.
– Igen, számít – mondta végül. – Nagyon is sokat. Carmennek is és nekem is: maga teljesen félreért engem. Nem arról van szó, hogy egy feldühödött ember védelmezni próbálja a barátja jó hírét. Én igenis szeretnék valami felmentő tényezőt találni Carmennek, hát nem érti? Akár ki is találnék valamit. Mondjuk, lehetne úgy tenni, mintha tényleg megtörtént volna a verés, és amennyire lehet, tagadni az előzetes megfontolást. Erős kísértést érzek rá, hogy ezt tegyem. Mert akkor nem kellene elítélni, és talán menthetem a pozíciómat a bíróválasztáson.
Megint csönd lett. Csak a légkondicionáló búgása hallatszott, és a telefonok halk csöngése odakintről a titkárságról. Egy fax halk kattogása.
– Szeretnék bemenni hozzá látogatóba – mondta Reacher.
Walker megrázta a fejét. – Nem engedhetem meg. Maga nem az ügyvédje.
– Megkerülhetnénk a szabályokat.
Walker felsóhajtott, és a kezébe temette az arcát – Kérem, ne próbáljon rávenni erre, amikor már úgyis olyasmin töröm a fejem, amivel teljes mértékben a sutba vágnám a szabályokat.
Reacher nem mondott semmit. Walker belebámult a semmibe, fáradt szemekkel.
– Szeretném kideríteni, mi volt Carmen igazi motivációja – mondta. – Mert ha hideg fejjel, pénzért ölt, akkor nincs más választásom. Akkor el kell ítélni.
Reacher hallgatott.
– De ha nem így volt, akkor szeretném, ha segítene nekem. Ha az orvosi feljegyzések akár csak halványan is hihetővé teszik, amit állít, akkor megpróbálom megmenteni.
Reacher nem mondott semmit.
– Jó, valójában persze magamat akarom megmenteni – ismerte be Walker. – Megmenteni az esélyeimet a választáson. Vagy mindkettőnket, magamat is, Carment is. És Ellie-t is. Remek kis kölyök, Sloop imádta.
– És mit akar tőlem?
– Azt akarom, hogy hazudjon a vallomásában. Mondja el, amit Carmen mondott a verésekről, de módosítson minden egyebet. Hogy megőrizhessük a szavahihetőségének látszatát.
Reacher hallgatott.
– Ezért kell, hogy bízzon bennem. És ezért kellett mindent őszintén elmondanom magának. Hogy pontosan tudja, mire vállalkozik.
– Soha nem csináltam még ilyet.
– Én sem – mondta Walker. – Szörnyen nehezemre esik már beszélni is róla.
Reacher sokáig hallgatott.
– És miből gondolja, hogy én hajlandó lennék megtenni?
– Azt hiszem, kedveli Carment – mondta Walker. – Sajnálja, és segíteni akar neki. És ha nekem segít, neki is segíthetne.
– És hogy csinálnánk?
Walker vállat vont. – Én az elejétől átadnám az ügyet, az egyik helyettesem intézné. Kiderítem, mi az, amit bizonyítani tudunk, és megbeszélném magával előre, hogy milyen kérdések merülhetnek fel, és mit kell válaszolnia rá. Ezért nem engedhetem, hogy meglátogassa Carment. Feljegyzést vezetnek a látogatókról. Úgy tűnhetne fel, hogy előtte összebeszélt vele.
– Hát, nem tudom… – mondta Reacher.
– Talán nem is kerül sor tárgyalásra. Ha az orvosi feljegyzésekkel lehet kicsit manipulálni, és van egy használható tanúvallomásunk Carmentől és magától is, akkor talán sikerül ejtetni a vádat.
– Egy tanúvallomásban hazudni ugyanolyan helytelen.
– Gondoljon Ellie-re.
– Meg a maga bírói posztjára.
Walker bólintott. – Nem titkolom. Szeretném, ha megválasztanának, így van. De tisztességes indítékokból. Szeretnék javítani a dolgokon. Mindig is ez volt a célom. Minél feljebb jutni, és belülről megreformálni a dolgokat. Ez az egyetlen módja. Legalábbis egy olyan valakinek, mint én. A lobbizáshoz nincs elég befolyásom. Nem vagyok igazán politikusalkat. Nincs hozzá tehetségem.
Reacher nem mondott semmit.
– Gondoljuk át a dolgot. Egy-két nap, aztán majd meglátjuk.
– Biztos benne?
Walker megint felsóhajtott. – Nem, persze, hogy nem vagyok biztos. Gyűlölöm ezt az egészet. De hát, a pokolba is, Sloop halott. Ezen semmi nem változtat. Semmi nem hozhatja vissza. Az emlékének persze nem fog használni egy ilyen ügy, de megmenthetjük Carment. Sloop szerette. Hihetetlen, hogy mit vállalt miatta, mennyire helytelenítette mindenki a választását, a családja, a barátai. Azt hiszem, szívesen feláldozná a jó hírét, ha arról van szó, hogy ezzel megmentheti Carmen életét.
Megint csönd lett.
– El kéne intézni, hogy óvadékkal szabadlábra helyezzék – mondta Reacher.
– Erről szó sem lehet – tiltakozott Walker.
– Ellie-nek szüksége van rá.
– Ellie kibír pár napot a nagyanyjával. Most inkább az élete hátralévő részére kell gondolnunk. Adjon nekem egy kis időt, hogy kitaláljam, mit tegyünk.
Reacher vállat vont, és felállt.
– Minden szigorúan maradjon kettőnk között, rendben? – kérte Walker. – Bár ezt az elején kellett volna mondanom.
Reacher bólintott. – Keressen, ha van valami – mondta.
Aztán sarkon fordult, és kisétált az irodából:
12. fejezet
Felmerül egy egyszerű kérdés – mondta Alice. – Elképzelhető-e, hogy egy férj erőszakos viselkedése annyira titokban maradjon, hogy a legközelebbi barátok sem tudnak róla?
– Fogalmam sincs – mondta Reacher. – Nincsenek tapasztalataim ezen a téren.
– Nekem sem.
Alice íróasztalánál ültek, az irodában. Dél körül járt az idő, és a hőség olyan borzalmas volt, hogy az egész város sziesztázni kényszerült. Senki nem járt az utcán, csak akinek valami halaszthatatlanul fontos dolga volt. Az iroda majdnem üres volt, rajtuk kívül csak öt méterrel odébb egy másik íróasztalnál ült egy ügyvéd. Bent is legalább 38 fok volt, és egyre párásabb lett a levegő. Az ősrégi légkondicionáló nem sokat segített. Alice időközben megint átöltözött a sortba. Hátradőlt a széken, a kezét összefonta a tarkója mögött, a hátát homorította, hogy ne érjen hozzá a ragadós műbőr háttámlához. Tetőtől talpig csillogott az izzadtságtól, olyan volt lebarnult bőre, mintha be lenne olajozva. Reacher inge is átázott. Egyre inkább úgy tűnt, hogy az új ing nem fogja kihúzni három napig, ahogy tervezte.
– Ez a 22-es csapdája – mondta Alice. – Ha tudunk az erőszakról, az nem titkos. Ha tényleg titokban folyik, akkor azt is feltételezhetjük, hogy meg sem történik. Például én azt feltételezem, hogy az apám nem veri az anyámat. De lehet, hogy mégis. Ki tudna róla? Na és a maga apja?
Reacher elmosolyodott. – Kétlem. A haditengerészetnél volt. Nagydarab fickó, és nem különösebben kifinomult. De látnia kellett volna az anyámat. Lehet, hogy ő verte az apámat.
– Szóval akkor igen vagy nem Carmen és Sloop esetében?
– Engem Carmen meggyőzött. Nincs semmi kétségem felőle.
– Minden egyéb körülmény ellenére?
– Engem meggyőzött – ismételte meg Reacher. – Lehet, hogy más dolgokban hazudik, de Sloop verte, ez biztos. Én meg vagyok győződve róla.
Alice ránézett, kérdő ügyvédtekintettel.
– Semmi kétsége? – kérdezte.
– Semmi.
– Jó, de egy már eleve nehéz ügy most csak még nehezebb lett. Ezt nagyon tudom utálni.
– Én is, de azért a nehéz még nem egyenlő azzal, hogy lehetetlen.
– Tisztában van vele, hogy jogilag pontosan hogy áll a helyzet?
Reacher bólintott. – Nem olyan bonyolult. Akárhogy is nézzük, Carmen nyakig van a slamasztikában. Ha meg is történt a verés, ezt a védekezési lehetőséget eljátszotta azzal, hogy előre megfontolta az egészet. Ha viszont Sloop nem verte, akkor előre megfontolt, szándékos emberölést követett el. A szavahihetősége pedig nulla, a hazugságai miatt. A játszmának vége lenne, ha Walker nem akarna annyira bíró lenni.
– Pontosan – bólintott Alice.
– Maga örül, hogy ettől kell függeni?
– Nem.
– Én sem.
– Sem erkölcsileg, sem gyakorlati szempontból – mondta Alice. – A választásig még bármi megtörténhet. Mit tudom én, mondjuk, kiderül Hackről, hogy van egy házasságon kívül született gyereke, vagy tatukkal folytat szexuális kapcsolatot, és kénytelen lesz visszalépni a jelöltségtől. Hosszú még az idő novemberig. Ostobaság lenne arra számítani, hogy ő mindenképpen indul a választáson. Akármikor megszűnhet az érdekeltsége Carmen ügyében. Úgyhogy jól meg kell alapoznunk a védelmét.
Reacher megint elmosolyodott. – Maga okosabb, mint gondoltam.
– Azt hittem, azt fogja mondani, hogy mint amilyennek látszom.
– Szerintem más ügyvédek is öltözködhetnének így, érdekesebb lenne.
– Magának semmiképp nem szabad tanúvallomást tennie. Így sokkal biztonságosabb lenne Carmennek. Ha maga nincs, akkor a pisztoly az egyetlen, ami előre megfontolt szándékra vall. Talán érvelhetünk azzal, hogy ha valaki megvesz egy pisztolyt, az még nem jelenti azt, hogy előre megfontolt szándékkal használta. Mondjuk, vehette valami más okból is.
Reacher nem szólt semmit.
– Épp most vizsgálják a pisztolyt a laboratóriumban – folytatta Alice. – Ballisztikailag meg az ujjlenyomatokat. Azt mondják, kétféle ujjlenyomat van rajta, gondolom, Carmené, és talán Sloopé. Lehet, hogy dulakodtak, és el akarta venni tőle. Lehet, hogy az egész csak baleset volt.
Reacher megrázta a fejét. – A másik ujjlenyomat csak az enyém lehet. Megkért, hogy tanítsam meg lőni. Kimentünk a sivatagba, és gyakoroltunk egy kicsit.
– Mikor?
– Szombaton. A Sloop hazatérése előtti napon.
Alice rámeredt. – Jézusom, Reacher! Semmiképp nem kerülhet sor arra, hogy tanúskodjon.
– Én is így tervezem.
– És mi lesz, ha valami történik, és beidézik?
– Akkor, gondolom, hazudni fogok.
– Meg tudja tenni?
– Tizenhárom évig rendőr voltam. Nem esne olyan nagyon nehezemre.
– És mit mondana az ujjlenyomatairól a pisztolyon?
– Azt, hogy eldobva találtam valahol, és mit sem sejtve visszaadtam Carmennek. úgy tüntetném fel, mintha miután megvette, meggondolta volna magát, és meg akart volna szabadulni tőle.
– Nem lenne kínos, ha ilyesmit kell mondania?
– Ha a cél szentesíti az eszközt… És azt hiszem, itt most erről van szó. Carmen kicsit megnehezítette saját magának, hogy bebizonyítsa az igazát, nem gondolja?
Alice bólintott. – De igen, azt hiszem. Engem nem zavar, ha a múltjáról hazudott. Az emberek gyakran csinálnak ilyet, mindenféle okból. Úgyhogy nem maradt más, amivel meg kell birkóznunk, csak az előre megfontolt szándék kérdése. A legtöbb más államban ez nem lenne ekkora probléma. Ott reálisan látják a dolgokat. Tudják, hogy egy nő, akit ver a férje, nem feltétlenül tud szembeszállni vele ott és akkor, az adott pillanatban. Ki kell várnia, amíg mondjuk, részeg a férje vagy alszik. Sok ilyen eset volt már.
– Akkor hol kezdjük?
– Ahol rá vagyunk kényszerítve. Nem túl jó helyen. A közvetlen bizonyítékok meglehetősen elsöprő erejűek. Ezt úgy mondják, hogy res ipsa loquitur, a dolog önmagáért beszél. A férje holtan fekszik a hálószobájukban, és ott a saját pisztolya. Ez szándékos emberölés. Ha ennyiben hagyjuk, az esküdtszék az első szavazáson el fogja ítélni.
– Tehát?
– Tehát próbáljuk elkenni az előre megfontolt szándékot, aztán az orvosi feljegyzések alapján bebizonyítjuk, hogy a férje igenis verte. Már nekikezdtem a papírmunkának. Az ügyészi hivatallal együtt bekértük minden texasi és minden szomszédos állambeli kórházban fellelhető kartonjait. Ilyen esetekben ez a rutineljárás, mert sokszor mindent elkövetnek, hogy leplezzék a dolgot. A kórházak általában elég hamar reagálnak, úgyhogy pár napon belül itt lesznek a papírok. Akkor megint előáll a res ipsa loquitur helyzet. Ha tényleg verés okozta a sérüléseit, akkor a feljegyzésekből legalább annyinak ki kell derülni, hogy így is történhetett. Ehhez csak egy kis józan ész kell. Aztán Carmen kiáll a tanúk padjára, és elmondja, mi történt. Kicsit vigyázni kell, hogy a múltjáról miket mond, de ha jól adjuk elő a dolgot, még előnyére is válhat. Ha valaki prostituált volt, és új életet akar kezdeni, azzal nincs semmi baj. Ébreszthetünk iránta együttérzést az esküdtszék tagjaiban.
– Úgy látom, maga elég jó ügyvéd.
Alice elmosolyodott. – Ilyen fiatalon?
– Mikor végzett, két éve?
– Hat hónapja – mondta Alice. – De itt az ember gyorsan tanul.
– Azt látom.
– Tehát, ha gondosan választjuk meg az esküdtszék tagjait, akkor legalább arra számíthatunk, hogy fele-fele arányban úgy fognak szavazni, hogy nem tudom, és nem bűnös. A „nem bűnös” véleményen lévők pár nap alatt meg fogják győzni a többieket. Főleg, ha továbbra is ilyen hőség van.
Reacher rázogatta magán az átizzadt inget. – Nem maradhat már így sokáig.
– Én a jövő nyárról beszélek – mondta Alice. – Legfeljebb akkor kerülhet sor a tárgyalásra, ha szerencsénk van. Az is lehet, hogy csak az az utáni nyáron.
Reacher rámeredt. – Most viccel?
Alice megrázta a fejét. – A rekord errefelé egy olyan eset volt, amikor négy év telt el a letartóztatás és a tárgyalás között.
– Mi lesz addig Ellie-vel?
Alice vállat vont. – Imádkozzunk, hogy az orvosi feljegyzések használhatóak legyenek. Ha igen, akkor megpróbálhatjuk rávenni Hacket, hogy egyszerűen ejtse a vádat. Neki elég sok mozgástere van.
– Szerintem nem kéne sok rábeszélés – mondta Reacher. – Amilyen hangulatban van.
– Reméljük a legjobbat. Lehet, hogy pár nap alatt túl leszünk az egészen.
– Mikor látogatja meg Carment?
– Ma délután. Először elmegyek a bankba, beváltani a csekket. Aztán szépen beteszem a pénzt egy zacskóba, és házhoz szállítom.
– Oké – mondta Reacher.
– Nem akarom tudni, hogy szerezte meg.
– Csak úgy elkértem.
– Nem akarom tudni – mondta újból Alice. – Eljöhetne velem, ismerkedjen meg a családdal. És lehetne a testőröm is. Nem mindennap szaladgálok húszezer dollárral itt a vadnyugaton. És a kocsiban legalább hűvös van.
– Oké – mondta megint Reacher.

A bankban minden további nélkül kifizették nekik a húszezret, használt bankjegyekben. A pénztárosnő úgy viselkedett, mintha ez mindennapi rutinfeladat lenne. Háromszor átszámolta a pénzt, és gondosan berakosgatta a barna papírzacskóba, amit Alice magával hozott erre a célra. Reacher vitte ki a kocsihoz a parkolóba. Nem mintha bármiféle veszélyben lettek volna. A borzalmas hőség miatt szinte teljesen kiürültek az utcák, az az egy-két ember, aki mégis kint volt, alig vonszolta magát.
A kocsi belseje közben úgy felforrósodott, hogy nem is tudtak rögtön beszállni. Alice beindította a légkondicionálót, és kitárta az ajtókat, míg egy kicsit lehűlt a kocsi belseje, de valószínűleg így is negyven fok volt, amikor beültek. De a kintihez képest hűvösebbnek tűnt. Minden relatív. Északkelet felé indultak. Alice jól vezetett, sokkal jobban, mint Reacher. Neki egyszer sem akadozott a motor.
– Vihar lesz – jegyezte meg.
– Mindenki ezt mondja, de én nem érzem.
– Volt már része ilyen hőségben?
– Talán egyszer-kétszer. Szaúd-Arábiában, és a Csendes-óceáni-szigeteken. De Szaúd-Arábiában szárazabb volt a levegő, a szigeteken meg párásabb. Úgyhogy ilyet még nem éreztem.
Az égbolt egészen halványkék volt a fejük fölött, szinte fehéren izzott a hőségtől. A nap szórt fényt vetett, mintha nem is egy pontból sugározna, hanem egyszerre mindenhonnan. Egyetlen felhő sem volt az égen. Reacher annyit hunyorgott a vakító fény miatt, hogy már fájtak az izmok a szeme körül.
– Ez új nekem – mondta. – Gondoltam, hogy meleg lesz errefelé, de ez hihetetlen.
Alice megkérdezte, mikor járt a Közel-Keleten és a Csendes-óceáni-szigeteken, mire Reacher előadta az életrajzának rövidített változatát, a szokásosnál kicsit részletesebben, mert élvezte Alice társaságát. Az első harminchat évet többnyire elég könnyű volt összefoglalni. Egyenes vonalban haladt a történet, gyerekkorától felnőttkoráig, előléptetésekkel és kitüntetésekkel tarkítva. Az utolsó pár évet, a céltalan sodródást már kicsit nehezebb volt elmesélni. Az ő számára diadal volt ez a fajta sehová nem tartozás, de tudta, hogy mások nem így látják. Úgyhogy mint mindig, most is csak elmondta a történetet, aztán válaszolt a zavart kérdéseikre, és hagyta, hogy a nő azt gondoljon, amit akar.

Alice válaszul elmesélte a saját élete történetét. Furcsamód meglehetősen hasonlított Reacheréhez. Ahogy ő egy katona fia volt, Alice egy ügyvéd lánya. Soha eszébe sem jutott, hogy más foglalkozást válasszon, mint az apja, ahogy Reachernek sem. Úgy nőtt fel, hogy folyton ügyvédek között volt, aztán az apja nyomdokába lépett. Hét évet töltött a Harvardon, míg Reacher négyet a West Point akadémián. Alice most huszonöt éves volt, és nagyjából ott tartott a jogászszakmában, mint egy ambiciózus hadnagy a hadseregben. Huszonöt éves korában Reacher is ambiciózus hadnagy volt, és pontosan emlékezett rá, milyen érzés.
– És mit fog csinálni ezután? – kérdezte.
– Ezután? Gondolom, visszamegyek New Yorkba. Vagy talán Washingtonba. Egyre jobban érdekel a politika.
– Nem fog hiányozni ez a piszkos munka?
– De, valószínűleg. Nem akarom teljesen feladni. Talán minden évben vállalok pár hétre önkéntes munkát. Vagy legalábbis megpróbálom majd anyagilag támogatni, innen jön a pénzünk, a nagyvárosokban működő nagy ügyvédi irodáktól, így könnyítenek a lelkiismeretükön.
– Ezt örömmel hallom. Valakinek kell tenni valamit.
– Az biztos.
– Na és Hack Walker? – kérdezte Reacher – ő tud majd tenni valamit, – ha megválasztják?
Alice vállat vont. – Nem ismerem túl jól. De a híre elég jó. És rontani mindenesetre nem tud a helyzeten. Az egész rendszer úgy rossz, ahogy van. Én a magam részéről demokrata vagyok, és semmi kifogásom az ellen, hogy a bírákat válasszák. Elméletileg. De gyakorlatban az egész teljesen félresiklott. Mit gondol, mennyibe kerül errefelé egy ilyen választási kampány?
– Fogalmam sincs.
– Hát, számoljuk ki. Alapvetően Pecos megyéről beszélünk, mert a választók nagy része itt található. Egy csomó plakát, újsághirdetések, fél tucat házilag készült hirdetés a helyi kábelcsatornákon. Egy ekkora piacon nehéz lenne túllépni az öt számjegyű összeget. Csakhogy ezek a jelöltek több százezer dollárnyi támogatást szednek össze, vagy talán milliókat is. És a törvény azt mondja, hogy ezt nem kötelesek elkölteni a kampányukra. Ami megmarad, azt egyszerűen megtartják az esetleges későbbi kiadásokra. Vagyis ezt azt jelenti, hogy gyakorlatilag előre megvesztegetik a bírákat. Az ügyvédi irodák, az olajtársaságok most fizetnek a jövőbeli segítség reményében. Az ember komolyan meggazdagodhat azon, ha bírónak jelölteti magát Texasban. És ha megválasztják, és a szolgálati évei alatt mindig helyes döntéseket hoz, akkor utána szépen visszavonulhat valami előkelő ügyvédi irodába, és beválasztják fél tucat nagy cég igazgatótanácsába. Szinte nem is bírónak választják meg az illetőt, hanem legalábbis fejedelemnek.
– És Walker tud majd változtatni ezen?
– Ha akarja, tud. Ez ilyen egyszerű. És most éppen tudna segíteni Carmen Greeren. Erre kell összpontosítanunk.
Reacher bólintott. Alice lassított, egy lehajtóutat keresett. Megint elhagyatott vidéken jártak, ahol ranchek sorakoztak Reacher úgy vélte, nem lehetnek túl messze Brewer házától, bár nem ismerte fel a tájat. Minden olyan száraz és átforrósodott volt, hogy az volt az érzése, az elsárgult növényzet akármelyik pillanatban lángra lobbanhat.
– Zavarja, hogy Carmen hazudott magának? – kérdezte Alice.
Reacher vállat vont. – Igen is, meg nem is. Senki nem örül, ha hazudnak neki, de nézzük az ő szemszögéből, ő egyszerűen arra a döntésre jutott, hogy meg kell szabadulnia Slooptól, és nekilátott, hogy megoldja a feladatot.
– Szóval tényleg alaposan előre megfontolta?
– Erre most mit mondjak?
– Én az ő oldalán állok.
Reacher bólintott. – Mindent kitervelt. Azt mondta, előttem már egy tucat fickót felvett a kocsijába.
Alice is bólintott. – Ettől valahogy még jobban is érzem magam. Mintha ez is azt bizonyítaná, hogy mennyire szörnyű helyzetben volt. Senki nem tenne ilyet, ha nem kényszerülne rá nagyon.
– Igen, nekem is ez az érzésem.
Alice megint lelassított, és befordult egy farmhoz vezető mellékúton. Tíz méter után áthajtottak egy kapun, amely szegényes utánzata volt a nagy ranchek kapuinak, amelyekből annyit láttak az út mentén. Egyszerű, festetlen fagerendákból összetákolva, kicsit az egész balra dőlt. A felső keresztfán egy név állt, de nem lehetett kivenni, annyira lekoptatta a nap. A kapu mögött pár holdnyi megművelt terület. Egyenes barázdák húzódtak a földben, és házilag összeszerelt öntözőrendszer is volt. Kis faoszlopokon drótok húzódtak, amelyek valamikor a növényeket támaszthatták, de most nem nőtt semmi. Minden száraz volt és kopár.
Száz méterrel az utolsó barázda után egy ház állt. Nem volt különösebben rozoga. Kicsi volt, földszintes, a külső faborítás fehérre festve, bár a festék megrepedezett a tűző naptól. A ház mögött kis szélmalom és egy fészer öntözőszivattyúval, mellette egy rozzant, háromnegyed tonnás teherautó állt. A ház ajtaja csukva volt. Alice közvetlenül előtte állt meg a kocsival.
– Garcíának hívják őket – mondta. – Biztos, hogy itthon vannak.

A húszezer dollárnak, olyan hatása volt, amilyet Reacher még életében nem látott. Mintha az életüket kapták volna vissza. A család öt tagból állt, a szülőkből és három gyerekből. Mind véznák voltak, és rosszul öltözöttek. A szülők negyvenes éveik vége felé járhattak, a legidősebb gyerek egy huszonnégy év körüli lány volt. A két fiatalabb fiú volt, talán húsz és huszonkét évesek. Némán, egy csoportban álldogáltak az ajtó mellett. Alice vidáman köszönt, besétált, aztán kiborította a pénzt, a zacskóból a konyhaasztalra.
– Meggondolta magát – mondta spanyolul. – Végül úgy döntött, mégis fizet.
A García család félkörben állt az asztal körül, és némán bámulták a pénzt, mintha valami olyan hihetetlen szerencse érte volna őket, amire nem is lehet mit mondani. Nem kérdeztek semmit, csak elfogadták, hogy megtörtént a csoda. Kicsit hallgattak, aztán folyni kezdett belőlük a szó, a tervek, hogy mit fognak csinálni a pénzzel. Először is visszakapcsoltatják a telefont, hogy ne kelljen nyolc mérföldet gyalogolni a szomszédhoz, ha telefonálni akarnak. Aztán az áramot. Aztán visszafizetik a tartozásaikat a barátaiknak. Aztán vesznek benzint, hogy be tudják indítani az öntözőszivattyút. Aztán megjavíttatják a teherautót, és bemennek a városba vetőmagot és műtrágyát venni. Ha minden jól megy, a tél beállta előtt még sikerülhet le is szüretelni a termést.
Reacher kicsit hátrább húzódott, és körbejárkált. Egy ebédlőnek is használt konyha volt, ebből nyílt egy nappali. A szoba forró volt és levegőtlen. Egy alacsony polcon hosszú sorban egy enciklopédia kötetei sorakoztak, és kis vallási szobrocskák. A falon egyetlen kép lógott. Műtermi portré, egy fiú fényképe. Talán tizennégy éves lehetett, az ajka fölött korán pelyhedző kis bajusszal. Fehér konfirmációs ruhában volt, és félénken mosolygott. Fekete keretben volt a kép, és egy poros fekete gyászszalag lógott a szélén.
– A legidősebb fiam – szólalt meg egy hang. – Ez a kép közvetlenül azelőtt készült, hogy eljöttünk a falunkból, Mexikóból.
Reacher megfordult. A nő állt mögötte.
– Megölték, idefelé úton.
Reacher bólintott. – Tudom. Hallottam. A határőrség. Nagyon sajnálom.
– Tizenkét éve történt. Raoul García volt a neve.
Úgy mondta ki a nevét, mintha valami szertartás lenne.
– Hogyan történt?
A nő egy másodpercig hallgatott. – Szörnyű volt – mondta. – Éjszaka három órán keresztül üldöztek. Gyalog, futva menekültünk, ők meg egy teherautón jöttek utánunk, vakító reflektorokkal. A család kettéosztott a sötétben. Raoul a húgával ment, őt védelmezte. Ő akkor tizenkét éves volt. Aztán a húgát elküldte az egyik irányba, ő meg elindult a reflektorok fényében. Feladta magát, hogy megmentse a húgát. De meg se próbálták letartóztatni vagy ilyesmi. Egyszerűen lelőtték, és elhajtottak. Egész közel voltak ahhoz a helyhez, ahol én rejtőzködtem. Nevettek. Hallottam. Mintha valami sportot űznének.
– Nagyon sajnálom – mondta újból Reacher.
A nő vállat vont. – Akkoriban ez gyakori volt. Rossz időszak volt, és rossz környék. Később mi is rájöttünk. A vezetőnk, aki megígérte, hogy átvisz a határon, vagy nem tudta, vagy nem törődött vele. Később megtudtuk, hogy ezen az útvonalon csak abban az évben húsz embert öltek meg. Csak úgy, szórakozásból. Egyiket-másikat borzalmas módon. Raoul szerencsés volt, hogy egyszerűen csak lelőtték.
Reacher nem mondott semmit. A nő még egy percig nézte a képet, aztán elfordult, mintha óriási erőfeszítésébe kerülne, és mosolyt erőltetett az arcára. Intett Reachernek, hogy csatlakozzon a konyhában ünneplő társasághoz.
– Tequilát iszunk – mondta. – Különleges alkalomra tartogattuk.
Az asztalon poharak álltak, a lány épp töltögette őket. A lány, akit Raoul megmentett. A kisebbik fiú körbeadta a poharakat. Reacher is elvett egyet, és várt. García intett, hogy csendet kér, aztán Alice-re emelte a poharát.
– Az ügyvédünkre – mondta. – Aki bebizonyította, hogy a nagy francia író, Honoré de Balzac tévedett, amikor azt mondta: „A törvény olyan, mint a pókháló, amelyen a nagy legyek keresztülrepülnek, és csak a kicsik akadnak fenn.”
Alice kicsit elpirult. García rámosolygott, és Reacherhez fordult. – És magára is, amiért segítségünkre volt szorult helyzetünkben.
– De nada – mondta Reacher. – No hay de qué.
A tequila torokkaparó volt, és nyomasztotta őket Raoul emléke, úgyhogy a második pohárral már visszautasították, és magukra hagyták a García családot, hadd ünnepeljenek. Mielőtt beszálltak a kocsiba, megint várni kellett kicsit, hogy lehűljön a belseje. Aztán visszaindultak Pecosba.
– Élveztem – mondta Alice. – Végre úgy érezhettem, hogy valamit el is érek a munkámmal.
– Tényleg elért valamit.
– Bár tulajdonképpen maga csinálta.
– A szakmai részét maga.
– Azért köszönöm.
– Indult valaha is nyomozás a határőrség ügyében? – kérdezte Reacher. .
Alice bólintott. – A feljegyzések szerint elég alapos. Meglehetősen nagy port vert fel akkoriban az ügy. Persze senki nem tudott biztosat, de azért elég pletyka keringett ahhoz, hogy elkerülhetetlen legyen egy vizsgálat,
– És?
– És semmi. Mindent eltussoltak. Soha még csak vádat sem emeltek.
– És abbamaradtak ezek az esetek? 
Alice megint bólintott. – Ugyanolyan hirtelen, mint ahogy elkezdődtek. Nyilván megértették, hogy nem folytathatják így.
– Igen, ez sokszor így van – bólintott Reacher. – A nyomozásnak gyakran nem az a célja, hogy valami eredményre jusson, hanem hogy eljuttasson egy üzenetet. Mint egy kódolt figyelmeztetés. Mintha azt mondanák, ezt nem csinálhatjátok tovább, bárkik vagytok is, jobb lesz abbahagyni.
– De nem szolgáltattak igazságot. Több mint húsz ember meghalt, néhányan a legborzalmasabb módon. Mintha egy pogrom folyt volna egy éven át. Valakinek meg kellett volna bűnhődnie.
– Ismerte ezt a Balzac-idézetet?
– Persze. Végül is a Harvardra jártam. ,
– És emlékszik Herbert Marcuse-re is?
– Ő később élt, ugye? És filozófus volt, nem regényíró.
Reacher bólintott. – Kilencvenkilenc évvel Balzac után született. Társadalomfilozófiával foglalkozott. Azt mondta, hogy a törvény mindenhol az, amely védelmezi a fennálló hierarchiát.
– Elég szégyen.
– Persze, de akkor is így van.

Alig egy óra alatt vissza is értek Pecosba. Alice leparkolt, közvetlenül az iroda előtt, hogy minél kevesebbet kelljen gyalogolni a hőségben. De ez is épp elég volt. Mintha egy kazánba kellett volna besétálniuk, a fejükön egy forró törülközővel. Alice íróasztalán több kézzel írt kis üzenetet is találtak odaragasztgatott cédulákon. Alice lehámozta őket, és sorra átolvasgatta. Aztán mind a fiókba rakta.
– Most megyek, meglátogatom Carment – mondta. – Közben megjöttek a laboreredmények Hack Walker beszélni akar magával. Úgy néz ki, valami baj van.
– Ebben biztos voltam – mondta Reacher.
Az ajtóhoz mentek, és egy pillanatra megálltak, hogy erőt gyűjtsenek a kinti meleghez. A bíróság előtt kétfelé váltak az útjaik, Alice hátrament a börtön bejáratához, Reacher a főbejáraton ment be. Az előcsarnokban és a lépcsőházban nem volt légkondicionálás. Már az első emeletnél folyt róla az izzadság. A titkárságon a fiatalember némán intett neki, hogy bemehet. Reacher besétált, és ott találta Walkert, aki épp a technikusok jelentését olvasta. Úgy nézett ki, mint aki már sokadszor olvassa, mintha azt remélné, hogy ha elégszer olvassa, talán nem ugyanaz lesz benne.
– Carmen ölte meg Sloopot – mondta. – Minden stimmel. A ballisztikai vizsgálat eredménye is egyértelmű.
Reacher leült az íróasztal elé.
– A maga ujjlenyomatai rajta voltak a pisztolyon – mondta Walker.
Reacher nem felelt. Ha már hazudnia kell, inkább majd akkor, amikor számít is.
– Maga benne van az országos ujjlenyomat-adatbázisban – mondta Walker. – Tudott róla?
Reacher bólintott. – A hadsereg minden tisztje benne van.
– Mondjuk, hogy maga eldobva találta valahol a pisztolyt. És aggasztotta, hogy esetleg a gyerek megtalálhatja. Mondjuk, felvette, és elrakta biztonságos helyre.
– Mondjuk – bólintott Reacher.
Walker lapozott egyet.
– De ennél rosszabb a helyzet – mondta.
– Igen?
– Szokott imádkozni?
– Nem – mondta Reacher.
– Pedig nem ártana. Le kéne térdelnie, és hálát adni.
– Kinek?
– Talán a rendőrségnek. Vagy esetleg Sloopnak, amiért kihívta a seriffet.
– Miért?
– Mert ők mentették meg az életét.
– Hogyan?
– Mert a gyilkosság idejében maga épp egy rendőrautóban ült. Ha ottmaradt volna a ranchen, akkor most maga lenne az első számú gyanúsított.
– De miért?
Walker ismét lapozott.
– Az ujjlenyomatai rajta voltak a pisztolyon. És minden egyes töltényhüvelyen. És a táron. És a lőszeres dobozkán. Maga töltötte meg ezt a pisztolyt, Reacher. A technikusok szerint valószínűleg ki is próbálta, aztán újból megtöltötte, hogy készenlétben álljon. Carmen vásárolta a pisztolyt, tehát hivatalosan az ő tulajdona, de az ujjlenyomatok azt mutatják, hogy gyakorlatilag a maga fegyvere volt.
Reacher nem mondott semmit.
– Most már érti? Kis oltárt kéne állítania a rendőrségnek, és hálát adni minden reggel, amikor felébred, amiért életben van és szabad. A legkézenfekvőbb megoldás az lett volna, ha magát helyezzük vád alá. A barakkból könnyedén átlopakodhatott volna a hálószobába. Ugye, tudta, hol van a hálószoba? Beszéltem Bobbyval, ő mondta, hogy az előző éjszakát ott töltötte. Komolyan azt hitte, ott fog ülni egész éjjel az istállóban? Valószínűleg látta magukat Carmennel bemenni.
– Nem történt köztünk semmi. A kanapén aludtam.
Walker elmosolyodott. – Gondolja, hogy az esküdtszék ezt elhinné? Mert én nem. Úgyhogy könnyedén be tudnánk bizonyítani a szexuális féltékenység motivációját. Másnap éjszaka szépen beosont, kivette a pisztolyt a fiókból, és lelőtte Sloopot, aztán megint kilopakodott. Csak hát sajnos, ebben az időpontban épp a rendőrségi járőrkocsiban tartózkodott. Úgyhogy nagyon szerencsés ember. Ha sikerülne bebizonyítanom, hogy a gyilkos egy fehér férfi volt, hát ez nekem annyit érne, mint az illető súlya aranyban. Végre egy fehér embert ítélnénk halálra a sok fekete és mexikói után. Én lennék a legigazságosabb ügyész Texasban. Nyert ügyem lenne a választáson.
Reacher nem szólt semmit. Walker felsóhajtott.
– De hát sajnos, nem maga tette. Carmen volt. Akkor most mihez kezdhetek? Ráadásul nyilvánvaló, hogy a legalaposabb előre megfontolt szándék forgott fenn, olyannyira, hogy képes volt összeállni egy volt katonával, hogy megtanítsa a fegyverhasználatra. Miután megtaláltuk az ujjlenyomatait, utánanéztünk a dossziéjának a hadseregnél. Maga két éven át bajnok volt pisztolylövésben. Sőt egy darabig még oktatóként is működött. Maga töltötte meg Carmen pisztolyát. Most mi a fenét csinálhatok?
– Amit tervezett – mondta Reacher. – Várja meg az orvosi feljegyzéseket.
Walker hallgatott. Aztán megint felsóhajtott, és bólintott.
– Holnapra meglesz – mondta. – És tudja, még mit csináltam? Felkértem egy orvos szakértőt, hogy nézze át őket. Vannak olyan szakértők, akik csak a védelem számára vállalnak tanúskodást. Többnyire mi nem is próbálkozunk ilyeneknél. De én egy ilyet kértem fel, pontosan ugyanazt, akit Alice Aaron is felkérne, ha megengedhetné magának. Mert olyan valakit akarok, aki meg tud győzni arról, hogy van legalább egy halvány esély arra, hogy Carmen igazat mond, és hagyhatom, hogy megússza a dolgot, anélkül, hogy mindenki őrültnek nézne.
– Nyugodjon meg. Holnapra minden elrendeződik.
– Remélem – mondta Walker. – Lehet, hogy így lesz. Al Eugene irodájából is várok a pénzügyeivel kapcsolatos tájékoztatást. Al intézte Sloop pénzügyeit. Tehát, ha kiderül, hogy nem volt anyagi motiváció, és az orvosi feljegyzések is használhatóak, akkor talán megnyugodhatok.
– Carmennek egyáltalán nem volt pénze – mondta Reacher. – Ez volt az egyik legnagyobb problémája.
Walker bólintott. – Helyes. Ez az én helyzetemen is segít.
Az irodában csönd lett, csak a légkondicionáló búgott. Reacher egyszerre érezte nyirkosnak és hidegnek a tarkóját.
– Kicsit aktívabbnak kéne lennie – mondta. – A választással kapcsolatban.
– Igen? Hogyan?
– Csinálhatna valamit, ami fokozná a népszerűségét.
– Például mit?
– Például újraindíthatná a határőrség sötét ügyeivel kapcsolatos nyomozást. Az embereknek ez tetszene. Épp most találkoztam egy családdal, akiknek a legidősebb fiukat meggyilkolták.
Walker megint hallgatott egy másodpercig, aztán megrázta a fejét. – Az már nagyon régen volt.
– Ezeknek a családoknak nem – mondta Reacher. – Egy év alatt húszan estek áldozatul. A családtagjaik valószínűleg most is errefelé élnek és van szavazójoguk.
– A határőrség ügyében lefolyt a nyomozás – mondta Walker. – Ez még az én időm előtt történt, de elég alapos volt. Évekkel ezelőtt egyszer átnéztem az aktákat.
– Megvannak az akták?
– Persze. Az esetek nagy része Echo megyében történt, onnan minden papír ide kerül az irattárba. Nyilván arról volt szó, hogy egy csapat határőr elszórakozott egy kicsit, de a nyomozást figyelmeztetésnek vették, és abbahagyták a dolgot. A határőrségnél elég sűrűn cserélődnek az emberek. Az akkori elkövetők ki tudja, merre járnak azóta. Lehet, hogy az államot is elhagyták. Nem csak a bevándorlók tartanak északra.
– Akkor is jó benyomást kelthetne ezzel a dologgal.
Walker vállat vont. – Igen, ez biztos. Sok mindennel kelthetnék jó benyomást. De azért szorult belém némi tisztesség is, Reacher. Egy ilyen nyomozás csak a közpénzek pazarlása lenne. Nem jutnánk vele sehová. A világon sehová. Ez már a múlté.
– Tizenkét éve történt. Ez azért nem az özönvíz előtt volt.
– Errefelé annak számít. Itt gyorsan változnak a dolgok. Pillanatnyilag arra kell koncentrálnom, ami Echóban történt tegnap este, és nem arra, ami tizenkét évvel ezelőtt.
– Hát jó – mondta Reacher. – A maga döntése.
– Reggel majd felhívom Alice-t, ha megjött az anyag, amit kértünk a kórházakból. Ebédidőre lehet, hogy túl leszünk mindenen.
– Remélem.
– Én is – mondta Walker.
Reacher kilépett az utcára a forró, fülledt lépcsőházból. Odakint még nagyobb volt a kánikula. Olyan meleg volt, hogy szinte levegőt venni is nehezére esett, mintha minden oxigénmolekulát kiégetett volna a hőség a levegőből. Átsétált az utcán az ügyvédi irodához. Az izzadság a szemébe folyt. Alice-t az íróasztalánál találta.
– Már vissza is ért? – kérdezte Reacher meglepetten.
Alice csak bólintott.
– Beszélt vele?
Alice megint bólintott.
– És mit mondott?
– Semmit a világon – felelte Alice. – Csak azt, hogy nem akarja, hogy képviseljem.
– Ezt hogy érti?
– Ahogy mondtam. Nem tudtam mást kihúzni belőle, csak annyit, hogy nem járul hozzá, hogy én legyek a jogi képviselője.
– De miért?
– Azt nem mondta. Semmit nem mondott. Azonkívül, hogy nem akarja, hogy elvállaljam a védelmét.
– De hát mi a fenéért nem?
Alice csak vállat vont.
– Előfordult már magával ilyen?
Alice megrázta a fejét. – Nem. És senkivel, emberemlékezet óta. Úgy szoktak örülni az ügyvédnek, hogy épp csak a nyakába nem ugranak.
– Akkor mi a csuda történhetett? 
– Fogalmam sincs. Teljesen nyugodt és racionális volt.
– Megpróbálta meggyőzni?
– Persze. Egy darabig, de aztán otthagytam, mielőtt elveszti a türelmét és ordítozni kezd velem, mert az nem használna az ügyének. Úgy tervezem, később majd visszamegyek és még egyszer megpróbálom.
– Mondta neki, hogy én küldtem?
– Persze. Állandóan emlegettem, Reacher így, Reacher úgy. De hiába, csak annyit mondott, hogy elutasítja a jogi képviseletet. Újra meg újra, háromszor-négyszer is. Aztán meg csak hallgatott.
– El tudja képzelni, hogy mi oka lehetett rá?
Alice vállat vont. – Az adott körülmények között nemigen. Úgy értem, jó, nem vagyok egy Perry Mason, és első ránézésre nyilván nem nézek ki remek ügyvédnek. Ha, mondjuk, a Wall Streeten lennénk, és ott állítanék be valahová nyakig izzadtan, akkor el tudnám képzelni, hogy nem találnak túl bizalomgerjesztőnek, de hát ez nem a Wall Street, hanem a Pecos megyei börtön, a nő meg mexikói. Ha odamegy hozzá egy eleven ügyvéd, hát táncolnia kellene a boldogságtól.
– Akkor miért tette?
– Nem tudom, megmagyarázhatatlan.
– És most mi lesz?
– Rá kell vennem, hogy fogadja el a képviseletet, mielőtt valaki meghallja, hogy visszautasította.
– És ha továbbra sem hajlandó rá?
– Akkor én folytatom a munkámat, ő pedig teljesen magára marad. Talán úgy hat hónap múlva, amikor kész a vádirat, a bíróságról kiküldenek hozzá valami hasznavehetetlen idiótát.
Reacher egy pillanatig hallgatott. – Sajnálom, Alice. El sem tudtam képzelni, hogy ez fog történni.
– Nem a maga hibája.
– Úgy hét körül menjen vissza hozzá, jó? Akkor már az emeleti irodák üresek, és az éjszakai ügyeletes nő még nem vette át az őrséget. Az volt a benyomásom, jobban szereti beleütni az orrát a dolgokba, mint a nappalos. Talán ő kevésbé fog odafigyelni, mi folyik. Esetleg kicsit nyomatékosabban megpróbálhatná rábeszélni Carment. Hadd kiabáljon, ha akar.
– Oké, akkor hétkor. Pokoli nap volt. Hol fent, hol lent, mint egy hullámvasút.
– Ilyen az élet – mondta Reacher.
Alice futólag elmosolyodott. – Hol találhatom meg magát?
– Az autópályához legközelebb eső motelben szálltam meg.
– Szereti az autók zaját?
– Szeretem, ha olcsó. Tizenegyes szoba, Millard Fillmore néven.
– Mi?
– Csak megszokásból. Szeretem az álneveket. Szeretek névtelen maradni.
– És ki az a Millard Fillmore?
– Elnök volt, Lincoln előtt kettővel. New York-i születésű.
Alice egy pillanatig hallgatott. – Mit gondol, segítene, ha kicsit elegánsabban öltözködnék, mint egy igazi ügyvéd?
Reacher megvonta a vállát. – Nem hiszem. Nézzen rám. Én úgy festek. mint egy madárijesztő, de soha nem volt ellene semmi kifogása.
Alice megint elmosolyodott. – Igen, eléggé úgy néz ki. Amikor ma reggel besétált, azt hittem, magának kell ügyvéd. Azt hittem, valami bajba került hajléktalan.
– Ez egy új ruha – mondta Reacher. – Ma reggel vettem.
Alice végigmérte tetőtől talpig, de nem mondott semmit. Reacher otthagyta, hogy elintézhesse a papírmunkát, és elsétált, dél felé indulva a bíróság épületétől, egészen a pizzériáig. A helyiség tele volt vendégekkel. Az ajtó felett hatalmas légkondicionáló működött, amelyből kifolyt a víz járdára. Nyilván ez lehetett a leghűvösebb hely az egész városban, és ezért a legnépszerűbb. Reacher bement. Sikerült elcsípnie az utolsó üres asztalt, és vedelni kezdte a jeges vizet, a pincér alig győzte újratölteni a poharát. Aztán rendelt egy szardellás pizzát, jó sok hallal. Az volt az érzése, szüksége van a sóra a szervezetének.
***
A bérgyilkos csapat telefonon egy új személyleírást kapott. A telefonhívás Dallason és Las Vegason keresztül érkezett, egy motelszobába, száz mérföldre Pecostól. A telefonáló egy férfi volt, halkan, de tisztán és érthetően beszélt. Részletes leírást adott az új célszemélyről, megadta a teljes nevét és a korát, aztán a pontos személyleírást, valamint a helyeket, ahol felbukkanhat az illető a következő negyvennyolc órában.
A megbízást a nő vette át, mert a társait elküldte enni. Semmit nem írt fel. Általában vigyázott, hogy semmi írott bizonyítékot ne hagyjon hátra, és különben is kitűnő memóriája volt, az állandó gyakorlásnak köszönhetően. Gondosan végighallgatta a telefonálót, aztán közölte, hogy mennyit kérnek a munkáért. Nem zavarta, hogy telefonon kell beszélnie. Egy elektronikus eszközt használt, amely eltorzította és felismerhetetlenné tette a hangját. Úgy hangzott, mint egy robot. Közölte az árat, aztán hallgatta a csöndet a vonal túlsó végén. Sejtette, hogy a férfi azon gondolkozik, leálljon-e alkudozni. De nem tette. Csak annyit mondott, hogy rendben, és lerakta a kagylót. A nő elmosolyodott. Okos fickó, gondolta. Ő és a társai nem dolgoztak fillérekért. És ha valaki garasoskodik a fizetséggel, az arra vall, hogy más dolgokban is negatív a magatartása.
***
Reacher fagylaltot evett a pizza után, ivott még vizet, és kávét is. Addig időzött, amíg csak lehetett, aztán fizetett, és visszasétált a motelbe. A hőség még szörnyűbb volt azután, hogy egy órát töltött a hűvösben. Hosszan lezuhanyozott a hideg csapból folyó langyos vízzel és kiöblítette a ruháit a mosdókagylóban. Jól kirázta őket, hogy kisimítsa a ráncokat, és kiterítette egy székre száradni. Aztán a legmagasabb fokozatra állította a légkondicionálót, végignyúlt az ágyon, és elkezdte várni Alice-t. Az órájára nézett, úgy gondolta, ha nyolc óra után ér ide, az jó jel, mert ha Carmen szóba áll vele, akkor legalább egy órát kell beszélniük. Lehunyta a szemét, és megpróbált aludni.

13. fejezet
Alice negyed nyolc után öt perccel érkezett meg. Reacher átforrósodott testtel, izzadtan ébredt a halk kopogtatásra. Felkelt, a dereka köré csavart egy nedves törülközőt, mezítláb átsétált a piszkos szőnyegen, és ajtót nyitott. Alice állt odakint. Reacher ránézett. Alice csak megrázta a fejét. Reacher egy pillanatig kibámult az alkonyati fénybe. Alice sárga kocsija ott parkolt a motel előtt. Reacher sarkon fordult, és bement a szobába, Alice követte.
– Én mindent megpróbáltam – mondta.
Közben átöltözött, az elegánsabb ruháiba. A fekete nadrág és blézer volt rajta. A nadrág dereka nagyon magasra volt szabva, majdnem összeért a rövid top aljával. Pár centi kilátszott a nő lebarnult hasából. De ettől eltekintve igazi ügyvédnek nézett ki.
– Megkérdeztem, hogy ellenem van-e kifogása? Szeretne-e más ügyvédet? Idősebbet, férfit, mexikóit? 
– És mit felelt?
– Azt mondta, nem akar senkit.
– Ez őrültség.
– Igen, az – mondta Alice. – Részletesen leírtam neki, milyen helyzetben van. Gondoltam, hátha nem látja tisztán. De hiába, nem használt semmit.
– Mesélje el pontosan, miket mondott.
– Már elmeséltem.
Reacher kissé kényelmetlenül érezte magát a törülközőben, túl kicsi volt.
– Hadd öltözzek fel – mondta.
Felkapta a nadrágját a székről, és bement a fürdőszobába. A nadrágja még nyirkos volt. Felvette, és visszament a szobába. Alice közben levette a blézerét, és a székre rakta, a nedves ing mellé. Az ágy szélén ült, a térdére könyökölve.
– Én mindent megpróbáltam mondta megint. – Mondtam neki, hogy mutassa a karját. Kérdezte, hogy minek Mondtam, hogy megnézzem, mennyire látszanak a vénái, mert oda adják a halálos injekciót Részletesen elmeséltem, hogy folyik, milyen mérget kap, és hogy nézik végig üveg mögül…
– És?
– Semmi. Mintha a falhoz beszéltem volna.
– Mennyire volt erőszakos?
– Kicsit ordítoztam vele. De ő csak hallgatott, aztán megint elmondta, hogy nem akar senkit. Elutasítja a jogi képviseletet. Jobb lesz, ha szembenézünk vele.
– És ezt lehet? 
– Persze. Azt nem írja elő a törvény, hogy a vádlottnak kötelező ügyvéddel képviseltetni magát. Csak azt, hogy joga van hozzá.
– Ez nem lehet elmebaj bizonyítéka vagy ilyesmi?
Alice megrázta a fejét. – Önmagában még nem. Különben minden gyilkos egyszerűen csak megtagadná az ügyvédi képviseletet, és akkor automatikusan beszámíthatatlannak nyilvánítanák.
– Carmen nem gyilkos.
– Nem úgy néz ki, mintha nagyon törné magát, hogy ezt bebizonyítsa.
– Hallotta valaki más is, amit mondott?
– Még nem. De eléggé aggódom miatta. A következő lépés az lesz, hogy írásba is adja. Akkor már a börtönbe se mehetek be hozzá. És senki más.
– Akkor most mit csinálunk?
– Egyszerűen nem veszünk tudomást róla, és a háta mögött tovább egyezkedünk Walkerrel. Az ő nevében. Ha rá tudjuk venni Walkert, hogy ejtse a vádat, akkor sikerülhet megmentenünk Carment, akár akarja, akár nem.
Reacher megvonta a vállát. – Akkor ezt kell tennünk. De kicsit bizarr a helyzet, nem?
– De még mennyire – mondta Alice. – Soha nem hallottam még ilyenről.
***
Száz mérfölddel odébb a két férfi visszatért a motelbe vacsora után. Ők is pizzát ettek, csak sört ittak hozzá kávé és víz helyett. A nő ott várta őket a szobájukban. Felajzottan járkált fel-alá, amiből rögtön tudták, hogy valami újság van.
– Mi történt? – kérdezte a magas szőke.
– Egy újabb megbízás – mondta a nő.
– Hol? 
– Pecosban.
– Okos dolog ez?
A nő bólintott. – Pecos még biztonságos hely.
– Gondolod? – kérdezte a fekete hajú.
– Várjatok, amíg meghalljátok, mennyit fizet.
– És mikor?
– Attól függ, mikor sikerül az előző megbízást elintézni.
– Oké – mondta a magasabbik férfi. – Ki a célszemély?
– Csak valami pasas. Ha túl vagyunk a másik feladaton, majd elmondom a személyleírást.
A nő az ajtóhoz sétált. – Maradjatok a szobátokban. Feküdjetek le aludni. Holnap nagyon sűrű napunk lesz.
***
Elég mocskos ez a szoba – jegyezte meg Alice.
Reacher körbenézett. – Gondolja?
– Borzalmas.
– Én láttam már rosszabbat is.
Alice kicsit hallgatott. – Nincs kedve vacsorázni?
Reacher jóllakott a pizzával és a fagylalttal, viszont roppant vonzónak találta az Alice hasából kilátszó kis sávot: És hátulról is a gerincénél a kis bemélyedést. A nadrág dereka úgy simult fölé, mint egy hidacska.
– Persze – mondta. – Hol?
Alice megint hallgatott egy kicsit. – Nálam? Elég nehéz olyan helyet találni, ahol tudnék enni. Vegetáriánus vagyok. Úgyhogy többnyire inkább otthon főzök.
– Egy vegetáriánus Texasban – mondta Reacher. – Nem lehet könnyű.
– Az biztos. Szóval, mit szólna hozzá? És ott a légkondi is jobb, mint itt.
Reacher elmosolyodott. – Házilag készült vacsora és hűvösebb hely? Ennek nem lehet ellenállni.
– Megeszi a vegetáriánus kaját?
– Mindent megeszek.
– Akkor mehetünk.
Reacher felkapta a nedves inget, és megkereste a cipőjét. Alice felvette a blézert. Reacher bezárta a szobát, és követte a nőt a kocsijához.

Pár mérföldet tettek meg nyugat felé, egy alacsony épületekből álló lakóháztömbhöz, amely egy négyszögletes, kopár területen épült, két négysávos út közé beszorulva. A házak homoksárgák voltak, stukkódíszítéssel, sötét színű fagerendákkal. Talán negyven bérlakás lehetett, mind elég barátságtalannak és nyomasztónak hatott a hőségben. Alice a középső házban lakott. Leparkolt a kapu előtti repedezett betonon. A résekben száraz sivatagi növények kókadoztak.
A házban azonban kellemesen hűvös volt. Keményen dolgozott a központi légkondicionáló. A lakásnak egy keskeny, hosszúkás nappalija volt, hátul kis konyha. Balra lépcső indult. Olcsó, bérelt bútorok, sok könyv. Tévé nem volt.
– Megyek, lezuhanyozom – mondta Alice. – Helyezze magát kényelembe. – 
Felment a lépcsőn az emeletre. Reacher körbenézett. A könyvek többnyire jogi szakkönyvek voltak. Texas polgári és büntető törvénykönyve. Az alkotmány kommentárjai. Egy kisasztalkán telefon, a címkére felírva három gyorshívásra beprogramozott szám. A legfelső az volt, hogy Munkahely. A második J. otthon. A harmadik J. munkahely. A negyedik A. és A. Az egyik könyvespolcon egy ezüstkeretes fénykép állt, egy ötvenes éveik közepén járó, elegáns párt ábrázolt. Városban készült utcai pillanatfelvétel, talán New Yorkban. A férfi haja őszült, hosszúkás arc, patríciusi vonások. A nő kicsit úgy festett, mintha Alice lenne idősebb kiadásban. Ugyanolyan volt a haja, csak nem olyan fekete és nem olyan fiatalosan rugalmas. Nyilván a szülei lehetnek. Apu és Anyu, A. és A. Elég rokonszenvesnek látszottak. Reacher úgy sejtette, j. a barátja lehet. Körbenézett, de róla nem látott fényképet. Talán az emeleti hálószobában lehet.
Leült egy székre, és várt. Alice tíz perc múlva visszajött. A haja nedves volt, és megint sort volt rajta, egy pólóval, amin valószínűleg Harvard Soccer lehetett a felirat, bár a sok mosástól szinte teljesen elhalványodott. A sort rövid volt, a póló vékony és szűk. Alatta nem viselt semmit, ez elég egyértelmű volt. Alice mezítláb volt, és mindent egybevéve, szenzációsan festett.
– Maga futballozott? – kérdezte Reacher.
– A partnerem.
– És még mindig játszik?
– Igen. És Judithnak hívják. Leszbikus vagyok.
– És jó?
– Mint partner?
– Mint futballista.
– Elég jó. Zavarja a dolog?
– Hogy jól futballozik?
– Hogy leszbikus vagyok.
– Miért zavarna?
Alice vállat vont, – Vannak, akiket zavar.
– Engem nem.
– És zsidó is vagyok.
Reacher elmosolyodott. – A pisztolyt a szülei vették?
Alice vetett rá egy pillantást. – Megtalálta?
– Persze. Szép darab.
Alice bólintott. – Egy leszbikus, zsidó, vegetáriánus New York-i nő Texasban. Úgy gondolták, nem árt, ha van.
Reacher megint elmosolyodott. – Csodálkozom, hogy nem géppisztolyt szereztek be.
Alice is elmosolyodott. – Biztos eszükbe jutott.
– Úgy látszik, nagyon komolyan veszi a vezeklést, úgy érezheti magát, ahogy én éreztem magam Libanonban.
Alice felnevetett. – Azért nem olyan szörnyű itt. Alapjában véve Texas jó hely. Vannak remek emberek is.
– És Judith mivel foglalkozik?
– Szintén ügyvéd. Most épp Missisippi államban van.
– Ugyanazért, mint maga itt?
Alice bólintott. – Öt évre tervezi.
– Van még remény, ha ilyen a jövő ügyvédnemzedéké.
– Szóval, nem zavarja? Hogy csak megvacsorázik egy baráttal, aztán visszamegy a motelszobájába?
– Eszembe sem jutott, hogy másról lenne szó – hazudta Reacher.

A vacsora remek volt, ez biztos, mert Reacher mind megette, pedig egyáltalán nem volt éhes. Valami házilag készült keverék volt dióval, sajttal és hagymával. Biztos csupa fehérje, meg sok vitamin is lehet benne. Egy kis bort ittak hozzá és sok vizet. Reacher utána segített rendet rakni, aztán úgy tizenegyig beszélgettek.
– Visszaviszem a motelbe – ajánlotta fel Alice.
Reacher megrázta a fejét, – Majd gyalog megyek. Egy-két mérföld séta jót fog tenni.
– Még mindig nagyon meleg van.
– Ne aggódjon, megleszek.
Alice nem nagyon tiltakozott. Megbeszélték, hogy másnap reggel az irodában találkoznak, és elbúcsúztak. A séta negyven percbe telt, és Reacher inge megint csuromvíz volt az izzadságtól, mire visszaért a motelbe.

Korán reggel ébredt, kiöblítette a ruháit, és nedvesen vette fel. Mire odaért az irodához, már szárazak voltak. A párásság kitisztult, és a forró sivatagi levegő szinte kiszívta a nedvességet ruháiból, olyan merevek lettek, mint a vadonatúj vászon. Az ég ragyogó kék volt, és teljesen tiszta.
Alice már az íróasztalánál volt, fekete, ujjatlan ruhában. Az íróasztal előtti széken egy mexikói férfi ült. Alice valamit írogatott a jegyzettömbjére. A férfi halkan beszélt. A háta mögött türelmesen várakozva ott állt a fiatal gyakornok Hack Walker irodájából. A kezében egy narancssárga-kék FedEx csomagot tartott. Reacher odaállt mögé. Alice hirtelen észrevette a csoportosulást az asztala előtt, és felnézett. Egy intéssel jelezte, hogy kis türelmet kér, aztán visszafordult az ügyfeléhez. Lerakta a ceruzát, és halkan, spanyolul beszélt valamit a férfihez, aki sztoikus faarccal hallgatta, aztán felállt és elcsoszogott. A gyakornok odalépett, és lerakta a csomagot az íróasztalra.
– Carmen Greer orvosi kartonjai – mondta. – Ezek az eredetiek, a másolatok maradtak Mr. Walkernél. Szeretne fél tízkor megbeszélést tartani önnel.
– Ott leszünk – mondta Alice.
Lassú mozdulattal maga elé húzta a csomagot. A gyakornok kiment az irodából, a mexikói férfit követve. Reacher leült az egyik székre. Alice rápillantott, a kezét a csomagon nyugtatva, és csodálkozó arcot vágott. Reacher vállat vont. A csomag sokkal vékonyabb volt, mint amire számítottak.
Alice felbontotta a borítékot, és kiborította az asztalra a tartalmát. Négy különböző orvosi jelentés, mindegyik külön zöld dossziéban. Mindegyiken ott állt Carmen neve, a társadalombiztosítási száma, egy betegszám, és a dátumok. A legkorábbi több mint hat évvel ezelőttről. Minél régebbi volt a dosszié, annál halványabb zöld volt a színe. Reacher odahúzta a székét az íróasztal túlsó oldalára, Alice mellé. Alice időrend szerint egymásra rakosgatta a dossziékat, a legrégebbit legfelülre. Kinyitotta, és kicsit balra tolta, hogy Reacher is lássa. Aztán a székét is közelebb tolta egy kicsit, összeért a válluk.
– Oké, akkor lássuk – mondta.
Az első feljegyzés Ellie születéséről szólt, órákra és percekre lebontva. Csomó részletes adat tágulásról és összehúzódásokról. Ultrahangos felvételek a magzatról. Epidurális érzéstelenítés hajnalban négy óra tizenhárom perckor. Hatkor váltás volt az ügyeletben a szülőszobán. A vajúdás folytatódott másnap délig, Gyorsító szereket adtak. Gátmetszés egy- órakor. Ellie fél kettő előtt öt perccel született, minden komplikáció nélkül. Az újszülött minden szempontból egészséges.
Semmi említés nem esett horzsolásokról a beteg arcán, felhasadt ajakról vagy kilazult fogakról.
A második feljegyzés két elrepedt bordáról szólt. Az eset tavasszal történt, tizenöt hónappal Ellie születése után. Mellékeltek hozzá egy röntgenfelvételt is, a felsőtest teljes bal oldaláról. A bordák fehéren kirajzolódtak rajta. Kettőn apró repedés. Az orvos feljegyezte, hogy a beteg a beszámolója szerint leesett a lóról, rá a karámot elkerítő fakorlátra. Mint a bordatöréseknél általában, nem sokat tehettek, azon kívül, hogy szoros kötést alkalmaztak, és sok pihenést javasoltak.
– Mit gondol? – kérdezte Alice.
– Ez lehet, hogy érdekes – felelte Reacher.
A harmadik feljegyzés hat hónappal ez utáni volt, a nyár végéről. Súlyos horzsolások a beteg jobb lábán. Ugyanaz az orvos vizsgálta. Megint feljegyezte, hogy a beteg elmondása szerint leesett a lóról ugratás közben, és a lábát nekinyomta az akadályt tartó oszlopnak. Hosszas szaknyelvi leírás a horzsolás jellegéről és elhelyezkedéséről. A sérült terület ovális volt, tíz centi széles és tizenkét centi hosszú. A csont nem tört el. Fájdalomcsillapítókat írtak fel, az első napi adagot ott rögtön beadták a kórház elsősegélyosztályán.
A negyedik feljegyzés két és fél évvel későbbi volt, úgy kilenc hónappal azelőttről származott, hogy Sloop börtönbe került. Kulccsonttörés a jobb oldalon. A dossziéban szereplő orvosi nevek mind újak voltak, úgy látszik, közben kicserélődött a teljes személyzet a sürgősségi osztályon. Egy doktornő vizsgálta meg Carment, aki feljegyezte, hogy a beteg leesett a lóról egy sziklás terepen. Részletes feljegyzések a sérülésről. Nagyon alapos volt a vizsgálat. Röntgenfelvételt is mellékeltek. Látszott rajta a nyak íve, és a vállak. A kulcscsont szép tisztán eltörve, pont középen.
Alice összefogta a négy jelentést, és lerakta az asztalra, lefelé fordítva.
– Mit gondol? – nézett Reacherre.
Reacher nem felelt. Csak megrázta a fejét.
– Lehet, hogy volt, amikor másik kórházba ment, és azok a feljegyzések nincsenek meg.
– Nem lehet. Azokat is megkaptuk volna. Mondtam már, Texas összes kórházához elküldtük a kérésünket. Mindig így csináljuk.
– Talán másik államba mentek.
– Utánanéztünk a környező államokban is, mint minden ilyen esetnél. Ezt is mondtam, ez a rutineljárás.
– Talán álnevet használt.
– A társadalombiztosítási számát is meg kellett adnia.
Reacher bólintott. – Ez nem lehet, hogy csak ennyi van, Alice. Nekem sokkal több sérülésről beszélt. A bordák és a kulcscsont rendben van, de nekem azt mondta, a karját is eltörte, meg az állkapcsát. Azt mondta, három fogat be kellett ültetni.
Alice nem szólt semmit. Reacher lehunyta a szemét. Próbált úgy gondolkozni, ahogy régen, ahogy egy tapasztalt nyomozóhoz illik, akinek minden gyanús, és aki mögött tizenhárom évnyi kemény tapasztalat áll.
– Két lehetőség van – mondta. – Egy, a kórházi irattárak megbízhatatlanok
Alice megrázta a fejét. – Ez nem túl valószínű.
Reacher bólintott. – Egyetértek. – Kettő, Carmen tényleg hazudott.
Alice egy hosszú pillanatig hallgatott. – Talán kicsit túlzott, hogy sikerüljön magát rávenni, hogy segítsen.
Reacher tétován bólintott. Az órájára pillantott. Tíz perc múlva fél tíz. Fogta a dossziékat, és visszarakta a FedEx borítékba.
– Menjünk, lássuk, mit gondol Hack – mondta.
***
A bérgyilkos-csapat két tagja kifelé hajtott Pecosból, déli irányba, és a szokásostól eltérően csendesek voltak. A harmadik a motelszobában várakozott, elgondolkozva. Most már komoly kockázatot vállaltak. Tizenkét éve voltak a szakmában, és soha nem tartózkodtak még ennyi ideig ugyanazon a helyen. Túl veszélyes lett volna. Mindig az volt a módszerük, hogy odamentek a megadott helyre, elvégezték a feladatukat, aztán már ott se voltak. De most radikálisan változtatni kell rajta. Ezen a reggelen alig beszélgettek. Elmaradt a viccelődés, nem ugratták egymást. Nem fűtötte őket a szokásos, akció előtti izgalom. Idegesen a gondolataikba merültek.
A kocsi készen állt, és összerakták a holmit, amire szükségük lesz. Ettek valamit reggelire, aztán némán ültek, és az órájukat bámulták. .
– Kilenc óra húsz – mondta a nő. – indulás.
***
Walker irodájában már ott ült egy látogató. Egy férfi, talán hetven körül járhatott. Túlsúlyos, pirospozsgás arcú. Szemlátomást nagyon szenvedett a hőségtől. A légkondicionáló úgy dolgozott, hogy a levegő süvítése is hallatszott a gépezet búgása mellett, és a papírok meg-meglibbentek az íróasztalon, de még így is jóval harminc fölött volt a hőmérséklet. A látogató egy nagy fehér zsebkendővel törölgette a homlokát. Walker is ingujjban volt, mozdulatlanul ült, a fejét a kezébe támasztva. Az íróasztalán ott feküdtek kiteregetve az orvosi feljegyzések másolatai, és úgy bámulta őket, mintha valami idegen nyelven íródtak volna. Üres tekintettel felnézett, aztán bizonytalanul az idegenre mutatott.
– Az úr Cowan Black – mondta. – Kitűnő törvényszéki orvos szakértő, neves bírósági tanú. Csak a védelemnek szokott dolgozni. Talán ez az első alkalom, hogy betette a lábát az ügyészi irodába.
Alice odalépett, és kezet rázott vele. – Nagyon örülök, hogy megismerkedtünk – mondta. – Sokat hallottam magáról.
Cowan Black nem felelt semmit. Alice bemutatta Reachert, aztán ők is odahúztak egy széket az íróasztalhoz, és laza félkört alkotva leültek.
– A kartonok ma reggel jöttek meg, minden, amit Texasban találni lehetett. Csak egy kórházból. Új-Mexikóból, Oklahomából, Arkansasból és Louisianából nem kaptunk semmit. Az összeset én személyesen fénymásoltam le, és az eredetit azonnal átküldtem önnek. Dr. Black félórával ezelőtt érkezett, és átnézte a feljegyzéseket. Szeretné megtekinteni a röntgenfelvételeket is, azokat nem tudtam lemásolni.
Reacher odanyújtotta a FedEx csomagot Blacknek, aki kiborította a tartalmát az asztalra, pont úgy, mint Alice, és kikereste a három röntgenfelvételt. Az ablak felé tartva szemügyre vette őket, mindegyiket percekig tanulmányozta, aztán visszacsúsztatta őket a megfelelő dossziéba. Látszott, hogy precíz és rendszerető ember.
Walker előredőlt. – Nos, dr. Black, akkor tudna nekünk adni egy előzetes szakvéleményt?
A hangja feszült volt és nagyon hivatalos, mintha máris a bíróságon lennének. Black fogta az első dossziét. A legrégebbi, leghalványabb zöldet, amely Ellie születését dokumentálta.
– Ez teljesen érdektelen, ugyebár – mondta. A hangja mély volt, sötét színezetű és telt. Tökéletes hang a tanúk padjára.
– Semmi gyanús? – kérdezte Walker.
– A világon semmi. Feltételezhetjük, hogy a férje hozzányúlt, amennyiben ő a gyerek apja, de egyébként nem követett el semmit.
– És a többi dosszié?
Black fogta a következő dossziét, a repedt bordákról szólót. Megint kivette a röntgenfelvételt, és a magasba tartotta.
– A bordáknak fontos szerepe van – kezdte. – Kemény, csontos, védelmező kosarat alkotnak, hogy megvédjék a sérülékeny belső szerveket. De ez a kosár nem merev. Ez ostobaság lenne, márpedig az evolúció folyamata nem ostoba. A bordakosár nagyon kifinomult szerkezet. Ha merev lenne, komolyabb ütésre azonnal eltörnének a csontok. De egy komplex, ínszalagokból álló felfüggesztőrendszernek köszönhetően eltorzul a kosár formája, hogy kivédje az ütés erejét.
Megint felemelte a röntgenfelvételt, és rámutatott.
– És pontosan ez történt itt is – mondta. – Nyilvánvaló, hogy az ínszalagok megnyúltak és itt-ott elszakadtak. Ezt egy kemény, tompa ütés okozhatta. Valami széles és tompa tárggyal. Az ütést felfogta a bordakosár rugalmassága, de még így is elég ereje volt, hogy megrepesszen két bordát.
– Miféle tompa tárgy lehetett? – szólt közbe Walker.
– Valami hosszú, kemény és legömbölyített, talán tíz-tizenöt centi átmérőjű. Pontosan olyasmi, mint mondjuk, egy karám kerítésének farúdja.
– Nem lehetett rúgás?
Black megrázta a fejét. – Egyértelműen nem a válasz. Egy rúgás egészen kis területre koncentrálódik. Egy csizma orra mekkora lehet? Mondjuk, egy centiméterszer három centiméter? Egy ilyen ütés túl koncentrált ahhoz, hogy a bordák fel tudják fogni és levezessék az erejét. Akkor is megrepednének a bordák, de nem lennének megnyúlva az ínszalagok.
– Na és térddel?
– Beletérdelni valakinek a bordáiba? Ez ugyanolyan hatású, mint egy ökölcsapás. Tompa ütés, de egy jellegzetesen kör alakú területen. Akkor az ínszalagok megnyúlása egészen más jelleget mutatna.
Walker dobolt az ujjaival az íróasztalon. Kezdett izzadni. – Van bármi valószínűsége, hogy ezt a sérülést egy ember okozta?
Black vállat vont. – Talán, ha akrobatikus képességei vannak. Mondjuk, ha mereven kinyújtja a lábát, aztán felugrik olyan magasra, hogy oldalba tudja rúgni vele az áldozatot, a lába oldalával, mintha egy korlát lenne. Azt mondanám, ez gyakorlatilag lehetetlen.
Walker egy pillanatig hallgatott. – Na és a horzsolás a lábán? – kérdezte.
Black fogta a harmadik dossziét. Kinyitotta, és még egyszer átfutotta a horzsolás részletes leírását. Aztán megrázta a fejét.
– A horzsolás alakja nagyon fontos. – Ez is olyan, amit egy hosszú, kemény, legömbölyített tárgy okozhat. Megint lehet karám korlátja, vagy mondjuk, egy cső, amivel ferde szögben sújtottak le.
– Lehetséges, hogy megütötték valami fémcsővel?
Black vállat vont. – Elméletileg igen – mondta. – Amennyiben a támadó majdnem a nő háta mögött állt, valahogy átnyúlt a válla fölött, és onnan erősen lefelé sújtva ütött, majdnem párhuzamosan a lábával. Két kézzel kellett volna fogni a szerszámot, mert egy tizenöt centis átmérőjű csövet egy kézzel nem lehet. Esetleg ha egy székre állna, és a nő odaállna pont elé… De ez nem túl valószínű, ugye?
– De lehetséges?
– Nem – mondta Black. – Nem lehetséges. Ezt kijelentem most, és eskü alatt is ezt fogom vallani.
Walker megint hallgatott. – Na és a kulcscsont? – kérdezte aztán.
Black fogta az utolsó dossziét. – Ezek nagyon részletes feljegyzések, kitűnő orvos készítette – mondta.
– És mit tud megállapítani belőlük?
– Klasszikus sérülésről van szó – mondta Black. – A kulcscsont olyan, mint az áramkörben a biztosíték. Ha valaki elesik, akkor ösztönösen a kezével próbálja kivédeni az esést. Komoly erejű ütközés történik, ami végigrezonál a merev karcsonton, majd a vállakon, és innen tovább a nyakig. Ha nem lenne a kulcscsont, akkor a nyakat is elérné az ütés ereje, és valószínűleg eltörne, ami bénulást okozna, vagy akár a koponyáig, ami akár kómát is okozhat. De az evolúció megint okosan gondoskodott erről, és a lehető legkisebb rosszat választja. A kulcscsont eltörik, és ezáltal eloszlik az ütés ereje, Kissé kellemetlen és fájdalmas ugyan, de nem életveszélyes. A kerékpárosok, görkorcsolyázók és lovasok nagyon hálásak lehetnek érte.
– Nemcsak az esés lehet az egyetlen módja, hogy eltörjön a kulcscsont – mondta Walker.
– De ez a leggyakoribb – felelte Black. – És szinte mindig ez az ok. Néha-néha persze láttam más eseteket is. Egy lefelé irányuló ütés egy baseballütővel, amivel a fejre céloztak, de kicsit lejjebb sikerül, esetleg ez is eltörheti a kulcscsontot. Lezuhanó gerendák egy égő házban, ha valakinek a vállára esnek… Láttam ilyet tűzoltóknál.
– De Carmen Greer nem volt tűzoltó – mondta Walker. – És nincs semmi bizonyíték, hogy baseballütőt használtak volna.
Senki nem szólt semmit. A szobát betöltötte a légkondicionáló zaja.
– Oké – szólalt meg Walker. – Akkor fogalmazzunk így, mondjuk, hogy szükségem van bizonyítékra arra nézve, hogy ezt a nőt komoly fizikai bántalmazás érte. Van ennek bármi jele?
Black egy kicsit hallgatott. Aztán egyszerűen megrázta a fejét. – Nem – mondta. – Az ésszerűség határain belül nincs.
– A világon semmi? A leghalványabb sem?
– Attól tartok, semmi.
– Ha túllépünk az ésszerűség keretein?
– Akkor sem. A feljegyzésekből annyi derül ki, hogy volt egy normális terhessége, és időnként leesett a lóról. Ennyi.
– A leghalványabb kétsége sincs? Nekem ennyi is elég lenne.
– Semmi.
Walker hallgatott egy pillanatig. – Doktor úr, kérem, ne sértődjön meg azért, amit most mondani fogok. Maga közismerten púp az ügyészek hátán, egész Texasban, rengeteg borsot tört az orrunk alá. Mindig képes volt előállni a legbizarrabb magyarázattal, szinte bármire. Nem lenne mégis valami módja, hogy másképp értelmezze a rendelkezésre álló adatokat?
Black nem válaszolt.
– Sajnálom, most biztos megbántottam – mondta Walker.
– Nem úgy, ahogy gondolja – mondta Black. – Én soha nem adtam bizarr magyarázatot semmire. Ha látok lehetőséget a vádlott felmentésére, azt elmondom a bíróságon. De ha nem látok ilyet, akkor egyáltalán nem mondok semmit. Az olyan eseteknél, ahol nem látom semmi módját a felmentésnek, azt javaslom a védelemnek, hogy a vádlott vallja magát bűnösnek, és reménykedjenek a kegyelemben. Sok ilyen ügyet látok.
– Mint ez is?
Black bólintott. – Attól tartok, igen. Ha Miss Aaron kért volna fel szakértőnek, azt tanácsolnám neki, ne bízzon meg abban, amit a védence mond. És ezt nagyon vonakodva mondom, mivel valóban sokkal jobban szeretek a védelem oldalán állni, amit a szakmai múltam is bizonyít. A becsületességhez mindig ragaszkodtam, még ha ezzel néha fel is bosszantottam az ügyészeket. És ehhez a továbbiakban is ragaszkodom, amíg élek. Ami mellesleg nem tarthat soká, ha tovább tart ez az átkozott hőség.
Egy másodpercig hallgatott, és körbenézett.
– Úgyhogy én most megyek is – mondta. – Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni, Mr. Walker. Komolyan. Nagy örömömre szolgált volna.
Összerakta a papírokat, és visszacsúsztatta a FedEx borítékba. Átadta Reachernek, mert ő volt a legközelebb. Aztán felállt, és az ajtó felé indult.
– De hát kell hogy legyen valami – szólt utána Walker. – Nem akarom elhinni. Életemben először szeretném, hogy Cowan Black találjon valami felmentő bizonyítékot, és erre nem tud?
Black megrázta a fejét. – Sajnos, néha a vádlott egyszerűen bűnös.
Intett nekik búcsúzóul, és lassan kisétált az irodából. A légkondicionáló olyan huzatot keltett, hogy az ajtó becsapódott. Alice és Reacher hallgattak. Csak nézték Walkert, aki a kezébe támasztotta a fejét, és lehunyta a szemét.
– Most menjenek – mondta. – Menjenek a pokolba, és hagyjanak magamra.

A lépcsőházban hőség volt, odakint az utcán még rosszabb. Reacher átrakta a bal kezébe a FedEx csomagot, a jobbjával megfogta Alice karját, és megállította a járda szélén.
– Van egy jó ékszerész itt a városban? – kérdezte.
– Biztos. Miért?
– Szeretném, ha kikérné a börtönből Carmen személyes tárgyait. Hivatalosan még mindig maga az ügyvédje. Felbecsültetjük a gyűrűjét. Akkor megtudjuk hogy legalább erről igazat mondott-e.
– Még mindig kétségei vannak?
– A hadseregben megszoktam, hogy mindent ellenőrzünk, aztán újból ellenőrzünk.
– Oké – bólintott Alice. – Ha akarja.
Sarkon fordultak, és hátramentek a börtön bejáratához. Alice megszerezte Carmen holmiját, a gyíkbőr övet meg a gyűrűt. Alá kellett írnia egy nyomtatványt, mely szerint a holmik tárgyi bizonyítékként szolgálnak Aztán elmentek ékszerészt keresni. Tíz perccel később, egy butiksoron találtak is egyet. A kirakata túl zsúfolt volt, hogy elegánsnak lehessen nevezni, de az árcédulák arra vallottak, hogy a tulajdonosnak van érzéke a minőséghez. Vagy kissé túl optimista.
– Akkor, mit mondunk? – kérdezte Alice.
– Mondjuk, hogy a nagymamájától örökölte.
Az üzletben egy öreg, hajlott hátú férfi ült. Negyven évvel ezelőtt elég érdekes figura lehetett, és még mindig nagyon ravasznak látszott. Reacher észrevette, hogy megvillan a szeme, amikor beléptek. Zsaruk? Aztán látta, ahogy nemmel válaszol a saját kérdésére. Alice nem úgy festett, mint egy rendőr, és Reacher sem, amit évek óta mindig remekül ki tudott használni. Aztán az ékszerész villámgyorsan felmérte, milyen emberek az új vevők. Teljesen átlátszó volt a viselkedése, legalábbis Reacher számára. Hozzászokott, hogy figyelje az embereket, és olvasson a rejtett gondolataikban. Látta, hogy az ékszerész úgy döntött, jobb lesz óvatosan viselkedni velük. Alice elővette a gyűrűt, és elmesélte, hogy családi örökség, és arra gondolt, eladná, amennyiben sikerül jó árat kapni érte.
Az ékszerész odatartotta a gyűrűt egy kis asztali lámpa alá, és egy nagyítóüveget biggyesztett a szeme elé. – Szín, tisztaság, csiszolás és karát, ezt vizsgáljuk meg – mondta.
Jobbra-balra forgatva nézegette a követ. Megvillant rajta a lámpafény. Fogott egy kis kartonlapocskát, amelyen különböző átmérőjű lyukacskák voltak, és beleillesztgette a követ, míg megtalálta a megfelelő nagyságot, amelybe pontosan beleillett.
– Két és fél karát – mondta. – A csiszolása nagyon szép. A színe is jó, talán egy leheletnyit túl sárgás. A tisztasága nem kifogástalan, de azért majdnem tökéletes. Ez a kő egyáltalán nem rossz. Mennyit akar érte?
– Amennyit ér – mondta Alice.
– Adhatok húszat – mondta az ékszerész.
– Húszat?
– Húszezer dollár.
– Húszezer dollár?
Az ékszerész védekezően felemelte a kezét. – Tudom, tudom. Lehet, hogy valaki azt mondta, többet ér. Talán valami nagy, előkelő ékszerüzletben többet tudnak fizetni érte, Dallasban vagy valahol másutt. De ez itt Pecos, és vásárlási árról van szó, nem eladásról. A profitra is kell gondolnom.
– Még meggondolom – mondta Alice.
– Huszonötezer?
– Huszonötezer dollár?
Az ékszerész bólintott. – Ennél többet nem ajánlhatok. Végül is én is a piacról élek.
– Hadd gondolkozzam még rajta – mondta Alice.
– De ne gondolkozzon sokáig. A piac megváltozhat. És itt a városban rajtam kívül máshoz úgyse viheti. Egy ilyen darab mindenki mást elijesztene.

Megálltak az utcán az üzlet előtt. Alice úgy tartotta a tenyerén a gyűrűt, mintha legalábbis izzana. Aztán kinyitotta a táskáját, és berakta egy cipzáras oldalzsebbe, jól bedugta, a legaljára.
– Ha egy ilyen alak azt mondja, hogy huszonötezret ad érte, akkor talán hatvanezret is érhet – állapította meg Reacher. – Vagy talán még többet. Nem hiszem, hogy ez az ember maga lenne a megtestesült üzleti tisztesség.
– Hát, mindenesetre harminc dollárnál sokkal többet ér – mondta Alice. – Még hogy hamisítvány? Cirkóniumkő? Ez a nő hülyének néz minket!
Reacher bizonytalanul bólintott. Tudta, hogy Alice úgy értette, hülyének nézi magát, csak túl udvarias, hogy kimondja.
– Menjünk – mondta Reacher.
Nyugat felé indultak a hőségben, vissza a város szegényesebb negyedébe, amely a bíróság mögött, a vasút mellett terült el. Úgy egy mérföld volt az út, és harminc percbe telt. Túl meleg volt, nem tudtak nagyon sietni. Reacher egész úton nem szólalt meg. Szokása szerint küzdött magában azzal, hogy mikor adjon fel egy elveszett ügyet.
Az iroda ajtajához érve megint megállította Alice-t.
– Szeretnék megpróbálni még egy utolsó dolgot – mondta.
– Minek? – kérdezte Alice.
– Mert a hadseregben megszoktam. A második ellenőrzés után harmadszor is utánanézünk a dolgoknak.
Alice felsóhajtott, kicsit türelmetlenül. – Mit akar csinálni?
– El kellene vinnie autóval.
– Hová?
– Van egy szemtanú, akivel beszélhetnénk.
– Szemtanú? Hol?
– Az iskolában, Echóban.
– A kislány?
Reacher bólintott. – Igen, Ellie. Úgy vág az esze, mint a borotva.
– De hát hatéves!
– Ha megtörtént, amit Carmen mond, fogadni merek, hogy ő tud róla.
Alice egy pillanatig mozdulatlanul állt. Aztán bepillantott az irodába az ablakon keresztül. Tele volt ügyfelekkel. Bágyadtnak látszottak a hőségtől, és az élettől meggyötörtnek.
– Ez nem lenne fair a többi ügyfelemmel szemben – mondta. – Tovább kell lépnem.
– Csak még ezt az utolsó dolgot.
– Kölcsönadom a kocsit, elmehet egyedül is.
Reacher megrázta a fejét. – Szeretném a maga véleményét is hallani. Maga az ügyvéd. És az iskolába se jutnék be maga nélkül. Nincs semmiféle hivatalos státusom. Magának van.
– Nem tehetem, rámenne az egész napom.
– Hány munkaórájába telt volna, ha magának kell kipréselni a pénzt a ranchtulajdonosból?
Alice egy pillanatig hallgatott. – Hát jó – mondta. – Az üzlet az üzlet.
– Ez az utolsó, megígérem.
Beültek a Volkswagenbe, és dél felé száguldottak a kihalt úton, Pecosból kifelé. Reachernek egyáltalán nem volt ismerős a táj. Amikor a rendőrök behozták a városba, sötét volt.
– Miért nem adja fel? – kérdezte Alice.
– Mert nyomozó voltam – felelte Reacher.
– Jó, a nyomozók nyomoznak. Eddig értem. De miért nem hagyja abba, amikor úgyis tudja, mi az igazság?
– Egy nyomozó soha nem tudhatja, mi az igazság. Csak érzi, és találgat.
– Azt hittem, a nyomozók a tényekkel foglalkoznak.
– Nem igazán – mondta Reacher. – Illetve, végül persze, igen. De az idő kilencvenkilenc százalékában arról van szó, hogy mit érez az emberekkel kapcsolatban. Az a jó nyomozó, akinek van érzéke az emberekhez.
– Az érzés még nem változtatja fehérre a feketét.
Reacher bólintott. – Ez igaz.
– Soha életében nem tévedett még?
– De, persze. Sokszor.
– De?
– De nem hiszem, hogy most tévednék
– Pontosan miért? – kérdezte újból Alice.
– Mert ismerem az embereket.
– Én is. Én például tudom, hogy Carmen Greer átvágta magát.
Reacher nem mondott többet, csak figyelte az utat. Látta a távolban emelkedő hegyeket, ahol Carmennel az iskolabuszt üldözték. A térdén ott feküdt a FedEx boríték, legyezgette vele magát. Egyensúlyozta az ujjhegyein. Céltalanul forgatta a kezében. Megnézte az elejét, a hátulját, a narancssárga-kék feliratot, a rábélyegzett szavakat, feladó, címzett, Sürgős!, a tartalom leírása, a csomag mérete és súlya. Megcsóválta a fejét, aztán hátrarakta a csomagot a hátsó ülésre.
– Egyáltalán nem volt nála pénz – mondta.
Alice nem válaszolt. Csak tovább vezetett, gyorsan és gazdaságos mozdulatokkal. Reacher érezte, hogy a nő sajnálja. Szinte áradt belőle.
– Mi az? – kérdezte.
– Vissza kéne fordulnunk – mondta Alice. – Ez tiszta időpocsékolás,
– Miért?
– Mert ugyan mit fog mondani nekünk Ellie? Jó, persze, tudom követni a gondolatmenetét. Ha mondjuk, Carmennek tényleg el volt törve a karja, akkor vagy hat hétig gipszben kellett lennie, és Ellie nyilván emlékezni fog rá. Ugyanígy az állkapcsával, ha tényleg eltört. Azt össze kellett drótozni, egy gyerek csak emlékszik erre. Már ha megtörtént, és nem túl régen ahhoz, hogy emlékezhessen rá.
– De?
– De tudjuk, hogy soha nem volt gipszben. Tudjuk, hogy nem drótozták össze az állkapcsát. Megvannak az orvosi kartonjai. Itt vannak nálunk. Minden alkalom, amikor a kórházban járt, dokumentálva van. Vagy azt hiszi, egy eltört kart csak úgy rendbe lehet rakni otthon? A legtöbb, amit Ellie-től megtudhatunk, hogy megerősíti, amit eddig is tudunk. És a legvalószínűbb az, hogy úgyse fog emlékezni semmire, mert még túl kicsi. Úgyhogy kétszeresen is időpocsékolás ez az út.
– Azért menjünk csak oda – makacskodott Reacher. – Már úgyis félúton vagyunk. Hátha emlékszik valami hasznosra. Különben is szeretném újra látni, remek kölyök.
– Ebben biztos vagyok – mondta Alice. – De azért ne ragadtassa el magát túlságosan. Mit tehetne, adoptálja? Sajnos, ő mindenképp meg fogja szenvedni ezt az egészet. Legjobb lenne, ha elfelejtené..
Nem beszéltek, amíg oda nem értek a kereszteződéshez, ahol a kávézó, az iskola és a benzinkút állt. Alice leparkolt, pont ott, ahol a múltkor Carmen, és kiszálltak a kocsiból a hőségbe.
– Jobb lesz, ha magával megyek, engem ismer. Kihívhatnánk a kocsiba, itt beszélgethetünk.
Beléptek a kapun az iskolaudvarra, aztán be az épületbe, az iskolaszagba. Egy perc múlva már kint is voltak. Ellie Greer nem volt ott, és előző nap se ment iskolába.
– Ez érthető, gondolom – mondta Alice. – Nehéz időket élhet át.
Reacher bólintott. – Akkor menjünk el a ranchre. Csak egy óra innen.
– Remek – mondta Alice.
Visszaültek a kocsiba, és egyetlen szó nélkül tették meg a hatvan mérföldet a kihalt, kiszáradt tájon át. Valamivel kevesebb mint egy órába telt, mert Alice gyorsabban hajtott, mint Carmen a múltkor. Reachernek errefelé már ismerős volt a vidék. Meglátta a régi olajmezőt, balra, a horizonton. A hármas Greer-mező.
– Már nincs messze – mondta.
Alice lelassított. A drótkerítést felváltotta a vörösre festett léckerítés, és rövidesen meglátták a kaput is a hőségtől vibráló levegőben. A kis autó kellemetlenül zötyögött a gödrös udvaron, amikor behajtottak. Alice megállt a tornác lépcsői előtt, és leállította a motort. A ház csöndes volt. De itthon voltak, mert az össze kocsi ott sorakozott a garázsban. A fehér Cadillac, a Cherokee dzsip, az új kisteherautó meg a régi.
Kiszálltak a kocsiból, és egy pillanatra megálltak a nyitott ajtaja mellett, mintha az védelmezne valamitől. A levegő még mindig teljesen mozdulatlan volt, és forróbb, mint valaha. Talán negyvenöt fok is lehetett, vagy még több. Reacher fellépkedett a tornác tetejének árnyékába, és bekopogott az ajtón. Szinte azonnal kinyitották. Rusty Greer állt ott, az egyik kezében egy .22-es vadászpuskával. Egy hosszú pillanatig némán állt, és csak nézte Reachert. Aztán megszólalt: – Maga az? Azt hittem, Bobby.
– Eltűnt?
Rusty vállat vont. – Elment, még nincs itthon.
Reacher hátrapillantott a garázsra. – Itt van mindegyik kocsi – jegyezte meg.
– Valaki érte jött – mondta Rusty. – Én az emeleten voltam, nem láttam őket, csak a hangjukat hallottam.
Reacher nem mondott semmit.
– Mindegy. Nem számítottam rá, hogy még viszontlátom magát – mondta Rusty.
– Ő Carmen ügyvédje – mutatott Reacher Alice-re.
Rusty odafordult, és végigmérte. – Ennél jobbat nem talált?
– Beszélnünk kell Ellie-vel.
– Minek?
– Kihallgatjuk az esetleges tanúkat.
– Egy gyerek nem lehet tanú.
– Ezt majd én döntöm el – mondta Alice.
Rusty rámosolygott. – Ellie nincs itt – mondta.
– Akkor hol van? – kérdezte Reacher. – Mert az iskolában sincs.
Rusty nem mondott semmit.
– Mrs. Greer, tudnunk kell, hol találjuk Ellie-t – mondta Alice.
Rusty megint elmosolyodott. – Nem tudom, hol van.
– Hogyhogy? – kérdezte Alice.
– Mert elvitte a gyámhatóság.
– Mikor?
– Ma reggel érte jöttek.
– És maga hagyta, hogy elvigyék?
– Miért ne? Minek tartsam itt, most, hogy Sloop már nincs?
Reacher rámeredt. – De hát az unokája!
Rusty megvetően legyintett, a puska is megmozdult a kezében.
– Ettől soha nem voltam különösebben elragadtatva.
– Hová vitték?
– Valami árvaházba, gondolom – vetette oda Rusty. – Majd valaki örökbe fogadja, ha kell valakinek. Bár valószínűleg nem fog kelleni. Úgy tudom, a félvéreket nagyon nehéz elhelyezni. Rendes embereknek nem kellenek mocskos latinok.
Csönd lett. Csak a tűző naptól repedező föld pattogott a hőségben.
– Maga megérdemelné, hogy valami rémes betegségben haljon meg – mondta Reacher. Azzal sarkon fordult, és visszasétált a kocsihoz, Alice-t meg sem várva. Beszállt, becsapta maga után az ajtót, és egyenesen előre bámult. Az arca égett, a kezét hol ökölbe szorította, hol szétnyitotta. Alice beült mellé, és indított.
– Gyerünk innen – mondta Reacher. Alice nagy porfelhőben elhajtott. Egyikük sem szólt egy árva szót sem egész úton Pecosig.
Délután háromra értek vissza. Az iroda félig üres volt, a nagy hőség miatt. Alice íróasztalán a szokásos halom cédula, üzenetekkel. Öt Hack Walkertől jött. szépen időrendi sorba lehetett rakni őket, mindegyik sürgetőbb volt, mint az előző.
– Odamenjünk? – kérdezte Alice.
– Ne mondjon neki semmit a gyűrűről.
– Vége mindennek, hát nem érti?
Valóban vége volt. Reacher rögtön látta Walker arcán, ahogy beléptek. Nyugalom ült rajta, és véglegesség. Valamiféle béke. Az íróasztala mögött ült, amely tele volt papírokkal. Két halomba voltak elrendezve, az egyik magasabb, mint a másik.
– Mi történt? – kérdezte Reacher.
Walker nem vett tudomást a kérdésről, csak átnyújtott egyetlen papírlapot Alice-nak.
– A vádlott lemond a jogairól – mondta. – Olvassa át gondosan. Visszautasítja a jogi képviseletet, és kijelenti, hogy teljesen önként teszi. Azt is hozzátette, hogy magát a legelejétől elutasította.
– Kétségeim voltak, hogy tudja-e, mit csinál.
Walker bólintott. – Elhiszem, hogy maga jóhiszeműen cselekedett. De most már semmi kétség, hogy nem tart igényt a segítségére. Úgyhogy mostantól csak barátilag vannak itt, mind a ketten, rendben?
Aztán odaadta a kisebbik halom papírt. Alice átvette és szétteregette. Reacher odahajolt, hogy megnézze. Számítógéppel kinyomtatott oldalak voltak, tele számokkal és dátumokkal. Banki számlakivonat, folyószámla-egyenlegek és tranzakciókról szóló kimutatás. Úgy tűnt, öt különböző számláról van szó. Kettő átlagos folyószámla, három takarékbetét. A számlákon elég szépen volt pénz. Sőt nagyon is. A teljes összeg kétmillió dollárra rúghatott.
– Al Eugene irodájából küldték át – mondta Walker. – Most nézzék meg a legutolsó oldalt.
Alice átlapozta a papírokat. Az utolsó oldalakat gémkapocs fogta össze. Reacher Alice válla fölött beleolvasott. Jogi szakszöveg volt, egy formális jegyzőkönyv. Mellékelve egy közjegyző által hitelesített felhatalmazás. Az állt benne, aránylag egyszerű és érthető nyelvezeten, hogy Sloop Greer minden vagyonát egyetlen megbízott kezeli, a felesége, Carmen Greer.
– Kétmillió dollár volt a bankban – mondta Walker. – És most gyakorlatilag mind Carmené.
Reacher Alice-re pillantott. Ő bólintott.
– Igaza van – mondta Reachernek. – 
– Most nézzék meg az utolsó záradékot – mondta Walker.
Alice lapozott egyet. Az utolsó záradék azt mondta ki, hogy a pénzalap újból visszatér Sloop kezelésébe, egy jövőbeli időpontban, amit ő fog meghatározni, hacsak addig nem kerül szellemileg beszámíthatatlan állapotba, vagy nem hal meg. Ez esetben a számlákon található teljes összeg Carmen kizárólagos tulajdonát képezi, az első esetben ezen megegyezés alapján, a második esetben mint örökség.
– Minden érthető? – kérdezte Walker.
Reacher nem mondott semmit. Alice bólintott.
Aztán Walker odanyújtotta a nagyobb irathalmot.
– Most olvassák el ezt – mondta.
– Mi ez? – kérdezte Alice.
– Carmen beismerő vallomásának jegyzőkönyve.
Csönd lett.
– Bevallotta? – kérdezte Alice.
– Videóra vettük a beismerő vallomását – mondta Walker.
– Mikor?
– Ma délben. A helyettesem átment hozzá, ahogy megjöttek a banktól a papírok. Próbáltuk magukat is elérni, de nem sikerült. Aztán Carmen közölte, hogy mindegy, mert úgysem akar ügyvédet. Úgyhogy aláírattuk vele a lemondást. Aztán beszélni kezdett, mint a vízfolyás. Felhoztuk ide az irodába, és videóra vettük a vallomását. Nem hangzik túl jól.
Reacher elolvasta a vallomást. Tényleg nem hangzott túl jól. A megszokott módon kezdődött, Carmen kijelentette, hogy szabad akaratából teszi a vallomást, minden kényszer nélkül. Aztán a Los Angeles-i időknél kezdte. Törvénytelen gyerekként született, és prostituált lett. Aztán ezt abbahagyta, és sztriptíztáncosnőként dolgozott. Szándékosan nézte ki magának Sloopot, ahogy Walker is mesélte. Aztán halálra unta magát Texasban, szeretett volna elmenni innen, de nem volt semmi pénze. Minél több lett volna, annál jobb. Amikor Sloop bajba keveredett az adóhatóságnál, ez remek alkalom volt. Csábító volt a lehetőség, hogy megszerezheti a bankszámlán lévő pénzt. Megpróbálta megöletni a férjét a börtönben, de aztán rájött, hogy egy ilyen helyen ezt nem lehet elintézni. Úgyhogy csak várt. Ahogy megtudta, hogy Sloop szabadul, vett egy pisztolyt és nekilátott, hogy keressen valakit, aki elvállalná a megölését. Úgy tervezte, kitalál egy mesét arról, hogy a férje veri, és ezért akar megszabadulni tőle. Reacher nevét is megemlítette, mint akit utoljára kiválasztott. Ő visszautasította, úgyhogy végül kénytelen volt saját maga elintézni. Arra számított, ha önvédelemre hivatkozik, megússza a dolgot, de aztán rájött, hogy ha kikérik az orvosi kartonjait, azok nem fogják igazolni, ezért végül úgy döntött, beismerő vallomást tesz, és az ügyész jóindulatára bízza magát. Az aláírása ott volt minden oldal alján.
Alice lassan olvasott. Egy perccel tovább tartott neki végezni a szöveggel, mint Reachernek.
– Sajnálom, Reacher – mondta végül.
Egy pillanatig csönd volt.
– És most mi lesz a bíróválasztással? – kérdezte Reacher, az utolsó szalmaszálba kapaszkodva.
Walker megvonta a vállát. – A texasi törvénykönyv szerint ezért halálbüntetés jár. Anyagi indokból elkövetett szándékos emberölés. Annyi bizonyítékunk van, hogy több is mint elegendő. És egy önkéntes beismerő vallomást ugyebár nem hagyhatok figyelmen kívül. Úgyhogy pár órával ezelőtt eléggé magam alatt voltam. De aztán gondolkozni kezdtem. Tulajdonképpen az, hogy Carmen önként tett vallomást, segít nekem. Ha bűnösnek vallja magát, azzal megspórolja az adófizetőknek a tárgyalás költségeit. Indokot ad rá, hogy halálbüntetés helyett életfogytig tartó szabadságvesztést kérhessek a bíróságtól. Egy ilyen vallomás nagyon rossz fényben fogja feltüntetni Carment, mindenki szemében. Tehát, ha segítek elkerülni a halálbüntetést, roppant nagylelkűnek fogok látszani. A fehéreknek kicsit nem fog tetszeni, de a mexikóiak be fogják venni. Az egész helyzet megfordult. Eddig úgy nézett ki, hogy én vagyok a keménykezű ügyész, és ő a szegény áldozat. De most én lettem a jófiú. Úgyhogy azt hiszem, nincs semmi baj.
Pár pillanatig egyikük sem szólalt meg. Csak a légkondicionáló mindent átható búgása hallatszott.
– Nálam vannak a személyes tárgyai – szólalt meg Alice. – Egy öv meg egy gyűrű.
– Adja le a raktárba – mondta Walker. – Carment később átköltöztetjük.
– Hová?
– A fegyházba. Nem tarthatjuk itt tovább.
– Hol van a raktár?
– Ugyanabban az épületben, ahol a hullaház. Kérjen a leadott holmiról egy elismervényt.
Rleacher elkísérte Alice-t a hullaházhoz. Szinte semmit nem érzékelt a körülötte lévő világból. Nem érezte a hőséget, a port, a zajt, vagy az utcai szagokat, úgy érezte magát, mintha két centivel a járda fölött lebegne, bezárva valami minden érzékelési lehetőségtől megfosztó kamrába. Alice időnként beszélt hozzá valamit, de Reacher nem is hallotta, mit mond. Csak a kis hangocskát hallotta, amely egyfolytában azt hajtogatta a fejében, hogy tévedtél. Mindenben tévedtél. Hallotta már ezt a hangot máskor is, de ettől még nem volt könnyebb elviselni. Az egész karrierjét arra építette, hogy még mindig ritkábban szólalt meg benne ez a hang, mint másokban. Számon tartotta az eredményeit, és most komoly vereséget szenvedett. Ami felidegesítette. Nem hiúságból, hanem mert profinak tartotta magát, akinek nem illik ekkorát tévedni.
– Reacher – szólalt meg Alice. – Figyel rám egyáltalán?
– Tessék?
– Azt kérdeztem, nem akar-e enni valamit?
– Nem. El kéne vinnie valahová kocsival.
Alice megtorpant. – Miért, most mit akar csinálni? Negyedszer is ellenőrizni?
– Nem, csak elmenni innen. Szeretnék valahol másutt lenni. Nagyon messze. Úgy hallom, az Antarktiszon ilyenkor nagyon kellemes.
– A buszpályaudvar ellenkező irányban van, az iroda felé.
– Remek. Akkor busszal megyek. A stoppolásból elegem van. Az ember soha nem tudhatja, ki veszi fel.

A hullaház egy földszintes bádogépület volt, kövezett udvarral. Lehetett volna akár autóalkatrész-lerakat is. önműködő, felfelé gördülő garázsajtó nyílt az elején. A távolabbi végében egy rendes bejárat. Két lépcsőn kellett felmenni, acélcsőből készült korlát volt hozzá. Odabent nagyon hideg volt. Teljes erőbedobással működtek az ipari légkondicionálók. Olyan volt, mintha egy húsraktár lett volna. Bizonyos értelemben az is volt. Az előcsarnokból balra egy kétszárnyú ajtó nyílt, amely közvetlenül a hullaházba vezetett. Nyitva állt, Reacher belátott a boncolóasztalokra. Mindenhol rozsdamentes acél, fehér csempe és fluoreszkáló neonfény.
Alice letette a recepciós pultra a kígyóbőr övet, és belekotort a táskájába, hogy megkeresse a gyűrűt. Szólt a portásnak, hogy a Texas kontra Carmen Greer ügyben jöttek. A férfi elment, és visszajött egy bizonyítékok tárolására szolgáló dobozzal.
– Nem bizonyíték, csak személyes holmi – mondta Alice.
A férfi vetett rá egy „Miért nem előbb mondta” pillantást, és sarkon fordult.
– Várjon! – szólt utána Reacher. – Hadd nézzem csak meg.
A férfi megállt, aztán visszafordult, és lerakta a dobozt a pultra. Teteje nem volt, csak egy hat-hét centis szegélyű tálca. Valaki filctollal felírta az elejére, hogy Geer. A pisztoly nejlonzacskóban volt, számmal ellátva. Egy másik zacskóban két töltényhüvely. Két apró .22-es golyó. Szürkék voltak és kissé eltorzult a formájuk. Az egyik zacskón az a felirat állt, hogy Koponya 1, a másikon Koponya 2. Mellettük valami referenciaszám és egy aláírás.
– A kórboncnok itt van? – kérdezte Reacher.
– Persze. Mindig itt van.
– Szeretnék beszélni vele. Most azonnal.
Arra számított, elutasításba ütközik, de a férfi csak rámutatott a kétszárnyú ajtóra.
– Odabent van – mondta.
Alice kint maradt, Reacher pedig besétált. Először azt hitte, üres a helyiség, de aztán a távolabbi sarkában meglátott egy üvegajtót. Egy kis irodába nyílt, ahol egy zöld köpenyes férfi ült az íróasztalnál.
Valamit írogatott. Reacher bekopogott az üvegen. A férfi felnézett, és kiszólt, hogy szabad. Reacher belépett.
– Segíthetek valamiben? – kérdezte a kórboncnok.
– Mondja, Sloop Greer holttestében csak két golyót találtak?
– Ki maga?
– Az elkövető ügyvédjével jöttem, ő odakint van.
– Az elkövető?
– Nem, az ügyvédje.
– Értem. Mi van a golyókkal?
– Hányat találtak?
– Kettőt. Pokoli nehéz volt kiszedni.
– Megnézhetném a holttestet?
– Minek?
– Attól tartok, hogy tévesen vádolják az elkövetőt.
Ez a taktika általában be szokott válni a kórboncnokoknál. Ha tárgyalás lesz, könnyen lehet, hogy behívják őket tanúnak, ami cseppet sem hiányzik nekik, mert a védelem csak meggyötri őket a keresztkérdéseikkel, ami árt a tudósi image-nak, na meg az egójuknak.
– Tessék. Ott van a jégszekrényben.
Az iroda hátsó részén kis ajtó nyílt, amely egy félhomályos folyosóra vezetett. A folyosó végén egy szigetelt acélajtó.
– Hideg van bent – mondta a kórboncnok.
Reacher bólintott. – Én a magam részéről örülök neki.
A kórboncnok kinyitotta az ajtót, és beléptek. Vakító fény fogadta őket. A mennyezeten neoncsövek sorakoztak. Huszonhét rozsdamentes acélfiók volt a távolabbi falban, egy sorban kilenc, három sorban. Nyolc foglalt volt. Az elején kis cédulák, mint egy iratszekrény fiókjain. A levegő tényleg jéghideg volt, a teremben meglátszott a lehelet. A kórboncnok végignézte a cédulákat, aztán kihúzott egy fiókot. Könnyedén siklott a görgőkön.
– A koponyája hátsó részét lefűrészeltük, és gyakorlatilag ki kellett kanalazni az egész agyát, míg megtaláltam azokat a nyavalyás golyókat.
Sloop Greer a hátán feküdt, meztelenül. Kicsinek és összeesettnek látszott. A bőre szürkés volt, mint a kiégetetlen agyag. A szeme nyitva, üresen bámult. A homlokán két golyónyom, egymástól úgy hét centire. Szép kis lyukacskák, a szélük kék és sima, mintha egy ügyes mesterember fúróval fúrta volna őket.
– Klasszikus .22-es golyónyomok – mondta a kórboncnok. – A golyók könnyen behatolnak, de ki már nem jönnek. Túl lassúak hozzá, nincs elég erejük. De azért így is megteszik a dolgukat.
Reacher lehunyta a szemét, aztán elmosolyodott. Szélesen és boldogan.
– Az biztos. Megteszik a dolgukat.
Valaki halkan bekopogott a nyitott ajtón. Reacher kinyitotta a szemét. Alice állt kint, reszketve hidegtől.
– Mit csinálnak? – kiáltott oda.
– Mi jön a negyedik ellenőrzés után? – kiáltott vissza Reacher.
A lehelete kis felhőként lebegett a szája előtt.
– Az ötödik ellenőrzés – felelte Alice. – Miért?
– És azután?
– A hatodik. Miért?
– Mert most nekilátunk újra egy csomó dolog ellenőrzésének.
– De miért?
– Mert itt valami nagyon nem stimmel, Alice. Jöjjön, nézze meg.
14. fejezet
Alice lassan odasétált. – Mi a baj? – kérdezte.
– Mondja el, mit lát.
Alice nagy nehezen odafordította tekintetét a holttestre, mintha nagy fizikai erőfeszítésébe kerülne.
– Fejbe lőtték – állapította meg. – Kétszer.
– Milyen távol vannak egymástól a golyónyomok?
– Talán hét centire.
– Mit lát még?
– Semmit – felelte Alice. Reacher bólintott. – Hát ez az.
– És?
– Nézze meg alaposabban. A lyukak körül minden tiszta, igaz? Alice egy lépést közelebb ment. Kicsit lehajolt.
– Tisztának látszanak – mondta.
– Ami jelent valamit. Azt, hogy nem nyomták oda a fegyvert a lövés pillanatában. Tudja, hogy olyankor mi történik?
Alice megrázta a fejét.
– A pisztoly csövéből először forró gáz robban ki. Ha szorosan odanyomják valakinek a homlokához, a forró gáz behatol a bőre alá, de csonton már nem tud átjutni, ezért újra kifelé tör, és nagy, csillag alakú sebet ejt. Mint egy tengeri csillag. Így van, doktor úr?
A kórboncnok bólintott. – Pontosan.
– Ez itt nem látható – folytatta Reacher. – Tehát nem közvetlen közelről érte a lövés. A gáz után láng csap ki a fegyver csövéből. Ha tényleg közelről lőtték volna le, akkor égésnyomokat látnánk a bőrön, kis, kör alakban. Ilyen sem látható. A következő a korom. Puha, ragacsos fekete nyomokat hagy. Ha akár tizenöt-húsz centiről lőnek, akkor is koromnyomok vannak az áldozat homlokán, itt ez sem látható.
– És? – kérdezte Alice.
– Ezután következnek a puskaporrészecskék – folytatta Reacher. – Apró, el nem égett szénszemcsék. Egyetlen puskapor sem tökéletes, egy része nem ég el. Csak szétszóródik, olyan erővel, hogy beeszi magát a bőr alá, és apró fekete pontocskákat képez, úgy szokták hívni, hogy „tetoválás”. Akkor is látszana, ha mondjuk, harminc-negyven centiről történt volna a lövés. Lát ilyet?
– Nem – mondta Alice.
– Helyes. Tehát nem látunk mást, csak a golyónyomokat. Semmi mást. Semmi bizonyíték, ami arra utalna, hogy közvetlen közelről lőtték le. Nekem úgy tűnik, a legkisebb távolság is másfél-két méter lehetett.
– A becslésem szerint két méter – szólt közbe a kórboncnok.
Reacher rápillantott – A puskaport tesztelték?
A férfi megrázta a fejét. – A tett helyszínének rajzai alapján gondolom. Az áldozat az ágy túlsó felén állt. Az ágy az ablak közelében van, olyan hetven centis hely van közte és az ágy között. A holttestet az ágy melletti asztalkánál találták meg, az ágy fejénél, az ablak alatti falnál. Azt tudjuk, hogy a nő nem állhatott ott mellette, és nem onnan lőtt, mert akkor mindazokat a nyomokat megtaláltuk volna, amiket említett. Tehát, a legközelebbi hely, ahol állhatott, az ágy túlsó felén volt. Valószínűleg az ágy lábánál. Az ágy fölött lőtt, ferdén, a ballisztikai vizsgálat szerint. A férfi valószínűleg menekült, amilyen messzire tudott. Nagyméretű franciaágy volt, tehát úgy becsülöm, hogy valamivel két méter fölött lehetett a távolság, ha diagonális volt a lövés iránya.
– Kitűnő – mondta Reacher. – Ezt hajlandó lenne a bíróság előtt is elismételni?
– Hogyne. És ez csak a minimális távolság, ami elméletileg lehetséges, lehet, hogy a valóságban ennél is messzebb volt.
– De mit jelent mindez? – kérdezte Alice.
– Azt, hogy nem Carmen tette – felelte Reacher.
– Miért nem?
– Mekkora lehet egy ember homloka? Mondjuk, tíz centi széles és öt-hat centi magas?
– És?
– Lehetetlen, hogy két méterről eltalált volna egy ilyen kis célpontot.
– Honnan tudja?
– Mert láttam lőni, előző nap. Életében először húzott meg egy ravaszt. Reménytelen volt. Két méterről még egy fészer oldalát se találná el. Azt mondtam neki, ha biztosra akar menni, mindenképp a pasas gyomrához kell szorítani a pisztolyt, és belelőni a teljes tárat.
– Ezzel csak a sírját ássa – mondta Alice. – Ilyesféle tanúvallomást nem tehet, csak ártana vele.
– Nem ő tette, Alice, ez lehetetlen. 
– Talán szerencsés volt.
– Persze, egyszer lehet. De kétszer? Ez csak azt jelentheti, hogy célzott lövés volt. Egészen közel vannak egymáshoz a nyomok, és egy vonalban, pedig az első lövés után Sloop nyilván elkezdett a földre esni. Ami arra utal, hogy rendkívül gyorsan, egymás után érte a két lövés. Ehhez mesterlövész kell.
Alice egy pillanatig hallgatott. – Lehet, hogy csak tettette, hogy nem tud lőni. Minden másban hazudott. Lehet, hogy remekül tud lőni, csak megjátszotta, hogy nem, hogy rávegye magát, tegye meg helyette.
Reacher megrázta a fejét – Nem tettette – mondta. – Rengeteg embert láttam már lőni életemben. Valaki vagy tud, vagy nem tud. És ha tud, az meglátszik.
Alice nem szólt semmit
– Nem Carmen volt – mondta Reacher. – Még én sem tudtam volna így lelőni. Ezzel az ócska kis pisztollyal, ilyen távolról. Villámgyors két lövés a homlokra? Aki ezt csinálta, jobban lő, mint én.
Alice halványan elmosolyodott – És ritka az ilyen?
– Nagyon ritka – jelentette ki határozottan Reacher.
– De hát Carmen bevallotta. Miért tett volna ilyet?
– Halvány fogalmam sincs.
***
Ellie nem egészen értette a dolgot. A hallból induló lépcső tetején volt épp elbújva, amikor a nagymamája az idegenekkel beszélgetett. Az új családjáról beszéltek. Ezt értette. Azt már tudta, hogy új családja lesz. Greerék elmondták neki, hogy a papája meghalt, és a mamája elutazott messzire, és soha többé nem jön vissza. Azt mondták, náluk nem maradhat. Amit ő nem is bánt különösebben. Ő sem akart ott maradni. Zsugoriak voltak. Eladták a póniját is meg a többi lovat. Egy nagy teherautó jött értük, korán reggel. Ellie nem sírt. Valahogy úgy érezte, az egész összefügg. Nincs papája, nincs mamája, nincs póni, nincsenek lovak. Minden megváltozott, úgyhogy szó nélkül elment az idegenekkel, akik érte jöttek, mert mást nem tehetett.
Az idegenek megengedték, hogy beszéljen a mamájával telefonon. Sírt, és azt mondta, hogy legyen boldog az új családjával. De ő valahogy nem volt biztos benne, hogy ezek az idegenek lesznek-e az új családja, vagy ők csak odaviszik. Félt megkérdezni. Csak hallgatott. Az ökle már fájt, mert folyton a szájába dugta.
***
– Ez egy darázsfészek – mondta Hack Walker. – Ugye, érti, mire gondolok? Jobb nem megbolygatni. Kicsúszhat a kezünkből az irányítás.
Megint Walker irodájában ültek. Itt talán harminc fokkal is melegebb volt, mint a hullaházban.
– Ugye, érti? Ettől megint minden csak összekavarodik.
– Gondolja? – kérdezte Alice.
Walker bólintott. – Csak felkavarjuk az iszapot a vízben. Mondjuk, hogy Reachernek igaza van, amit őszintén szólva én kétlek, mert ez mind csak az ő szubjektív véleményén alapul. Csak találgat. És mire alapozza? Arra, hogy az volt a benyomása, Carmen nem tud lőni. De azt már tudjuk, hogy enyhén szólva minden egyéb benyomása téves volt vele kapcsolatban. De tegyük fel, hogy igaza van, csak az érvelés kedvéért. Hová jutnánk ezzel?
– Hová?
– Oda, hogy összeesküvéssel állunk szemben. Tudjuk, hogy megpróbálta beszervezni Reachert. Most azt állítja, hogy valaki mást is. Felbérel valakit, megbízza, hogy jöjjön oda a házhoz, megmondja, hol van elrejtve a pisztolya, az illető odamegy, megkeresi a pisztolyt, lelövi Sloopot. Ha így történt, ez anyagi érdekből elkövetett gyilkosságra való felbujtás. Hidegvérrel felbérelt egy bérgyilkost. Ha így állítjuk be, megint a halálos injekciónál tartunk. Mert ez sokkal rosszabb, mint ha ő maga lőtte volna le, higgye el nekem. Ehhez képest az szinte jóindulatúnak tűnik. Mintha a pillanat hevében követte volna el. Ha így hagyjuk a dolgot, és beismeri a bűnösségét, akkor nyugodtan kérhetek életfogytig tartó szabadságvesztést. De ha elkezdünk felbujtásról beszélni, az igazi gonosztett, és nem kerülheti el a halálbüntetést.
Alice nem szólt semmit.
– Ugye, látja, mit akarok mondani? – folytatta Walker. – Ebből nem lenne semmi hasznunk. Épp ellenkezőleg. Sokkal rosszabbá tenné Carmen helyzetét. Ráadásul már bevallotta, hogy ő tette, ami szerintem igaz is. De ha nem igaz, akkor a vallomása kiszámított hazugság, azért, hogy fedezze saját magát, mert tudja, hogy a gyilkosságra való felbujtás sokkal rosszabb. És ezt nem hagyhatjuk ennyiben. Különben ostobának tüntetnénk fel saját magunkat.
Alice nem mondott semmit. Reacher csak vállat vont.
– Úgyhogy szerintem hagyjuk ezt a dolgot – mondta Walker. – Nekem ez a javaslatom. Ha segítene rajta, amit mond, fontolóra venném. De nem segít. Úgyhogy jobb, ha elfelejtjük. Carmen kedvéért.
– És a maga bírói posztja kedvéért – tette hozzá Reacher.
Walker bólintott. – Soha nem titkoltam, hogy ez is vezérel.
– És maga mint ügyész, nem bánja, hogy ennyiben hagyjuk? Hogy valaki megússza, amit tett?
Walker megrázta a fejét. – Ha úgy történt, ahogy Reacher gondolja. Ha, ha, ha. Ez egy nagyon jelentős szócska. És azt kell mondanom, szerintem módfelett valószínűtlen. Higgye el nekem, én igazán lelkiismeretes ügyész vagyok, de nem építenék fel egy ügyet egy személy teljesen szubjektív véleményére alapozva, arról, hogy a vádlott milyen jól tud lőni. Főleg, ha az illető egy olyan megrögzött hazudozó, mint Carmen. Akár az is lehet, hogy már gyerekkorában megtanult lőni. Egy olyan helyen, ahol felnőtt, Los Angeles külvárosában… Az esküdtszéknek ezt sem esne nehezére elhinni.
Reacher nem mondott semmit. Alice bólintott. – Oké. Végül is már nem vagyok az ügyvédje.
– És ha az lenne, mit tenne?
Alice vállat vont. – Valószínűleg hagynám ennyiben. Ahogy maga is mondta, nem segítene rajta, ha előrángatunk egy ilyen konspirációt.
Alice lassan felállt, mintha nehezére esne a hőségben. Megkocogtatta Reacher vállát. Vetett rá egy „Nincs mit tenni” pillantást, aztán elindult az ajtó felé. Reacher is felállt, és követte. Walker nem mondott semmit. Csak nézte, ahogy kimennek, aztán a régi fényképre esett a tekintete, amelyen a három fiú támasztotta a teherautó lökhárítóját.

Átballagtak az utca túloldalára, és elsétáltak a buszvégállomásig. Ötven méterre volt a bíróságtól, és ötven méterre az ügyvédi irodától. A végállomás kicsi volt és álmos, egyetlen busz sem állt bent. Csak a benzinfoltokkal tarkított beton, a szélén padok. Kis fehér műanyag tető védte őket a naptól. Volt egy kis bódé, a falára kiragasztva a menetrendek. A falba beépített légkondicionáló, erősre állítva. Egy nő ült bent egy magas széken, és egy magazint olvasgatott.
– Walkernek igaza van, ugye, tudja? – szólalt meg Alice. – Szívességet tesz Carmennek. Ez már vesztett ügy.
Reacher nem felelt.
– És, hová megy? – kérdezte Alice.
– Ahová az első busz indul. Mindig így szoktam. 
Odamentek, és megnézték a menetrendeket. A következő busz a kansasi Topekába indult, Oklahoma Cityn keresztül. Phoenixből érkezik, félóra múlva. Szép, nagy, kör alakú útvonalat tesz meg.
– Járt már Topekában? – kérdezte Alice.
– Leavenworthben voltam, az nincs olyan messze onnan. Reacher bekopogott az ablakon, és vett a nőtől egy jegyet, csak oda. Zsebre vágta.
– Sok szerencsét, Alice – mondta. – Négy és fél év múlva majd megnézem, hogy benne van-e a szaknévsorban.
Alice elmosolyodott. – Vigyázzon magára – mondta. Egy pillanatig mozdulatlanul állt, mintha vívódna, hogy megölelje vagy arcon csókolja Reachert, vagy csak elsétáljon. Aztán megint elmosolyodott, és elment. Reacher nézett utána, míg el nem tűnt a szeme elől. Aztán megkereste a legárnyékosabb padot, leült és várt.
***
Ellie még mindig nem értette a dolgot. Nagyon szép helyre vitték, szép nagy ház volt, szép bútorokkal. Talán mégiscsak ez az új családja? De nem úgy néztek ki, mintha egy család lennének. Mindig nagyon elfoglaltak voltak. Kicsit olyanok voltak, mintha orvosok lennének. Kedvesek voltak hozzá, de soha nem értek rá, és ő nem értette, mivel foglalkoznak. Hosszan gondolkozott a dolgon, aztán megkérdezte.
– Ti orvosok vagytok?
– Nem – felelték.
– Ti lesztek az új családom?
– Nem. Majd nemsokára odaviszünk.
– Mikor?
– Pár nap múlva, jó? Addig velünk maradsz.
***
A busz nagyjából pontosan érkezett. Nagy, szürke Greyhound volt, poros a hosszú úttól. Benzinfelhőt pöfögtetett maga után, a légkondicionáló külső krómozott rácsa csillogott a hőségben. Megállt, úgy hat méterre Reachertől. A sofőr nem állította le a motort, csak üresben járatta. Az ajtó szétnyílt, hárman szálltak le. Reacher felállt, odaballagott, és felszállt, ő volt az egyetlen új utas. A sofőr elvette a jegyét.
– Két perc múlva indulunk tovább – mondta. – Szólít a természet.
Reacher bólintott. Végigballagott az üléssorok között, és keresett egy üres kettős ülést. A baloldalon volt, ami azt jelentette, hogy miután Abilene-nél északnak fordulnak, késő délután végig oda fog tűzni a nap. De az ablaküveg sötétre volt színezve, és a levegő jó hideg volt, úgyhogy úgy gondolta, elviselhető lesz. Féloldalasan elnyúlva leült, és az ablaknak támasztotta a fejét. A zsebében még mindig ott volt nyolc töltényhüvely, kényelmetlenül nyomták a combját. Megtapogatta őket, aztán kivette, és a tenyerén tartotta. Meggörgette őket, mint a dobókockákat. Melegek voltak, és tompa, fémes koccanásokat adtak.
Abilene, gondolta.
A sofőr közben felszállt, a lépcsőn megállva még körbenézett mindkét irányba. Aztán beült a vezetőfülkébe, és az ajtó zúgva összecsukódott.
– Várjon! – kiáltott oda Reacher.
Felállt és előresietett.
– Meggondoltam magam – mondta. – Leszállnék.
– Már kezeltem a jegyét – figyelmeztette a sofőr. – Ha vissza akarja kapni az árát, kérvényt kell írnia.
– Nem akarom visszakérni – mondta Reacher. – Csak leszállnék.
A sofőr furcsán nézett rá, de szó nélkül kinyitotta az ajtót. Reacher kiszállt a hőségbe, és elsétált. Hallotta, hogy a háta mögött elindul a busz. A motor bőgése lassan elhalt a távolban. Reacher elballagott az ügyvédi irodába. Közben másutt már véget ért a munkaidő, és az iroda tele volt ügyfelekkel, akik csak most értek rá. Csendes, aggodalmas emberek, egyesek az ügyvédjükkel beszéltek, mások várakoztak, Alice hátul ült az íróasztalánál, és egy nővel beszélgetett, aki egy kisbabát tartott a térdén. Meglepetten felnézett, amikor észrevette Reachert.
– Nem jött a busz? – kérdezte.
– Szeretnék feltenni egy jogi kérdést – mondta.
– Rövid lesz?
Reacher bólintott. – A polgári törvények szerint, ha valaki beszél az ügyvédjének egy bűnesetről, a rendőrség mekkora nyomást gyakorolhat az ügyvédre, hogy mondja el nekik, amit megtudott?
– Lehet arra hivatkozni, hogy titkos az információ – mondta Alice. – Csak az ügyvédre és a kliensére tartozik. A rendőrök egyáltalán nem szólhatnak bele.
– Használhatnám a telefonját?
Alice egy pillanatig csodálkozva hallgatott, aztán vállat vont. – Persze. Ha idefér.
Reacher az asztal előtti üres széket hátrahúzta, és odaült Alice mellé.
– Van abilene-i telefonkönyve?
– A legalsó fiókban. Ott van minden texasi városé – mondta Alice, aztán visszafordult a nőhöz, és folytatta vele a spanyol nyelvű beszélgetést.
Reacher kihúzta a fiókot, és megkereste a telefonkönyvet. Rögtön az elején talált is egy közérdekű telefonszámokat felsoroló oldalt. Felhívta az abilene-i rendőrkapitányságot. Egy nő vette fel, és megkérdezte, miben segíthet.
– Szeretnék bejelentést tenni egy bűnesetről.
A nő kérte, hogy várjon. Talán fél perc múlva átkapcsolták valahová. A háttérben telefoncsöngés és beszélgetés zsongása hallatszott.
– Tessék, Rodriguez őrmester – szólalt meg egy hang.
– Szeretnék bejelentést tenni egy bűnesetről – ismételte meg Reacher.
– A neve?
– Chester A. Arthur – mondta Reacher. – Ügyvéd vagyok Pecos megyében.
– Rendben, Mr. Arthur, hallgatom.
– Pénteken találtak egy elhagyott autót Abilene-től délre. Egy Mercedes Benz, egy bizonyos Al Eugene nevű ügyvéd tulajdona. Jelenleg eltűnt személyként tartják nyilván.
Hallotta, hogy az őrmester egy számítógép billentyűit kopogtatja.
– Igen, megvan – mondta aztán. – Milyen információval tud szolgálni?
– Van egy ügyfelem, aki azt állítja, Eugene-t megölték, nem messze attól a helytől, ahol a kocsiját megtalálták.
– Mi az ügyfele neve?
– Ezt, sajnos, nem mondhatom meg. Titkos az információ. És őszintén szólva nem is vagyok biztos benne, hogy higgyek-e neki. Szeretném, ha ellenőriznék, amit mond. Talán, ha bebizonyosodik, hogy igazat állított, akkor rá tudom venni, hogy tegyen vallomást.
– És mit tudott meg tőle?
– Azt mondja, Eugene-t kirángatták a saját kocsijából, és beültették egy másik kocsiba. Észak felé indultak vele, aztán megálltak egy rejtekhelynél az út bal oldalán, ott agyonlőtték, és a holttestet elrejtették. 
Alice abbahagyta a beszélgetést, és Reacherre meredt.
– Azt kérném, hogy kutassák át ezt a területet.
– Már átkutattunk mindent.
– Mekkora sugárban?
– A kocsi közvetlen környezetét.
– Az ügyfelem azt mondja, úgy egy-két mérfölddel északabbra. Meg kéne nézni a bozótosban, a sziklarepedésekben, régi szivattyúházakban, ilyesféle helyeken. Egy olyan hely közelében, ahol kocsival le lehet hajtani az útról.
– Egy-két mérfölddel északra az elhagyott autótól?
– Azt mondja az ügyfelem, egy mérföldnél nem kevesebb, de kettőnél nem több.
– Baloldalon?
– Igen, ebben egészen biztos volt.
– Meg tudná adni a telefonszámát, ahol visszahívhatjuk?
– Majd én hívom magukat – mondta Reacher. – Mondjuk, egy óra múlva.
Azzal letette a kagylót. A nő a kisgyerekkel már nem volt ott. Alice még mindig mereven bámulta Reachert.
– Ez meg mi volt? – kérdezte.
– Már korábban is jobban oda kellett volna figyelni Eugene-re – mondta Reacher.
– De miért?
– Mert mi az egyetlen szilárd tény, amit tudunk?
– Mi?
– Hogy Carmen nem lőtte le Sloopot.
– Ez a maga véleménye, nem tény.
– Nem, Alice, ez tény. Higgyen nekem, én tudni szoktam az ilyesmit.
Alice vállat vont. – jó. És akkor?
– Tehát, valaki más lőtte le. Ami felveti a kérdést, hogy miért? Tudjuk, hogy Eugene eltűnt, Sloop pedig halott. Kapcsolatban álltak egymással, mint ügyvéd és kliense. Tételezzük fel, hogy Eugene nem egyszerűen eltűnt, hanem ő is halott. Együtt ütöttek nyélbe valami megegyezést, aminek köszönhetően Sloop hamarabb szabadult a börtönből. Valami nagy dolog lehetett, mert az ilyesmit nem könnyű elintézni. A korábbi szabadon bocsátást nem osztogatják, mint a cukorkát. Tehát valami nagyon súlyos információról lehet szó. A hatóságok számára nagyon értékesről. Tehát, ez azt jelenti, hogy valaki nagyon nagy pácba került. Tegyük fel, hogy ez a valaki ölette meg mindkettőjüket, vagy bosszúból, vagy hogy megakadályozza, hogy további információkat szolgáltassanak róla.
– Honnan vette ezt az ötletet?
– Tulajdonképpen Carmentől – felelte Reacher. – ő vetette fel, hogy ezzel lehetne leplezni, ha megölnénk Sloopot.
– Akkor Carmen végrehajtotta a saját ötletét.
– Nem. Carmen csak párhuzamosan gondolkozott. Gyűlölte Sloopot, megvolt a motivációja, és sokat hazudozott, ez mind így van, de nem ő ölte meg. Valaki más tette.
– Igen, az ő megbízásából.
– Nem, nem így történt. Csak véletlenül szerencséje volt. A két eseménysor párhuzamosan folyt. Mintha, mondjuk, Sloopot elütötte volna egy autó. Carmen persze örülne neki, de attól még nem ő okozta volna.
– Mennyire biztos mindebben?
– Nagyon is. Minden más megoldás nevetségesen hangzik. Gondoljon bele, Alice. Aki ilyen jól lő, az profi. A profik előre terveznek, minimum pár napra. Ha már pár nappal ezelőtt felbérelt volna egy profi bérgyilkost, akkor mi a fenének szaladgált volna körbe Texasban, hogy stopposokat vegyen fel? És miért hagyta volna, hogy Sloopot a saját hálószobájukban intézzék el, amikor így ő lesz az első számú gyanúsított? Ráadásul a saját pisztolyával?
– Maga szerint hogy történt?
– Szerintem Eugene-t pénteken megölte egy bérgyilkos, vagy egy csapat, akik igyekeztek leplezni a nyomaikat, azzal, hogy jól elrejtették a holttestet. Aztán vasárnap megölték Sloopot, ezt meg azzal leplezték, hogy úgy rendezték, hogy úgy tűnjön fel, mintha Carmen tette volna. A saját hálószobájukban, a saját pisztolyával.
– De hát ott volt Slooppal. Csak észrevette volna, nem? Akkor miért nem mondja el?
Reacher kicsit hallgatott. – Talán épp Ellie szobájában volt. Mire visszament a hálószobába, ott találta a holttestet. Vagy zuhanyozott. A haja nedves volt, amikor letartóztatták.
– Akkor meghallotta volna a lövéseket.
– Az alatt a zuhany alatt? Olyan, mint a Niagara-vízesés. És egy .22-es nagyon halkan szól.
– Honnan tudja, hol fogják megtalálni Eugene holttestét? Már amennyiben helyes a feltételezése?
– Végiggondoltam, hogy én hogy csinálnám. Nyilván volt saját kocsijuk, itt a nagy semmi közepén másképp nem közlekedhetnek Valószínűleg úgy tettek, mintha lerobbant volna a kocsijuk, vagy defektjük lenne, és leintették Eugene-t. Kirángatták a kocsiból, belökdöstök a sajátjukba, aztán elhajtottak vele. De nyilván nem akarták túl sokáig a kocsijukban tartani, az túl kockázatos. Két-három perc maximum, ami alatt nagyjából egy-két mérföldet lehet megtenni.
– Elképzelhető – mondta Alice. – De Sloop megölése? Ez lehetetlen. Odamentek volna ahhoz a házhoz? A nagy semmi közepén elrejtőznek, aztán belopakodnak, miközben Carmen ott van a zuhany alatt?
– Én meg tudtam volna csinálni – mondta Reacher. – És azt feltételezem, legalább annyira profik, mint én. Talán még jobbak. Lőni mindenesetre jobban tudnak.
– Maga teljesen őrült – jelentette ki Alice.
– Talán – felelte Reacher.
– Nem, egészen biztosan. Mert Carmen bevallotta. Ugyan, miért tenne ilyet, ha egyszer neki semmi köze az egészhez?
– Ezt majd később kiderítjük. Először várjunk, hogy mire jut a rendőrség.
Reacher otthagyta Alice-t dolgozni, ő pedig kilépett az utcára, a hőségbe. Úgy döntött, végre megnézi a vadnyugati múzeumot. De amikor odaért, zárva találta, már túl késő volt. De látta, hogy kis sikátor vezet a mögötte lévő udvarra. A kapu zárva volt ugyan, de olyan alacsony volt, hogy könnyedén átugrotta. Az épület mögött a régi idők rekonstruált helyei voltak kiállítva. Volt egy kis, egycellás börtön, egy bíróság meg egy akasztófa. A három hely szépen egymás után következett. Letartóztatás, tárgyalás, ítélet. És ott volt Clay Allison sírja is. Rendben volt tartva, szép sírkővel. A Clay a középső neve volt. Robert Clay Allison, született 1840-ben, meghalt 1887-ben. Soha nem ölt meg mást, csak aki megérdemelte. Reachernek nem volt középső neve. Csak Jack Reacher. Született 1960-ban, és még nem halott. Eltűnődött, milyen lesz a sírköve. Talán nem is lesz. Nem lesz, aki gondoskodjon róla.
Visszaballagott a sikátorhoz, és átmászott a kapun. Vele szemben egy alacsony, egyemeletes betonépület állt. A földszinten üzlethelyiségek, az emeleten irodák Az egyiknek az ablakára régimódi, cirkalmas arany betűkkel az volt felfestve, hogy Albert E. Eugene, ügyvéd. Volt még két ügyvédi iroda az épületben, amely pár lépésre volt a bíróságtól. Reacher úgy sejtette, ezek olcsó ügyvédek lehetnek. Elkülönülve az ingyenes ügyvédi irodáktól, ahol Alice dolgozott, és a drága ügyvédektől is, akik valamelyik másik utcában telepedhettek le. Habár Eugene Mercedesszel járt. Talán sokat dolgozott. Vagy talán csak hiú volt, és lízingelte a kocsit, akármilyen sokba került is.
Reacher megállt a kereszteződésnél. A nap már hanyatlóban volt nyugaton, és a déli horizonton felhők gyülekeztek. Az arcán meleg szellőt érzett. Elég erős volt ahhoz, hogy a ruháiba is belekapjon, és felkavarja a port a járdán. Egy másodpercre megállt, és hagyta, hogy odasimítsa az ingét a hasára. Aztán a szél elállt, és visszatért a nyomasztó hőség. De a felhők még mindig ott voltak délen, mintha cakkos szélű foltok lennének az égen.
Reacher visszasétált Alice irodájához. A nő még mindig az íróasztalnál ült. A széken előtte ügyfelek, egy középkorú mexikói házaspár, az arcukon türelmes, bizakodó arckifejezéssel. A papírhalom még nagyobbra nőtt Alice íróasztalán. Tétován odamutatott a székre, amely még mindig ott állt az övé mellett. Reacher odanyomakodott és leült. Felvette a telefont, és emlékezetből tárcsázta az abilene-i rendőrkapitányság számát. Chester Arthurként mutatkozott be, és Rodriguez őrmestert kérte.
Egy percig várnia kellett. Aztán Rodriguez odajött a telefonhoz, és ahogy megszólalt, Reacher azonnal tudta sürgető hangjából, hogy megtalálták Eugene holttestét.
– Szükségünk lenne az ügyfele nevére, Mr. Arthur – mondta az őrmester.
– Mit találtak az emberei? – kérdezte Reacher.
– Pontosan azt, amit mondott. Másfél mérfölddel északra az út bal oldalán, egy mély hasadékban megtaláltuk a holttestet. Egy lövés érte, a jobb szemén.
– Milyen fegyverrel, 22-es?
– Nem, semmiképp. Kilenc milliméteres, legalább. Elég komoly fegyver lehetett. Alig maradt valami a fejéből.
– A halál időpontját meg tudták állapítani?
– Elég nehéz ebben a hőségben. Azt mondják, a prérikutyák is kikezdték, és felfaltak olyan testrészeket, amik a kórboncnoknak fontosak lettek volna. De azt hiszem, nagyjából annyit mondhatunk, hogy pénteken.
Reacher nem felelt.
– Szükségem lenne nevekre – mondta Rodriguez.
– Az ügyfelem nem a tettes – mondta Reacher. – Majd beszélek vele, és talán sikerül rábeszélnem, hogy felhívja magukat.
Aztán lerakta a kagylót, mielőtt Rodriguez bármit felelhetett volna. Alice megint rámeredt. Az ügyfelei is. Nyilván elég jól tudtak angolul, hogy követni tudják a beszélgetést.
– Hányadik elnök volt Chester Arthur? – érdeklődött Alice.
– Garfield után következett, és Grover Cleveland előtt – felelte Reacher. – Egyike a két vermonti származású elnöknek.
– Ki volt a másik?
– Calvin Coolidge.
– Szóval megtalálták Eugene holttestét.
– Pontosan.
– És most mi lesz?
– Most megyünk, és figyelmeztetjük Hack Walkert.
– Figyelmeztetjük?
Reacher bólintott. – Gondoljon bele, Alice. Hack, Al és Sloop elválaszthatatlan barátok voltak. És Carmen azt mondta, hárman együtt dolgozták ki Sloop kiszabadítását. Azt mondta, Walker tárgyalt róla a szövetségiekkel. Tehát, amit ők tudtak, azt Walker is tudja. Lehet, hogy ő lesz a következő áldozat.
Alice az ügyfeleihez fordult. – Elnézést, most mennem kell – mondta nekik angolul.
Hack Walker épp készült hazaindulni. Az íróasztala előtt állt, zakóban, és épp az aktatáskáját csatolta be. Elmúlt hat óra, odakint már kezdett alkonyodni. Amikor elmondták neki, hogy Eugene halott, falfehérre sápadt. Megkerülte az íróasztalt, és leroskadt a székre. Egy hosszú percig nem szólt semmit. Aztán lassan bólogatni kezdett.
– Azt hiszem, sejtettem – mondta. – De azért még reménykedtem.
Elfordult, és a fényképre nézett.
– Nagyon sajnálom – mondta Reacher.
– Tudják, hogy miért történt? – kérdezte Walker. – Vagy, hogy ki tette?
– Még nem.
Walker megint hallgatott egy kicsit. – Maga miért előbb tudta meg, mint én?
– Reacher jött rá, hol kell keresni a holttestet – magyarázta Alice. – Tulajdonképpen ő mondta meg a rendőrségnek.
Aztán elmondta, mi Reacher elmélete arról, hogy mindhárman veszélyben lehetnek. Walker mozdulatlanul ülve hallgatta. Az arcára lassan visszatért a szín. Némán ült, és törte a fejét. Aztán megrázta a fejét.
– Ez nem lehet – mondta. – Mert az egyezségben nem volt semmi különös. Sloop beadta a derekát, és elhatározta, hogy befizeti az adót, amivel tartozik, és a büntetést is. Ennyi. Semmi többről nem volt szó. Nem bírta tovább a börtönt, kétségbeesett. Ez gyakran megtörténik Al kapcsolatba lépett az adóhivatallal, elmondta nekik, mit ajánl Sloop, és ők szemrebbenés nélkül elfogadták. Ez rutineljárás. A helyi kirendeltségnél intézték. A szövetségi ügyésznek alá kellett írni, ezért kellettem én. Kicsit megsürgettem a dolgot, ennyi volt a szerepem. Tudják, hogy van ez, öregfiúk egymás közt. Az egész teljesen rutinszerű adóügyi eljárás volt. Emiatt pedig nem szokás embereket ölni.
Elhallgatott, és megint a fejét rázta.
– Szeretném, ha most elmennének – mondta aztán.
Alice bólintott. – Nagyon sajnálom, ami történt. Tudom, hogy barátok voltak.
Walker furcsán zavartnak látszott, mintha valami más aggasztaná.
– Mi az? – kérdezte Reacher.
– Nem lenne szabad többet beszélnünk egymással – felelte Walker.
– Miért?
– Mert csak körbe-körbe járunk, és a végén egy olyan helyen fogunk kikötni, ahol nem szeretnék.
– Hogyhogy?
– Gondoljanak bele. Egy rutin adóügy miatt nem ölhették meg. Sloop és Al azt akarták elintézni, hogy elvegyék a pénzt Carmentől, és kifizessék az adóhivatalnak. Most pedig Sloop és Al halott. Elég összerakni, hogy kettő meg kettő az négy. Egyre nyilvánvalóbb, mi volt Carmen indítéka. Ha tovább beszélünk erről, már ott tartunk, hogy két haláleset szárad a lelkén. Ennek nem örülnék.
– Ilyesmiről szó sincs – mondta Reacher. – Ha felbérelt volna valakit, akkor miért akart volna engem rávenni?
Walker vállat vont. – Hogy összezavarja a nyomokat?
– Ennyire okos lenne?
– Szerintem igen. 
– Akkor bizonyítsa be. Bizonyítsa be, hogy felbérelt valakit.
– Ezt nem tudom megtenni.
– De igen, megteheti. A kezében vannak a banki kimutatásai. Lássuk a kifizetést.
– Kifizetést?
– Mit gondol, a bérgyilkosok ingyen dolgoznak?
Walker elhúzta a száját. Kivett egy kulcsot a zsebéből, és kinyitotta az íróasztal egyik fiókját. Kihúzott egy halom papírt, a banktól kapott kimutatásokat. Reacher visszafojtotta lélegzetét. Walker oldalról oldalra végignézte az egészet. Aztán összerakosgatta, és lefektette az íróasztalra. Az arca kifejezéstelen volt:
Alice előrehajolt, és elvette a papírokat. Ő is átlapozta, balról a negyedik oszlopot figyelve, ahol a kifizetéseket tartották nyilván.
Elég sok volt, de mind kis összeg, szabálytalan időközökben. A legnagyobb összeg 297 dollár volt. A legtöbb a száz dollárt sem érte el.
– Adja össze a legutolsó hónapig – mondta Reacher.
Alice átfutotta. – Kerekítve nagyjából kilencszáz dollár – mondta.
Reacher bólintott. – Még ha apránként összerakja, akkor se jutott volna sokra kilencszáz dollárral. Az biztos, hogy nem tud belőle egy ilyen profit felbérelni, akinek ez a munkája.
Walker nem mondott semmit.
– Beszélnünk kell Carmennel – mondta Reacher.
– Nem lehet – rázta a fejét Walker. – Útban van a büntetés-végrehajtó intézetbe.
– Nem ő tette – mondta Reacher. – Carmen nem követett el semmit. Teljesen ártatlan.
– Akkor miért ismerte be?
Reacher lehunyta a szemét, és egy pillanatig mozdulatlanul ült.
– Valaki kényszerítette – mondta. – Valaki a kezében tartja valamivel. 
– Kicsoda?
Reacher kinyitotta a szemét. – Nem tudom, de majd rájövünk. Hozassa fel a börtönőrtől a látogatónaplót, nézzük meg, ki járt nála.
Walker arca még mindig üres és izzadt volt. Felvette a telefonkagylót, és tárcsázott egy belső számot. Kérte, hogy azonnal hozzák fel a látogatónaplót. Aztán csöndben vártak. Három perc múlva nehéz lépések koppantak az előtérben, aztán belépett a börtönőr, a nappalos férfi. Lihegett, mert futott a lépcsőn. A kezében egy vaskos könyvet fogott.
Walker elvette tőle, és kinyitotta. Gyorsan átfutotta, aztán az asztalra tette, és megfordította. Az ujjával odabökött. Carmen Greert hétfő reggel a korai órákban hozták be. Két órával ezelőtt pedig elvitték, átadták a texasi büntetés-végrehajtásnak. A két bejegyzés között kétszer volt látogatója. Hétfőn reggel kilenckor és kedden délben a helyettes államügyész járt nála.
– Az előzetes kihallgatás, aztán a vallomás – mondta Walker.
Más bejegyzések nem voltak.
– Biztos, hogy pontos a napló? – kérdezte Reacher.
Az őr bólintott. – Egészen biztos.
Reacher újból megnézte a naplót. Az első beszélgetés a helyettes ügyésszel két percig tartott. Carmen nyilván nem volt hajlandó mondani semmit. A második tizenkét percig. Utána felvitték az ügyészi irodába, hogy videóra vegyék a vallomását.
– Senki más nem járt nála? – kérdezte Reacher.
– Voltak telefonhívásai – felelte az őr.
– Mikor?
– Hétfőn egész nap többször is, és kedden délelőtt.
– Ki hívta?
– Az ügyvédje.
– Az ügyvédje? – csodálkozott Alice.
Az őr bólintott. – Nagyon fárasztó volt, állandóan ki kellett kísérgetnem a nőt a telefonhoz.
– Ki volt az az ügyvéd? – kérdezte Alice.
– Ezt nem szabad megkérdeznünk. Az ügyvéddel való beszélgetés titkos.
– Férfi volt vagy nő?
– Férfi. Kicsit tompán szólt a hangja, mintha rossz lett volna a vonal.
– Ugyanaz a férfi volt minden alkalommal?
– Igen, azt hiszem.
Csönd lett az irodában. Walker tétován bólintott, az őr ezt elbocsátásnak vette, és kisétált. Hallották, hogy odakint csukódik utána a titkárság ajtaja.
– Nekünk nem mondta, hogy van jogi képviselője – szólalt meg Walker. – Azt mondta, nem akar ügyvédet.
– Nekem is ugyanezt mondta – bólintott Alice.
– Ki kell derítenünk, ki volt ez – mondta Reacher. – A telefontársaságnál utána lehet nézni a hívásoknak.
Walker megrázta a fejét. – Nem tehetem. A jogi megbeszélések titkosak.
Reacher rámeredt. – Maga tényleg azt hiszi, ez egy ügyvéd volt?
– Miért, maga nem?
– Persze, hogy nem. Nyilván megfenyegette, és rákényszerítette valamivel, hogy hazudjon. Gondoljon csak bele. Amikor először felkeresi a helyettes ügyész, egy szót sem mond. Huszonhét órával később vallomást tesz. És az egyetlen, ami közte történt, az volt, hogy többször hívta ez a férfi.
– De hát milyen fenyegetéssel vehette rá ilyesmire?
***
A bérgyilkos csapatnak kicsit kényelmetlen volt a gyerekfelügyelő szerep. Mindegyikük pontosan ugyanúgy érezte magát, pontosan ugyanazokból az okokból. Egy gyereket túszul fogva tartani nem tartozott a megszokott feladataik közé. Az még rendben volt, amikor el kellett hozniuk otthonról. A nő és a magas szőke férfi odament a Red House ranchre, mivel úgy gondolták, így párban könnyebb gyámhatóság képviselőjének kiadni magukat. Egy nagy, hivatalosnak látszó autóval érkeztek, és kimért, hivatalos modorban beszéltek, jó kenetteljesen, mintha rendkívül aggódnának a gyermek helyzetéért. Egy egész csomó hamis papírjuk volt, amivel igazolták magukat. Gyámhatósági rendeletek és a kellő állami hatóságok iratai. De a gyerek nagyanyja szinte meg se nézte őket, semmiféle ellenállást nem tanúsított, amit elég furcsának találtak. Egyszerűen átadta a kislányt, mintha még örülne is neki.
A kislány sem tiltakozott. Nagyon komoly és csöndes volt, mintha próbálna a lehető legjobban viselkedni, és elnyerni ezeknek az új ismerősöknek a tetszését. Szépen beültették a kocsiba, és elvitték. Se könnyek, se dühroham, se kiabálás. Tulajdonképpen minden úgy ment, mint a karikacsapás. Ugyanolyan könnyedén, mint az Al Eugene-akció.
De ezután már nem volt olyan mindennapi a feladat. A megszokott ezután az lett volna, hogy az áldozatot szépen elviszik egy előre kiválasztott helyre, és meghúzzák a ravaszt. Elrejtik a holttestet, aztán kereket oldanak, amilyen gyorsan lehet. De ez a megbízatás más volt. El kellett rejteni a gyereket, és vigyázni rá, hogy a haja szála se görbüljön. Legalábbis egy ideig. Talán hosszú napokig. Ilyesmit még soha nem csináltak. És a profik nem kedvelik az olyan dolgokat, amihez nem értenek.
***
Hívja fel a gyámhatóságot – mondta Reacher. – Most azonnal.
Hack Walker csak bámult rá.
– Ugyan milyen fenyegetéssel lehetne rávenni, hogy ismerjen be valamit, amit nem ő követett el? Hát nem érti? Nyilván elrabolták a gyerekét.
Walker még egy pillanatig dermedten bámult. Aztán kinyitott egy másik kulcsra zárt fiókot, és zörögve kihúzta. Kiemelt egy nehéz, fekete irattartót. Kinyitotta, belelapozott, aztán fogta a telefont és tárcsázott. Nem vették fel. Újból tárcsázott, egy másik számot. Felvették, ő pedig kérdezett valamit, Ellie teljes nevét használva. Mary Ellen Greer. Hosszú szünet következett. Aztán meghallgatta a választ. Nem mondott semmit, csak lerakta a telefont, nagyon lassan és óvatosan, mintha üvegből lenne,
– Nem is hallottak róla – mondta.
Csönd lett. Walker lehunyta a szemét, aztán megint kinyitotta.
– Rendben – mondta. – Kicsit problémás lesz, hogy kit állítsunk az ügyre. Természetesen az állami rendőrséget és az FBI-t, mivel emberrablásról van szó. Azonnal lépnünk kell. A gyorsaság most mindennél fontosabb. Emberrablási eseteknél mindig így van. Akárhová elvihetik a gyereket. Azt szeretném, ha most azonnal elmennének Echóba, és kiszednék Rustyból, mit tud. Személyleírás kéne azokról, akik elvitték a gyereket.
– Rusty nem fog szóba állni velünk – mondta Reacher. – Túlságosan utál. Nem mehetne ki az echói seriff?
– Az a fickó hasznavehetetlen. Valószínűleg most is épp részeg. Maguknak kell elintézni.
– Csak időpocsékolás – mondta Reacher.
Walker kihúzott egy újabb fiókot, elővett két krómozott, csillag alakú jelvényt, és az íróasztalra dobta őket.
– Emeljék fel a jobb kezüket – mondta. – És mondják utánam az eskü szövegét.
Elhadart valami esküszöveget. Reacher és Alice amennyire értették, elismételték. Walker bólintott.
– Ezennel kinevezem magukat seriff-helyettesnek, egész Echo megyére kiterjedő hatáskörrel. Rusty így már kénytelen lesz szóba állni magukkal.
Reacher csak bámult rá.
– Mi az? – kérdezte Walker.
– Errefelé még mindig lehet ilyet csinálni? Vészhelyzetben azonnal seriff-helyettesnek kinevezni embereket?
– Hát persze. Mint a vadnyugaton. Akkor most induljanak, jó? Nekem millió telefonhívást kell elintéznem.
Reacher elvette a jelvényt, és felállt. Felhatalmazott rendőrtiszt ismét, több mint négy év óta először. Alice is felállt,
– Jöjjenek utána rögtön ide vissza – mondta Walker. – Sok szerencsét.

Nyolc perccel később már a sárga Volkswagenben ültek, és dél felé száguldottak a Red House ranchre, aznap másodszor.
***
A nő vette fel a telefont. Hagyta, hogy négyszer kicsöngjőn, míg előkereste a táskájából a kis műszert, amivel el lehet változtatni a hangját, és bekapcsolta. De nem volt rá szükség, nem is kellett megszólalnia. Csak hallgatta az üzenetet, amely hosszú volt és bonyolult, de alapjában véve tiszta és egyértelmű. Az egészet kétszer elismételte a megbízó.. Amikor végzett, a nő lerakta a telefont, és a kis műszert is visszatette a táskájába.
– Ma este – szólt oda a többieknek.
– Mi van ma este? – kérdezte a magasabbik férfi.
– A pótfeladat. A pecosi munka. Úgy néz ki, kicsit bonyolódik a helyzet. Megtalálták Eugene holttestét.
– Máris?
– A francba – morgott a fekete hajú férfi.
– Hát ez az – bólintott a nő. – úgyhogy most azonnal nekikezdünk a pótfeladatnak, még ma este, mielőtt még rosszabb lesz a helyzet.
– Ki a célszemély?
– A neve Jack Reacher. Valami volt katona, sodródó alak. Van róla személyleírás. Egy ügyvédnő is szerepel a képben, vele is foglalkoznunk kell,
– És ezt egyszerre kell csinálni a bébiszitterkedéssel?
A nő vállat vont. – Ahogy eddig is mondtam, a gyerekre addig vigyázunk, amíg lehet, de fenntartjuk a jogunkat, hogy szükség esetén véget vessünk ennek a helyzetnek.
A két férfi egymásra nézett. Ellie az ágyából figyelte őket.
15. fejezet
Reacher nem volt túl jó társaság útközben. Az első másfél órában meg se szólalt. Az esti sötétség hamar leszállt. Égve hagyta a kocsi kislámpáját, és a kesztyűtartóban talált térképeket tanulmányozta. Főleg arra a nagyléptékű topográfiai térképre koncentrált, amely Echo megye déli részét ábrázolta. A megyehatár teljesen egyenes vonal volt, kelet-nyugati irányban húzódott. A legközelebbi ponton ötven mérföldre volt a Rio Grandétól.
– Nem értem, miért hazudott Carmen a gyűrűvel kapcsolatban – szólalt meg Reacher.
Alice megvonta a vállát. Olyan gyorsan vezetett, ahogy csak a kocsi bírta.
– Mindenről hazudott – mondta.
– De a gyűrű más.
– Miben más?
– Másféle hazugság. Ahogy az alma is más gyümölcs, mint a narancs.
– Nem értem.
Elsuhantak mellettük a villanyoszlopok, egyetlen másodpercre fel-felvillanva a reflektorok fénysugarában.
– Ugye, maga tudja, mi folyik itt? – kérdezte Alice.
– Csinált már valaha számítógépes tervet?
– Nem – felelte Alice.
– Én sem.
– És?
– De tudja, hogy néz ki?
Alice bizonytalanul bólintott.
– Meg tudnak tervezni egy egész házat, vagy egy autót a képernyőn. Kifestik, feldíszítik, berendezik. Ha egy házról van szó, akár be is sétálhatnak, bejárhatják a belsejét. Bármilyen szögben elforgathatják, megnézhetik elölről, hátulról. Ha egy autóról van szó, szemügyre vehetik, hogy néz ki nappal és sötétben, felfelé és lefelé, ide és oda forgathatják. Baleseteket szimulálhatnak és megnézhetik, hogyan reagál rá. Olyan, mintha valódi lenne, csak éppen mégsem az, hanem virtuális.
– És? – kérdezte megint Alice.
– Ugyanígy látom az egész szituációt az agyamban, mintha egy számítógépes terv lenne. Kívülről, belülről, minden szögből. A gyűrű az egyetlen, ami nem illik bele. Ez mindent elront.
– Nem magyarázná el részletesebben?
– Nincs értelme, amíg rá nem jövök a megoldásra.
– Ellie-nek nem lesz baja?
– Remélem. Azért megyünk most oda.
– Gondolja, hogy a nagyanyja segíteni tud?
Reacher megvonta a vállát. – Nem hiszem.
– Akkor miben segít Ellie-nek, ha most odamegyünk? Reacher nem felelt. Csak kinyitotta a kesztyűtartót, és visszarakta a térképeket. Aztán kivette a pisztolyt. Kihúzta a tárat, és megnézte. Biztos, ami biztos. Benne volt mind a tíz golyó. Visszarakta a tárat, és az első golyót betöltötte. Aztán a zsebébe csúsztatta a fegyvert.
– Gondolja, hogy szükségünk lesz rá? – kérdezte Alice.
– Előbb vagy utóbb – felelte Reacher. – Van még hozzá tölténye? Alice megrázta a fejét. – Soha nem gondoltam rá, hogy egyszer tényleg használni fogom.
Reacher nem mondott semmit.
– Mondja, jól van? – kérdezte Alice.
– Nagyon jól. Úgy érzem magam, amilyen magának lehetett a tárgyaláson a győzelem, mielőtt kiderült volna, hogy a pasas nem fog fizetni.
Alice bólintott. – Igen, jó érzés volt.
– Ezt szereti csinálni, igaz?
– Azt hiszem.
– Hát én meg ezt szeretem. A hajsza izgalmát. Erre születtem. Én nyomozó vagyok, Alice, mindig az voltam, és mindig az leszek. Amikor Walker a kezembe nyomta azt a jelvényt, azonnal pörögni kezdett az agyam.
– Ugye, maga tudja, mi folyik itt? – kérdezte megint Alice.
– A gyűrűtől eltekintve.
– Mondja el. 
Reacher nem felelt.
– Maga lovagolt már?
– Nem, városi lány vagyok. A legnagyobb zöldterület, ahol valaha is jártam, a nagyrét a Central Park közepén.
– Én egyszer lovagoltam Carmennel, életemben először.
– És?
– Egy ló nagyon magas.
– És? – ismételte meg kérdőn Alice.
– Biciklizett már?
– New Yorkban?
– Görkorcsolya?
– Egy kicsit, még amikor nagy divat volt.
– Elesett valaha is?
– Egyszer, elég rondán.
Reacher bólintott. – Most mondjon valamit arról a vacsoráról, amit csinált nekem a múltkor.
– Mit mondjak róla?
– Otthon készült, igaz?
– Persze.
– Ki kellett mérni a hozzávalókat?
– Persze.
– Szóval van konyhai mérlege?
– Persze – mondta megint Alice.
– Az igazság mérlege – mondta Reacher.
– Reacher, mi a fenéről beszél összevissza?
Reacher balra kipillantott az ablakon. A vörös léckerítés ott suhant el a reflektorfényben.
– Megérkeztünk – közölte. – Majd később elmondom.
Carmen lassított, befordult a kapun, és átzötyögött az udvaron.
– A garázs felé álljon le – mondta Reacher. – És hagyja égve a reflektorokat. Szeretném megnézni azt a régi kisteherautót.
– Oké – bólintott Alice.
Egy-két métert előbbre gördült, míg a reflektorok fénysugara beesett a garázs jobb oldali részébe. Pont megvilágította az új kisteherautót, a dzsip egyik oldalát, és a köztük álló régi teherautót.
– Maradjon végig mellettem – mondta Reacher.
Kiszálltak a kocsiból. Az éjszakai levegő hirtelen melegnek érződött és nyirkosnak. Más volt, mint eddig. Az ég felhős volt, és mindenfelé nyugtalan rajokban nyüzsögtek a rovarok. Az udvar csöndes volt. Együtt odasétáltak a kisteherautóhoz, hogy jobban megnézzék. Chevrolet volt a márkája, talán húszéves lehetett, jól felismerhető őse a mellette álló újabb modellnek. Kidomborodó lökhárító, kopottas festés, hátul a csomagtartón egy beépített puskatartó állvány. Már legalább egymillió mérföld lehetett benne. Talán egy évtizede nem is használták. A kerekek laposak voltak, a gumik tönkrementek a könyörtelen hőségben.
– Na? – kérdezte Alice.
– Azt hiszem, ez az a teherautó, ami a fényképen is rajta van – mondta Reacher. – Ami ki van téve Walker irodájában. Ő van rajta, meg Sloop meg Eugene, ahogy nekidőlnek a lökhárítónak.
– Nekem minden teherautó egyforma – jegyezte meg Alice.
– Sloopnak is megvolt ugyanaz a fénykép.
– És fontos ez?
Reacher vállat vont. – Jó barátok voltak..
Elfordultak. Alice visszaült a Volkswagenbe, és lekapcsolta a reflektort. Aztán Reacher odakísérte a tornác lépcsőjéhez. Felmentek az ajtóhoz, és bekopogtak. Vártak. Bobby Greer nyitott ajtót. Nem szólt semmit, csak meglepetten állt.
– Szóval előkerültél – mondta Reacher.
Bobby összevonta a szemöldökét. – A haverjaim elvittek valahová – mondta. – Hogy segítsenek a gyászomban.
Reacher odanyomta Bobby orra alá a tenyerét és benne a jelvényt. Jó érzés volt. Nem olyan jó, mint az Egyesült Államok Hadserege Nyomozói Osztályának jelvényét felvillantani, de azért Bobbyra ez is épp elég nagy hatással volt. Legalább nem csapta be azonnal az orruk előtt az ajtót, mint egyébként tette volna,
– Rendőrség – mondta Reacher. – Az anyáddal szeretnénk beszélni.
– Rendőrség? Maguk?
– Hack Walker most nevezett ki minket seriff-helyettesnek. Hatáskörünk van egész Echo megyében. Hol van az anyád?
Bobby egy pillanatig hallgatott. Kicsit előrehajolt, felnézett az éjszakai égre, és beleszagolt a levegőbe.
– Jön a vihar – állapította meg. – Már érezni. Dél felől.
– Bobby, hol van az anyád?
Bobby megint hallgatott kicsit, mielőtt válaszolt volna. – Odabent.
Reacher bevonult Bobby mellett a vörös hallba, a nyomában Alice-szel, Egy-két fokkal talán hűvösebb volt odabent. A régi légkondicionáló hangosan dolgozott, türelmesen búgott és zakatolt valahol az emeleten. Átsétáltak a hallon, be a nappaliba. Rusty Greer az asztalnál ült, ugyanazon a széken, ahol Reacher először látta. Ugyanúgy volt öltözve, szűk farmer és rojtos blúz volt rajta. A haja olyan keményre volt lakkozva, mintha egy sisak lett volna a fején.
– Hivatalos ügyben jöttünk, Mrs. Greer – mondta Reacher, és felmutatta a jelvényt. – Szeretnénk feltenni néhány kérdést.
– És ha nem válaszolok, mi lesz? Le akar tartóztatni?
Reacher kihúzott egy széket, és leült a nővel szemben. Csak nézte.
– Nem csináltam semmi rosszat – mondta Rusty.
Reacher megrázta a fejét. – Ami azt illeti, mindent rosszul csinált.
– Mint például?
– Például az én nagyanyám inkább meghalt volna, de nem hagyja, hogy elvigyék az unokáit. Csak a holttestemen keresztül, ezt mondta volna, és szó szerint így is értette volna.
Egy másodpercig csönd volt, csak a légkondicionáló véget nem érő kattogása hallatszott.
– A gyermek érdekében történt – mondta Rusty. – Nem volt más választásom. Hivatalos végzésük volt.
– Máskor is adta már oda idegeneknek az unokáját?
– Nem.
– Akkor honnan tudja, hogy valódiak voltak azok a papírok?
Rusty csak vállat vont és nem felelt.
– Ellenőrizte?
– Hogy ellenőriztem volna? Valódinak látszottak. Csupa hivatalos szöveg, Texas állam így meg úgy.
– Hamis volt – mondta Reacher. – A kislányt elrabolták, Mrs. Greer. Azért vitték el, hogy zsarolják vele Carment.
Figyelte a nő arcát, hogy megjelenik-e rajta valami, bűntudat, szégyen vagy ijedtség. Valami tükröződött rajta, de nem tudta igazán eldönteni, mi.
– Szükségünk lenne személyleírásra ezekről az emberekről – mondta Reacher. – Hányan voltak?
Rusty nem felelt.
– Hányan voltak, Mrs. Greer?
– Ketten. Egy férfi meg egy nő.
– Fehérek?
– Igen.
– Hogy néztek ki?
Rusty vállat vont. – Átlagosan. Amire az ember számít a gyámhatóság embereitől. Városias öltözék. Nagy kocsijuk volt.
– A hajuk, a szemük, a ruhájuk?
– Azt hiszem, szőkések voltak, mind a ketten. Olcsó öltöny, a nőn szoknya. Azt hiszem, kék szeme volt. A férfi magas volt.
– És a kocsijuk?
– Nem ismerem a márkákat. Nagy szedan. De olyan átlagos, nem Cadillac.
– A színe?
– Talán szürke vagy kék. Nem túl sötét.
– Közlöm magával, hogy ezek a szőke hajú, kék szemű emberek ölték meg Al Eugene-t. És maga odaadta nekik az unokáját.
Rusty rámeredt. – Megölték? Al halott?
– Kirángatták a kocsijából, és két perc múlva már halott volt.
Rusty elsápadt, és megmozdult az ajka. Annyit mondott, hogy „És mi van…”, de nem tudta kimondani, hogy Ellie-vel.
– Őt még nem – mondta Reacher. – Azt hiszem legalábbis. Nagyon remélem. És maga is reménykedjen benne, mert ha egy haja szála is meggörbül, tudja, hogy mit csinálok?
Rusty nem felelt. Csak összeszorította az ajkát, és megrázta a fejét.
– Visszajövök és eltöröm a gerincét, mint egy korhadt faágat.
***
Meg kellett fürdenie, ami rémes volt, mert az egyik férfi végig figyelte. Elég alacsony volt és fekete hajú, a karja is fekete szőrös. Ott állt a fürdőszobaajtóban és nézte, amíg ő a kádban volt. Pedig a mamája azt mondta, soha senki előtt ne vetkőzzön le. És nem is volt pizsamája, amit felvegyen utána. Nem hozott magával. Egyáltalán semmit nem hozott magával. 
– Nem kell pizsama – mondta a férfi. – Úgyis túl meleg van.
Állt az ajtóban és nézte. Ellie megtörölközött egy kis fehér törülközővel. Pisilnie kellett, de nem akarta, hogy azt is végignézze. Alig tudott elpréselődni mellette az ajtóban. A másik kettő, a szőke férfi meg a nő figyelték, ahogy lefekszik. Rémesek voltak mind a hárman. Bebújt az ágyba, a fejére húzta a takarót, és próbált nem sírni.
***
És most? – kérdezte Alice.
– Visszamegyünk Pecosba – felelte Reacher. – Sok dolgunk van még ma este. De lassan hajtson, jó? Kell egy kis idő, hogy gondolkozzam.
Alice kihajtott a kapun, és északnak fordult a sötétségben. Felcsavarta a légkondicionálót, hogy kisöpörje a kocsiból az esti forróságot.
– Miről akar gondolkozni?
– Hogy hol lehet Ellie.
– Miből gondolja, hogy ugyanazok voltak, akik megölték Al Eugene-t?
– Egyszerű gyakorlati kérdés. Nem tudom elképzelni, hogy bárki is külön embereket bérelne fel egy gyilkosságra meg egy emberrablásra. Fölösleges lenne. Azt hiszem, egy csapatról van szó. Vagy egy bérgyilkos csapat, akik mellékes feladatként vállalták a rablást is, vagy fordítva, valószínűleg inkább az előbbi, mert ahogy Eugene-t elintézték, az elég szakértő munkának tűnik. Ha ezt csak másodállásban csinálták volna, hát akkor elég félelmetesek lehetnek abban, amihez tényleg értenek.
– Nem csináltak mást, csak lelőtték. Ezt bárki megteheti.
– Nem, dehogy. Előbb rá kellett venniük, hogy megálljon nekik, és rábeszélni, hogy üljön át az ő kocsijukba, úgy, hogy közben az áldozat végig nyugodt maradjon. Ehhez jó technika kell. Nehezebb megcsinálni, mint gondolja. Aztán pont a szemén találták el. Ez is jelent valamit.
– Mit?
Reacher vállat vont. – Egy ilyen helyzetben villámgyorsan kell lőni. Az ember felemeli a pisztolyt és lő, piff-puff. Nincs rá semmi ok, hogy egy ilyen apró célpontot válasszon. Ez csak hab a tortán. Mintha a gyilkos élvezte volna a saját ügyességét és precizitását. Szórakozás volt neki.
A kocsiban csönd lett, csak a motor búgása és a kerekek surrogása hallatszott.
– És most náluk van kislány – szólalt meg Alice.
– És kényelmetlen nekik a helyzet, mert ez csak mellékes feladat. Nincsenek hozzászokva, hogy legyen velük valaki. Megszokták a bevett módszereiket. Ha egy gyereket kell magukkal cipelni, így nehezebben mozognak és feltűnőbbek.
– Úgy fognak kinézni, mint egy család. Egy férfi, egy nő, egy gyerek.
– Nem, szerintem hárman vannak.
– Miért?
– Mert a helyükben én három embert alkalmaznék. A seregben is hárman csináltuk az ilyesmit. Egy sofőr, egy lövész, és kell valaki, aki fedezi őket.
– Maga lelőtt embereket?
Reacher vállat vont. – Néha. Vannak esetek, amikor jobb, ha nem kerül sor tárgyalásra.
Alice egy hosszú pillanatig hallgatott. Reacher látta rajta, hogy azon tanakodik, elhúzódjon-e tőle, de aztán nem tette.
– Akkor Carmennek miért nem tette meg? – kérdezte Alice. – Ha már csinált ilyet?
– Ő is ugyanezt kérdezte. Tulajdonképpen nem tudom.
Alice megint hallgatott, úgy egy mérföldön át.
– Miért tartják fogva Ellie-t? Úgy értem, még mindig? Már kierőszakolták a vallomást. Mit nyerhetnek még vele?
– Maga az ügyvéd. Ezt magának kell megmondani. Mikor lesz egy vallomás visszavonhatatlanul végleges?
– Igazából soha. Egy vallomást bármikor vissza lehet vonni. De gyakorlatban az hiszem, ha az esküdtszék kimondja a vádiratra, hogy nolo contendere, az elég fontos határkőnek tekinthető.
– És ez milyen hamar következhet be?
– Akár holnap is. Az esküdtszék nagyjából folyamatosan ülésezik, és erre tíz perc vagy negyedóra is elég.
– Azt hittem, az igazságszolgáltatás lassúbb Texasban.
– Csak ha valaki nem vallja bűnösnek magát.
Megint csönd lett, hosszú mérföldeken át. Áthaladtak a kereszteződésen, ahol az iskola, a benzinkút és a kávézó volt. Három másodperc alatt elsuhant mellettük az egész. Az ég előttük még mindig tiszta volt, a csillagok is ragyogtak. De a hátuk mögött, délen egyre jobban tornyosultak a fellegek. 
– Akkor talán holnap elengedik – mondta Alice.
– Vagy nem. Aggódni fognak, hogy esetleg azonosítani tudja őket. Okos kislány. Folyton csak némán ül, figyel és töri a fejét.
– Akkor mit csináljunk?
– Megpróbáljuk kitalálni, hol lehet.
Reacher kinyitotta a kesztyűtartót, megint elővette a nagyléptékű térképet Pecos megyéről, és kiteregette a térdén. Felkattintotta a feje fölötti kislámpát.
– Hol akarja kezdeni? – kérdezte Alice.
– Csináltam már ilyet. Éveken át vadásztam dezertőrökre és szökevényekre. Az ember megtanul úgy gondolkozni, ahogy ők, és így többnyire meg is találja, akit keres.
– Könnyű?
– Néha – felelte Reacher.
Csönd lett.
– De hát akárhol lehetnek – szólalt meg Alice. – úgy értem, milliónyi rejtekhely létezik. Elhagyott farmok, romos házak…
– Nem, azt hiszem, motelekben szállnak meg – mondta Reacher.
– Miért?
– Mert a külső látszat fenntartása nagyon fontos nekik. Része a technikájuknak. Valamivel átvágták Al Eugene-t, és Rusty Greer is elhitte nekik, hogy hivatalos személyek, na nem mintha túlságosan érdekelte volna, hogy kicsodák. Úgyhogy rendben kell tartaniuk magukat, szükségük van zuhanyra meg szekrényre meg áramra a hajszárítóhoz és a villanyborotvához.
– Sok száz motel van errefelé – mondta Alice. – Vagy talán több ezer is.
Reacher bólintott. – És szinte biztos, hogy állandóan váltogatják őket. Mindennap máshol szállnak meg. Ez alapvető biztonsági szabály.
– Akkor hogy találjuk meg, hogy ma este pont melyikben vannak?
Reacher a lámpa felé tartotta a térképet.
– Megpróbáljuk fejben megtalálni. Úgy gondolkozni, mint ők, kitalálni, hogy mi mit tennénk a helyükben.
– Ez pokoli nagy szerencsejáték.
– Talán igen, talán nem.
– Akkor most rögtön kezdjük?
– Nem, előbb visszamegyünk az irodájába.
– Minek?
– Mert nem szeretem a frontális támadást, ilyen hozzáértő emberekkel szemben, ráadásul így, hogy egy gyerek is van a tűzvonalban…
– Akkor mit csinálunk?
– Az „oszd meg és uralkodj” elvét alkalmazzuk. Megpróbálunk kettőt közülük kicsalogatni a rejtekhelyükről. Talán sikerül egy „nyelvet” fogni.
– Az meg mi?
– Ellenséges hadifogoly, aki hajlandó beszélni.
– Ezt hogy csináljuk?
– Idecsalogatjuk őket. Ők már tudják, hogy mi tudunk róluk. Úgyhogy meg fognak keresni minket, és megpróbálnak elintézni.
– Tudják, hogy mi tudunk róluk? Ugyan honnan?
– Valaki nem olyan rég elmondta nekik.
– Kicsoda?
Reacher nem felelt. Csak mereven bámulta a térképet. A vékony piros vonalakat nézte, amelyek az utakat jelezték, ahogy átkanyarognak a több ezer mérföldnyi nagy semmin. Lehunyta a szemét, és próbálta elképzelni, milyenek ezek az utak a valóságban.
Alice megállt a kocsival az ügyvédi iroda mögötti parkolóban. Volt kulcsa az iroda hátsó bejáratához. Az odavezető úton sok árnyékos zug volt, Reacher nagyon éberen figyelt, míg odasétáltak az ajtóhoz. De baj nélkül bejutottak. Az iroda elhagyatott volt, poros, néma és forró. A légkondicionálót a nap végén kikapcsolták. Reacher mozdulatlanul megállt és hallgatózott, figyelte, nem érzi-e azt a szinte észrevehetetlen vibrálást, amit az elrejtőzött emberek árasztanak magukból. Ősi ösztönös megérzés, valahol az agy legmélyén. De nem érzett semmi ilyet.
– Hívja fel Walkert, és tájékoztassa, mire jutottunk – mondta Reacher. – Mondja meg, hogy itt vagyunk.
Leültette Alice-t egy másik íróasztalhoz, a szoba közepén, úgy, hogy a nő szemmel tudja tartani a hátsó bejáratot, amíg ő az elülsőt figyeli. A pisztoly az ölében nyugodott. Aztán felhívta Rodriguez őrmestert Abilene-ben. Rodriguez még mindig szolgálatban volt, és úgy hangzott, mint aki nem nagyon örül neki.
– Utánanéztünk az ügyvédi kamaránál. – közölte. – Texasban nincs bejegyezve Chester A. Arthur nevű ügyvéd.
– Én vermonti vagyok – mondta Reacher. – Önkéntes pro bono munkát végzek itt.
– Egy frászt.
A vonalban csönd lett.
– Kössünk üzletet – ajánlotta Reacher. – Mondok neveket, cserébe egy kis beszélgetésért.
– Kivel?
– Esetleg magával. Mióta rendőr?
– Tizenhét éve.
– Mennyit tud a határőrség ügyeiről?
– Épp eleget.
– Hajlandó lenne egy kérdésemre egyenes igennel vagy nemmel felelni?
– Mi a kérdés?
– Emlékszik arra nyomozásra, amit tizenkét évvel ezelőtt indítottak a határőrséggel kapcsolatban?
– Esetleg.
– A rendőrség szándékosan eltussolta az ügyet?
Rodriguez egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán egyetlen szóval válaszolt.
– Majd később visszahívom – mondta Reacher.
Lerakta a kagylót, és a válla fölött hátraszólt Alice-nek, – Sikerült beszélni Walkerrel?
– Nagyon nagy munkában van. Azt akarja, várjuk meg itt, amíg végez az FBI-jal.
Reacher megrázta a fejét. – Nem várhatunk itt, ez túl nyilvánvaló hely. Állandóan mozgásban kell lennünk. Odamegyünk hozzá, utána megint kocsiba ülünk, és körbenézünk kicsit a környéken.
Alice egy pillanatig hallgatott, – Komolyan veszélyben vagyunk? – kérdezte.
– Nem olyan nagyban, amivel ne tudnánk megbirkózni – felelte Reacher.
Alice nem szólt semmit.
– Fél? – kérdezte Reacher.
– Egy kicsit – felelte Alice. – Illetve nagyon.
– Nem ijedhet meg. Szükségem van a segítségére.
– Miért volt más a gyűrűvel kapcsolatos hazugság, mint a többi?
– Mert minden mást csak hallomásból tudunk. Arról viszont saját magam megbizonyosodtam, hogy a gyűrű nem hamis. Személyesen ellenőriztem, nemcsak valaki mástól hallottam. Ez így egészen más.
– Nem értem, miért fontos ez.
– Azért fontos, mert van egy óriási elméletem, és a gyűrűvel kapcsolatos hazugság teljesen összezavarja.
– Miért akar ennyire hinni Carmennek?
– Mert nem volt nála egyetlen fillér sem, amikor találkoztunk
– És mi az óriási elmélet?
– Emlékszik a Balzac-idézetre? És Marcuse-ré?
Alice bólintott.
– Tudok még egy idézetet – folytatta Reacher. – Ben Franklin írta.
– Mi maga, két lábon járó enciklopédia?
– Csak megjegyzem, amit olvasok. És nagyon jól megjegyeztem valamit, amit Bobby Greer mondott a tatuvadászatról.
Alice rámeredt Reacherre. – Maga teljesen őrült – mondta.
Reacher bólintott. – Csak egy elmélet. Próba alá kell vetni. De ezt megtehetjük.
– Hogyan?
– Csak szépen megvárjuk, hogy ki próbál elkapni minket.
Alice nem szólt semmit.
– Menjünk, beszéljünk Walkerrel – mondta Reacher.

Átsétáltak a nagy melegben a bíróság épületéhez. Megint lengedezett egy kis szellő, dél felől. Nyirkos volt és vihart jósló. Walker egyedül volt az irodájában, és nagyon fáradtnak látszott. Az íróasztalán nagy felfordulás, telefonkönyvek és papírok.
– Elindítottuk a nyomozást – mondta. – Óriási akció, a rendőrség és az FBI együttes közreműködésével. Útlezárások, helikopterek, több mint százötven embert mozgósítottak. Csak az a baj, hogy közeledik a vihar, ami megnehezíti a dolgunkat.
– Reacher szerint egy motelben bújtak meg – mondta Alice.
Walker komoran bólintott. – Ha igen, megtaláljuk őket. Könyörtelen embervadászatot indítottunk.
– Ránk szüksége van még? – kérdezte Reacher.
Walker megrázta a fejét. – Most már a profikra hagyhatjuk a dolgot. Hazamegyek, megpróbálok pihenni pár órát.
Reacher körbenézett az irodában. Jól eszébe véste az ajtót, az ablakokat, az íróasztalt, az irattároló szekrényeket.
– Azt hiszem, mi is ezt csináljuk – mondta. – Alice lakására megyünk. Ha szükség lenne ránk, telefonáljon oda. Vagy ha van valami hír.
Walker bólintott. – Persze, megígérem.
***
Megint FBI-nak adjuk ki magunkat – mondta a nő. – Ez verhetetlen.
– Mind a hárman? – kérdezte a fekete hajú férfi. – És mi lesz a gyerekkel?
A nő hallgatott. Neki mennie kellett, mert ő volt a legjobb céllövő. És ha már ketté kell osztani a csapatot, akkor a magas szőkét akarta magával vinni.
– Te majd vigyázol rá.
Egy pillanatra csönd lett.
– Mi a határidő?
A bevett módszerük az volt, hogy ha valamiért ketté kellett válniuk, a nő meghatározott egy időpontot, és ha addig nem jöttek vissza, akkor a harmadiknak menekülni kellett.
– Négy óra múlva – mondta a nő. – Minden nyom eltörölve.
Felvont szemöldökkel a férfira nézett, hogy megértette-e. Aztán letérdelt és elhúzta a cipzárat a súlyos fekete táskán.
– Gyerünk – mondta.
Végigcsinálták pontosan ugyanazt, amit az Al Eugene-akció előtt, csak épp most sokkal gyorsabban, mert a Crown Vic a motel parkolójában állt, és nem egy elhagyatott, poros útszélen. A parkoló alig volt megvilágítva, és szinte teljesen üres volt. Sehol egy lélek, de azért nem érezték igazán biztonságosnak. Villámgyorsan leszedték a dísztárcsákat és a csomagtartóba dobták. Felerősítették az antennákat a hátsó ablakra és a csomagtartó tetejére. Kék dzsekit vettek fel, és a fejükbe nyomták a baseballsapkákat. Zsebre vágtak néhány tartalék tárat, ellenőrizték, meg vannak-e töltve kilenc milliméteres pisztolyaik, aztán zsebre vágták őket. A magas szőke férfi beült a sofőrülésre. A nő még megállt az ajtó előtt, – Négy óra – ismételte meg. – Utána minden nyom törölve.
A fekete hajú férfi bólintott, bement a motelszobába, és becsukta az ajtót. Az ágyban fekvő kislányra pillantott. Minden nyom törölve – ez azt jelentette, hogy semmit nem lehet hátrahagyni, a legkevésbé egy élő szemtanút.
***
Reacher kivette a kesztyűtartóból a térképeket meg Alice pisztolyát, magához vette a FedEx csomagot, és ezeket is bevitte Alice lakásába. Egyenesen bevonult a nappalin át a konyhába. Odabent hűvös volt a levegő és száraz, a légkondicionáló hangosan működött. Reacher eltűnődött, mennyi lehet a villanyszámla.
– Hol van a mérleg? – kérdezte.
Alice leguggolt, és kinyitotta a konyhaszekrényt. Kiemelt egy konyhai mérleget és felrakta az asztalra. Elég nagy volt és új, de a régi fajta mérlegekre emlékeztetett. Az elején tányér nagyságú, kerek skála volt nagy számokkal és egy piros mutatóval, mint a régimódi autókon a sebességmérő. Alatta a gyártó neve és a figyelmeztetés, hogy a mérleg kereskedelmi forgalomban nem használható.
– Pontos? – kérdezte Reacher.
Alice vállat vont. – Azt hiszem. A sütemények jól szoktak sikerülni.
A mérleg tetején egy krómozott tál volt. Reacher megkocogtatta az ujjával. A mutató kilendült fél kilóig, aztán vissza a nullára. Kivette a tárat a pisztolyból, és ráfektette a tálra. Halkan, fémesen csörrent benne. A mutató felszaladt egy kiló húsz dekagrammra. Nem egy könnyű darab. Nagyjából stimmel a mérleg, gondolta. Emlékei szerint a pisztoly katalógusban szereplő súlya ennyi volt, üres tárral.
Visszarakta bele a tárat, aztán kinyitotta a konyhaszekrény felső ajtaját és kicsit keresgélt. Kivett egy felbontatlan zacskó cukrot. Rikító sárga zacskóban volt, és 2,5 kiló volt ráírva.
– Mi a fenét csinál? – kérdezte Alice.
– Csak méricskélek – mondta Reacher.
Belerakta a cukrot a krómozott tálba. A mérleg pontosan két és fél kilót mutatott. Reacher visszarakta a cukrot a szekrénybe, és kivett egy csomag celofánzacskóba csomagolt diót. A mérleg egy kilót mutatott. Megnézte a címkét, azon is ennyi volt.
– Elég pontos – mondta.
Ráfektette a tál tetejére a texasi autópályák atlaszát. Egy kiló és öt deka. Elvette a térképet, és még egyszer felrakta a diót. Megint egy kiló. Visszatette a diót a szekrénybe, és a mérlegre rakta a FedExtől érkezett csomagot. Egy kilót és három dekát nyomott. Rátette a térképet, a mutató felugrott két kiló nyolc dekára. A tetejére rakta a megtöltött pisztolyt, a mérleg öt kiló húsz dekát mutatott. Ha akarta volna, akár a golyók súlyát is ki tudta volna számolni.
– Oké, menjünk – mondta. – De tankolnunk kéne előbb. Hosszú út vár ránk. És talán nem ártana, ha átöltözne valami sportosabba.
– Persze – mondta Alice, és elindult a lépcső felé.
– Van egy csavarhúzója? – szólt utána Reacher.
– A mosogató alatt.
Reacher lehajolt, kinyitotta a mosogató alatti szekrényajtót, és megtalálta az élénkszínű szerszámosdobozt a szekrényben. Műanyagból volt, olyan, mint egy uzsonnás-doboz. Kinyitotta a tetejét, és kiválasztott egy közepes méretű, sárga nyelű csavarhúzót. Egy perc múlva megjelent Alice, khakiszínű vászonnadrágban és egy fekete pólóban, aminek le volt tépve az ujja a varrásnál.
– Így jó?
Reacher végigmérte. – Judithnak jó ízlése van, hasonlít az enyémre – mondta.
Alice elmosolyodott, és nem felelt semmit.
– Gondolom, a kocsira van biztosítása? Lehet, hogy egy kis baja fog esni.
Alice nem felelt. Bezárták a lakást, és kimentek a kocsihoz. Kihajtottak a lakótelepről. Reacher egyfolytában nyújtogatta a nyakát, hogy nem bújik-e meg az árnyékok között valaki. Megálltak tankolni egy neonnal kivilágított, egész éjszaka nyitva tartó benzinkútnál, a városból El Paso felé kivezető úton. Reacher fizetett.
– Oké, most menjünk vissza a bírósághoz – mondta. – Lenne ott egy kis dolgom.
Alice nem mondott semmit, csak megfordult, és kelet felé indult. Leparkolt a bíróság mögött. A főbejárathoz sétáltak. Zárva volt.
– Most mi lesz? – kérdezte Alice,
Meleg volt odakint az utcán. Még mindig harminc fok körül járhatott, és párás volt a levegő. A szellő megint elállt. Az eget egyre több felhő borította.
– Be fogom törni – mondta Reacher.
– Biztos van riasztó.
– Igen, van, ellenőriztem.
– És?
– És be fog kapcsolni.
– Akkor kijön a rendőrség.
– Erre számítok.
– Azt akarja, hogy letartóztassanak minket?
– Nem fognak rögtön ideérni. Van úgy három-négy percünk.
Két lépést hátrált, aztán nekilódult, és a talpával nagyot rúgott a kilincs fölé. A fa megrepedt, és egy centire ki is nyílt az ajtó, de még tartott a zár. Reacher megint rúgott egyet, mire az ajtó hatalmas reccsenéssel betört, és a folyosó falának lökődött. Az ajtó fölött odakint felszerelt kék lámpa villogni kezdett, és valahol megszólalt egy sürgető hangú elektromos csengő.
– Menjen vissza a kocsihoz – szólt oda Reacher Alice-nek. – Indítsa be, és várjon meg.
Reacher felrohant a lépcsőn, kettesével véve a fokokat, és szinte meg sem torpanva, a titkárság ajtaját is berúgta. Átrohant az irodán, aztán egy pillanatra megtorpant, és Walker ajtaját is betörte. A kisablak is kitört, az üvegszilánkok úgy záporoztak, mint a jégeső. Reacher egyenesen az irattartó szekrényekhez ment. Sötét volt az irodában és forróság. Egészen közel kellett hajolnia, hogy el tudja olvasni a fiókok elején a cédulákat. Furcsa volt a rendszer, részben dátumok szerint voltak elrendezve a dossziék, részben ábécérendben. De ez csak kis probléma volt. Megkereste a H-betűs szekrényt, és a csavarhúzót a zárba dugta és a kezével beverte, elfordította egy éles mozdulattal, és feltörte a zárat. Kihúzta a fiókot, és az ujjával végigkotort a dossziék között.
A dossziék tetején kis műanyag tokban cédulák álltak ki, úgy elrendezve, hogy ferdén, sorban haladtak balról jobbra. Mind H-betűs volt, de a tartalmuk túlságosan friss. Négy évnél régebbit nem talált. Két lépést odébb lépett a következő H-betűs fiókhoz. A csengő végig hangosan sivított, és a villogó kék fény beáradt az ablakokon keresztül. Nagyjából olyan ritmusban lüktetett, mint a szívverése.
Feltörte a következő fiókot, és kihúzta. Megnézte a cédulákat. Ez sem jó. Hat-hét éves ügyek voltak. Két és fél perce volt odabent az épületben. Meghallott egy távoli szirénát is a csengő hangja mellett Még egyet lépett, és feltörte a következő H-betűs fiókot is. Megnézte a dátumokat, és visszafelé haladva keresgélt. Két perc ötven másodperc. A csengő mintha egyre hangosabb, és a kék fény mind vakítóbb lett volna. A sziréna hangja egyre közeledett. A fiók közepe táján végre megtalálta, amit keresett. Egy öt centi vastag iratcsomó, keményfedelű irattartóban. Az egészet kiemelte, és a hóna alá csapta. A fiókot nyitva hagyta, a többit gyorsan belökdöste. Kirohant a titkárságon keresztül, le a lépcsőn. Az előcsarnokból kilesett az utcára, aztán amikor biztos volt benne, hogy tiszta a levegő, hátrarohant a parkolóba, és bevágta magát a Volkswagenbe.
– Nyomás – mondta.
Kicsit lihegett, ami meglepte.
– Hová? – kérdezte Alice.
– A Red House ranchre.
– Minek? Mi van ott?
– Minden.
Alice gyorsan indított, ötven métert tettek meg, amikor Reacher hátrafordulva meglátta a villogó piros lámpákat a távolban. A Pecos megyei rendőrség. Egy perccel később érkeztek a kelleténél. Reacher elmosolyodott a sötétben. Amikor elfordította a fejét, megpillantott egy nagyméretű szedant, úgy kétszáz méterrel előttük, amely épp abba az utcába kanyarodott be, amely Alice lakásához vezetett. Áthaladt egy utcai lámpa sárga fénytócsája alatt, aztán eltűnt. Úgy nézett ki, mint egy Crown Victoria, sima kerekekkel és antennákkal. Reacher belebámult a sötétségbe, amely elnyelte a kocsit, utánafordította a fejét, és utánanézett.
– Taposson a gázba, ahogy csak bír – mondta Alice-nak.
Aztán felkattintotta a kislámpát, a térdére fektette a dossziét, és olvasni kezdte.

A „Határőrség” címszót kereste a H-betűs fiókokban. Az akta összefoglalta a bűntetteket, amelyeket tizenkét évvel ezelőtt elkövettek, és hogy milyen intézkedéseket tettek ellenük. Elég kellemetlen olvasmány volt.
A határ Mexikó és Texas között nagyon hosszú, és összesen nagyjából a hosszának felénél vannak települések és utak, elég közel az amerikai oldalhoz, hogy érdemes legyen szigorúan őrizni. Ha az illegális bevándorlók ezeken a részeken átszivárognak, elég könnyen és gyorsan be tudnak jutni az ország belsejébe. Más területeken viszont nincs semmi, csak ötven-száz mérföldön keresztül a puszta sivatag. Ezeket a részeket tulajdonképpen nem is őrizték. Legfeljebb találomra, hébe-hóba végeztek egy autós ellenőrzést nappal vagy éjszaka, és összeszedték a bevándorlókat három-négy napos, reménytelen útjuk valamelyik pontján. A módszer jól bevált. Az első harminc mérföldnyi gyaloglás után a nagy hőségben már meglehetősen kevés ellenállást tanúsítottak az emberek. Sokszor önként és örömmel megadták magukat. A járőrkocsiból gyakran elsősegélynyújtó lett, mert a menekültek rosszul voltak, szomjasak és kimerültek, mert nem volt náluk se ennivaló, se víz.
Azért nem volt náluk semmi, mert becsapták őket az embercsempészek. Többnyire minden félretett pénzüket, egy egész élet megtakarítását átadták valami mexikóinak, aki azt ígérte, teljes kísérettel elviszi őket a paradicsomba. Furgonok és minibuszok szállítják őket a falujuktól a határig, aztán ott a vezetőjük megmutatott nekik egy homokdomb felé vezető ösvényt, és azt mondta, a domb mögött újabb járművek várják őket, tele ennivalóval. A bevándorlók vettek egy nagy levegőt, és átrohantak a határon, csakhogy nem találtak semmit a domb mögött. Túlságosan féltek, hogy visszaforduljanak, és reménykedtek az új életben, úgyhogy inkább továbbmentek.
Néha tényleg várt ott rájuk egy jármű, csak éppen annak a vezetője is újabb pénzt követelt, a bevándorlóknak meg nem maradt semmijük. Talán csak apró személyes értéktárgyak. Az új sofőr kinevette őket, és azt mondta, ezek nem érnek semmit. Azért elvitte őket, mondván, hogy megnézi, mennyit kap értük, aztán majd visszajön. Hatalmas porfelhőben elhajtott, és soha többé nem látták. A bevándorlók végül rájöttek, hogy megint átverték őket, és tovább bukdácsoltak gyalog észak felé. Ezután már csak attól függött minden, mennyire voltak kitartóak. A legfontosabb tényező az időjárás volt. Forró nyarakon nagyon sokan meghaltak közülük. Ezért a határőrség őrjáratai néha szinte mentőmissziónak számítottak.
Aztán hirtelen minden megváltozott. Egy teljes éven keresztül a felbukkanó járőrkocsik sokszor nem segítséget hoztak, hanem halált. Teljesen kiszámíthatatlan időközökben, mindig éjszaka, egy teherautó jelent meg nagy dübörgéssel, és tüzet nyitottak a bevándorlókra, addig üldözve őket, míg egy magányos menekülő ki nem vált a csoportból, majd ezt üldöztek úgy egy mérföldön át, és végül lelőtték. Aztán a teherautó eltűnt a sötétségben, bőgő motorral, villogó reflektorokkal, nagy porfelhőben, végül leszállt a döbbent csend.
Néha nem volt ilyen egyszerű. Voltak áldozatok, akik csak megsebesültek, ezeket utána elvonszolták és megkínozták. Egy tizenéves fiú holttestét szögesdróttal egy kaktuszhoz kötözve találták meg. Voltak, akiket elevenen megégettek, lefejeztek vagy megcsonkítottak. Három tizenéves lányt kaptak el négy hónap alatt, a boncolási jegyzőkönyvek borzalmasak voltak.
Egyik túlélő családtag sem tett hivatalos feljelentést. Mint minden illegális bevándorló, féltek a hatóságoktól. De voltak, akik összefogtak, ügyvédek és emberi jogi aktivisták anyagot kezdtek gyűjteni az esetekről, és végül megfelelő szintre került az ügy, és megindult a hivatalos nyomozás. Bizonyítékokat gyűjtöttek, és összesen tizenhét gyilkosságra derült fény. Ehhez hozzájött még nyolc eset, amikor a holttestek soha nem kerültek elő, vagy a túlélők temették el az áldozatot. Itt volt felsorolva a fiatal Raoul García neve is.
Egy térkép is volt a dossziéhoz mellékelve. A legtöbb támadás egy bizonyos területen történt, talán száz négyzetmérföld lehetett. Olyan volt a térképen, mint egy körte alakú folt, a kiszélesedő alsó déli rész nagy része Echo megyébe került. Ez azt jelentette, hogy a bevándorlók, akik idáig eljutottak, már megtettek vagy ötven mérföldet. Addigra nagyon fáradtak és kimerültek voltak, és semmiféle ellenállást nem tudtak tanúsítani.
A határőrség vezetősége ezután teljes körű nyomozást indított augusztusban, tizenegy hónappal azután, hogy az első mendemondák keringeni kezdtek az esetekről. Ennek a hónapnak a végén történt még egy támadás, aztán soha többé egy sem. A nyomozás nem jutott sehová. Bevezettek néhány óvintézkedést, például szigorúan számon tartották a kiosztott muníciót, és gyakran ellenőrizték rádión a járőröket. De mindez nem hozott semmi eredményt. A nyomozás alapos volt, és becsületükre legyen mondva, a vezetőség nagyon komolyan vette az ügyet, de hát egy ilyen nyomozás, egy zárt katonai szervezeten belül, ahol a szóba jöhető szemtanúk, a bevándorlók azt sem lettek volna hajlandóak beismerni, hogy egyáltalán a közelében jártak a tett helyszínének, nagyjából reménytelen volt. Az ügy lassan elhalt. Telt-múlt az idő. A gyilkosságok abbamaradtak, a bevándorlási amnesztiának köszönhetően az emberek dühe is csillapodott. A nyomozás lelassult, majd teljesen leállt. Az aktákat négy évvel később lezárták.
– Szóval? – kérdezte Alice.
Reacher összerakosgatta a papírokat, és becsukta a dossziét. Hátrarakta a hátsó ülésre.
– Most már tudom, miért hazudott Carmen a gyűrűről – mondta.
– Miért?
– Nem hazudott. Igazat mondott.
– Azt mondta, hamis, és harminc dollárt ér.
– Mert ő azt hitte, hogy így van. Mert valami ékszerész Pecosban az arcába nevetett, és azt mondta neki, hogy hamis, és harminc dollárt ér. Carmen meg hitt neki. Csakhogy az ékszerész egyszerűen át akarta verni. Megvette volna tőle harminc dollárért, aztán eladja hatvanezerért. A legősibb trükk a világon. Pontosan ilyesmi történt sok bevándorlóval is, akikről szó van ebben a dossziéban. Ez volt az első élményük Amerikában.
– Az ékszerész hazudott?
Reacher bólintott. – Előbb is eszembe juthatott volna, mert elég nyilvánvaló. Talán pont az az ékszerész volt, akinél mi is jártunk. Gondoltam is rögtön, hogy nem úgy fest, mint az üzleti tisztesség mintaképe.
– Minket nem próbált becsapni.
– Hát persze, hogy nem. Maga művelt és komoly külsejű, fehér bőrű nő, én meg egy nagydarab, kemény külsejű, fehér bőrű férfi. Carmen egy apró termetű, magányos, kétségbeesett, ijedt mexikói nő. Az ékszerész rögtön meglátta a lehetőséget.
Alice egy pillanatig hallgatott – És akkor ez mit jelent?
Reacher leoltotta a kislámpát. Elmosolyodott a sötétben, és nagyot nyújtózkodott. A műszerfalra támasztotta a tenyerét, és megtornáztatta a vállát.
– Azt jelenti, hogy most már minden a helyére került – mondta. – Továbbá azt, hogy gyorsabban kéne vezetnie, mert pillanatnyilag talán húsz perccel járunk a rosszfiúk előtt, és szeretném, ha ez minél tovább így maradna.

Ismét átszáguldottak az alvó kis településen, az iskola és a benzinkút mellett, és negyvenhárom perc alatt tették meg a ranchig hátralévő hatvan mérföldet. Reacher úgy ítélte, ez nem is rossz egy négyhengeres, élénksárga, virágvázával felszerelt kisautótól. Alice befordult a kapun, élesen lefékezett, és megállt a tornáclépcsők előtt. A tornác lámpái égtek, a Volkswagen által felvert por barnás felhőben libegett körülöttük. Majdnem éjjel két óra volt.
– Ne állítsa le a motort – mondta Reacher.
Odament az ajtóhoz, hangosan bekopogott, de nem jött semmi válasz. Megpróbálkozott a kilinccsel. Nem volt bezárva. Ugyan miért zárnák be, mikor a legközelebbi szomszéd is hatvan mérföldre van. Benyitott, és belépett a vörösre festett hallba.
– Nyújtsa csak ki a karját – mondta Alice-nak.
Levette mind a hat .22-es vadászpuskát az állványról, és Alice karjába fektette őket, mindig más irányba fordítva a csövet, hogy egyensúlyban legyen a rakomány. Alice kicsit megtántorodott a súlya alatt.
– Vigye ki a kocsiba – kérte Reacher.
Lépéseket hallott az emeletről, aztán a lépcsők nyikorgását, és megjelent az ajtóban Bobby Greer, álmosan, a szemét dörzsölgetve. Mezítláb volt, boxeralsóban és pólóban, és rámeredt az üres fegyvertartó állványra.
– Maga meg mi a fenét művel? – kérdezte.
– A többire is szükségem van – mondta Reacher. – Elkobzom a fegyvereiket, az Echo megyei seriff nevében. Én vagyok a helyettese, ugye, emlékszel?
– Nincs több fegyverünk.
– De igen, Bobby, van. Egyetlen valamirevaló texasi fiú se éri be egy halom 22-es játékpuskával. Hol vannak a nehézfegyverek?
Bobby nem felelt.
– Ne szórakozz velem, Bobby – figyelmeztette Reacher. – Ehhez már túl késő van.
Bobby hallgatott egy kicsit, aztán vállat vont, – Oké – mondta.
Mezítláb átballagott a halion, és kinyitott egy kis, sötét szobácskába vezető ajtót, amely talán dolgozószoba lehetett. Felkattintotta a villanyt. Reacher látta, hogy a falakat olajkutakról készült fekete-fehér fényképek díszítik. Volt egy íróasztal, egy szék, és egy másik állvány, négy darab Winchesterrel. Szép, nagy puskák, olajozott famarkolat, húszhüvelykes cső, gyönyörűen karbantartva.
– Muníció? – kérdezte Reacher.
Bobby kihúzott egy fiókot az állvány alatt. Kivett egy kartondoboz Winchester töltényt.
– Vannak speciális töltények is – mondta.
– Milyenek?
– Én magam csináltam őket. Nagyobb a robbanóerejük.
Reacher bólintott. – Vigyél ki mindent a kocsiba, jó?
Fogta a négy Winchestert, és követte Bobbyt. Alice a kocsiban ülve várt. A hat .22-es ott állt egy halomban a hátsó ülésen. Bobby behajolt a kocsiba, és melléjük rakta a töltényeket. Reacher egyenesen állítva berakta az ülés mögé a Winchestereket. Aztán Bobbyhoz fordult.
– Kölcsönveszem a dzsipet – mondta.
Bobby megvonta a vállát, mezítláb toporogva a forró talajon. – Benne van a kulcs – mondta.
– Te meg az anyád mostantól a házban maradtok. Ha valaki kilép, azt ellenségnek tekintem, érthető?
Bobby bólintott. Sarkon fordult, és a lépcsőhöz ment. Egyszer visszanézett, aztán bement a házba. Reacher odahajolt a kocsi ajtajához.
– Most mit csinálunk? – kérdezte Alice.
– Felkészülünk.
– Mire?
– Arra, ami jön.
– Miért van szükségünk tíz puskára?
– Nincs szükségünk, csak egyre. De nem akarom, hogy a rosszfiúk kezébe kerüljenek.
– Idejönnek?
– Úgy tíz perccel lehetnek mögöttünk.
– Akkor most mit csinálunk?
– Kimegyünk a sivatagba.
– Lövöldözés lesz?
– Valószínűleg.
– Okos dolog ez? Maga mondta, hogy nagyon jól lőnek.
– Pisztollyal. A legjobb módja a pisztollyal szembeni védekezésnek, ha a távolban elrejtőzünk, és a lehető legnagyobb puskával visszalövünk.
Alice megcsóválta a fejét. – Én ebben nem vehetek részt, Reacher. Ez nem helyes. És soha nem volt még a kezemben puska.
– Magának nem kell lőnie. De kell egy szemtanú. Magának kell majd azonosítani a támadókat. Szükségem van magára, ez létfontosságú.
– Hogy láthatnám őket? Koromsötét van.
– Majd gondoskodunk róla.
– Esni fog. 
– Az eső nekünk segít.
– Ez nem helyes – mondta megint Alice. – A rendőrségnek kéne elintézni, vagy az FBI-nak. Nem lőhet le csak úgy embereket.
A levegőben érezni lehetett, hogy közeledik a vihar. A szellő megint fújdogált, és Reacher szinte érezte a szagát a levegőben gyűlő elektromosságnak.
– Várni fogok, míg egyértelműen ellenséges lépést tesznek, mielőtt én bármit is csinálnék. Ahogy az amerikai hadsereg szokta. Rendben?
– Meg fognak ölni minket.
– Maga távolabb fog elrejtőzni.
– Akkor magát fogják megölni. Maga mondta, hogy mennyire értik a dolgukat.
– Ahhoz értenek, hogy odasétáljanak valakihez, és fejbe lőjék. Hogy mit tudnak odakint, nyílt terepen a sötétben, egy vadászfegyverrel szemben, az már más kérdés.
– Maga megőrült.
– Még van hét percünk – mondta Reacher.
Alice hátranézett az útra. Aztán megrázta a fejét, egyesbe kapcsolt, és a kuplungra tette a lábát. Reacher odahajolt, és megszorította a vállát.
– Kövessen, szorosan a nyomomban maradva, jó?
Odafutott a garázshoz, és beszállt a Cherokee dzsipbe. Hátrább állította az ülést, indított és felkapcsolta a reflektorokat. Kitolatott az udvarba, aztán megkerülte a garázst, és elindult a földúton a sivatag felé. A tükörbe pillantva látta, hogy a Volkswagen követi. Aztán előrenézett, és észrevette, hogy az első esőcsepp a szélvédőre pottyan. Akkora volt, mint egy ezüstdolláros.
16. fejezet
Egymás mögött haladtak öt mérföldön át a sötétben. A hold nem világított, csillagok sem voltak az égen. A felhők alacsonyan függtek, és vastagon borították az égboltot. De az eső továbbra sem eredt el, csak néha egy-egy nagy csepp hullott. Legalább tíz másodperc eltelt kettő között, talán percenként hat csepp pottyanhatott le. Szinte szétrobbantak a szélvédőn, és csészealjnyi vízfoltokat hagytak rajta. Reacher egyenletes tempóban haladt, úgy hatvannal, és követte a bozótoson át vezető ösvényt. Az út jobbra-balra kanyargott, de lényegében déli irányba tartott. A talaj nagyon egyenetlen volt. A dzsip zötyögött és ugrált. A Volkswagen küszködve tudott csak lépést tartani vele. A reflektorának fénypászmái táncoltak a visszapillantó tükörben.
A háztól öt mérföldre járhattak, az eső még mindig nem kezdett rá. Az út egyre keskenyebb lett a kétoldalt burjánzó bozót között. A kerekek alatt érezhetően megváltozott a talaj. Kijutottak egy tágas, sivatagos síkságra, amely valamikor, egy évszázaddal ezelőtt öntözött termőföld lehetett. A terep lassan emelkedett, és átváltott egy sziklás fennsíkba. Jobbra és balra is sziklák emelkedtek ki a reflektorsugárban, az út közöttük kanyargott, kicsit délkelet felé eltérve. A mesquito-cserjék még magasabbra nőttek, és még szűkebb lett az út. Nemsokára már nem is maradt más, csak két mély keréknyom barázdája. Az út két oldalán sziklák, vízmosások, alacsony, tüskés bozót, úgyhogy nem volt más választásuk, mint a nyomon haladni. Olyan kanyargós volt, mintha egy kiszáradt folyómederben haladnának.
Aztán az út emelkedni kezdett és kiegyenesedett, és úgy vágott át egy sima sziklaplatón, mintha autópálya lenne. A hatalmas kőlap akkora volt, mint egy futballpálya, talán százhúsz méter hosszú és nyolcvan széles, az alakja nagyjából ovális. Semmiféle növényzet nem nőtt errefelé. Reacher széleset kanyarodott a dzsippel, és az élesre állított reflektorok fényében szemügyre vette a sziklalap körvonalait. Körös-körül talán fél méterrel kiemelkedett a környező köves-sziklás talajból. Minden repedésben és zugban, ahol csak gyökeret tudtak verni, csenevész bokrok nőttek. Még egyszer körbehajtott, most szélesebb körben, és tetszett neki, amit látott. A kőlap olyan csupasz volt, mint egy tányér. Elmosolyodott magában. Fejben kiszámolta az időzítést, hogy mit kell tenniük. Tetszett a válasz, amire jutott.
Elhajtott a sziklaplató túlsó végéig, és megállt ott, ahol az ösvény levezetett róla, és eltűnt a sivatagban. Alice megállt mellette a Volkswagennel. Reacher kiugrott a dzsipből, és odahajolt Alice ablakához. Az éjszakai levegő még mindig forró volt és párás. A szellő ismét feltámadt. Hatalmas esőcseppek hullottak lustán, függőlegesen. Reachernek olyan érzése volt, mintha minden egyes csepp egy külön kis felhőből esne. Alice letekerte az ablakát.
– Minden rendben? – kérdezte Reacher.
– Eddig igen – felelte Alice.
– Forduljon vissza, és menjen el a sziklalap másik széléig – mondta Reacher. – Ameddig csak tud. Állja el az utat.
Alice úgy manőverezett a kocsival, mintha egy városi utcán akarna parkolni, hátratolatott, és megállt az úton, ahol az felvezetett a sziklalapra, a hátsó kerekei a legszélén. A kocsi orra pontosan észak felé állt, amerről jöttek. Reacher odahajtott mellé a dzsippel, és kinyitotta a csomagtartó tetejét.
– Állítsa le a motort, és kapcsolja le a reflektort – szólt oda Alice-nek. – Vegye elő a puskákat,
Alice egyesével kiadogatta neki a Winchestereket. Reacher berakta őket a dzsip csomagtartójába. Alice ezután odaadogatta a .22-eseket, ezeket Reacher elhajította a bozótosba, amilyen messzire csak tudta. Alice odaadta a két doboz harmincdarabos töltényt. A Winchesterhez való eredetieket, és amiket Bobby Greer csinált. Reacher ezeket is berakta a puskák mellé. Megkerülte a dzsipet, visszament az ajtóhoz, és leállította a motort. Csönd lett. Reacher hegyezte a fülét, és az északi horizontot fürkészte. A mesquitocserjék halkan Susogtak a szellőben. Láthatatlan rovarok zümmögtek és zúgtak. Néha egy esőcsepp hullott a vállára. Teljes sötétség és csönd mindenfelé.
Visszament a csomagtartóhoz, és kinyitotta a töltényes dobozokat. Mindegyik szorosan tele volt rakva töltényekkel, a hegyükkel fölfelé állítva sorakoztak a dobozban. A gyári töltények vadonatújak és csillogóak voltak, Bobby töltényei kicsit kopottasak, újrafelhasznált réz. Kivett egyet, és a dzsip belső lámpájához tartva jól megvizsgálta. Bobby valószínűleg beletömött mindegyikbe még egy adag puskaport, úgy tíz-húsz grammot. És talán a szokásosnál erősebbet is használt. Amivel nagyobb energiát lehet elérni a csőben, és talán száz mérfölddel nagyobb sebességet. És persze, hatalmas torkolattüzet, ami pár hétnyi használat után tönkretenné a cső belsejét. Reacher elmosolyodott, és kivett tíz töltényt a dobozból. Nem számít, nem az ő puskája, és a jó nagy villanás és dörrenés pont az, amire most szüksége van.
Megtöltötte az első Winchestert egy Bobby-féle tölténnyel. A másodikba berakott belőlük hetet. A harmadikba felváltva egy hagyományosat, egy Bobby-félét, míg tele nem lett. A negyediket teljesen a gyári töltényekkel töltötte meg. Sorban lefektette őket a dzsip csomagterében, aztán becsukta az ajtót.
– Azt hittem, csak egy puskára lesz szükségünk – jegyezte meg Alice.
– Változott a terv – felelte Reacher.
Odament a sofőrüléshez, és Alice is beült mellé.
– Most hová megyünk? – kérdezte.
Reacher indított, és eltolatott a leparkolt Volkswagentől.
– Képzelje el, hogy ez a sziklafennsík egy óra számlapja – mondta. – A hat óránál érkeztünk ide. A kocsija most tizenkét óránál parkol. Maga a nyolc óránál fog elrejtőzni, a szikla legszélén. Az a dolga, hogy egyszer lőjön, aztán húzódjon a hét órához, és bújjon meg.
– Azt mondta, nekem nem kell lőnöm.
– Változott a terv – mondta megint Reacher.
– Mondtam, hogy nem tudok lőni.
– Dehogynem tud. Csak meg kell húzni a ravaszt. Nagyon könnyű, ne aggódjon, célozni nem kell. Csak arra van szükségem, hogy hallják a dörrenést, és lássák a torkolattüzet.
– És azután?
– Aztán megbújik és figyel. Én el leszek foglalva a lövöldözéssel. Magának az a dolga, hogy azonosítsa a személyeket, akikre lövök.
– Ez nem helyes.
– Nem is helytelen.
– Úgy gondolja?
– Látta Clay Allison sírját?
Alice égnek emelte a tekintetét. – Reacher, el kéne olvasnia, mit írnak a történelemkönyvek, Clay Allison egy pszichopata őrült volt. Egyszer megölt egy fickót, aki mellette aludt, csak mert horkolt. Minden erkölcsi érzéktől mentes őrült volt, ennyi. Nem volt benne semmi hősiesség.
Reacher vállat vont. – Mindegy, most már nem visszakozhatunk.
– Ettől még nem lesz helyes, amit teszünk.
– Nincs más választásunk, Alice. Vagy megtámadjuk őket, vagy ők támadnak meg minket.
Alice megcsóválta a fejét. – Nagyszerű.
Reacher nem szólt semmit.
– Sötét van. Hogy fogom látni őket?
– Majd én gondoskodom róla.
– Honnan tudom, mikor lőjek?
– Tudni fogja.
Reacher a szikla szélére húzódott a dzsippel, és megállt. Kinyitotta a csomagtartót, és kivette az első Winchestert. A szikla széléhez szaladt és lefektette a földre a puskát, úgy, hogy a markolata lelógott róla, a csöve a hat méterre álló Volkswagen irányába mutatott. Lehajolt, és felhúzta a kakast. Finoman, fémes hangon kattant egyet. Remek fegyver.
– Ez most készen áll a tüzelésre – mondta Alice-nek. – És ez itt a nyolcórás pozíció. Húzódjon le a szikla széle mögé, lőjön, aztán a fejét lehúzva húzódjon odébb a hét órához. Aztán csak figyeljen, nagyon alaposan. Lehet, hogy lőnek majd a maga irányába, de megígérem, hogy nem találhatják el, rendben?
Alice nem felelt semmit. 
– Megígérem. Ne aggódjon.
– Biztos benne?
– Ilyen sötétben és ekkora távolságról még Superman se tudna eltalálni semmit egy pisztollyal.
– Lehet, hogy szerencséjük lesz.
– Nem, Alice, ma este nem lesz szerencséjük. Higgyen nekem.
– És mikor lőjek?
– Amikor késznek érzi magát.
Nézte, ahogy Alice elbújik a szikla szélénél, karnyújtásnyira a puskájától.
– Sok szerencsét – mondta Reacher. – Később találkozunk.
– Nagyszerű – mondta megint Alice.
Reacher visszaült a dzsipbe, és elhajtott a négyórás pozícióhoz, aztán letolatott a szikláról. Nagyot zökkenve megállt a bozótban. Lekapcsolta a motort és a reflektorokat. Fogta a negyedik puskát, és nekitámasztotta az utasülés melletti ajtónak. A másodikat és a harmadikat magával vitte, kimászott a sziklára, és elszaladt nagyjából a kétórás pozícióhoz. A harmadik puskát óvatosan lefektette a szikla szélére, aztán odafutott a Volkswagenhez. Bebújt, és kicsavarta a kislámpát. A sofőrülés melletti ajtót résnyire nyitva hagyta. Az óramutató járásának irányában továbbment hat métert, és lefektette a földre a második puskát, valahol a tizenkét óra és egy óra között. Talán fél egy, gondolta. Nem, legyünk pontosak, tizenkét óra tizenhét perc. Aztán visszament, és arccal a földre feküdt, szorosan a Volkswagen mellé bújva, jobb vállát bedugva alá. Arcának jobb oldalát odanyomta az első kerékhez. Mélyeket lélegzett. A keréknek gumiszaga volt. A bal válla kilógott az esőbe. Nagy, ritka esőcseppek potyogtak rá. Még közelebb húzódott a kocsihoz, és várt. Nyolc perc, gondolta. Talán kilenc

Végül tizenegy percbe telt. Kicsit lassabban értek ide, mint várta. Valami villanást látott észak felől, először azt hitte, villámlás, de aztán újból meglátta, és rájött, hogy egy autó reflektorainak fénye, amely zötykölődve közeledett az egyenetlen talajon, az alacsony szürke felhők alatt. Az autó ide-oda kanyargott a sötétségben. Egyenesen Reacher felé haladt, mivel a táj miatt nemigen volt más lehetőségük, mint az úton maradni. A reflektor fénysugara vakított, majd eltűnt, ahogy az autó orra el-eltűnt a gödrökben. Reacher izzadt. Forróbbnak érezte maga körül a levegőt, mint eddig-bármikor. Az esőcseppek keményebben és kicsit gyorsabban hullottak. Olyan érzés volt, mintha valahol kiégett volna egy biztosíték, és a vihar bármelyik pillanatban kirobbanhatna. Még ne, gondolta Reacher. Csak még öt percet!
Fél perc múlva már hallotta a motor búgását. Benzinmotor volt, nyolchengeres, keményen dolgozott. Talán Bobby kisteherautója, amit a tatu-vadászathoz használnak.
Reacher még szorosabban behúzódott a Volkswagen alá. A motor hangja egyre erősödött. A reflektorok fényei ugráltak és táncoltak, tompa ragyogással megvilágítva a horizontot. Elég közel voltak már, hogy ki lehessen venni külön-külön a két fénynyalábot, ahogy áthasítanak a bozótoson. Éles árnyékokat vetettek, és hol jobbra, hol balra fordultak, követve a jármű mozgását. Aztán egyszer csak felbukkant a kisteherautó. Nagy sebességgel felzökkent a sziklaplatóra, a motor felsivított, mintha egy pillanatra egyetlen kerék sem érintené a földet. A reflektorok fénye felragyogott, aztán alacsonyabbra vetült, ahogy a kocsi visszazökkent a földre. Kicsit eltért az útról, és a fénypászma egy pillanatra megvilágította a szikla szélét. A simább felületen felgyorsítottak. A motor hangosan dübörgött. Egyenesen Reacher felé közeledtek, egyre gyorsabban. Már csak hetven méterre lehetett. Ötven. Negyven. A teherautó egyenesen felé rohant, míg a reflektor fénysugara átsöpört az ott álló Volkswagenen. Sárga színe hihetetlenül élesen ragyogott. Aztán a teherautó vezetője pánikba esve lefékezett. A négy kerék hangosan megcsikordult a mészkövön, és az autó kicsit ferdén megcsúszva megállt a tizenegy órás pozíciónál, talán harminc méterrel Reacher előtt. A fénypászma vége épp átsöpört rajta. Még szorosabban benyomakodott a Volkswagen alá, amennyire tudott. Érezte a porban az esőcseppek szagát.
Egy másodpercig nem történt semmi.
Aztán a kisteherautó vezetője leoltotta a reflektorokat. Először halvány narancs derengéssé halványodott, aztán elhalt a fény, és ismét beállt a teljes sötétség. A rovarok kórusa elhallgatott. Semmi hang nem hallatszott, csak a teherautó üresben berregő motorja. Vajon megláttak? – tűnődött Reacher.
Nem történt semmi.
Most, Alice! – gondolta Reacher.
Nem történt semmi.
Lőj, Alice, most, az ég szerelmére!
Nem történt semmi.
Csak húzd meg azt az átkozott ravaszt!
Nem történt semmi.
Reacher lehunyta a szemét, és várt, egy végtelennek tűnő másodpercig, aztán összeszedte az erejét. Kinyitotta a szemét, vett egy nagy levegőt, és elkezdett kimászni a kocsi alól.
Abban a pillanatban Alice lőtt.
Hatalmas villanás csapott ki a puska csövéből, a golyó süvöltve hasította a levegőt, és másodperc egy töredékével később egy hatalmas csattanás vert fel mindent. Reacher kigördült a Volkswagen alól, benyúlt az ajtón, és felkattintotta a reflektorokat. Visszaugrott a bokrok közé, áthengeredett, és lekuporodott, úgy hat méterrel odébb, ahonnan tökéletesen látta a kisteherautót a reflektorok fénykúpjában, Hárman ültek benne. A sofőr a vezetőfülkében, az alacsony csomagtartón két alak. Mind a hárman hirtelen elfordították a fejüket, mereven megdermedve, és arrafelé bámultak, ahonnan Alice rájuk lőtt.
Még egy pillanatig mozdulatlanok voltak, mielőtt reagáltak volna. A sofőr ismét felkattintotta a reflektorokat. A kisteherautó meg a Volkswagen farkasszemet néztek, mintha valami párviadalra készülnének. Reachert elvakította a fény, de annyit azért látott, hogy a teherautón lévő két alak fején sapka van, és kék dzsekit viselnek. Az egyik alak kisebb volt, mint a másik. Egy nő. Gondosan megjegyezte, hol helyezkedik el. A nőt kell először lelőni, ez a bevett terroristaelhárító módszer. A szakértők szerint a nők mindig fanatikusabbak. És Reacher hirtelen azt is tudta, hogy a nő lehet a céllövő, csak ő lehet; kis kéz, finom ujjak. Carmen Lorcinját mintha neki találták volna ki. A nő alacsonyan lehúzódva bújt meg a teherautó platóján, mellette balra a társa.
Mindkettőjüknél pisztoly volt. Egy fél másodpercig még mind a ketten oldalra néztek, aztán előrekapták a fejüket, szembe a reflektorral, és lőni kezdtek a Volkswagenre. A baseballsapkájukon FBI felirat állt. Reacher egy pillanatra megdermedt. A fenébe. De aztán megnyugodott. Hát persze, gyönyörű megoldás. Hamis igazolványok, egy átalakított Crown Vic. Nyilván így állították meg Al Eugene-t pénteken. Közben folyamatosan lőttek. Hallotta, ahogy tompán becsapódnak az erős kilenc milliméteres lövedékek, gyors egymásutánban. Hallotta a töltényhüvelyek koppanásait. Látta, ahogy a Volkswagen szélvédője szétrobban, hallotta, hogy golyók belehasítanak a fémbe, az üveg csörömpölését. Aztán a Volkswagen reflektorai kialudtak, és már nem látott mást, csak amire rávetült a teherautó vakító fénye. Érezte, hogy a pisztolyok most arra fordulnak, amerről Alice lövését hallották. Látta az apró kis felvillanásokat, és hallotta, hogy nem felé, hanem ellenkező irányba süvítenek a golyók. A bal oldali pisztoly abbahagyta a tüzelést. A nő. Máris újra kell töltenie. Csak tizenhárom golyó volt, súgta az agya. Sig Sauer P228-as lehet, vagy egy Browning Hi-Power.
Reacher előbbre kúszott a szikla széléhez, öt métert balra csúszott, és megkereste a puskát, amit a félegyes pozíciónál rakott le. A kettes számú Winchester, Bobby Greer töltényeivel. Célzás nélkül tüzelt. A fegyver szinte fellökte, akkorát rúgott. Hatalmas lángnyelv csapott ki a puska csövéből, akkorát villant, mint egy fényképezőgép vakuja. Nem is sejtette, hová ment a golyó. Jobbra húzódott, a tönkrement Volkswagen felé, és újból tüzelt. Két hatalmas villanás. A teherautón lévők szemszögéből úgy festhetett, mintha jobbról balra haladna, aki rájuk lő. Egy okos céllövő úgy viszonozná a tüzet, hogy az utolsó villanáshoz képest kicsit előbbre célozna, remélve, hogy így eltalálja az ellenfelét. Be is dőltek neki. Hallotta, hogy a kocsi közelében a szikláról pattannak vissza a golyók. Egy eltalálta az autót.
De addigra Reacher már az ellenkező irányba igyekezett, megint az óramutató járása szerint. Eldobta a puskát, lehúzta a fejét, és odarohant a következő puskához, a kétórás pozíciónál. A harmadik Winchester, amiben felváltva volt a kétféle töltény. Nem árt vigyázni vele. Megtámaszkodott a szikla szélén, és a sötétségbe célzott, úgy másfél méterrel a teherautó reflektorai mögé, és egy méterrel föléjük. Egyszer tüzelt. Most azt hiszik, három fegyveres rejtőzik itt, egy a hátuk mögött balra, kettő előttük jobbra. A füle csöngött, és nem látta, hová talált a lövés, de azt hallotta, hogy a nő tompa hangon valami parancsot kiált, és a teherautó reflektorai azonnal kialudtak. Reacher újból lőtt, pontosan ugyanarra a helyre, a következő, házi gyártású tölténnyel. A puska hatalmas lángnyelvet lövellt, és bevilágította a sziklafennsíkot. Másfél métert jobbra kúszott. Próbálta megjegyezni magában, hol állt a nő, és megint lőtt. A második gyári töltény. Hallott egy éles sikoltást. Egy lépést jobbra húzódott, és kilőtte a következő házi töltényt. A torkolattűz felvillanásában látta, hogy egy test lezuhan a teherautó csomagtartójáról. Egy pillanatra olyan volt, mintha teljesen mozdulatlanul megállt volna. Egy megvan, de nem az, akit kellett volna. Túl nagy volt, nem lehetett a nő. A következő egy gyári töltény volt. Keményen koncentrált, és megint kicsit balra célzott attól a helytől, ahonnan a férfi lezuhant az előbb.
Aztán hirtelen két dolog történt. A teherautó megmozdult, előrelódult, éles ívben megfordult, és visszafelé indult, északi irányba, amerről jöttek. Aztán egy pisztoly tüzelni kezdett, közel a Volkswagenhez. A nő nyilván leszállt a teherautóról, és a sötétben odaosont. Gyors egymásutánban tüzelt, záporoztak a golyók. Egy-másfél méterrel messzebb csapódtak be, mint ahol Reacher volt. A teherautó felgyorsulva távolodott, a reflektorok megint bekapcsoltak. A szeme sarkából figyelte. A fény ugrált és táncolt és egyre kisebb lett, aztán a teherautó nagy zökkenéssel lehajtott a szikláról, és elszáguldott a ranch irányába. A motor zaja elhalt, és a fény már csak távoli pislákolás volt a fekete horizonton. A pisztoly közben elhallgatott. Megint újra kell töltenie, gondolta Reacher. Hirtelen tökéletes csönd lett, és teljes sötétség. Egy másodperccel később megint zümmögni kezdtek a rovarok. A kórus most halkabb volt, mint általában. Reacher megérezte, hogy az eső is változik. A súlyos cseppek abbamaradtak, helyette folyamatosan szemerkélni kezdett. Felfelé fordította a tenyerét, és érezte, hogy egyre jobban esik. Másodpercről másodpercre érezhetően erősödött a zápor, mintha egy zuhany alatt állna, és egy láthatatlan kéz egyre jobban és jobban kinyitná a csapot.
Letörölte az esőt a homlokáról, hogy ne folyjon a szemébe, és halkan lefektette maga mellé a porba a puskát. A por már nedves volt az ujjai alatt, kezdett sárrá változni. Balra húzódott, az elrejtett dzsip irányába. Talán negyven méterre lehetett. Az eső erősödött. Egyre csak fokozódott, mintha határtalan lenne az ereje. Sziszegett és zúgott a bokrok között. Ez részben jó, részben rossz, gondolta Reacher. Jó, mert így nem kell azzal törődni, hogy zajt csap. Ő nem tudna olyan nesztelenül mozogni, ahogy a nő, éjszaka, ilyen sivatagi bozótosban. Egy majdnem kétméteres és százkilós termet sok mindenre jó, de arra nemigen, hogy az ember észrevétlenül osonjon vele mindenféle tüskés bokrok között, éjszaka. Az eső zaja inkább neki segít, mint a nőnek. Ez jó. A rossz azonban az volt, hogy rövidesen szinte semmit nem lehet majd látni a zuhogó esőtől. Akár az is megtörténhet, hogy háttal egymásnak ütköznek a sötétben.
Úgyhogy most nem lenne a legjobb választás egy ismétlő puska. Túl lassú a hirtelen lövésekhez. Túl nehézkes a manőverezéshez. Ráadásul a Winchester felül dobja ki a használt töltényhüvelyt, nem oldalt, és ha zuhog az eső, a kis kidobó nyíláson beleeshet a víz. Márpedig ez nagy eső lesz. Már érezte. Mintha a természet be akarná hozni a tízévnyi szárazságot, egyetlen éjszaka alatt.
Visszaosont a dzsiphez. Megkereste az ajtó mellé támasztott negyedik puskát, amelyik csak gyári töltényekkel volt megtöltve. Már csuromvizes volt. Lerázta, és ferdén, tizenegy óra irányába célzott. Meghúzta a ravaszt. A puska működött. Lőtt még négyszer, tizenkét óra, egy óra, két óra és három óra irányába. Mintha egy legyező terülne szét. Szerencsejáték. Lehet, hogy szerencséje lesz, és eltalálja a nőt. Viszont ebből rájöhet, hogy egyedül van. Egy ember, több puskával. Nem nehéz levonni a következtetést. És azt is elárulja, hol van most. És ha a nő számolja a lövéseket, azt is sejtheti, hogy ott várakozik, a tárban az utolsó két golyóval.
Úgyhogy becsúsztatta a puskát a dzsip alá, és nyugat felé gázolt a bokrok között, úgy tizenkét méterre a szikla szélétől. Kivette a zsebéből Alice pisztolyát, és kibiztosította. Letérdelt, bekente a kezét, a karját meg az arcát sárral, és várta, hogy jöjjön egy villámlás. A nyári viharok alatt, amiket átélt a világ forró tájain, mindig rengeteget villámlott. Gigantikusan morajlott az ég a feje fölött, és az elektromosság szinte elviselhetetlenül feszítette a levegőt. Talán még öt perc, aztán kitör a villámlás, és az egész tájat bevilágítja. A ruhája khakiszínű volt, és a sár is jól álcázza, amit magára kent. Nem valószínű, hogy a nőnek is eszébe jutott volna, hogy ugyanezt tegye.
Dél felé osont, a dzsiptől eltávolodva, a tönkretett Volkswagen irányába, továbbra is a bozótba húzódva. A sötétség teljes volt, az eső könyörtelenül egyre jobban zuhogott. Az ember az hitte, ennél jobban már nem szakadhat, de akkor még jobban rákezdett. A mészkőben lévő kis üregek és gödrök már mind megteltek vízzel, az eső verte a szikla felszínét. Kis patakok folytak el a lába mellett, elnyelték őket a feneketlen mély sziklahasadékok. Megdöbbentő volt a zaj. Az eső olyan hangosan csapkodta a földet, hogy szinte megsüketült tőle. De aztán még erősebben rázendített, és még hangosabb lett.
A sár, amit magára kent, már le is ázott róla. Carmenék zuhanya ehhez képest alig csörgedező patakocska volt. Szinte már úgy érezte, levegőt sem kap, annyi a víz. Patakokban folyt le az arcán, bele a szájába. A szája elé szorította a kezét, és az ujjai között vett levegőt, aztán kiköpködte az esővizet.
Épp szemben állt a kétórás pozícióval, úgy három méterre a szikla szélétől, amikor rákezdett a villámlás. Messze délen cikcakkosan meghasadt az ég, és úgy öt mérföldnyire valahol becsapott a villám. Vakító fehérséggel világított. Olyan formája volt a villásan szétágazó villámlásnak, mint egy hurrikán által kitépett, lefelé fordított, kopár fa. Reacher leguggolt, és egyenesen előre bámult Nem látott semmit. Öt másodperccel később felmorajlott a mennydörgés. Hol lehet a nő? Azt hiszi, okosabb nálam? Lehet, hogy mögöttem van. De nem fordult hátra. Az élet mindig találgatás és szerencsejáték. Abban már biztos volt, hogy a nő nagyon ravasz. A saját szakmájában legalábbis. Ha szembekerül egy Al Eugene-szerű figurával, városi terepen, úgy vágja át, ahogy akarja. De ha magára marad, egy ilyen terepen, éjszaka, egy viharban, akkor már keményen küzdenie kell. Én pedig ebben vagyok jó, ő meg nem. Csak előttem lehet. Valahol a szikla szélénél, és úgy fél, mint még soha életében. Most már az enyém.
A zivatar kezdett odébb vonulni. A második villámlás három perccel később villant fel, egy mérfölddel északabbra az elsőtől. Nyolc-tíz másodpercig is őrjöngve villózott, az egész eget beborítva, mielőtt beleolvadt a sötétségbe. Reacher a nyakát nyújtogatva előrenézett és kicsit jobbra. Nem látott semmit. Megfordult, és balra is körbekémlelt. Akkor hirtelen meglátta a nőt, úgy húsz méterre, a szikla szélénél leguggolva. Látta a sapkáján a fehér betűket: FBI. Jó nagy betűk voltak. A nő egyenesen rábámult, a karját mereven kinyújtva tartotta, a kezében a pisztoly. Reacher látta a felvillanást, ahogy tüzelt. Az apró kis szikrát szinte teljesen elnyomta a vihar.
***
A vihar lassan északkelet felé vonult tovább, magával sodorva az esőfelhőket is. Elértek a motelhez, és a halk susogásból nemsokára hangos kopogás lett a tetőn. Bádogtető volt, és fél percen belül már olyan hangos volt a zaj, hogy Ellie felébredt rá nyugtalan álmából. Nagyra nyitotta a szemét, és meglátta a fekete hajú, szőrös karú férfit. Egy széken ült, némán és mozdulatlanul az ágy mellett, és őt figyelte.
– Szia – mondta.
Ellie nem felelt.
– Nem tudsz aludni?
Ellie felnézett a mennyezetre. – Nagyon kopog az eső – mondta.
A férfi bólintott, aztán az órájára pillantott.
***
A nő nem találta el. Nem lehetett megmondani, mennyivel lőtt mellé. A villámlás abbamaradt, és megint mindent elárasztott a teljes sötétség. Reacher egyszer tüzelt, nagyjából arra helyre, ahol emlékezete szerint a nő volt, aztán hallgatózott. Semmi. Valószínűleg mellé ment. Zuhogó esőben, húsz méterről nem könnyű. Aztán hirtelen nagy mennydörgés hallatszott. Mélyen morajló, basszus dörrenés, amely megrázkódtatta az egész földet, majd lassan elhalt. Reacher megint leguggolt. Kilenc golyója volt még. Arra gondolt, bejöhet egy dupla blöff. Ő azt hiszi, elmozdulok innen, de nem fogok. Ott maradt pontosan, ahol volt. Várta a következő villámlást. Ebből most majd kiderül, mennyire profi a nő. Egy amatőr eltávolodna tőle. Egy profi közelebb jönne. Egy igazán jó profi pedig dupla blöffel válaszolna a dupla blöffre, és pontosan ott maradna, ahol volt.
Az eső most már szakadt, mintha dézsából öntenék. Ennél rosszabb már nem lesz, Reacher legalábbis úgy sejtette. Egyszer elkapta egy eső a dzsungelben Közép-Amerikában, és hamarabb csuromvizes lett, mintha ruhástul a tengerbe esett volna. Bőrig ázott, vagy még annál is jobban. A víz patakokban folyt az inge alatt. Nem csöpögött róla, hanem ömlött. Kis vízsugarak fröcsköltek ki a gomblyukain. Fázott. A hőmérséklet alig húsz perc alatt tíz-tizenöt fokot esett vissza. A víz nemcsak lefelé zuhogott, de a földről is felcsapódott A zaj elviselhetetlen volt. Levelek és ágacskák töredeztek le a bokrokról, elsodorta őket az áradat, és helyenként kis gátakat épített belőlük a sziklák tövében. A megkeményedett, köves-sziklás homok bokáig érő sárrá dagadt. A lába egyre jobban belesüllyedt. A pisztolya is átázott. Ez nem baj, gondolta. A Heckler-Koch nedvesen is működik. Persze egy Browning és a SIG is.
A következő villámlás még mindig dél felől villant, de már közelebb volt, és fényesebbnek látszott. Nagy recsegéssel, ferdén kettérepesztette az égboltot. Reacher balra nézett. A nő közben közelebb jött. Tizennyolc méterre lehetett, még mindig a sziklafennsík szélénél. Profi, de nem eléggé, gondolta Reacher. A nő lőtt, de valamivel több mint egy méterrel mellé talált. Elkapkodott lövés volt, és a karja még mindig déli irányba mutatott Szóval azt hiszi, eltávolodtam. Reacher ettől kicsit megsértődött, kinyújtotta a karját, és lőtt. A dörrenés elnyomta a pisztoly hangját. Valószínűleg mellé, gondolta. Még nyolc golyó.
Megint találgatni kezdett, vajon mit fog csinálni a nő. És mit gondol, én mit csinálok? Legutóbb is tévedett. Most kockáztatni fog. Úgy gondolja, közelebb jöttem. Tehát ő is közelebb jön majd, és azonnal megpróbál halálos lövést leadni közelről.
Reacher guggolva ott maradt, ahol volt. Háromszoros blöff. Lassan balról jobbra mozgatta a pisztolyt, abba az irányba, amerre elméletileg a nőnek mennie kellett. Várta a villámlást. Hamarabb jött, mint ahogy számított rá. A vihar magja gyorsan közeledett. A villámlás alig fél mérföldre lehetett, és szinte azonnal követte a mennydörgés. A villanás egy pillanatra fényesebb volt, mint a nap. Reacher hunyorogva körbenézett. A nő eltűnt. Balra rántotta a fejét, és meglátott egy kék foltot elmozdulni az ellenkező irányba, ösztönösen lőtt, kicsit előbbre, mint a mozgó célpont. Aztán a villámlás elhalt, és körbeölelte a sötétség és az eső. Még hét golyó. Elmosolyodott. Most már csak egyre van szükség.
***
A mennydörgés megijesztette Ellie-t. úgy hangzott, mint amikor egyszer Joshua és Billy új bádogtetőt raktak a garázs tetejére. Hatalmas bádoglemezeket használtak, és miközben vitték, ide-oda hullámzottak, és borzalmas zajt csaptak, meg akkor is, amikor szegecseket vertek beléjük. A mennydörgés olyan volt, mintha százmillió ilyen bádoglap dörgött volna az égen. Ellie a fejére húzta a takarót, és figyelte, ahogy a szobát bevilágítja az ablakból a villámlás.
– Félsz? – kérdezte a férfi.
Ellie bólintott a takaró alatt. Biztos volt benne, hogy a férfi így is látja, hogy mozog a feje.
– Ne félj – mondta férfi. – Nagylányok nem félnek egy kis vihartól.
Ellie nem felelt semmit. A férfi megint az órájára nézett.
***
A nő taktikája teljesen átlátszó volt. Jó volt, de nem eléggé ahhoz, hogy kiszámíthatatlan legyen. Végig a sziklafennsík szélén maradt, ami legalább illuzórikus biztonságot nyújtott. Befelé, kifelé, befelé és megint befelé, ez volt a mozgásának ritmusa. Kétszeres blöff, háromszoros blöff, arra játszva, hogy így kiszámíthatatlan lesz. Okos, de nem eléggé. Előbb közelebb jött, aztán eltávolodott. Aztán megint közelebb, és a következő alkalommal megint nem távolodni fog, hanem még közelebb jön. Arra játszott, hogy az ellenfele rájön, és majd arra számít, legközelebb kifelé, eltávolodva fog haladni. De ehelyett ő közelebb megy. Mert nyilván közelről akar rálőni. Egy ilyen valaki, akinek a közeli fejlövés a specialitása, nyilván annak örül a legjobban, ha három méternél is közelebb lehet az áldozatához.
Reacher kiugrott a bokrok közül, és futott, ahogy csak bírt, mint egy sprinter, széles ívben balra kerülve. Úgy rohant át a bokrokon, mint egy pánikba esett vadállat, átgázolva a mesquitocserjéken, beletoccsanva a pocsolyákba, belegázolva a sárba. Nem törődött vele, mekkora zajt csap. Egy méternél messzebbről úgyse hallja meg senki. Csak az számít, hogy mennyire gyors tud lenni. Meg kell kerülnie, és hátulról bekeríteni a nőt, még a következő villámlás előtt.
Vadul rohant, széles körben, és észak felől közelítette meg a sziklafennsík szélét, talán hat méterrel odébb attól a helytől, ahol először meglátta a nőt. Ő közben dél felé mozdult el, aztán vissza, úgyhogy most megint dél felé megy majd. Úgy kilenc méterre lehet előtte. Közvetlenül előtte. Reacher gyors léptekkel utána indult, könnyedén, mintha egy utcán sétálna. Laza volt minden mozdulata, és várta, mikor jön a villámlás, készen állva, hogy ha kell, a földre vesse magát
***
A férfi megint megnézte az óráját. Ellie még mindig elbújt a takaró alá.
– Eltelt több mint három óra – mondta a férfi.
Ellie nem felelt semmit.
– Ismered az órát?
Ellie felült az ágyban, és lassan lejjebb tolta a takarót, hogy kilátsszon a szája.
– Hat és fél éves vagyok – mondta.
A férfi bólintott. – Nézd csak! – Kinyújtotta a karját, és odatartotta a csuklóját.
– Még egy óra – mondta.
– És akkor mi lesz?
A férfi elfordította a tekintetét. Ellie egy hosszú pillanatig figyelte, aztán újból a fejére húzta a takarót. Az ég hangosan dörgött, és csakúgy cikáztak a villámok.
***
A villámlás mérföldekre bevilágította a tájat. A mennydörgés fülsiketítően morajlott. Reacher leguggolt és előrebámult. A nő nem volt ott. Sehol nem látta. A villámlás elhalt, de a mennydörgés még robajlott. Reacher egy másodpercig eltűnődött, hogy egyáltalán meghallaná-e a nő pisztolyának zaját, ha tüzelne. Vagy csak a golyó becsapódását érezné? Végighasalt a sárban, teljes hosszában elnyúlva, és mozdulatlanul feküdt. Érezte, hogy az eső veri a testét, mintha ezernyi apró kalapács kopogna a hátán. Oké, akkor gondolkozzunk újra. Sikerült túljárnia a nőnek az eszén, és bekeríteni? Lehet, hogy pontosan a tükörképét csinálta az ő mozdulatainak. Ebben az esetben mind a ketten széles körben, ellentétes irányba mozogtak, és tulajdonképpen helyet cseréltek. Vagy talált valahol egy vízmosást vagy sziklarepedést, és megbújt? Az is lehet, hogy megtalálta a dzsipet. Ha hátranézett egy villámlásnál, megláthatta. Egyszerű következtetés volt, hogy előbb-utóbb neki is vissza kell jutnia oda, Lehet, hogy a nő ott vár rá. Esetleg megbújt bent a kocsiban, lehúzva a fejét. Vagy talán alatta van. Akkor viszont találhatott két Winchestert, teli tárral.
Reacher hasalt a sárban, és keményen törte a fejét. A következő villámlásról nem vett tudomást. Csak lelapult, számolgatott, és döntött. Kizárta azt a lehetőséget, hogy a nő hátulról bekerítette volna. Ehhez katonai ösztön kell. Olyasvalakivel van dolga, aki utcai lövöldözéshez van szokva, nem pedig egy katonával. Egy katona soha nem célozna az áldozat szemére. Nem túl jó a százalékos esély. Valószínűleg a dzsiphez ment. Megfordult, a sárban hasalva, felemelte a fejét, és várt.
A következő cikcakkos villámlás az egész égboltot behálózta, és megvilágította a fellegek alját, mintha egy csatatér tüze lenne. A dzsip messze volt. Nagyon messze. És ha a nő odament, akkor nem jelent közvetlen fenyegetést. Ilyen távolságból semmi esetre. Úgyhogy Reacher megint megfordult, és hason csúszva dél felé kúszott. Végig kell ellenőrizni az egész területet, zónáról zónára. Lassan mászott, a térdén és a könyökén. Három méter, hat, hét. Pont olyan érzés volt, mint az alapkiképzésen. Csak kúszott és kúszott, aztán hirtelen megcsapta az orrát valami. Parfümillat.
Az eső szaga valahogy mintha még jobban felerősítette volna. Érezte, hogy az egész sivatag másféle szagokat áraszt. Az eső teljesen megváltoztatott mindent. Érezte a növények és a föld szagát, de bele volt keveredve egy parfüm illata is. Vagy lehet, hogy mégsem? Talán valami természetes illat, egy hirtelen kivirágzó éjszakai virág? Nem, parfüm volt, teljesen egyértelműen.
Megtorpant, és mozdulatlanul feküdt. Hallotta, hogy mozognak a cserjék, de csak a széltől. Az eső egész kicsit enyhült, és erős, nedves szél fújt dél felől, állandóan felé lengedeztetve a parfümillatot. Tökéletes volt a sötétség. Felemelte a pisztolyát, de nem látta a kezében. Mintha vak lenne. 
Vajon merrefelé nézhet a nő? Nem keletre, az biztos. Alacsonyan le kellett kuporodnia, és így kelet felé nem láthatna semmit, csak a sziklaplató szélét alkotó ötven-hatvan centis sziklafalat. Ha dél vagy nyugat felé néz, akkor nincs probléma. Ha északnak, akkor viszont egyenesen rám bámul, csak épp nem lát. Túl sötét van. És a szagomat sem érezheti, mert nem ebből az irányból fúj a szél. A bal karjára felkönyökölt, és egyenesen előrenyújtotta jobb kézzel a pisztolyt. Ha a nő dél vagy nyugat felé néz, akkor könnyen eltalálhatja a hátát. De legrosszabb esetben észak felé néz, és pontosan szemben vannak egymással. Lehet, hogy csak másfél méterre. Úgyhogy ez most nagy szerencsejáték. Ki lő először, ha felvillan a villámlás?
Visszafojtotta a lélegzetét, és várta a villámlást. Élete leghosszabb várakozása volt. A vihar közben kezdett gyengülni. A mennydörgés hosszan és hangosan morajlott, de már nem olyan élesen. Az eső még mindig szakadt. Sarat és apró kavicsokat vert fel az arcába. Verte a bokrok leveleit. Újabb és újabb patakocskák áradtak a teste körül. Félig már elborította a víz. Nagyon fázott.
Aztán egy másodperc-töredéknyi villanás következett, majd egy hatalmas dörrenés, és ugyanabban a pillanatban egy villámlás. Hihetetlenül vakítóan fehér volt a fénye, úgy bevilágította a sivatagot, hogy szinte világosabb volt, mint fényes nappal. A nő ott volt előtte, egyméternyire. Arccal lefelé feküdt a földön, sárosan, vizesen. Kicsinek és összeesettnek látszott, mint egy üres zsák. A lába behajlítva térdnél, a karja a teste alá szorult. A pisztolya leesett a válla mellé. Browning Hi-Power. Félig belesüllyedt a sárba, az egyik oldalánál már feltorlódott pár ágacska, amiket az esővíz sodort magával. A villámlás utolsó pillanatában Reacher odanyúlt, felkapta a pisztolyt, és jó messzire elhajította. Aztán megszűnt a villámlás, és csak a szemében megmaradt lenyomat alapján tudta megkeresni a nő nyakát, hogy megtapogassa.
Nem volt pulzusa, és már egész hideg volt.
A harmadik golyója találhatta el, amivel ösztönösen kicsit előbbre célzott, amikor a nő menekült előle. Egyenesen odaugorhatott a golyó útjába. A bal kezét a nő nyakán tartotta, nem akarta elengedni, nehogy elveszítse a sötétben, és így várta a következő villámlást. A bal karja remegni kezdett. Azt mondta magának, azért, mert természetellenes szögben tartja. Aztán nevetni kezdett. Az utóbbi tíz percben egy halott nőt próbált becserkészni. Akit már lelőtt, véletlenül…
Visszafojthatatlanul rázta a hisztérikus-nevetés, míg tele lett a szája esővel, amitől vadul köhögni és köpködni kezdett.
***
A férfi felállt, odament a komódhoz, és fogta a tetején heverő pisztolyát. Lehajolt a fekete táskához, és kivette a hosszú hangtompítót. Gondosan rácsavarta a pisztoly csövére. Visszament a székhez, és megint leült.
– Itt az idő – mondta.
A gyerek vállára rakta a kezét. Ellie érezte a takarón keresztül. Elhúzódott tőle. Lejjebb csúszott az ágyban, és összegömbölyödött. Nagyon kellett pisilnie.
– Itt az idő – mondta megint a férfi.
Felhajtotta a takarót. Ellie odébb csúszott, a térdei közé szorítva a takaró szélét. Egyenesen ránézett a férfira.
– Azt mondtad, még egy óra – mondta. – Még nem telt el egy óra. Meg fogom mondani a néninek. Ő a főnököd, tudom.
A férfi tekintete üres lett. Elfordult, és egy pillanatra az ajtóra nézett, aztán visszafordult.
– Jól van – mondta. – Akkor te mondd meg, szerinted mikor telt el az egy óra.
Elengedte a takarót, Ellie pedig visszahúzta magára. A fejére is ráhúzta, és a fülére szorította a kezét, hogy ne hallja a mennydörgést. Aztán lehunyta a szemét, de még így is látta a villámlásokat a takarón és a szemhéján keresztül. Vörös volt a fény.
***
A következő cikcakkos villámlás megint az egész eget beborította, de aránylag halvány, reszketős fényű volt. A biztonság kedvéért Reacher megfordította a holttestet. Széttárta a nő blézerét és a blúzát. A bal hónaljánál, oldalról találta el a golyó. Áthatolt rajta, a mellkasának másik oldalán távozott. Valószínűleg keresztülment a szívén, a tüdején és a gerincén is. Egy .4o-es golyó nem túl kifinomult. Sok kell hozzá, hogy megállítsa valami. A behatolási seb szép tiszta volt, a másik már nem annyira. Az eső elmosta a vért, azonnal elfolyt, és elsodródott. A nő közepes termetű volt, szőke haja vizes és sáros, ahol kilógott az FBI-sapka alól. Reacher feljebb tolta a sapka ellenzőjét, hogy megnézze az arcát. A szeme nyitva volt, és az égre meredt, az esőcseppek mintha könnyek lettek volna. Az arca halványan ismerős volt. Látta már valahol, de hol? A villámlás közben elhalványodott, és már csak a látvány lenyomata maradt meg, éles, fordított fekete-fehéren, mint egy fénykép negatívja. A kávézó, ahol a kólát itták. Pénteken, az iskola után. A Crown Victoria három utasa. Akikről azt hitte, utazó ügynökök. Megint tévedett.
– Oké – mondta hangosan. – A játszmának vége.
Alice pisztolyát visszadugta a zsebébe, és elballagott észak felé, a dzsiphez. Olyan sötét volt, és annyi eső folyt a szemébe, hogy egyenesen nekiment a kocsi oldalának, mielőtt rájött volna, hogy már ott van. Kezével a motorháztetőre támaszkodva megkerülte, és megkereste az ajtót. Kinyitotta, aztán becsukta, majd megint kinyitotta, csak mert élvezte, ahogy felvillan a kislámpa.
Nem volt könnyű vezetni a mészkövön. Az apró kavicsok, amiknek segíteni kellett volna megkapaszkodni a kerekeknek, most sárral keveredtek és csúsztak. Élesre állította a reflektorokat, és a leggyorsabbra az ablaktörlőt. Egy darabig ide-oda csúszkált, míg az első kerekek végre megkapaszkodtak, és nekilódult a kocsi. Aztán nagyot kanyarodott, és a hétórás pozícióhoz hajtott. Kétszer megnyomta a dudát, mire Alice kisétált a bokrok közül a reflektor fénysugarába. Bőrig volt ázva, csak úgy ömlött róla a víz. A haja egészen a fejére tapadt. A füle kicsit elállt. Odafutott, megkerülte a kocsit, és a másik ajtóhoz szaladt.
– Azt hiszem, ez az a vihar, amiről mindenki beszélt – mondta Reacher.
Ismét villámlott egyet. Tőlük balra, messzire cikázott át az égen, hatalmas dörrenéssel kísérve. A vihar nagy sebességgel észak felé távolodott.
Alice megrázta a fejét. – Ez a kis futó zápor? Ez csak kóstoló volt. Majd meglátja, mi lesz itt holnap.
– Holnap már nem leszek itt.
– Valóban?
Reacher bólintott. – Jól van? – kérdezte.
– Nem tudtam, mikor tüzeljek.
– Jól csinálta.
– Mi történt?

Reacher dél felé elhajtott. Cikcakkban vezette a dzsipet, ide-oda irányítva a reflektorok fényét, hogy átlássa az egész sziklafennsíkot. A ronccsá lett Volkswagen előtt úgy tíz méterrel megtalálta az egyik férfi holttestét. Alacsonyabbra irányította a fénysugarat, hogy egyenesen rávilágítson, és kiugrott a kocsiból. A férfi halott volt. A gyomrát találta el a Winchester golyója. De nem halt meg azonnal. A sapka nem volt a fején, és feltépte a zakóját, hogy a sebre szorítsa a kezét. Elég messzire elkúszott. Magas volt és elég testes. Reacher lehunyta a szemét, és felidézte magában a kávézói jelenetet. A kasszánál álltak, egy nő, két férfi. Az egyik férfi magas és szőke, a másik alacsony és fekete hajú. Aztán visszasétált a dzsiphez és beült. Az ülés is vizes volt.
– Ketten halottak – mondta. – Ez történt. De a sofőrjük megszökött. Sikerült szemügyre venni?
– Azért jöttek, hogy megöljenek minket, ugye?
– Ez volt a tervük. Sikerült megnézni a sofőrt?
Alice nem felelt.
– Ez nagyon fontos, Alice – mondta Reacher. – Ellie kedvéért. Nem sikerült elcsípnünk egyiküket sem, hogy kiszedjünk belőlük valamit, ez a része nem jött össze.
Alice nem felelt.
– Látta a pasast?
Alice megrázta a fejét. – Nem, nem igazán. Nagyon sajnálom. Futottam, és a reflektor csak egy-két másodpercre világított rá.
Reachernek hosszabbnak tűnt. Sokkal hosszabbnak. De valószínűleg Alice-nek igaza van. Talán még túl is becsüli. Lehet, hogy csak háromnegyed másodperc volt az egész.
– Láttam már ezeket az embereket – mondta Reacher. – Pénteken, a kereszteződésnél a városban. Ez azután lehetett, hogy elintézték Eugene-t. Valószínűleg utána körbenéztek a környéken. Hárman voltak, egy nő, egy magas férfi, meg egy alacsonyabb fekete. A nő és magasabbik megvan. Vajon az alacsony fekete hajú vezetett?
– Nem láttam jól.
– Valami ösztönös megérzés, első benyomás? Egy villanásra csak látta. Legalább a sziluettjét.
– Maga nem látta?
Reacher bólintott. – De, csak el volt fordulva, arra nézett, ahonnan maga lőtt. Az eső is elhomályosította az ablaküveget. Aztán lőttem, ő meg elhajtott. De szerintem nem volt alacsony.
Alice is bólintott. – Az ösztönös megérzésem nekem is az, hogy nem volt alacsony. És nem is sötét hajú. Nagyon elmosódott volt az egész, de én azt mondanám, nagydarab volt. És talán inkább szőkés.
– Elég valószínű, hogy a csapat egyik tagját otthagyták, hogy vigyázzon Ellie-re.
– Akkor ki vezetett?
– A megbízójuk. Aki felbérelte őket. Én erre tippelek. Kevesen voltak, és kellett valaki, aki jól ismeri a környéket.
– És a fickó meglógott.
Reacher elmosolyodott. – Elbújni úgyse tud.
Odamentek megnézni a tönkrement Volkswagent. Totálkáros lett. Úgy tűnt, Alice-t nem izgatja különösebben a dolog. Csak vállat vont és elfordult. Reacher kivette a kesztyűtartóból a térképeket, aztán visszaültek a dzsipbe, megfordultak, és észak felé elhajtottak. Rémálom volt a visszaút a Red House ranchre. Amíg a sziklaplatón haladtak, minden rendben volt. De az utána következő sivatagi ösvény úgy megkeményedett a napon, hogy nem szívta be a vizet, egyszerűen lefolyt róla az eső. Az a rész, ami olyan volt, mintha egy kiszáradt folyómeder lett volna, most tényleg folyómederré változott. A kerekeket is elborította a benne hömpölygő áradat. A bokrokat kitépte gyökerestül, néhol egész fák sodródtak az áramlattal. Megakadtak a dzsip előtt, és maguk előtt tolták, míg egy keresztáramlat el nem sodorta őket. A vízmosásokat és a gödrökét elrejtette a víz. De az eső egyre jobban enyhült, lassan már csak csöpögött. A vihar középpontja elsodródott észak felé.
Már ott voltak közvetlenül a garázs előtt, amikor meglátták a sötétben. Reacher élesen lefékezett és megfordult. Látta, hogy a garázs mögött, a ház ablakából halvány fény szivárog.
– Gyertyák – mondta.
– Biztos nincs áram. A villám belecsaphatott a vezetékbe.
Reacher megint fékezett, kicsit csúszkált a sárban, és úgy állította a dzsipet, hogy a reflektorok fénye bevilágítson a garázsba.
– Lát valami érdekeset? – kérdezte Alice-től.
Bobby kisteherautója a helyén állt, de vizes volt és csupa sár. Víz folyt le a platójáról, tócsában összegyűlve a földön.
– Látom – bólintott Alice. – És most?
Reacher belebámult a tükörbe. Aztán elfordította a fejét, és az útra nézett, észak felé.
– Valaki jön – mondta.
Halvány reflektorfény derengett az úton, jó pár mérföld távolságban: A fényt ezernyi apró pontra törték a dzsip szélvédőjén az esőcseppek.
– Menjünk, köszönjünk be Greeréknek – mondta Reacher.
Kivette a zsebéből Alice pisztolyát, és ellenőrizte. Biztos, ami biztos, soha ne bízd magad a véletlenre. De rendben volt. Még hét golyó. Visszarakta a zsebébe, aztán a sáros udvaron át odahajtott közvetlenül a tornác elé. Az eső már majdnem teljesen elállt. A föld gőzölgött. A pára lassan szállt fel, és kavargott a reflektorfényben. Kiszálltak a nyirkos éjszakába. Már visszatért a meleg, és a rovarok kórusa is újból rázendített. Körbevette őket a halk zümmögés. Óvatosnak és nagyon távolinak hangzott.
Reacher felment a lépcsőn, a nyomában Alice-szel, és benyitott. A hallban gyertyák égtek, minden lehetséges vízszintes felületen elhelyezett gyertyatartókban. Lágy, narancsszínű fényt árasztottak, meleg és barátságos lett tőle a helyiség. Reacher bekísérte Alice-t a nappaliba, és belépett utána. Itt is gyertyák égtek mindenhol, több tucat. Kistányérokra voltak odaragasztva a megolvadt viasszal. A távolabbi fal melletti fiókos szekrényen egy petróleumlámpa állt. Halkan sziszegett, és fényesen világított.
Bobby és az anyja együtt üldögéltek a vörös asztal mellett. Az árnyékok táncoltak és imbolyogtak körülöttük. A gyertyafény jót tett Rustynak, húsz évvel fiatalabbnak látszott. Teljesen fel volt öltözve, megint farmert és blúzt viselt. Bobby mellette ült, és a semmibe bámult. Az apró lángok megvilágították és mozgékonnyá tették az arcát.
– Hát nem romantikus? – szólalt meg Reacher.
Rusty esetlenül megmozdult. – Félek a sötétben – mondta. – Nem tehetek róla, mindig is féltem.
– Az nem is árt – mondta Reacher. – Sötétben mindenféle rossz dolog történhet.
Rusty nem felelt semmit.
– Van egy törülközőjük? – kérdezte Reacher. Csöpögött róla a víz, le a padlóra, Alice-ről ugyanúgy.
– A konyhában – mondta Rusty.
Egy farúdra akasztva vékony csíkos törülköző lógott. Alice megtörölte vele az arcát és a haját, és végigtapogatta a pólóját. Reacher ugyanezt tette, aztán visszamentek a nappaliba.
– Miért vannak fent ilyen későn? – kérdezte. – Hajnali három óra van.
Egyikük sem válaszolt.
– Valaki használta a teherautóját – mondta Reacher.
– Nem mi – felelte Bobby. – Mi itt bent maradtunk, ahogy mondta. 
Rusty bólintott. – Mind a ketten, együtt.
Reacher elmosolyodott. – Egymásnak szolgáltatnak alibit. Ez aztán nagy hatással lesz az esküdtszékre.
– Mi nem csináltunk semmit – mondta Bobby.
Reacher meghallotta egy közeledő autó zaját kint az úton. Csak egészen halkan szűrődött ide a kerekek surrogása, ahogy a kocsi lelassít a nedves aszfalton. Aztán a vizes csikorgás, ahogy bekanyarodik a kapun. Kavicsok pattogtak fel a kerekek alatt, ahogy odahajtott a tornác elé. A fék halk csikorgása, aztán csönd, miután leállt a motor. Egy becsapódó ajtó. Lépések a tornác lépcsőjén. Az ajtó nyílása, léptek a hallban. Aztán nyílt a nappali ajtaja. A gyertyák lángja meglibbent. Hack Walker lépett be a szobába.
– Nagyszerű – mondta Reacher. – Úgysincs sok időnk.
– Maga tört be az irodámba? – kérdezte Walker.
Reacher bólintott. – Csak kíváncsi voltam.
– Mire?
– A részletekre. Szeretem a részleteket.
– Nem kellett volna betörnie. Megmutattam volna az aktákat.
– Maga épp nem volt ott.
– Akkor se kellett volna betörni. Most bajban van. Ugye, ezt tudja? Nagy bajban.
Reacher elmosolyodott. Ez már máskor is előfordult, gondolta, nem nagy újdonság.
– Üljön le, Hack – mondta.
Walker egy pillanatig csak állt. Aztán megkerülte az asztalt, és leült Rusty Greer mellé. A gyertyafény ráesett az arcára. A petróleumlámpa a balján világított.
– Akar valamit mondani? – kérdezte Walker.
Reacher leült vele szemben. A kezét az asztalra fektette.
– Tizenhárom éven át amolyan rendőrféle voltam – kezdte.
– És?
– És sok mindent megtanultam.
– Mint például?
– Például, hogy a hazugságok gubancokkal járnak. Kicsúsznak az ember kezéből. De az igazság is lehet gubancos. Tehát, bármilyen helyzetről van is szó, mindig maradnak kilógó szálak. Ha valami olyat látok, ami tökéletesen elrendezettnek látszik, akkor gyanakodni kezdek. És Carmen helyzete elég gubancos volt ahhoz, hogy igaz legyen.
– De?
– De láttam néhány szálat, ami túl feltűnően kilógott.
– Mint például?
– Például, hogy nem volt nála egy fillér sem, amikor találkoztunk. Kétmilliója van a bankban, és több száz mérföldet autózgat egyik benzinkúttól a másikig, úgy, hogy egy dollár van a pénztárcájában? A kocsiban alszik, nem eszik? Ez nekem sehogy se illett a képbe.
– Csak megjátszotta az egészet. Tudja, milyen.
– Tudja, ki Kopernikusz?
– Ki volt. Valami nagy csillagász. Azt hiszem, lengyel. Bebizonyította, hogy a Föld forog a Nap körül.
Reacher bólintott. – És filozófiai szempontból még valami ennél érdekesebbet is. Feltette a kérdést, hogy mennyire valószínű, hogy pont mi lennénk az univerzum középpontja? Mekkora az esélye, hogy amit magunk körül látunk, az valamiképpen kivételes? Ez egy fontos filozófiai kérdés.
– És?
– Ha Carmennek kétmilliója volt a bankban, de egyetlen dollárral autózgatott, csak azért, mert hátha összefut egy alakkal, aki olyan gyanakvó, mint én, hát akkor kétség nélkül kijelenthetjük, hogy ő a világtörténelem legfelkészültebb szélhámosa. Mire Kopernikusz azt kérdezné, hogy ez mennyire valószínű? Hogy egész véletlenül összefussak a világtörténelem legravaszabb szélhámosával? A válasza az lenne, hogy nem túl valószínű. Ha találkozom is egy szélhámossal, valószínűleg átlagos és közepes képességű lenne.
– Mit akar ezzel mondani?
– Csak azt, hogy nem állt össze a kép. Úgyhogy elkezdtem gondolkozni a pénzről. Aztán még valami nem illett bele.
– Micsoda?
– Azt mondta, Al Eugene irodájából futárral küldték át a Sloop pénzügyeiről szól papírokat, igaz?
– Igen, ma reggel. Olyan, mintha már nagyon rég történt volna…
– Láttam Al irodáját, amikor a múzeumba mentem. Gyakorlatilag egy köpésre van a bíróság épületétől. Egyperces séta. Mennyire valószínű, hogy bármit is futárszolgálattal küldenének át? Nem egyszerűen átsétálnának vele, ha Al egy barátja kér tőlük valamit? Főleg, ha ennyire sürgős? Tízszer tovább tart már az is, ha felhívják telefonon a futárszolgálatot.
A gyertyák fénye imbolyogva táncolt a falon. Az egész vörös szoba ragyogott.
– Mindig mindent futárral küldenek, ez a rutin. Túl meleg volt, hogy sétálgassanak.
Reacher bólintott. – Lehet. Akkor nem is nagyon törődtem vele. De aztán jött még valami, ami nem illett bele a képbe. A kulcscsonttörés.
– Mi van vele?
Reacher Alice-hez fordult. – Amikor elesett a görkorcsolyával, eltört a kulcscsontja?
– Nem – felelte Alice.
– Volt valami sérülése?
– A tenyeremet felhorzsoltam.
– Kinyújtotta maga elé a kezét, hogy tompítsa az esést?
– Persze, ez reflex. Lehetetlen nem így csinálni.
Reacher bólintott. Visszafordult a gyertyák fényében Walkerhez.
– Szombaton együtt lovagoltam Carmennel – mondta. – Életemben először. A nyereg jól feltörte a fenekemet, de leginkább az maradt meg bennem, hogy milyen magas egy ló. Egész félelmetes. Tehát, ha Carmen leesett, ilyen magasságból a sziklás talajra, annyira, hogy eltörje kulcscsontját, akkor hogy lehetséges, hogy nem horzsolta véresre a tenyerét?
– Lehet, hogy felhorzsolta.
– A kórházi jelentésben nem volt benne.
– Talán elfelejtették.
– Nagyon részletes leírás volt. Új orvosok voltak ugyebár, és nagyon alaposak. Cowan Black is hangsúlyozta. Azt mondta, nagyon alapos jelentés, jó orvos készítette. Lehetetlen, hogy csak úgy nem vettek volna tudomást ilyen csúnya horzsolásokról.
– Biztos lovaglókesztyűt viselt.
Reacher megrázta a fejét. – Nekem azt mondta, errefelé soha senki nem hord kesztyűt a lovagláshoz, túl meleg van hozzá. Nyilván nem mondta volna ezt egy kezdőnek, ha tudja, hogy őt egyszer épp ez védte meg egy csúnya esésnél. Egy ilyen eset után nyilván mindig hordana, és engem mindenképp figyelmeztetett volna, hogy vegyek kesztyűt.
– És?
– És elkezdtem azon gondolkodni, hogy nem lehetséges-e, hogy a kulcscsonttörés mégis Slooptól származott. Arra jutottam, hogy lehetséges. Mondjuk, Carmen a földön térdel, és fölülről éri egy ökölcsapás, épp, amikor elmozdítja a fejét… Csak az volt a probléma, hogy nekem azt is mondta, eltörte a karját meg az állkapcsát is, és három foga kilazult, és ezeknek nem volt semmi nyoma a feljegyzésekben. Úgyhogy végül félretettem ezeket a gondolatokat, főleg azután, hogy rájöttem, hogy a gyűrű valódi.
Bal oldalon ellobbant egy gyertya. Kialudt, majd füst szállt fel belőle, vékony csíkban, amely egy másodpercig nyílegyenesen szállt felfelé, aztán spirálban kavarogni kezdett.
– Carmen hazudik, ennyi az egész – jelentette ki Walker.
– De még mennyire – tette hozzá Bobby.
– Sloop soha nem ütötte meg – mondta Rusty. – Az én fiam nem emelne kezet egy nőre, bárki legyen is az.
– Vegyük szépen sorra, jó? – mondta halkan Reacher.
Kicsit hallgatott. A többiek türelmetlenül vártak. A könyöküket igazgatták az asztalon, a lábukkal csoszogtak a padlón. Reacher először Bobbyhoz fordult.
– Azt állítod, hazudik, és én tudom, hogy miért. Mert nem kedveled, és mert rasszista disznó vagy, és mert viszonya volt azzal a tanárral. Úgyhogy kötelességednek érezted, hogy engem is megpróbálj elijeszteni tőle, valamiféle lojalitásból a bátyád iránt.
Aztán Rustyhoz fordult. – Arra még visszatérünk, hogy Sloop mit csinált és mit nem. De maga egyelőre hallgasson. Hacknek és nekem van egy kis megbeszélnivalónk.
– Miféle megbeszélnivalónk? – kérdezte Walker.
– Ez – mondta Reacher, és kirakta Alice pisztolyát az asztalra. A csöve egyenesen Walker mellkasa felé irányult.
– Mi a fenét csinál? – nézett rá Walker.
Reacher kibiztosította a fegyvert a hüvelykujjával. A kis kattanás hangos volt a néma szobában. A gyertyák megremegtek, a petróleumlámpa halkan sziszegett.
– Miután rájöttem a gyűrűvel kapcsolatos dologra, minden más szépen bekattant a helyére – mondta Reacher. – Főleg, amikor odaadta nekünk a jelvényeket, és ideküldött, hogy beszéljünk Rustyval.
– Miről beszél?
– Olyan volt az egész, mint egy bűvészmutatvány. Maga elég jól ismerte Carment. Tehát tudta, hogy miket mondhatott nekem. Ami egyébként mindig csak a színtiszta igazság volt. Saját magáról is, arról is, hogy Sloop mit tett vele. Tehát maga szépen mindent megfordított. Ilyen egyszerű. Nagyon meggyőző kis trükk. Például Carmen azt mesélte nekem, hogy Napából származik, mire maga azt mondta: „Fogadni mernék, azt mondta magának, hogy Napából származik, de ez nem igaz.” Ő azt mondta, ő hívta fel az adóhivatalt, mire maga azt mondta, „Fogadni mernék, azt mesélte magának, ő jelentette fel Sloopot, de nem így volt”. Úgy tett, mintha maga tudta volna az igazságot, és nagy vonakodva felfedte volna előttem Carmen kis hazugságait. De közben maga hazudott, egész idő alatt. Nagyon hatásos volt, pont, mint egy bűvésztrükk. És maga végig szépen úgy tett, mintha meg akarná menteni Carment. Nagyon hosszú ideig át is tudott verni vele.
– Én tényleg meg akartam menteni. Meg is fogom.
– Marhaság, Hack. Az egyetlen célja végig az volt, hogy kikényszerítsen belőle egy vallomást valamiről, amit nem követett el. Nagyon remekül kidolgozott terv volt. A felbérelt emberei ma elrabolták Ellie-t, hogy ezzel rávehesse Carment a vallomásra. Csak én jelentettem egy kis problémát. Itt maradtam, és megbíztam az üggyel Alice-t. Hétfő reggeltől kezdve állandóan a nyakán voltunk. Tehát pontosan huszonhét órán keresztül félrevezetett minket. Gyönyörűen csinálta, lépésről lépésre. Vagy legalábbis majdnem. Ahhoz, hogy tényleg működjön, magának kéne lenni a világ legzseniálisabb szélhámosának. És ahogy a jó öreg Kopernikusz kérdezné, mekkora az esélye, hogy a világ legzseniálisabb csalója épp itt legyen Pecosban?
Csönd lett, csak a gyertyák lobogtak, a lámpa sziszegett és az öt ember lélegzése hallatszott. A légkondicionáló nem működött, az áramszünet miatt.
– Maga megőrült – mondta Walker.
– Nem, egyáltalán. Félrevezetett azzal, hogy folyton arról beszélt, Carmen mekkora hazudozó, és maga milyen kétségbeesetten szeretné megmenteni. És még azt is hangsúlyozta, mennyire szeretne bíró lenni, csak azért, nehogy túl szépnek lássam a helyzetet ahhoz, hogy igaz legyen. Ez remek húzás volt, Hack. És közben egész idő alatt hívogatta Carment telefonon, eltorzított hanggal, hogy a börtönőr ne ismerje meg. Neki azt mondta, hogy Carmen ügyvédje. Carmennek meg azt mondta, hogy ha szóba mer állni egy ügyvéddel, akkor Ellie-nek baja esik. Ezért küldte el Alice-t. Aztán szépen megírt egy légből kapott bankszámlakivonatot, a saját számítógépén, itt helyben. Egyik kinyomtatott papír olyan, mint a másik. És maga írta a szerződést is. És a hamis gyámhatósági papírokat. Gondolom, tudja, hogy néznek ki az ilyen iratok a valóságban, nem volt nehéz hamisítani. Aztán ahogy meghallotta, hogy a kezükben van a gyerek, megint felhívta Carment, és megmondta neki, mit mondjon a vallomásában. Majd szépen leküldte hozzá a helyettesét, hogy rögzítse a vallomást.
– Ez őrültség.
Reacher vállat vont. – Akkor bizonyítsa be. Hívjuk fel az FBI-t, és kérdezzük meg, hol tart az Ellie keresésére indított akció.
– Nem működik a telefon, áramszünet van – mondta Bobby.
Reacher bólintott. – Oké, nem baj.
A pisztolyt továbbra is Walker felé szegezve, Rustyhoz fordult.
– Mondja el, mit kérdeztek magától az FBI-ügynökök.
Rusty értetlenül meredt rá. – Milyen FBI-ügynökök?
– Nem jártak itt ma este az FBI emberei?
Rusty megrázta a fejét. Reacher bólintott.
– Csak megjátszotta az egészet, Hack – mondta. – Nekünk azt mondta, szólt az FBI-nak és az állami rendőrségnek, útlezárások, helikopterek, több mit százötven ember… De közben a világon senkit nem hívott fel. Ha megtette volna, az lett volna a legelső, hogy ideküldenek valakit. Órákon át faggatták volna Rustyt. Nyüzsögnének a helyszínelők és fantomkép-készítők. Rusty az egyetlen szemtanú.
– Maga téved, Reacher – mondta Walker.
– Igenis voltak itt az FBI emberei – szólt közbe Bobby. – Láttam őket az udvaron.
Reacher megrázta a fejét.
– Az csak két ember volt, FBI feliratú sapkában. De már nincs rajtuk az a sapka.
Walker nem szólt semmit.
– Nagy hiba volt, Hack, amikor a kezünkbe nyomta ezt a vacak jelvényt, és ideküldött – mondta Reacher. – Magának ismerni kell a bűnüldözés módszereit, ugyebár. Tudta, hogy Rusty a legfontosabb szemtanú. Azt is tudta, hogy velem nem lesz hajlandó együttműködni. Úgyhogy az, hogy engem küldött ide, teljesen érthetetlen döntés volt egy ügyész részéről. Alig hittem el. De aztán bekattant, hogy miért csinálja. El akart távolítani az útból. És végig mindig pontosan tudni akarta, hogy hol vagyunk Alice-szel, hogy szépen utánunk küldhesse az embereit.
– Milyen embereimet?
– A felbérelt embereit, Hack. Akik FBI-sapkát viseltek. Akiket megbízott, hogy öljék meg Al Eugene-t. Meglehetősen jól értették a dolgukat. Nagyon profik. Az Al Eugene-ügy nem jelentett nekik problémát. Akárkit el tudtak volna intézni a nagy semmi közepén. De Sloop már nehezebb volt. Épp hazaérkezett a börtönből, egy darabig várhatóan nem megy sehová. Tehát itt helyben kellett elintézni, a házban, ami kockázatos. Rávették magát, hogy egyezzen bele, hogy azzal leplezhessék a nyomaikat, hogy Carmenre kenik az egészet. Aztán maga rávette őket, hogy mellékesen vállalják el Ellie elrablását is.
– Ez nevetséges – tiltakozott Walker.
– Tudta, hogy Carmen vett egy pisztolyt – folytatta Reacher. – És azt is nagyon jól tudta, miért. Mindent tudott arról, Sloop mit művel vele. Tudta, hogy a hálószobájuk egy kínzókamra. Tehát, nyilván ott rejti el a pisztolyt, hogy kéznél legyen. Hány hely van egy hálószobában, ahol el lehet elrejteni egy pisztolyt? Tulajdonképpen csak három. A szekrény felső polca, az ágy melletti éjjeliszekrény, vagy a fehérneműs fiók. Csak egy kis józan ész kell hozzá. Más hely nincsen egy hálószobában Ezt én is tudom, és az emberei is tudták. Valószínűleg figyelték Carment az ablakon keresztül, míg el nem ment zuhanyozni, akkor; kesztyűt húztak, és egy perc alatt besurrantak. Sloopot sakkban tartják a saját fegyverükkel, míg átkutatják a szobát, és megkeresik Carmen pisztolyát, aztán azzal lelövik. Fél perc múlva már kint is vannak a házból. Futás a kocsihoz, amit az út szélén hagytak, és már ott se voltak. Ez a ház olyan, mint egy labirintus. De hát maga jól ismeri, a család régi barátja. Biztosította őket róla, hogy megoldható, hogy besurranjanak és eltűnjenek anélkül, hogy bárki észrevenné. Valószínűleg még alaprajzot is adott nekik a házról.
Walker lehunyta a szemét. Nem mondott semmit. Hirtelen nagyon öregnek látszott. A gyertyafényben kísértetiesen sápadt lett.
– Csakhogy elkövetett néhány hibát, Hack – folytatta Reacher. – A magafajták mindig követnek el hibákat. A banki kivonat nem volt túl alapos. Ennyi pénz, de kiadás szinte semmi? Ez hogy lehetséges? Carmen talán sok más hibája mellett még ilyen fukar is? És a futár-dolog az ügyetlen botlás volt. Ha tényleg futárral érkezett volna, akkor benne hagyta volna a borítékban, amiben hozták, mint az orvosi feljegyzéseket, hogy még hivatalosabbnak látszódjon.
Walker kinyitotta a szemét, és dacosan ránézett. – Az orvosi jelentések. Maga is látta őket. Ezek bizonyítják, hogy Carmen hazudott. Hallotta; mit mondott Cowan Black.
Reacher bólintott. – Ügyes volt, hogy benne, hagyta a FedEx borítékban. Hangsúlyozta, hogy milyen sürgős, szinte forró. De nem ártott volna letépni az elejéről azt a kis ráragasztott címkét. A FedEx súlyra számítja ki a csomagok díját, és rá volt írva, hogy mennyit nyom. Megmértem Alice konyhai mérlegén. Egy kiló hatvan deka volt. De a címkén az állt, hogy két kiló hatvan deka. Tehát, két dolog történhetett. Vagy a FedEx becsapta a kórházat, és többet számoltak fel nekik, vagy maga kivette a dossziék tartalmának legalább a felét. Én inkább arra szavaznék, hogy maga kivett belőle, mielőtt átküldte nekünk. Jó ideje ügyész, sok ilyen ügyet látott már, tudja, mi a meggyőző orvosi bizonyíték ilyen esetekben. Úgyhogy mindent, ami bizonyíték lett volna a verésekre, szépen a szemétkosárba dobott. Csak azokat hagyta benne, amik tényleg balesetek voltak. De a horzsolásra nem gondolt, úgyhogy véletlenül benne hagyta ezt a kulcscsonttörést is. Vagy talán úgy érezte, ezt muszáj benne hagyni, mert tudta, hogy ennek a törésnek a nyoma meglátszik, és gondolta, hogy esetleg észrevettem.
Walker nem felelt semmit. A petróleumlámpa hangosan sziszegett.
– A törött kar, a törött állkapocs, kilazult fogak… – folytatta Reacher. – Ha jól sejtem, volt még öt-hat dosszié a csomagban. Most a szemetesben lehet valahol, valószínűleg nem a bíróságon és nem magánál otthon, ennél biztos okosabb. Talán a buszpályaudvar szemetesében meg is találnánk.
Walker nem szólt semmit. A gyertyák fénye lobogva táncolt. Reacher elmosolyodott.
– De azért többnyire elég ügyesen csinált mindent – mondta. – Amikor rájöttem, hogy Carmen nem lőhetett, akkor azonnal kitalálta, hogy Carmen megbízott valakit. Amikor próbáltam összekapcsolni a dolgot az Eugene-üggyel, akkor is rögtön reagált. Nagyon megdöbbent, elsápadt, izzadni kezdett. De nem azért, mert megrázta Al halálának híre, hanem mert túl hamar rájöttem. Erre nem számított. De akkor is csak tíz másodpercig gondolkozott, és rögtön előadta az adóhivatallal kapcsolatos dolgokat. De annyira elfoglalta a sok fejtörés, hogy nem volt ideje eléggé megijedni, és elgondolkozni azon az eshetőségen, hogy ha háromból ketten meghaltak, akkor a maga élete is veszélyben lehet. Pedig elég egyértelmű volt a fenyegetés. Sokkal jobban meg kellett volna ijednie. Mindenki megijedt volna.
Walker nem felelt semmit.
– Elintézte, hogy Sloopot vasárnap kiengedjék – folytatta Reacher. – Ez nem lehetett könnyű. Csakhogy nem az ő kedvéért csinálta, hanem azért, hogy vasárnap megölhessék, és Carment még aznap letartóztassák, tehát a lehető leghosszabb ideig el legyen zárva, és ne beszélhessen senkivel, egészen szombatig, amikor először látogatót fogadhat. Így volt öt teljes napja, amíg megdolgozhatta és rávehette a vallomásra.
Walker továbbra sem szólt semmit.
– Sok hibát követett el, Hack. Például azt, hogy rám uszította az embereit. Ahogy a jó öreg Kopernikusz kérdezné, mekkora az esélye, hogy elég profik, és el tudnak bánni velem?
Walker még mindig nem mondott semmit. Bobby előrehajolva az asztalra könyökölt, és az anyja mellett elbámulva, egyenesen Reacherre meredt. Lassan kezdte felfogni, amit hall.
– Te öletted meg a bátyámat? – kérdezte.
– Nem – felelte Walker. – Reacher téved.
Bobby úgy bámult rá, mintha igennel válaszolt volna. – De miért tennél ilyet? – kérdezte. – Barátok voltatok.
Walker felnézett, egyenesen Reacherre. – Igen, miért tennék ilyet? Ugyan mi lehetne a motiváció?
– Valami, amit Benjámin Franklin írt egyszer – válaszolta Reacher.
– Mi a fenéről beszél?
– Maga bíró akart lenni. Nem azért, hogy jót tehessen, ez csak maszlag volt. Mert a vele járó hatalmat és gazdagságot akarta. Szegénynek született, és mindig is kapzsi módon vágyott a pénzre és a hatalomra. És most itt volt az orra előtt. De előbb meg kell, hogy válasszák. És mi az, ami megakadályozhatja, hogy valakit megválasszanak?
Walker csak megvonta a vállát.
– Régi botrányok, többek között. Sötét tikok, amiket előásnak a múltjából. Sloop, Al és maga elválaszthatatlanok voltak annak idején. Mindenfélét csináltak-együtt. Hárman együtt, szemben az egész világgal… Maga mesélte. Tehát, itt van Sloop, börtönben adócsalás miatt. Nem bírja a benti életet. Elgondolkozik rajta, hogy kerülhetne ki onnan. Nem azzal, ha kifizeti a tartozását. Hanem azzal, hogy eszébe jut, hogy jó öreg haverja, Hack az idén indul a bíróválasztáson. Sokat nyerhet rajta, mekkora hatalom és mennyi pénz… Vajon mire lenne hajlandó, hogy megszerezze? Tehát felhívja magát, és azt mondja, kiteregeti valami régi ügyét, ha nem segít neki kijutni a börtönből. Maga alaposan átgondolja a dolgot. Úgy véli, Sloop nem akarná saját magát is bemártani azzal, hogy kitálal valamit, amit együtt csináltak, tehát először megnyugszik. De aztán rájön, hogy nem kell neki tényeket kitálalni, az is elég, ha elkezd megszellőztetni néhány pletykát. Már az is tönkretenné az esélyeit a választáson. Tehát beadja a derekát. A kampánypénzeinek egy részéből kifizeti az adóhivatalnál Sloop tartozását. Sloop boldog. De maga nem. Arra gondol, kiszabadult a szellem a palackból. Sloop egyszer már megfenyegette, mi lesz, ha legközelebb megint akar valamit? Ráadásul Al is benne van a dologban, úgyhogy neki is eszébe juthatnak a régi dolgok. Hirtelen nagyon sérülékenynek látszik az esélye, hogy bíróvá válasszák.
Walker hallgatott.
– Tudja, mit írt Benjamin Franklin? – kérdezte Reacher.
– Mit?
– „Hárman csak akkor tudnak megőrizni egy titkot, ha ketten közülük halottak.”
A szobában csönd lett. Senki nem mozdult, a légy zümmögését is hallani lehetett volna.
– És mi volt az a titok? – kérdezte suttogva Alice.
– Három fiú, az isten háta mögött, Texasban… – kezdte Reacher. – Együtt nőttek fel, együtt szórakoztak, együtt csináltak balhékat. Ahogy kicsit idősebbek lettek, az apjukról példát véve érdekelni kezdi őket a fegyver, a vadászat. Eleinte talán csak tatura vadásztak. Amit nem lett volna szabad, mert védett állatok. De ha az ő földjén van, akkor azt csinál velük amit akar, ezt Bobby fejtette ki nekem a múltkor. Elég arrogáns felfogás. Mindenkinél felsőbbrendűnek képzeli magát. Ugyan mit számít egy tatu? De ezek az állatkák lassú és unalmas áldozatok. Túl könnyű zsákmány. A fiúk felcseperednek. Három fiatalember, mondjuk, a középiskola utolsó évében. Kicsit nagyobb izgalomra vágynak. Talán elkezdenek prérikutyára vadászni. Ez már komolyabb ellenfél. Éjszakánként vadászni járnak, a kisteherautóval bebarangolják a környéket. Aztán hamar találnak egy nagyobb vadat. És igazi izgalmat.
– Mit?
– Mexikóiakat – mondta Reacher. – Szerencsétlen, névtelen, senkinek nem számító menekülteket, akik éjszaka szökdösnek át a határon a sivatagban. Ugyan mit számítanak az ilyenek? Nem is emberek. Viszont remekül lehet vadászni rájuk. Menekülnek és sikoltoznak, ez már igazi izgalom, nem igaz, Hack?
Csönd volt a szobában.
– Talán azzal kezdték, hogy elszórakoztak egy lánnyal – folytatta Reacher. – Lehet, hogy nem is akarták megölni, de végül muszáj volt. Utána pár napig be vannak rezelve. Lapítanak és várnak. De nem történik a világon semmi. Senki nem törődik az egésszel. Erre vérszemet kapnak, rájönnek, hogy ez jó buli. Gyakran kijárnak éjszaka, mintha valami sportot űznének. Jobb, mint tatura vadászni. A régi kisteherautóval mennek, egyikük vezet, a másik kettő hátul, és órákon át vadászgatnak. Bobby azt mondta, Sloop találta ki a technikáját, hogy kell a teherautóról menet közben lőni, és nagyon jól ment neki. El is hiszem. Nyilván mindnyájuknak jól ment, sokat gyakoroltak. Egy év alatt huszonöt haláleset történt.
– A határőrök voltak – szólt közbe Bobby.
– Nem, nem ők voltak. A nyomozás teljesen tiszta volt, nem tussoltak el semmit. Olvastam a jelentést, és nem úgy hangzott. És a rendőrségen is úgy tudják, hogy minden tiszta volt. Ezt Rodriguez őrmestertől tudom. Márpedig ezek az emberek tudni szokták az ilyesmit, nekem elhiheti. A nyomozás nem vezetett sehová, mert rossz helyen keresgéltek. Nem néhány határőrtiszt volt a bűnös, hanem három helybéli fiú, akit Sloop Greernek, Al Eugene-nek és Hack Walkernek hívtak. Akik kicsit elszórakoztak ezzel a rozoga teherautón, ami most itt kint áll a garázsban. A fiúk már csak ilyenek, nem igaz?
Csönd volt a szobában.
– A támadások nagy része Echo megye területén történt – folytatta Reacher. – Ezt furcsának találtam. Ugyan mit keresne ilyen messze északon a határőrség, a nagy semmi közepén? Hát nem kerestek semmit. Hanem három echói fiú kalandozott el egy kicsit délre.
Csönd.
– A támadások augusztus végén abbamaradtak – folytatta Reacher. – Vajon miért? Nem azért, mert a nyomozás elijesztette őket. Nem is tudtak róla, hogy folyik nyomozás. Hanem, mert szeptember elején kezdődött a tanítás, elmentek egyetemre, kollégiumba. A következő nyáron aztán már túl veszélyesnek találták volna a játékot, vagy egyszerűen kinőttek belőle, és nem kezdték újra. Az egész a múlt ködébe merült, egészen addig, míg most, tizenkét évvel később Sloop fel nem hozta, mert olyan kétségbeesetten szeretett volna kijutni a börtönből.
Minden tekintet Walkerre szegeződött. A szemét szorosan behunyta, és halálosan sápadt volt.
– Az egész olyan igazságtalannak tűnt, igaz? – mondta neki Reacher. – Ez már olyan régen történt. Talán maga nem is szívesen vett részt az egészben, csak belerángatták. És most tessék, minden a nyakába zúdul. Olyan volt, mint egy rémálom. Tönkretehetné az életét. Elrontja a választási esélyeit. Úgyhogy meghozta a döntést. Hárman csak akkor tudnak megőrizni egy titkot, ha kettő közülük halott…
Megint ellobbant egy gyertya, a kanóc kicsit még sistergett, és füstcsík szállt fel belőle. A mennyezeten árnyak táncoltak.
– Szóval, hogy is volt? – kérdezte Reacher.
– Eleinte csak azt terveztem, hogy elraboltatom Ellie-t, és ezzel próbálok hatni Sloopra. Felbéreltem pár helybéli fickót, hogy csinálják meg. Futotta rá bőven a kampánypénzből. Egy hétig figyeltettem velük. Aztán bementem a börtönbe Sloophoz, és megmondtam neki, hogy ne próbáljon ujjat húzni velem. De őt nem érdekelte. Azt mondta, tessék, raboltassam csak el Ellie-t, őt aztán nem érdekli, neki nem kell. Az az érzésem, tulajdonképpen azért vette el Carment, hogy megbüntesse saját magát azért, amit tettünk. Ezért verte. Állandóan a múltra és a bűnére emlékeztette. Azt hitte, Carmen látja rajta, olvas a szemében, és Ellie is. Úgyhogy ezzel nem tudtam megijeszteni.
– Akkor felbérelt másokat is.
Walker bólintott. – Átvették a megbízást, és először is elintézték azokat, akikkel Ellie-t figyeltettem.
– Aztán megszabadultak Altől és Slooptól.
– Az az egész olyan régen történt. Nem kellett volna felhánytorgatnia. Mind megbeszéltük, hogy soha többé nem fogunk beszélni róla. Soha, de soha. Megesküdtünk egymásnak. Mintha meg sem történt volna. Mintha csak egy rossz álom lenne…
Csönd.
– Ma éjjel maga vezette a teherautót – mondta Reacher.
Walker lassan bólintott. – Ha magukat eltettük volna láb alól, akkor vége lett volna az egésznek. Tudtam, hogy tudják. Különben miért lopta volna el az aktákat, és miért csalogatott volna ki a sivatagba? Én vezettem… Miért ne? Jártam már arra párszor éjszaka.
Walker elhallgatott, és nagyot nyelt, kétszer. Lehunyta a szemét. – De aztán megijedtem – mondta. – Rosszul lettem. Nem tudtam volna még egyszer végigcsinálni. Már nem vagyok az, aki akkor voltam. Megváltoztam.
– Hol van Ellie? – kérdezte Reacher.
Walker vállat vont, és megrázta a fejét. Reacher kotorászott a zsebében, és kivette a krómozott csillagot.
– Ez legális? – kérdezte.
Walker kinyitotta a szemét, és bólintott. – Azt hiszem, igen.
– Akkor most letartóztatom.
Walker tétován megrázta a fejét. – Kérem, ne.
– Van magánál fegyver?
Walker bólintott. – Egy pisztoly, a zsebemben.
– Vegye el tőle, Mrs. Greer.
Rusty elfordult a széken, és benyúlt Walker zsebébe. Walker nem állt ellen. Még kicsit oldalra is dőlt, hogy könnyebb legyen a zsebébe nyúlni. Egy kis kékacél pisztoly volt, Colt Detective Special, .38-as kaliberű, hat golyóval. Kis fegyver, jól illett Rusty tenyerébe, látszott, hogy női kézbe való.
– Hol van Ellie, Hack? – kérdezte megint Reacher.
– Nem tudom. Tényleg nem tudom. Motelekben szálltak meg, nem tudom, melyikben. Nem árulták el. Azt mondták, így biztonságosabb.
– Hogy tud kapcsolatba lépni velük?
– Egy dallasi számon keresztül, onnan irányítják át a hívásokat.
– Nem működik a telefon – szólt közbe Bobby.
– Hol van Ellie, Hack? – kérdezte újból Reacher.
– Nem tudom. Megmondanám, ha tudnám.
Reacher felemelte Alice pisztolyát, egyenesen az asztal fölött. Hosszú volt a karja, a cső alig félméterre volt Walker arcától.
– Figyelje az ujjamat a ravaszon – mondta Reacher.
Az ujja ráfeszült, a bőre egész kifehéredett a gyertyafényben. A ravasz hátrább mozdult, egy milliméterrel, aztán kettővel.
– Meg akar halni, Hack?
Walker bólintott – Igen – suttogta.
– Előbb mondja meg, hol van Ellie. Tegye jóvá a bűnét.
– Nem tudom – suttogta Walker.
Rámeredt a pisztoly csövére. Olyan közel volt, hogy kicsit bandzsítania kellett. A gyertyák fénye visszatükröződött a fényes, nikkelezett felületen. Reacher felsóhajtott, lazított az ujján, és lassan, halk koppanással visszarakta a pisztolyt az asztalra. Senki nem szólalt meg, és senki nem mozdult, míg Rusty keze fel nem emelkedett, benne a kis pisztollyal. Reszkető kézzel felemelte, csak úgy a levegőbe, nem célzott vele senkire.
– Sloop soha nem ütne meg egy nőt – suttogta. – Mind lovasbaleset volt.
Reacher megrázta a fejét. – Öt éven át verte Carment, majdnem mindennap a házasságuk alatt, míg börtönbe nem került. Eltörte a csontjait, felhasadt az ajka, tele volt horzsolásokkal. Tizenkét évvel ezelőtt a sivatagban pedig megerőszakolt, megkínzott és megölt huszonöt embert.
Rusty vadul reszketett – Nem. Ez nem igaz.
A pisztoly bizonytalanul imbolygott a kezében.
– Ha rám céloz, lövök – mondta Reacher. – Higgye el, a legnagyobb örömmel megteszem.
Rusty egy másodpercig rábámult, aztán behajlította a karját, és a halántékához érintette a pisztolyt, pont a füle fölött. A fémcső belenyomódott lakkozott hajába, mintha egy ágat döfnének egy madárfészekbe. Egy hosszú pillanatig ott tartotta, aztán elhúzta. A széken kicsit félrefordulva megint felemelte, és Hack Walker homlokára célzott. Öt centire lehetett a homlokától a cső.
– Megölted a fiamat – suttogta.
Walker meg se próbált elhúzódni. Csak alig észrevehetően bólintott. – Sajnálom – felelte suttogva.
A revolvernek nincs biztonsági mechanizmusa. És a Colt Detective Special működése kettős fázisú. Ami azt jelenti, hogy ha meghúzzák a ravaszt, először visszakattintja az ütőszeget, és megfordítja alatta a hengerdobot, aztán, ha tovább húzzák hátrafelé a ravaszt, akkor az ütőszeg lecsapódik, és a fegyver elsül.
– Ne, Rusty – szólt rá Reacher.
– Anya! – kiáltott fel Bobby.
Az ütőszeg kattant.
– Ne! – sikoltotta Alice.
A pisztoly elsült, hatalmas dörrenéssel. Éles felvillanás látszott a gyertyafényes félhomályban. A golyó Walker fejének tetejét találta el, mintha egy tető jött volna le a koponyájáról. Reacher látta a kis fekete lyukat a szeme között, és hogy a haját meggyújtotta a pisztoly torkolattüze. Aztán Rusty megint lőtt. A második golyó pontosan követte az elsőt, egyenesen átment Walker fején, aki lezuhant a székről. Rusty sziklaszilárd karral kinyújtva tartotta a pisztolyt, és megint lőtt a levegőbe, harmadszor, negyedszer, ötödször, hatodszor is. A harmadik golyó a falba csapódott, a negyedik eltalálta a petróleumlámpát, üvegszilánkokat szórva szét. Az ötödik a lámpa tartályát találta el, és szétspriccelte a petróleumot a falon. Vakító fellobbanással égni kezdett. A hatodik golyó épp a lángok közepébe talált. Rusty addig húzta a ravaszt, míg ki nem ürült a pisztoly. Reacher figyelte, ahogy meghajlik az ujja, kattog az ütőszeg, és a henger engedelmesen forog. Aztán megfordult és a falra nézett.
A petróleum vadul égett, azonnal meggyújtva a falat is. A száraz, öreg fa könnyedén lángra lobbant. Kék lángok harapóztak el felfelé és oldalt. A kopott vörös festék pattogzani kezdett. Lángnyelvek hatoltak a deszkák közötti résekbe, és úgy falták őket, mintha éhesek lennének. Elértek a mennyezetig, itt egy pillanatra megtorpantak, aztán tovább terjedtek A szobában érezhetően megmozdult a levegő, hogy táplálja a lángokat. A gyertyák lobogtak a hirtelen támadt légmozgásban. Öt másodpercen belül az egyik fal teljes magasságában lángolt. Aztán a tűz oldalirányban is terjedni kezdett. A lángok kékek voltak és simák, kacskaringósak és szinte folyékonyak, mintha valami lágy, nedves anyagból lettek volna kifaragva. Titokzatos belső ragyogással világítottak. Az égő, megolvadt festék forró patakokban folyt le a földre. A tűz az óramutató járásának irányába terjedt tovább, nagyon gyorsan, megkerülve az asztalnál ülőket.
– Gyerünk, kifelé! – kiáltotta el magát Reacher.
Alice máris talpra ugrott. Bobby csak a tűzre meredt. Rusty teljesen mozdulatlanul ült, és még mindig gépiesen húzogatta a ravaszt. A mechanizmus kattogása beleveszett a lángok ropogásába.
– Hozzák ki őt is! – kiáltotta Reacher.
– Nincs vizünk! – kiáltott vissza Bobby. – A szivattyú nem működik áram nélkül!
– Csak hozd ki az anyádat! – kiabálta Reacher.
Bobby dermedten állt. A lángok közben belekaptak a padlódeszkákba. A festék felpattogzott, és hámlani kezdett, a lángok kitartóan falták. Reacher félrerugdosta az útból a székeket, aztán ráborította az asztalt a lángokra. Egy kis időre elfojtotta őket, de aztán szépen megkerülték az asztalt is. A mennyezet már rendesen égett. Walker holtteste a földön elterülve feküdt az ablak közelében. A haja még mindig lángolt a pisztoly torkolattüzétől. Másféle színű lánggal lobogott, mint a tűz. A lángnyelvek közben elérték az ajtókeretet Reacher odalépett és felrángatta Rustyt a székről. Kitolta maga előtt a füstön át a szobából. Alice már a hallban volt, és kinyitotta a bejárati ajtót. Reacher látta, ahogy a lángok szinte beszippantják a nyirkos levegőt. A lába mellett érezte a beáradó légáramlatot.
Alice lerohant a tornác lépcsőin az udvarra. Reacher utána lökdöste Rustyt. A nő lebotladozott a lépcsőkön a nedves földre, aztán megtorpant, és csak állt mozdulatlanul, még mindig a kezében tartva a kiürült pisztolyt, egyenesen kinyújtva a karját, meg-meghúzva a ravaszt. Walker Lincolnja ott parkolt a dzsip mellett, nedvesen, koszosan, porosan. Reacher a fejét lehúzva visszament a hallba. Már mindent megtöltött a gomolygó füst, amely a mennyezetnél gyűlt össze nagy felhőben, és onnan szivárgott lefelé. A levegő forró volt, a festék mindenfelé égett. Bobby a nappali ajtajának közelében állt, és fuldokolva köhögött. A nappaliban már tombolt a tűz, igazi pokol. Az ajtón is ki-kicsaptak a lángok. A piros keretes tükör kettéhasadt a hőségben, Reacher kettőt látott saját magából, amikor belebámult. Vett egy jó nagy levegőt, aztán a lángok felé rohant, és megragadta Bobby csuklóját. Hátracsavarta a karját, a másik kezével elkapta a nadrágszíjánál, mintha le akarna tartóztatni valakit, aki ellenáll, és kilökdöste a sötétségbe. Letaszigálta a lépcsőn, és az udvar közepe felé lökte.
– Leég minden! – ordította Bobby. – Az egész ház!
Az ablakok sárga fénnyel vakítottak. A lángok táncoltak odabent. Füst áradt ki a szúnyoghálókon, és néha hangos ropogások és csattanások hallatszottak, ahogy leszakadt egy-egy gerenda. Az esőtől átázott tető is kezdett már gőzölögni.
– Leég minden! – kiáltotta megint Bobby. – Most mit csinálunk?
– Lakjatok az istállóban – mondta Reacher. – Az ilyeneknek úgyis ott a helye.
Aztán megragadta Alice kezét, és futni kezdtek a dzsip felé.
17. fejezet
Amikor a vihar végleg elvonult észak felé, a fekete hajú férfi már tudta, hogy a társai nem fognak visszajönni. Olyan erős megérzés volt, hogy a végleges tény súlyával nehezedett rá. Mintha a vihar valami űrt hagyott volna maga után, amit soha többé semmi nem fog betölteni. Megfordult a széken, és a motelszoba ajtajára bámult. Így ült perceken keresztül. Aztán felállt, odament az ajtóhoz és kinyitotta. Kinézett a parkolóba, balra, aztán jobbra. Az aszfalt gőzölgött az eső után. A levegő éles volt és tiszta.
Kilépett, és tett tíz lépést a sötétségben. Valahol egy csatornanyílás volt a közelben, hallani lehetett, ahogy bugyborékolva ömlik bele a víz. A fákról hangosan csöpögött az eső. Semmi más. Sehol senki. Nem jött senki. Tudta, hogy így lesz, Megfordult. Nedves kavicsok csikordultak a talpa alatt. Visszasétált a szobához. Belépett, és halkan becsukta maga után az ajtót. Az ágyra nézett, az alvó gyerekre.
***
Maga vezet – mondta Reacher. – Észak felé induljunk.
A vezetőülés ajtaja felé lökte Atice-t, ő pedig megkerülte az autót. Alice előbbre állította az ülést, Reacher hátrább a sajátját. Aztán szétteregette a térdén a térképet. A vörös ház vadul lángolt. Az összes ablakban vakított a tűz fénye, most már az emeleten is. A konyhaajtón épp kirohant a szakácsnő, köntösben. Az arcát megvilágították a lángok. Teljesen kifejezéstelen volt.
– Oké, akkor gyerünk – mondta Reacher.
Alice indított. A kerekek alól nedves föld és kavicsok spricceltek szét. Alice elhajtott Walker Lincolnja mellett, aztán megállás nélkül, jobbra kanyarodva, kihajtott a kapun. Keményen a gázba taposott. Reacher hátrafordult, és látta, hogy az első lángnyelvek megjelennek a ház tetején, az ereszcsatornánál. Kifelé nyaldostak, szinte vízszintesen kinyúlva, újabb táplálékot keresve. Az átázott zsindelyek gőzölögtek, a gőzpára összekeveredett a füsttel. Rusty, Bobby meg a szakácsnő szinte hipnotizáltan nézték. Reacher elfordult, és többször nem nézett vissza. Csak mereven előrebámult, aztán tovább lapozgatott a térdén heverő autósatlaszban, és keresett egy olyan térképet, amely teljes Pecos megyét ábrázolta. Felkattintotta a kislámpát.
– Gyorsabban – szólt oda Alice-nak. – Rossz előérzetem van.
***
A négy óra már rég eltelt, de azért még várt. Némi vonakodást érzett. Hogyne érezne? Mégsem szörnyeteg. Persze, megteszi, amit meg kell tennie, de azért élvezni nem fogja.
Megint odament az ajtóhoz, kinyitotta, és kiakasztotta a kilincsre a „Ne zavarjanak!” táblát. Becsukta az ajtót, és ráfordította a kulcsot. Szerette a motelajtók zárjait. Hallani lehetett, ahogy szép súlyos kattanással fordul a zár nyelve, simán és olajozottan. Ez megnyugtató volt. Az abszolút, zavartalan biztonság hasznos dolog. Beakasztotta a biztonsági láncot is, és beljebb ment a szobába.
***
Alice olyan gyorsan hajtott, ahogy csak mert. A dzsip nem volt túl kezes jármű. Túl erősen rugózott, és az orra erősen ide-oda húzott. A kormány is kicsit bizonytalan volt. Álladóan igazgatni kellett rajta. De Reacher minderről nem vett tudomást, csak maga elé tartotta a térképet, hogy jobban ráessen a kislámpa fénye. Mereven bámulta, valamit ellenőrzött a megadott léptéken, aztán kis körzőként használva a hüvelyk- és mutatóujját, lemért egy kört a térképen.
– Körbenézett a környéken turistaként, amikor idejött? – kérdezte Alice-től.
Alice bólintott. – Valamennyire. Voltam a McDonald csillagvizsgálóban, nagyon érdekes volt.
Reacher megnézte a térképet. A McDonald csillagvizsgáló Pecos-tól délnyugatra volt, magasan a Davis-hegységben.
– Az nyolcvan kilométer – mondta. – Túl messze van.
– Mihez képest?
– Hogy ott szálljanak meg. Szerintem valami olyan helyet kerestek, ami Pecostól maximum félórára van kocsival. Huszonöt mérföld, legfeljebb harminc.
– Miért?
– Hogy minél közelebb maradjanak Walkerhez. Lehet, hogy azt tervezte, ha szükséges, kicsempészik Carment a börtönből. Vagy beviszik hozzá Ellie-t, hogy meggyőzzék, igaz a fenyegetés. Szerintem valahol a közelben lapultak meg.
– Valami turistalátványosságnak számító hely közelében?
– Nyilván. Ez a kulcs.
– Be fog ez válni? Hogy így megpróbálja kitalálni a helyet?
– Máskor is bevált már.
– Hányszor? Mondjuk, százalékos arányban?
Reacher elengedte a füle mellett a kérdést. Megint a térképet bámulta. Alice szorosan markolta a kormányt és vezetett. A műszerfalra esett a tekintete.
– Te jó ég – suttogta.
Reacher fel se nézett. – Mi az?
– Kifogy a benzin. Már majdnem üres a tank. Ég a piros lámpa. 
Reacher egy pillanatig hallgatott. – Hajtson csak tovább – mondta. – Elég lesz.
Alice keményen taposta tovább a gázpedált. – Miért? Azt hiszi, rossz a mutató?
Reacher felnézett, és előrebámult az úton. – Csak hajtson tovább – mondta.
– Ki fog fogyni – erősködött Alice.
– Ne aggódjon.
Alice tovább vezetett. A kocsi erősen rángatott. A reflektorok fénysugara ugrált előttük. A kerekek csikorogtak a nedves aszfalton. Alice megint lenézett.
– Már tényleg majdnem üres – mondta. – Sőt a nulla alatt van a mutató.
– Ne aggódjon – mondta újból Reacher.
– Miért ne?
– Majd meglátja.
A tekintetét a szélvédőre szegezte. Alice tovább vezetett, amilyen gyorsan csak bírta a dzsip. A motor hangosan zúgott. Régi hathengeres, itta a benzint, percenként vagy fél litert.
– Állítsa át kétkerék-meghajtásra, úgy kevesebbet fogyaszt – mondta Reacher.
Alice kicsit küszködött a karral, nagy nehezen előrerángatta és átállította. A kocsi eleje megnyugodott. Így már könnyebb volt a kormánnyal is bánni. Továbbhajtottak, még fél mérföldet. Aztán még egy mérföldet. Alice megint lenézett a műszerfalra.
– Ez már teljesen üres, talán csak benzingőz van benne.
– Ne aggódjon – mondta Reacher harmadszor is.
Még egy mérföldet megtettek. A motor akadozott és köhögött, pár másodpercig hörgött, de aztán megint beindult. Levegő került az üzemanyagcsőbe, gondolta Reacher, vagy valami üledék a tank aljáról.
– Reacher, ez kifogyott! – mondta Alice.
– Ne aggódjon.
– Miért ne?
Még egy mérföldet megtettek.
– Ezért – szólalt meg hirtelen Reacher.
Az egyik reflektorsugár széle éppen súrolta jobb oldalon a kavicsos útszéli leállót, ahol egy acélkék Ford Crown victoria állt. A hátulján négy VHF antenna, dísztárcsái nem voltak. Csak állt, tehetetlenül és elhagyottan, az orrával észak felé.
– Ezzel megyünk tovább – mondta Reacher. – Biztos majdnem tele van, jól szervezett csapat használta.
Alice élesen lefékezett, és megállt a Crown Victoria mögött. – Ez az ő kocsijuk? Miért itt áll? 
– Walker hagyta itt.
– Honnan tudta, hogy itt lesz?
– Elég nyilvánvaló volt. Két kocsival jöttek el Pecosból, ezzel meg a Lincolnnal. A Lincolnt itt lerakták, és ezzel mentek tovább. Aztán miután Walker elmenekült a sivatagból, lerakta a kisteherautót a ranchen a garázsba, a Crown Vickel visszajött ide, itt átült a saját kocsijába, és azzal ment vissza a ranchre. Hogy azt higgyük, akkor jön először. Már ha esetleg még életben vagyunk, és találkozunk.
– És a slusszkulcs?
– Benne lesz. Nem hiszem, hogy Walkernek épp az lett volna a legnagyobb gondja, hogy ne essen baja egy bérelt Hertz autónak.
Alice kiugrott a dzsipből, odaszaladt a kocsihoz és megnézte. Felemelt hüvelykujjal mutatta, hogy minden rendben. Benne voltak a kulcsok. Reacher utánament, a térképpel. A dzsipet otthagyták nyitott ajtókkal, a motor még lustán üresben járt az utolsó pár csepp benzinnel. Beszálltak a Crown Vicbe, Reacher hátratolta az ülését, Alice előre. Indított, és fél percen belül már megint úton voltak, majdnem százzal repesztve.
– Háromnegyedig van a tank – állapította meg Alice. – És sokkal könnyebb vezetni.
Reacher bólintott. Simán és gyorsan siklott a kocsi, ahogy kell.
– Ott ülök, ahol Al Eugene ülhetett – szólalt meg.
Alice ránézett. Reacher elmosolyodott.
– Gyorsabban – mondta. – Senki nem fogja megállítani. Úgy néz ki, mint egy rendőrségi autó.
Alice gyorsított, százra, százhúszra. Reacher itt is megkereste a kislámpát, felkattintotta, és tovább tanulmányozta a térképet.
– Oké, akkor hol is tartottunk?
– A McDonald csillagvizsgálónál. Nem találta jó ötletnek.
Reacher bólintott. – Túl messze van.
Kicsit megdöntötte a térképet, hogy jobban ráessen a fény. Mereven bámulta. Koncentrálj, Reacher! Ki kell találnod.
– Mi van a Balmorhea pihenőparkban?
Ez is délnyugatra volt Pecostól, de csak harminc mérföldnyire.
Épp megfelelő távolság.
– Egy sivatagi oázis – mondta Alice. – Egy nagy tó, nagyon tiszta a vize. Lehet úszni és búvárkodni.
De nem a megfelelő hely.
– Azt hiszem, nem ez az – mondta – Reacher.
Tovább keresgélt északkelet felé, harminc mérföldes távolságban a várostól.
– Na és a Monahans homokdombok?
– Négyezer hold területen homokdűnék. Olyan, mint a Szahara.
– Ennyi? És ezért mennek oda az emberek?
– Nagyon szép hely.
Reacher elhallgatott, és tovább nézegette a térképet.
– Na és Fort Stockton? – kérdezte.
– Csak egy kisváros – felelte Alice. – Nem nagyon különbözik Pecostól. – Aztán Reacherre pillantott. – De a régi erődöt érdemes meglátogatni.
Reacher a térképre nézett. Old Fort Stockton történelmi romként volt jelölve. A városkától kicsit északabbra feküdt, még közelebb Pecoshoz. Lemérte a távolságot. Talán negyvenöt mérföld.
Lehetséges.
– Mi van itt pontosan? – kérdezte.
– Egy régi katonai erőd maradványai. A konföderációs seregek lerombolták, aztán később, azt hiszem, 1867-ban újjáépítették.
Reacher megint megnézte a térképet. Az erőd Pecostól délkeletre feküdt, jól megközelíthetően a 285-ös útról, ami gyorsforgalmi útnak nézett ki. Lehunyta a szemét. Alice közben továbbhajtott. 
A Crown Vic nagyon csendes volt, meleg és kényelmes. Reacher legszívesebben aludt volna egyet. Nagyon fáradt volt. A kocsi alján sistergett az aszfaltról felverődő víz.
– Tetszik nekem ez az Old Fort Stockton – mondta.
– Gondolja, hogy ott szállhattak meg?
Reacher megint hallgatott, egy mérföldön át.
– Nem ott, de a közelében – mondta aztán. – Gondolkozzon az ő fejükkel.
– Nem tudok – mondta Alice. – Nem vagyok olyan, mint ők.
– Tegyen úgy, mintha olyan lenne. Kik ezek az emberek?
– Nem tudom.
– Ezek profik. Csendesen és feltűnés nélkül dolgoznak. Olyanok, mint a kaméleon, ösztönösen jól álcázzák magukat. Az a lényeg, hogy senkinek ne szúrjanak szemet. Képzelje magát a helyükbe, Alice.
– Nem tudom – mondta megint Alice.
– Gondolkozzon úgy, mint ők. Élje bele magát. Kik ezek? Én láttam őket, és azt hittem, utazó ügynökök. Rusty Greer elhitte, hogy a gyámhatóság emberei. Al Eugene valószínűleg azt hitte, hogy FBI-ügynökök. Gondolkozzon úgy, mint ők. Bújjon a bőrükbe. Az az erősségük, hogy teljesen átlagosan festenek. Fehér bőrűek, középosztálybeliek, Crown Victoriával járnak, ami ha nincs kidekorálva antennákkal, akkor olyan, mint egy átlagos családi autó. Olyan ártatlannak festenek, hogy Al Eugene nem félt megállni nekik, de azért eléggé tekintélyesek is, hogy úgy érezte, meg kell állnia. Tehát átlagosak, de azért tekintélyt is árasztanak.
– Oké – bólintott Alice.
– Csakhogy most van velük egy gyerek. Tehát minek adják ki magukat?
– Minek?
– Egy átlagos, normális, tiszteletreméltó középosztálybeli családnak.
– De hárman voltak a gyerekkel.
Reacher egy pillanatig hallgatott. A szemét lehunyva tartotta. – Az egyik férfi, mondjuk, a nagybácsikája. Középosztálybeli család, vakáción. De nem az a hangoskodást kedvelő, Disneylandbe járó fajta, sortban és virágmintás ingben. Csendesek, komolyak. Kicsit különcök. Szigorúak, mint egy iskolaigazgató családja, vagy egy könyvelőé. Idegenek itt, tehát turistáskodnak errefelé. Akkor hová mennek? Tegye fel ugyanazt a kérdést, amit ők feltehettek maguknak. Hol tudnak a legjobban elvegyülni? Hová megy egy komoly, művelt, középosztálybeli család a hat és fél éves gyerekükkel? Egy olyan helyre, ahol tanulhat is valamit. Még akkor is, ha túl kicsi, és nem érdekli, és mások kinevetik őket érte.
– A régi Fort Stockton erődbe – bólintott Alice.
– Pontosan. Megmutatjuk a gyereknek dicső történelmünk emlékeit, elmondjuk, milyen bátrak voltak ezek a katonák. Forddal járnak, nem Cadillackel, tehát józan felfogásúak, és nem igazán gazdagok. Gondolniuk kell a költségekre. Nem szívesen fizetnek túl sokat semmiért, például a motelszobáért sem. Észak felől érkeznek Fort Stocktonhoz, és egy olyan helyen szállnak meg, ami még elfogadható távolságban van. Nem a nagy semmi közepén, egy kis koszfészekben, de nem is közvetlenül az erőd mellett, ahol a legdrágábbak a motelek.
Reacher kinyitotta a szemét. – Valami ilyen helyen szállhattak meg.
– Igen?
Reacher bólintott. – Egy olyan helyen, ami tele van komoly, átlagos, nem túl gazdag középosztálybeli nyaraló családokkal. Ezek azok a helyek, amiket unalmas családi magazinokban hirdetnek. Ahol jól elvegyülhetnek, ahol sok olyan ember van, mint ők. Ahol senki nem fog emlékezni rájuk. És ami nincs messzebb harminc-harmincöt mérföldnél Pecostól az országúton.
Alice bólintott, de a vállát is megvonta. – Elméletnek jó – mondta. – Logikus. A kérdés csak az, hogy ők is ezt a logikát követik-e?
– Remélem – felelte Reacher. – Mert nincs időnk túl sokat keresgélni. Rossz érzés fogott el. Szerintem Ellie most már komolyan veszélyben van.
Alice nem mondott semmit.
– Valószínűleg úgy beszélték meg, hogy a másik kettő rendszeres időközönként jelentkezik telefonon. A harmadik lehet, hogy már kezd pánikba esni.
– Szóval nagy szerencsejáték?
Reacher nem felelt.
– Számoljunk – mondta Alice. – Egy negyvenöt kilométeres sugarú kör az több mint hatezer négyzetmérföldnyi terület. És maga itt akar megtalálni egy bizonyos helyet?
Reacher megint hallgatott egy mérföldön át.
Gyerünk, Reacher, vesd el a kockát.
– Azt hiszem, nagyon okosak és alaposak – mondta. – És elég nyilvánvaló, milyen szempontjaik voltak. Ugyanazon a térképen keresgéltek, ahol én. Csak így csinálhatták.
– De biztos benne?
Reacher megvonta a vállát. – Soha nem lehetek biztos – mondta. – De én így csináltam volna. Ez a trükk lényege, Alice. Gondolkozzon úgy, mint ők. Ez mindig beválik.
– Mindig?
Reacher vállat vont. – Majdnem.
Megérkeztek az alvó kis településhez a kereszteződésnél. Az iskola, a benzinkút, a kávézó. Pecos közvetlenül előttük, Old Fort Stockton jobbra.
– Akkor merre? – kérdezte Alice.
Reacher nem felelt.
– Akkor merre? – kérdezte megint Alice.
Reacher mereven kibámult a szélvédőn.
– Döntött? – kérdezte Alice.
Reacher nem felelt. Alice a fékre taposott, egy métert csúszott a nedves úton, és megállt a stopvonalon.
– Akkor?
Vesd el a kockát, Reacher.
– Forduljunk jobbra – mondta.
***
A férfi úgy döntött, előbb lezuhanyozik. Ez igazán elfogadható ok egy kis késlekedésre, ideje van bőven. A szoba ajtaja be van zárva. A gyerek mélyen alszik. Levetkőzött, szépen összehajtogatta a ruháit, és a székre rakta. Bement a fürdőszobába, elhúzta a zuhanyfüggönyt, és kinyitotta a csapot.
Kicsomagolt egy új szappant. Szerette a szappanokat, amiket a motelekben adnak. Élvezte a ropogós papírcsomagolást, az illatát, amikor kinyitotta. Tisztán és erősen áradt belőle. Megszagolta a sampont is. Kis műanyag flakonban volt. Eperillatot árasztott. Elolvasta a címkéjét. Sampon és kondicionáló. Lehajolt, és berakta a szappant a porcelán szappantartóba, a sampont a kád szélére állította. Megint elhúzta a függönyt, és beállt a zuhany alá.
***
Az Echóból észak-keletre kifelé vezető út keskeny volt és kanyargós, egy hegygerincet követett, amely a Coyanosa Draw-val párhuzamosan húzódott. A Ford itt már korántsem volt ideális jármű. Túl nagy volt, és túl puha rugózású. Az utat elárasztotta a víz, jobbról balra áthullámzott rajta. A hullámok legyező alakban szétterítették a sarat és a hordalékot. Alice óránként hatvanat is alig tudott elérni. Nem beszélt, csak egymás után bevette a végeérhetetlen kanyarokat. Sápadtnak látszott, lebarnult bőre ellenére, mintha nagyon fázna.
– Jól van? – kérdezte Reacher.
– És maga? – kérdezett vissza Alice.
– Miért ne lennék?
– Épp most ölt meg két embert, aztán végignézte, ahogy egy harmadik is meghal, és ahogy leég egy ház.
Reacher elfordult. Istenem, civilek, gondolta.
– Ennek már vége, elmúlt. Nincs értelme rágódni rajta.
– Ez aztán a remek válasz.
– Miért?
– Magára egyáltalán nincsenek semmilyen hatással az ilyen dolgok? 
– Sajnálom, hogy nem tudtam kikérdezni őket.
– Csak ennyit sajnál?
Reacher egy pillanatig hallgatott – Meséljen valamit a lakásáról, amit bérel.
– Hogy jön ez most ide?
– Ha jól sejtem, rövid távra adják ki, a lakók jönnek-mennek, és nincs túl jól karbantartva. Gondolom, elég koszos lehetett, amikor beköltözött.
– És?
– Igazam van?
Alice bólintott. – Az első hetet takarítással töltöttem.
– Ragacsos tűzhely, koszos padló?
– Igen.
– Svábbogarak a konyhaszekrényben?
– Egész kolónia, jó nagyok.
– És megszabadult tőlük?
– Hát persze,
– Hogyan?
– Rovarirtóval.
– És hogy érezte magát utána?
Alice vetett rá egy oldalpillantást. – A csótányokhoz akarja hasonlítani ezeket az embereket?
Reacher megrázta a fejét. – Nem igazán. A csótányokat jobban kedvelem. Kis DNS-csomagocskák, nyüzsögnek, és teszik a dolgukat, amire be vannak programozva. Walkernek meg a haverjainak nem kellett azt tenni, amit tettek. Volt választásuk. Lehettek volna rendes emberek is. De nem így döntöttek. Aztán úgy döntöttek, hogy ujjat húznak velem, és ez volt az utolsó csepp a pohárban. Megkapták, amit érdemeltek. Emiatt nem fogok rosszul aludni az éjszaka. Többet gondolni se fogok rá. És ha maga gondol rá, szerintem rosszul teszi.
Alice egy kanyargós mérföldön át hallgatott.
– Maga nagyon kemény ember – mondta aztán.
Most Reacheren volt a sor, ő is hallgatott egy kicsit. – Szerintem realista ember vagyok – mondta. – És mindent egybevéve, elég tisztességes:
– Az átlagemberek lehet, hogy nem értenének egyet.
Reacher bólintott. – Igen, sokan így vannak vele.
***
Állt a meleg vízsugár alatt és áztatta magát, aztán nekilátott a hajának. Jól felhabosította a sampont, mintha glória vonná körbe a fejét, és az ujjai hegyével alaposan megmasszírozta a fejbőrét. Aztán leöblítette a kezét, beszappanozta az arcát, a nyakát, a füle tövét. Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a víz végigfolyjon a testén. A mellkasán is sampont használt, ahol sűrű fekete szőrzet nőtt. Megmosta a hónalját, a hátát, a lábát.
Aztán nagyon alaposan megmosta a kezét és az alkarját, mint egy sebész, amikor bemosakszik a műtét előtt,
***
Milyen messze lehetünk? – kérdezte Alice.
Reacher a térképet nézve számolgatott. – Huszonöt mérföld-mondta. – Átmegyünk az I-10-es kereszteződésén, és a 285-ösön tovább Pecos felé.
– De az erőd a másik út mentén van. Amelyik Monahans felé vezet.
– Bízzon bennem, Alice. A 285-ösön maradtak, ahonnan hamarabb beérni a városba.
Alice nem szólt semmit.
– Kellene valami tervet készítenünk – mondta Reacher.
– Hogy elkapjuk ezt a fickót? Nekem nincs semmi ötletem.
– Nem, későbbre. Hogy kihozzuk Carment a börtönből.
– Maga szörnyen magabiztos.
– Annak semmi értelme, ha arra számítunk, hogy veszíteni fogunk.
Alice élesen bevett egy kanyart. Aztán az út száz méterre kiegyenesedett. Alice felgyorsított, mintha örülne neki.
– Habeas corpus – mondta. – Elmegyünk egy szövetségi bíróhoz, és sürgősségi kérelmet adunk be. Elmondjuk neki az egész történetet.
– Ez beválik?
– Pontosan erre van kitalálva a habeas corpus. Nyolcszáz éve működik, nincs rá semmi ok, hogy most ne működjön.
– Oké – bólintott Reacher.
– De van egyvalami.
– Micsoda?
– Szükségünk lesz a pasas tanúvallomására. Úgyhogy, ha lehet, ezt az illetőt ne nyírja ki. Ha nem túl nagy kérés.
***
Befejezte a mosakodást, és csak állt a meleg vízsugár alatt. Hagyta, hogy lefolyjon a víz a testén. Egy új gondolat ötlött az agyába. Szüksége lesz pénzre. A többiek nem jönnek vissza, ez most már biztos. A csapat a múlté. Ezzel tisztában volt. Megint itt áll munka nélkül. És ennek nem örült. Nem volt vezető alkat. Nem értett hozzá, hogy kitaláljon valami munkát saját magának. A csapatmunka nagyon is megfelelt neki. És most megint itt maradt egyedül. Volt ugyan némi pénze eldugva otthon a matrac alatt, de nem túl sok. Többre lesz szüksége, és meglehetősen hamar.
Megfordult a zuhany alatt. Hátrahajtotta a fejét, és hagyta, hogy a víz egészen a fejére simítsa a haját. Talán visszavihetné magával a gyereket Los Angelesbe, és eladhatná. Ismert megfelelő embereket. Olyanokat, akik azzal foglalkoztak, hogy lerövidítsék az örökbefogadást, és erre a célra közvetítettek gyerekeket. Vagy más célra, amibe inkább nem akart belegondolni. Mennyi idős lehet a kislány? Hat és fél éves, fehér bőrű. Sok pénzt érhet valakinek, ráadásul még szőke is. Ha a szeme kék lenne, az még hozzáadna az értékéhez, de azért így is nagyon szemrevaló. Elég szép pénzt kaphatna érte.
De hogy vigye oda? A Crown Vic már nincs meg. Bérelhet másik autót. Mondjuk, telefonálhatna Pecosba, vagy Fort Stocktonba egy kölcsönzőbe, hogy küldjenek ide egy kocsit, holnap korán reggel. Bőven voltak hamis papírjai. De ez azt jelentené, hogy a sofőr, aki idehozza a kocsit, találkozna vele, és megjegyezhetné az arcát. És a gyerekét is. Persze, őt addig eldughatná az üres szobában, és a sofőrt a saját szobájában fogadná. De azért kockázatos.
Vagy mondjuk, lophatna is egy kocsit. Ez is előfordult már, fiatalkorában. Akár innen a motel parkolójából is elköthetne egyet. Kicsit félrehúzta a zuhanyfüggönyt, és egy pillanatra kihajolt, hogy megnézze az óráját, amely a polcon hevert. Reggel fél öt. Ötkor már úton is lehetnének. Legalább két óra, míg az autó tulajdonosa rájön, hogy eltűnt a kocsija. Addigra akár száz mérföldre is lehetnek. És vannak hamis rendszámtáblái is. A kaliforniai, ami a LAX bérelt autón volt, és a texasi, amit a Crown Victoriáról szedtek le. .
Visszaállt a zuhany alá, és megint behúzta a függönyt. Döntött. Ha áll odakint egy fehér szedan, akkor azt elviszi. Ezek a leggyakoribb típusok errefelé délnyugaton, és a fehér a leggyakoribb szín, az erős nap miatt. A gyereket akár a csomagtartóban is tarthatja. Nem probléma. Egy Corolla lenne a legjobb, egy-két éves. Nagyon gyakori, és könnyen összetéveszthető a Geo Prizmmel, vagy egy tucat más olcsó import márkával. Még a közlekedési rendőrök se ismerik fel mindig a Corollát. Ezzel mehetne egészen hazáig. Aztán ezt is eladná a gyerek mellett. Még egy kis ráadás pénz. Elégedetten bólintott. Elmosolyodott, és felemelte a karját, hogy még egyszer jól leöblítse.
***
A Fort Stockton erődtől tíz mérfölddel délnyugatra az út nagyot fordult egy hajtűkanyarral, és így folytatódott egy hegygerincen, aztán egy meredek lejtőn lefelé, és egy darabig párhuzamosan haladt a Big Canyon Draw-val. Aztán ismét kiegyenesedett, és egyenesen belefutott az I-10-es csomópontba, amely úgy festett a térképen, mint egy pók. Nyolc út futott itt össze egy pontba. Az északnyugati út volt a 285-ös, amely Pecosba vezetett, kilencvenfokos szögben balra kanyarodva. Fort Stocktontól húsz mérföldre egy híd szelte át a Coyanosa Draw-t.
– Ez itt a célterületünk – mondta Reacher. – Valahol ezen a húsz mérföldes útszakaszon. Elhajtunk észak felé a hídig, aztán megfordulunk, és visszajövünk, Próbáljuk az ő szemükkel nézni.
Alice némán bólintott, és gyorsított lefelé a lejtőn. A kerekek alatt ropogott a durva, kavicsos aszfalt, a nagy autó puhán rugózott.
Ellie felébredt a zuhany zubogására. Hangosan kopogott a víz a csempéken a fal túlsó oldalán, a fürdőszobában, kicsit úgy hangzott, mintha megint az eső dobolna a tetőn. A fejére húzta a takarót, aztán megint lejjebb tolta. Az ablakra nézett. Már nem villámlott. Hegyezte a fülét. Mennydörgést se hallott. Csak akkor jött rá, hogy mi ez a vízcsobogás: a zuhany. Hangosabb volt, mint az otthoni fürdőszobájában, de halkabb, mint a szüleié.
A férfi zuhanyozott. 
Letolta a derekáig a takarót, és felült az ágyban. A szobában nem égett lámpa, de az ablakon nem voltak behúzva a függönyök, és kintről már halvány sárgás fény szivárgott be. Látta az ablakon ülő esőcseppeket.
A szoba üres volt.
Hát persze, te buta, mondta magának. A bácsi zuhanyozik.
Lejjebb tolta a takarót a bokájához. A ruhái ott feküdtek összehajtogatva az ablak előtti asztalon. Kimászott az ágyból, lábujjhegyen odatipegett, és levette a halom tetejéről a bugyiját. Felvette, aztán áthúzta a fején a pólóját, és beledugta a karját az ujjába. Fogta a sortját, megkereste, melyik az eleje, és azt is felvette. Beletűrte a derekába a pólót, aztán leült a földre, felhúzta és becsatolta a szandálját.
A zuhany még mindig csobogott.
Felállt, és elosont a fürdőszobaajtó előtt, nagyon halkan, mert félt, hogy kopog a cipője. Ahol lehetett, a szőnyegen lépkedett, nem a linóleumon. Aztán megállt és hallgatózott.
A zuhany még mindig folyt.
Kiosont a kis előszobába, a gardróbszekrény mellett az ajtóig. Sötét volt. Megállt, és az ajtóra nézett. Látta, hogy van egy kilincs, egy retesz és egy biztonsági lánc. Törte a fejét. A retesz rendben volt, de a láncot nem ismerte. Egy kis nyílásba volt becsúsztatva a vége. Elképzelte, mi lenne, ha kinyitná az ajtót. Résnyire nyílna, de aztán a lánc nem engedné tovább.
A zuhany még mindig csobogott.
Valahogy le kell szednie a láncot. Lehet, hogy kicsúszik abból a nyílásból. Tanulmányozta a láncot. Magasan volt. Lábujjhegyen nyújtózkodott, de nem igazán érte el. Még jobban nyújtózkodott, és így az ujja hegyével épp elérte. Így ki tudta csúsztatni. Addig tolta, míg a vége szélesebb részhez ért, de onnan már nem tudta kivenni.
A zuhany még mindig csobogott.
A másik tenyerével az ajtónak támaszkodott, és annyira lábujjhegyre ágaskodott, ahogy csak bírt. Nyújtózkodott, míg fájni kezdett a háta, és az ujja hegyével piszkálgatta a láncolt. Nem jött ki, be volt akadva. Megállt, és hallgatózott.
A zuhany még mindig folyt.
Megint lábujjhegyre állt, és mindkét kezével felnyúlt. A lánc vége kis kör alakú valami volt. Egy darabig fel tudta tolni, de megint visszaesett. Aztán egyszerre feltolta és kicsit meghúzta maga felé, és így végre kijött a résből. Csörögve leesett a lánc és himbálózni kezdett, nekiütődve az ajtófélfának. Nagyon hangos zajt csapott. A kislány visszafojtott lélegzettel hallgatózott.
A zuhany tovább csobogott.
Ellie megpróbálkozott a retesszel. Próbálta az egyik irányba, de nem mozdult, aztán a másik irányba, és így kicsit elmozdult. De nagyon nehezen járt. Összeszorította a száját, és mindkét kezével tolta. Még egy kicsit mozdult, érezni lehetett, ahogy a fém csúszik a fémen. Tovább erőlködött. Már fájt a keze. Még egy kicsit elmozdult a retesz, aztán hirtelen kattanással kinyílt.
Ellie némán állt, és hallgatózott.
A zuhany még mindig folyt.
Megpróbálta lenyomni a kilincset. Könnyen nyílt. Az ajtóra nézett: magas volt, vastagnak és nehéznek látszott. A tetejére volt szerelve egy kis szerkentyű, ami automatikusan becsukja az ember után az ajtót, ha kilép, jó nagy kattanással. Látott már ilyet, az iskolával szemben lévő kávézóban is volt.
A zuhany hirtelen elállt.
Ellie megdermedt. Némán állt, pánikba esve. Az ajtó nagyot fog kattanni, ezt biztos meghallja. Utánam fog jönni. Megfordult, és a szoba felé nézett.
***
Az M0-s csomópont gigantikus betonépítmény volt, úgy feküdt a tájon, mint egy hegesedő seb. Akkora volt, mint egy stadion, mögötte a távolban már ott derengtek Fort Stockton narancssárgás fényei. Itt még volt áram, jobbak lehettek a vezetékek Alice keményen a gázra taposva rákanyarodott a 285-ös útra, és továbbszáguldott északnyugat felé. Több mint százzal haladtak át a város határán. Egy tábla azt mutatta, hogy Pecos 48 mérföldre van. Reacher előbbre hajolt, és ide-oda forgatta a fejét, egyszerre próbálta szemmel tartani az út mindkét szélét. Földszintes épületek suhantak el mellettük, köztük néhány motel is.
– Lehet, hogy teljesen rossz helyen keresgélünk – jegyezte meg Alice.
– Ez elég hamar ki fog derülni – felelte Reacher.
***
A férfi elzárta a zuhanyt, zörögve elhúzta a függönyt, és kilépett a kádból. A dereka köré tekert egy fehér törülközőt, egy másikkal megtörölgette az arcát. Megnézte magát a bepárásodott tükörben, és az ujjaival megfésülgette a haját. Mindkét törülközőt ledobta a földre, és levett két másikat a krómozott törölközőtartóról. Az egyiket a dereka köré tekerte, a másikat átvetette a vállán, mint egy tógát.
Kiment a fürdőszobából. Az ajtóból fény ömlött a sötét szobába, széles, sárga sávban. A férfi hirtelen megtorpant, és az üres ágyra bámult.
***
Három perc alatt három motel mellett hajtottak el, de Reachernek egyik sem tűnt megfelelőnek. Most már csak a találgatásra és a megérzéseire hagyatkozhatott. Minden mást kizárt, csak a tudatalattija halk suttogására figyelt. A logikus elemezgetés csak elrontana mindent. Bármelyik hely mellett és ellen lehetne hosszasan érvelni. Lyukat beszélhetne a saját hasába. Úgyhogy inkább nem figyelt semmire, csak az agya legmélyéről jövő halk kis suttogásra. És a hang mindegyik motelre azt mondta, Nem, nem ez az.
***
A férfi kábán, önkéntelenül tett egy lépést az ágy felé. Mintha attól, ha más szögből látja, ismét ott teremne a gyerek. De nem történt semmi. Csak a gyűrött, félretolt takaró volt ott. A párna, kicsit ferdén, rajta a fej lenyomata. A férfi megfordult, és megnézte az ablakot. Szorosan be volt zárva. Aztán az ajtóhoz rohant, rövid, kétségbeesett léptekkel, félrelökdösve az útjába eső bútorokat. A biztonsági lánc ki volt akasztva, és a retesz is elhúzva.
Lenyomta a kilincset, és kinyitotta az ajtót. A „Ne zavarjanak” tábla a földön hevert, a küszöbtől kicsit messzebb.
Megszökött.
Kitámasztotta az ajtót, hogy ne csukódjon be mögötte, és kirohant, egy szál törülközőben. Tíz lépést szaladt ki a parkolóba, aztán megtorpant. Lihegett. A sokktól, az ijedtségtől, a hirtelen mozgástól. Megint meleg volt. A levegőben súlyos növényillat terjengett, nedves föld, virágok, levelek szaga. A fákról csöpögött az eső. Teljes körben megpördült maga körül. Hová a pokolba mehetett? Egy ilyen kisgyerek nyilván csak úgy beleszaladt a nagyvilágba, ahogy a lába bírta. Valószínűleg az út felé. Tett egy lépést arra, aztán megint megfordult, vissza az ajtó felé. Előbb fel kell öltöznie. Nem eredhet a nyomába egy szál törülközőben.
***
A híd előtt három-négy mérfölddel lassan elfogytak az épületek. Itt már csak a sivatag következett. Reacher kibámult a szélvédőn a nagy ürességbe, elgondolt magában minden utat, amit életében látott, és megkérdezte magától: Jönnek-e még épületek, vagy most már nincs semmi, míg el nem érjük Pecos külvárosát, harminc mérföldre innen?
– Forduljon vissza – mondta Alice-nek.
– Most?
– Mindent láttunk, amit láthatunk.
Alice lefékezett, és éles szögben visszakanyarodott, az út teljes szélességében. Kicsit megcsúszott a nedves kavicsokon. Aztán visszafelé indult, déli irányba.
– Most kicsit lassabban – mondta Reacher. – Tegyünk úgy, mintha mi lennénk ők. Az ő szemükkel kell nézni.
***
Ellie mozdulatlanul lapult a gardróbszekrény felső polcán. Nagyon jól tudott elbújni, mindenki ezt mondta. A kedvenc helye a szénabálák tetején volt az istállóban. Itt a polcon nem volt olyan kényelmes, szűk volt a hely, és tele volt porcicákkal. Egy drótfogas hevert a polcon és egy műanyag zacskó, valami hosszú szóval, amit nem tudott elolvasni. De ha hason feküdt, jól el tudott bújni. Jó hely, gondolta. Nehéz volt felmászni. Az alsóbb polcokat létraként használva kapaszkodott fel. Szörnyű por van, lehet, hogy tüsszenteni fog. De tudta, hogy nem szabad. Vajon elég magasra mászott? Visszafojtotta a lélegzetét.
***
Alice egyenletes sebességgel, nem túl gyorsan haladt. Az első motel, ami előtt elhajtottak, az út bal oldalán volt. Előtte alacsony, ápolt sövény húzódott, úgy száz méteren át, emögött terült el a parkoló. Középen a recepciós iroda. Jobbra-balra földszintes épületszárnyak, mindegyik hat szobával. Az irodában sötét volt. Az ajtó mellett egy üdítőautomata. A parkolóban tíz kocsi állt.
– Nem – rázta a fejét Reacher. – Nem állnak meg az első helynél, amit meglátnak. Valószínűbb, hogy a második.
A második hely négyszáz méterrel délebbre volt.
Lehet, hogy ez az.
A recepciós iroda ajtaja az országút felé nyílt, de az U alakú épület két szárnya az útra merőlegesen állt. Körben mindenfelé fák, nedvesen csöpögtek az esőtől.
Lehetséges.
Alice egészen lelassított.
– Forduljunk be – mondta Reacher.
Alice behajtott a parkolóba, és végiggördült a két sor parkolóhely között. Három kocsi állt ott. A motelnek nyolc szobája volt. Aztán megkerülték az épületet, és a másik szárny előtt is végighajtottak. Itt is nyolc szoba nyílt, és ezen az oldalon is három autó parkolt. Alice megállt a recepció ajtaja előtt.
– Na? – kérdezte.
Reacher megrázta a fejét. – Nem – mondta.
– Miért nem?
– Nem jó az arány. Tizenhat szoba, hat autó. Olyan hely kell, ahol legalább nyolc kocsi áll.
– Miért?
– Nem fognak egy olyan helyen megszállni, ami szinte üres, így sokkal valószínűbb, hogy emlékezni fognak rájuk. Olyan helyet keresnek, ami legalább kétharmadig tele van, ami azt jelenti, hogy tizenhat szoba esetén legalább tíz-tizenegy kocsinak kell kint állni. Ők két szobát vettek ki, viszont most nincs kocsijuk, tehát még akkor is nyolc vagy kilenc kocsinak kellene kint állnia. Ez a helyes arány. Kétharmad, mínusz kettő. Nagyjából.
Alice vetett rá egy pillantást, és megvonta a vállát. Visszahajtott az útra, és továbbmentek dél felé.
***
Tett pár lépést az ajtó felé, aztán újból megtorpant. A parkoló egyik oldalán sárga fény villant, alacsonyan vetülve az aszfaltra. Meglátta a fényben a saját lábnyomait. Furcsa, vizes nyomokat hagyott, jól kirajzolódott a sarka meg a lábujjai sora. Inkább a lábujjai, ahogy futott. Vizesek voltak a nyomok, nem fognak egyhamar megszáradni.
Csakhogy a gyerek lábnyomait nem látta sehol.
Csak egy nyomsor volt, a sajátja. Semmi kétség. Nem jöhetett ki. Hacsak nem lebegett a föld fölött, ami nem túl valószínű. Elmosolyodott.
Csak a szobában bújhatott el valahol.
Visszafutott az ajtóhoz, és bement. Halkan becsukta maga után, visszarakta a biztonsági láncot, és eltolta a reteszt.
– Gyere csak elő szépen – szólalt meg halkan.
Semmi válasz, de nem is számított rá.
– Úgyis megtalállak – kiáltotta.
Az ablaknál kezdte, ahol a sarokban egy nagy kárpitozott szék állt, ami mögött volt annyi hely, hogy egy gyerek elbújhasson. Letérdelt, és benézett mögé. De nem volt ott. A férfi feltápászkodott, aztán lehajolt, és megnézte az ágyak alatt. Ott sem volt.
– Hé, te kölyök! – kiáltotta. – Elég volt a bújócskából, gyere elő!
A két ágy között egy kis éjjeliszekrény állt. Abban sem volt. A férfi felegyenesedett, megigazította a derekán a törülközőt. A fürdőszobában biztosan nincs, ezt tudta. Akkor hol lehet? Körbenézett a szobában. A gardróbszekrény, hát persze. Elmosolyodott, és odasétált.
– Jövök – mondta.
Elhúzta a tolóajtót, és megnézte a szekrény alját. Egy kerekes bőröndtartó, semmi más. Jobboldalt polcok sorakoztak, üresen. Magasan egy polc húzódott a szekrény teljes szélességében. Nyújtózkodott, és megnézte. Semmi. Csak por, egy régi drótfogas, és egy bizonyos Subrahamian nevű clevelandi élelmiszerbolt reklámszatyra.
Megfordult, beismerve az átmeneti vereséget.
***
A harmadik motelnek szép, festett cégtáblája volt, nem neon. Egy fatábla lógott láncon. Olyan cirkalmas betűkkel íródott a felirat – valamilyen Canyon – , hogy Reacher nem is tudta elolvasni a nevet. A betűk régimódiak voltak, aranyszínű festékkel festve.
– Ez tetszik – mondta. – Nagyon ízléses.
– Bemegyünk? – kérdezte Alice.
– De még mennyire.
Volt egy kis behajtóút, úgy húsz méteren át, amely egy kerten keresztül vezetett. A növények szomorúan kókadoztak a hőségben, de látszott, hogy legalább a jó szándék megvolt, hogy kertet telepítsenek.
– Ez tetszik – mondta megint Reacher.
Az épület ugyanolyan U alakú volt, mint a legutóbbi, amit láttak Elöl az iroda, két egymásnak fordított épületszárnyban a szobák, előttük parkoló. Alice körbekerülte az egészet. Egy sorban tíz szoba volt, összesen húsz, tizenkét ajtó előtt parkolt autó. Két Chevrolet, három Honda, két Toyota, két Buick, egy régi Saab, egy régi Audi és egy ötéves Ford Explorer.
– Kétharmad mínusz kettő – állapította meg Reacher.
– Ez az a hely? – kérdezte Alice. 
Reacher nem felelt. Alice leparkolt a recepció ajtaja előtt.
– Na? – kérdezte.
Reacher nem felelt semmit. Csak kinyitotta az ajtót, és kiszállt. A hőség már visszatért az eső után. A levegő a nedves föld szagával volt terhes. Hallotta, hogy a csatornákban zubog a víz, és csöpögnek az ereszek. A recepció sötét volt és csupa árnyék. Az ajtó bezárva. Volt egy szép kis rézcsengő éjszakára. Reacher rátenyerelt, és közben belesett az ablakon.
Egy rendes kis pult volt odabent, a falon hirdetőtábla, kis cédulákkal. Nem tudta őket innen elolvasni, túl sötét volt. Nyomta a csengőt. Az iroda hátsó részében egy ajtóban fény gyúlt, és megjelent egy férfi. A kezét végighúzta a hajában. Reacher elővette a zsebéből az Echo megyei seriffhelyettes-jelvényt, és odanyomta az üvegajtónak. A férfi felkattintotta a villanyt az irodában, és kinyitotta az ajtót. Reacher belépett, és elsétált a férfi mellett. A kis cédulák a faliújságon a környéken száz mérföldes körzeten belül található turistalátványosságokat hirdették. A Fort Stockton erőd is szerepelt, és volt valami meteorkráter Odessában. Érdekes dolgok, nem rodeók, fegyverbemutatók és eladó ingatlanok. Reacher intett Alice-nek, hogy jöjjön utána.
– Ez az a hely – mondta.
– Tényleg?
Reacher bólintott. – Nekem nagyon úgy tűnik.
– Maguk zsaruk? – kérdezte a recepciós, és kinézett a kocsijukra.
– Szeretném megnézni a vendégkönyvet – mondta Reacher. – A ma este érkezett vendégek érdekelnek.
***
Lehetetlen! Ez teljességgel lehetetlen. Kint sincs, és bent a szobában sincs. Megint alaposan körbenézett a szobában. Az ágyak alatt, a bútorok mögött, a szekrényben. Sehol semmi. A fürdőszobában biztosan nincs, hiszen ott ő volt az előbb.
Hacsak…
Hacsak nem mégis az ágy alatt vagy a szekrényben bújt el, és akkor surrant be a fürdőszobába, amíg ő kint kereste. Odament, és kinyitotta a fürdőszoba ajtaját. Rámosolygott a saját képére a tükörben. A pára már letisztult róla. Egy drámai mozdulattal elrántotta a zuhanyfüggönyt.
– Megvagy – mondta.  
A gyerek ott volt a kád sarkában, egyenesen állva, pólóban, sortban és szandálban. A kezét a szájába dugta. A szeme tágra nyílt, óriási volt és sötét.
– Meggondoltam magam – mondta a férfi. – Magammal viszlek.
A gyerek nem felelt, csak nézte. A férfi felé nyúlt. Ellie elhúzódott, és kivette a szájából a kezét.
– Még nem telt el a négy óra – mondta.
– De igen – mondta a férfi. – Sokkal több is.
Ellie megint a szájába dugta az öklét. A férfi újból felé nyúlt. A kislány elhúzódott. Mit is mondott a mamája? Ha félsz valakitől, csak sikolts jó hangosan. Nagy levegőt vett, és megpróbált sikítani. De nem ment, túl száraz volt a torka.
***
Kérem a vendégkönyvet – mondta Reacher.
A recepciós habozott, mintha nem tudná, mit kell ilyenkor csinálni. Reacher az órájára nézett, aztán ugyanazzal a mozdulattal kivette a zsebéből a Heckler-Koch pisztolyt.
– Most azonnal – mondta. – Nincs időnk vacakolni.
A recepciós nagy szemeket meresztett, aztán elővett egy nagy, bőrkötésű könyvet. Odatolta a pulton. Reacher és Alice föléhajoltak.
– Milyen neveket keresünk? – kérdezte Alice.
– Fogalmam sincs – mondta Reacher. – Csak a kocsikat nézzük.
Egy oldalon öt rubrika volt. Dátum, név, állandó lakcím, a kocsi márkája, a távozás dátuma. Húsz sor a húsz szobának. Tizenhat volt foglalt. Hétnél nyilak mutatták, hogy az előző oldalról folytatódik a bejegyzés, vagyis olyan vendégek, akik két vagy több éjszakát töltenek itt. Kilenc szobában új vendégek voltak Tizenegy szobánál volt kocsi is beírva. Négy szoba volt, amelynek lakói két kocsin osztoztak.
– Ezek családok – magyarázta a recepciós. – Vagy baráti társaságok.
– Maga fogadta őket, amikor érkeztek? – kérdezte Reacher.
A férfi megrázta a fejét. – Én éjszakás vagyok – mondta. – Csak éjfélkor kezdek.
Reacher a könyvre meredt. Hallgatott Aztán elfordította a tekintetét.
– Nem ez az a hely. Tévedtem.
– Miért?
– Nézze meg a kocsikat.
A pisztoly csövét végighúzta a negyedik rubrikán. Három Chevrolet, három Honda, két Toyota, két Buick, egy Saab, egy Audi. És egy Ford.
– Két Fordnak kéne lenni – mondta Reacher. – A Crown Vic és az Explorer, ami kint áll.
– A francba – mormolta Alice.
Reacher bólintott. Teljesen üresnek érezte az agyát. Ha nem ez az a hely, akkor halvány fogalma sincs, hol lehetnek. Mindent feltett erre a lapra. Más terve nem volt. Megint a vendégkönyvre pillantott. Ford. Maga elé képzelte az Explorert odakint a parkolóban: szögletes, unalmas, jellegtelen. Aztán újból a vendégkönyvre pillantott.
A kézírás végig ugyanaz volt.
– Ki tölti ezt ki? – kérdezte.
– A tulajdonosnő – mondta a recepciós. – Szeret mindent régimódin csinálni.
Reacher lehunyta a szemét. Újból végiggondolta, mit látott a parkolóban, ahogy lassan körbehajtottak. Visszagondolt az összes régimódi motelre, ahol megszállt már életében.
– Oké – bólintott. – Szóval a vendég megmondja a nevét és címét, ő meg beírja. Aztán kipillant az ablakon, és beírja a kocsi márkáját, miközben a vendégek talán oda sem figyelnek, beszélgetnek, vagy a pénzüket veszik elő.
– Lehet. Én éjszakás vagyok, nappal soha nem vagyok itt.
– A tulaj nem igazán ért az autókhoz, igaz?
– Fogalmam sincs. Miért?
– Mert a könyvben három Chevrolet van, kint meg csak kettő áll. Azt hiszem, az Explorert is Chevynek nézte. Régi modell, olyan szögletesebb fajta. Talán összekeverte egy régebbi Blazer modellel.
A Ford szóhoz érintette a pisztoly csövét.
– Ez a Crown Vic volt – mondta. – ők azok.
– Gondolja?
– Tudom. Érzem.
Két szobát vettek ki, nem egymás mellett, de ugyanabban a szárnyban, ötös és nyolcas.
– Oké – mondta megint Reacher. – Megyek, megnézem.
A recepcióshoz fordult. – Maga ne mozduljon innen, és maradjon csöndben. 
Aztán Alice-hez fordult. – Hívja fel a rendőrséget, és kezdjen neki annak a dolognak a szövetségi bíróval is, rendben?
– Kulcsot adjak? – kérdezte a recepciós.
– Nem – felelte Reacher. – Kulcs nem kell.
Aztán kisétált a nyirkos, párás éjszakába.
A jobb oldali szárnynál kezdődött a szobák számozása. Az ajtók előtt keskeny betonozott járda húzódott. Reacher gyorsan, halkan végigsietett, a cipőtalpa nedves nyomokat hagyott. Nem látott semmit, csak az ajtókat, egyenlő távolságokban. Ablakok errefelé nem nyíltak, nyilván csak hátul. Megszokott motelszobák, amilyeneket milliószor látott már. Nyilván a megszokott elrendezéssel, kis belépő, az egyik oldalon gardrób, a másikon fürdőszoba, a belépőből nyílik a szoba. Két ágy, két szék, egy asztal, egy komód, az ablak alatt légkondicionáló, pasztellképek a falon.
Az ötös ajtó előtt a földön egy „Ne zavarjanak” tábla hevert. Reacher átlépte. Ha valaki egy elrabolt gyerekkel van, nyilván igyekszik az irodától legtávolabbi szobát választani, gondolta. Továbbment, és megállt a nyolcas szoba előtt. Az ajtó réséhez szorította a fülét, és hallgatózott. Semmi. Halkan továbbment, elhaladt a kilences és a tízes előtt, a sor végéig. Aztán megkerülte az épületszárnyat, és átment a túlsó felére. A két szárny párhuzamos volt, egy tíz méter széles kertet vettek körül, sivatagi növények nőttek benne, alacsony, tüskés bokrok, kaviccsal körbeszórva. Itt-ott alacsonyan elhelyezett sárga kerti lámpák álltak, és gondosan elhelyezett szép sziklák és nagyobb kövek, mint egy japánkertben.
A kavics csikorgott a talpa alatt, lassan kellett lépkednie. Elhaladt a tízes szoba ablaka előtt, aztán a kilences előtt, aztán lehajolt, lehúzta a fejét, és a falhoz lapult. Előbbre osont, és meglapult a nyolcas szoba ablaka alatt. A légkondicionáló hangosan zúgott, semmit nem hallott tőle. Lassan, óvatosan feljebb emelte a fejét, és belesett a szobába.
Sehol senki. A szoba teljesen üres volt, semmi felfordulás, mintha soha nem is laktak volna benne. Néma volt és steril, tiszta és rendes, amilyenek a motelszobák lenni szoktak. Egy pillanatra pánik hasított belé. Talán többfelé, több helyen is vettek ki szobát, két-három hasonló motelben, hogy válogathassanak Harminc-negyven dollár egy éjszakára, ennyit nyilván megengedhetnek maguknak Felegyenesedett. Már nem aggódott a kavicscsikorgás miatt. Elszaladt a hetes és a hatos szoba előtt, egyenesen az ötös ablakához. Itt megállt, és benézett.
Egy alacsony, fekete hajú férfit pillantott meg, a derekán és vállán fehér törülközőkkel, ahogy épp kirángatja Ellie-t a fürdőszobából. Az ajtón erős fény áradt ki. Mind a két csuklóját fogta az egyik kezével. A gyerek vadul rúgkapált a szorításában. Reacher talán egy negyed másodpercig bámult, ami elég volt, hogy felmérje a szoba berendezését, és hogy észrevegye a kilenc milliméteres hangtompítós pisztolyt, amely a komódon feküdt. Aztán vett egy nagy levegőt, és egy lendületes lépéssel odébb ment, lehajolt és felkapott egy követ a kertből. Nagyobb volt, mint egy kosárlabda, talán ötven kilót is nyomhatott. Behajította az ablakon. Az üveg azonnal szétrobbant. Reacher bevetette magát az ablakon, az ablakkeretet is magával rántva. A vállán lógott, mint valami győzelmi koszorú.
A fekete hajú férfi a másodperc egy töredékére kővé dermedt, aztán elengedte Ellie-t, megfordult és kétségbeesetten a komód felé vetette magát. Reacher lerázta magáról a széttört ablakkeretet. Ő ért előbb a komódhoz, jobb kezével elkapta a férfi nyakát, és nekilökte a falnak, aztán kolosszálisat behúzott bal kézzel a gyomrára, és hagyta, hogy lecsússzon a földre, aztán még jó keményen fejbe rúgta. Aztán zihálva, fújtatva, mint egy gőzmozdony, vett pár nagy levegőt, egyik lábáról a másikra állva kirázogatta a kezét, és próbált ellenállni a kísértésnek, hogy még egyszer belerúgjon.
Aztán Ellie-hez fordult. – Minden rendben? – kérdezte.
A kislány bólintott. Egy pillanatra csönd lett. – Ez egy rossz ember – mondta. – Azt hiszem, le akart lőni.
Reacher is hallgatott egy kicsit. Próbálta visszanyerni a nyugalmát, jó nagy levegőket véve. – Már nem fog bántani – mondta aztán.
– Szörnyű nagy villámlás és mennydörgés volt.
– Én is hallottam. Odakint voltam, jól meg is áztam.
Ellie bólintott. – Sokat esett.
– Minden rendben? – kérdezte Reacher másodszor is.
Ellie kicsit gondolkozott, aztán bólintott. Nagyon nyugodt volt, és nagyon komoly. Se könnyek, se sikoltozás. A szobában néma csönd lett. Az egész akció három másodpercig tartott, az elejétől a végéig. Mintha meg sem történt volna. De a kődarab a kertből ott hevert a szoba közepén, a törött üvegszilánkok között. Reacher felemelte, odacipelte a betört ablakhoz, és kihajította. Recsegve a kavicsokra zuhant és kicsit odébb gördült.
– Minden rendben? – kérdezte harmadszor is.
Ellie megrázta a fejét. – Pisilni kell – mondta.
Reacher elmosolyodott. – Menj csak. – Felvette a telefont, és tárcsázta a nullát. Az éjszakai recepciós felvette. Reacher szólt neki, hogy küldje oda Alice-t az ötös szobához. Aztán odament az ajtóhoz, kiakasztotta a láncot, és kinyitotta az ajtót. Kitámasztva hagyta. Kis szellő fújt be, átsuhant a szobán, a törött ablakon meg ki. Odakint nedves volt a levegő és meleg. Melegebb, mint bent.
Ellie kijött a fürdőszobából.
– Minden rendben? – kérdezte Reacher negyedszer is.
– Igen – bólintott Ellie.
Alice egy perc múlva meg is érkezett. Ellie kíváncsian nézett rá.
– Ő Alice – mutatta be Reacher. – A mamádnak segít.
– Hol, van a mami?
– Nemsokára itt lesz veled – mondta Alice.
Aztán elfordult, és lenézett a földön fekvő férfira. Ernyedten feküdt a padlón, a fal mellett, kitekeredett karokkal és lábakkal.
– Él még? – kérdezte suttogva Alice.
Reacher bólintott. – Csak agyrázkódást kapott, azt hiszem. Remélem.
– A rendőrség nemsokára itt lesz – suttogta Alice. – És felhívtam otthon a főnökömet, az ágyból ugrasztottam ki. Korán reggel elintéz egy megbeszélést egy bíróval. De azt mondja, feltétlenül szükségünk lesz egyértelmű beismerő vallomásra ettől a fickótól, ha el akarjuk kerülni a nagy késlekedést.
Reacher bólintott. – Meglesz.
Lehajolt, szorosabbra csavarta az egyik törülközőt a férfi nyaka körül, és annál fogva bevonszolta a fürdőszobába.
Húsz perccel később, amikor kijött, ott talált két rendőrt a szobában. Egy őrmester és egy közrendőr, mind a kettő mexikói, makulátlan barna egyenruhában. Nagyon nyugodtnak látszottak Reacher hallotta, hogy az ajtó előtt egy kocsi motorja jár. Odabólintott nekik, aztán odament, és felvette a székről a fekete hajú férfi ruháit. Bedobta a fürdőszobába.
– Szóval? – kérdezte az őrmester.
– Hajlandó beszélni – mondta Reacher. – Teljes, önkéntes vallomást tesz. De szeretné hangsúlyozni, hogy ő csak a sofőr volt.
– Nem ő lőtt?
Reacher megrázta a fejét. – Nem, de mindent látott.
– Na és, az emberrablás?
– Ő nem volt ott. Csak később vigyázott a gyerekre. És van még jó pár eset, évekre visszamenőleg.
– Ha beszél, elég hosszú időre lecsukják.
– Tudja, és beletörődött. Sőt örül neki. Megbánta a bűneit.
A rendőrök csak egymásra néztek, aztán bementek a fürdőszobába. Hallotta, ahogy jönnek-mennek, mozgolódnak, aztán a bilincs kattanását.
– Nekem vissza kell mennem Pecosba – mondta Alice. – Elő kell készítenem az ügyet, ez sok munkával jár.
– Menjen a Crown Vickel – mondta Reacher. – Én majd itt várok Ellie-vel.
A rendőrök közben kihozták a fürdőszobából a fekete hajú férfit. Fel volt öltözve. A kezét hátrabilincselték, két oldalról közrefogták a rendőrök, a könyökét szorítva. A férfi görnyedt volt, az arca sápadt a fájdalomtól. A rendőrök kikísérték a járőrkocsihoz, és becsapták maguk mögött a szoba ajtaját. Tompán hallatszott a kocsiajtók csapódása, majd felberregett a motor.
– Mit csinált vele? – kérdezte Alice.
Reacher vállat vont. – Kemény ember vagyok, maga mondta.
Reacher megkérte Alice-t, hogy mielőtt elmegy, még küldje oda a recepcióst egy főkulccsal. Aztán Ellie-hez fordult. – Minden rendben? – kérdezte újból.
– Nem kell folyton ezt kérdezni – felelte Ellie.
– Fáradt vagy?
– Igen.
– A mamád nemsokára megjön. Itt megvárjuk. De menjünk át egy másik szobába, jó? Ennek betört az ablaka.
Ellie kuncogott. – Mert te betörted azzal a kővel.
Reacher hallotta a távolból, ahogy beindul a Crown Vic motorja, és megcsikordulnak a kerekei.
– Nézzük meg a nyolcas szobát – mondta. – Az szép rendes, senki nem volt benne. Lehet, hogy órákat kell várni.
Ellie megfogta a kezét, és együtt kisétáltak, aztán a járdán elmentek a nyolcashoz. Reachernek tizenkét lépés volt, Ellie-nek háromszor annyi. Mind a ketten nedves lábnyomokat hagytak. A recepciós várta őket a kulccsal. A gyerek azonnal bebújt az ablak melletti ágyba, Reacher lefeküdt a másikra, és megvárta, amíg Ellie elalszik. Aztán a feje alá dugta a karját, és próbált szundítani egyet.

Alig két óra múlva fényesen ragyogva, forrón felvirradt az új nap. A fémtető pattogott a forróságban, a gerendák nyikorogtak, recsegtek a tűző nap sugarai alatt. Reacher kinyitotta a szemét a rövid, nyugtalan alvás után, és felült, az ágy szélén lelógatva a lábát. Halkan az ajtóhoz ment, kinyitotta, és kilépett. A keleti horizont jobbra, messze húzódott, a recepciós irodán túl. Vakított a fehér fény. Az égen néhány felhőfoszlány úszott. Ahogy figyelte őket, látszott, hogy lassan párolognak. Ma nem lesz vihar, gondolta. Egy hete mindenki erről beszélt, de mégsem lesz. A tegnapi egyórás eső volt minden.
Visszament a szobába, és megint lefeküdt. Ellie még mindig aludt. Lerúgta a takarót, és a pólója felcsúszott, kilátszott rózsaszín hasa. A lábát behajlította, mintha futna álmában. A karját a feje fölé nyújtotta, amiről egyszer a hadseregben egy pszichológus azt mondta neki, ha valaki így alszik, az annak a jele, hogy biztonságban érzi magát. Nem mindennapi gyerek, az biztos. A legtöbb felnőtt, akit ismert, idegroncs lenne egy ilyen élmény után, hetekig, vagy még tovább is. De ő nem. Talán még túl kicsi, hogy teljesen megértse. Vagy csak egyszerűen kemény fából faragták. Nem tudta eldönteni. Lehunyta a szemét.
Félóra múlva nyitotta ki megint. Ellie ott állt mellette, és a vállát rázogatta.
– Éhes vagyok – mondta.
– Én is – felelte Reacher. – Mit szeretnél enni?
– Fagyit – mondta Ellie.
– Reggelire?
Ellie bólintott.
– Oké. De előbb tojást és szalonnát. Egy gyereknek sok tápanyagra van szüksége.
Kivette az éjjeliszekrény fiókjából a telefonkönyvet, és keresett egy kávézót, ami úgy egy mérfölddel közelebb volt Fort Stocktonhoz. Odatelefonált, és rávette őket, húszdolláros borravaló ígéretével, hogy hozzanak ide reggelit a motelbe. Kiküldte Ellie-t a fürdőszobába, hogy mosakodjon meg. Mire visszajött, a reggeli meg is érkezett. Rántotta, szalonna, pirítós, Ellie-nek kóla, neki kávé. És egy nagy műanyag dobozban fagyi, csokoládéöntettel.
A reggeli mindent megváltoztat, az ember máris másképp látja utána a világot. Reacher evett és megitta a kávét, és érezte, ahogy visszatér az energiája. Ellie-n is látta, hogy erőre kapott. Szélesre tárták a szoba ajtaját, hogy beáradjon a friss reggeli levegő. Székeket húztak ki a járdára az ajtó elé, aztán leültek és vártak.
Több mint négy órát kellett várniuk. Reacher elnyúlt a széken, és úgy múlatta az időt, ahogy szokta. Ellie úgy várt, mintha ez valami komoly feladat lenne, amit a szokásos komoly koncentrációval közelített meg. Reacher két óra múlva megint odatelefonált a kávézóba, és ettek egy második reggelit is, ugyanazt, mint először. Ki-be mászkáltak a fürdőszobába. Kicsit beszélgettek. Próbálták meghatározni a parkolóban növő fákat, hallgatták a bogarak zümmögését, felhőket keresgéltek az égen. De leginkább csak az utat figyelték észak felé. A föld már újból száraz és poros volt, mintha soha nem is esett volna. A por felszállt az aszfaltról, és kis felhőben lebegett a hőségben. Csendes volt az út, pár percenként ha elhaladt egy jármű. Hébe-hóba kisebb dugó keletkezett, amikor megakadtak egy lassúbb teherautó mögött.
Pár perccel tizenegy után Reacher felállt, sétálgatott pár lépést a parkolóban, amikor meglátta a Crown Vicét a távolból közeledni. Lassan kibontakozott a párából. Látta, ahogy az álantennák inognak rajta. A levegőben porcsík szállt a nyomában.
– Hé, kölyök! – kiáltotta. – Ezt nézd meg!
Ellie odament mellé, és a szeme fölé emelte a kezét. Az autó lassított, befordult a parkolóba, és odahajtott melléjük. Alice vezetett. Mellette ott ült Carmen. Sápadt volt, és kimerültnek látszott, de mosolygott, és a szeme ragyogott a boldogságtól. Még meg se állt a kocsi, már nyitotta az ajtót, aztán kiszállt. Ellie odarohant és a nyakába ugrott, összeölelkezve, botladozva táncoltak a napfényben. Sírtak és nevettek egyszerre. Reacher egy pillanatig nézte őket, aztán kicsit hátrább ment, és leguggolt a kocsi mellett. Nem akarta zavarni őket. Ilyenkor jobb kettesben lenni. Alice látta, hogy gondolkozik valamin. Letekerte az ablakot, kinyúlt rajta, és a vállára tette a kezét.
– Minden rendben? – kérdezte Reacher.
– Velünk igen – felelte Alice. – De a rendőrségnek lesz egy kis dolga. Kiderült, hogy több mint ötven gyilkossági eset van ezeknek az embereknek a számláján, hat különböző államban. Ezenkívül újból ki kell vizsgálniuk azokat az eseteket is, amik itt történtek tizenkét évvel ezelőtt, aztán Eugene, Sloop és Walker halálának ügyét is. Rustyt letartóztatják, Walker meggyilkolásáért. De szerintem könnyen meg fogja úszni, az adott körülmények között.
– Na és, velem kapcsolatban?
– Kérdeztek a tegnap éjszakai lövöldözésről. Elég sok kérdést feltettek. Azt mondtam, én voltam.
– Miért?
Alice elmosolyodott. – Ügyvéd vagyok. Azt mondtam, önvédelem volt, és habozás nélkül bevették. Az én kocsim volt ott kint a sivatagban, és az én pisztolyom. Tökéletes megoldás. Magával sokkal többet kekeckedtek volna.
– Akkor mindnyájan szépen hazamehetünk?
– Igen, de főleg Carmen.
Reacher felnézett. Carmen a karjában tartotta Ellie-t, aki átkarolta a lábával a csípőjét, a nyakába temette az arcát, és úgy szívta az illatát, mintha az élete függne tőle. Carmen minden cél nélkül járkált vele ide-oda. Aztán felemelte a fejét, és hunyorgott a napfényben, majd elmosolyodott, olyan önfeledt örömmel, hogy Reacher azon kapta magát, hogy ő is mosolyog.
– Van valami terve Carmennek? – kérdezte Alice-től.
– Beköltözik Pecosba – mondta Alice. – Átnézzük Sloop ügyeit, talán maradt utána valahol egy kis készpénz. Azt mondta, olyasféle lakást akar bérelni, mint az enyém. Talán vállal valami félállást. Esetleg jogi egyetemre is járhatna.
– Elmondta neki, mi történt a ranchen?
– Kacagott a boldogságtól. Mondtam, hogy valószínűleg porrá égett, mire csak nevetett és nevetett. Jó érzés volt.
Ellie kézen fogva körbevezette a parkolóban az anyját, a fákat nézegették, és egyszerre beszéltek. Jól festettek együtt. A kislány ugrándozott, majd szétvetette az öröm. Carmen nyugodtnak és sugárzónak látszott, és nagyon gyönyörű volt. Reacher felállt, és nekidőlt a kocsi oldalának.
– Van kedve ebédelni?
– Hol?
– Van itt nem messze egy kávézó, onnan lehet hozatni valamit. – Biztos vannak zöldséges ételek is.
– Azért a tonhalsaláta is megteszi.
Reacher bement és telefonált. Rendelt három szendvicset, és ígért még húsz dollár borravalót. Aztán kiment. Ellie és Carmen épp őt keresték.
– Nemsokára új iskolába megyek – újságolta Ellie. – Ahogy te is régen.
– Biztos jól fog menni, amilyen okos vagy.
Aztán Carmen elengedte a lánya kezét, és közelebb lépett Reacherhez. Egy pillanatig kicsit félénknek látszott, mintha zavarban lenne. Aztán szélesen elmosolyodott, átkarolta Reacher mellkasát és szorosan megölelte.
– Köszönöm – csak ennyit mondott.
Reacher is megölelte. – Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott.
– Honnan tudta?
– Kitaláltam. Csak beletelt egy kis időbe.
Carmen megint csak elmosolyodott. Aztán a karjába fűzte a karját, és visszakísérte a kocsihoz, ahol Ellie épp Alice-szel beszélgetett, és valamin nevettek.
– Magával minden rendben? – kérdezte Reacher.
Carmen bólintott – Csak bűntudatom van. Emberek haltak meg.
Reacher megvonta a vállát. – Tudja, mit mondott Clay Allison.
– Köszönöm – mondta megint Carmen.
– No hay de qué, senora.
– Senorita – javította ki Carmen.

Carmen, Ellie és Alice bementek, a szobába, hogy kezet mossanak ebéd előtt. Reacher nézte, ahogy becsukódik mögöttük az ajtó, aztán fogta magát, és egyszerűen elsétált. Valahogy így érezte természetesnek. Nem akarta, hogy megpróbálják itt tartani. Kisietett az út szélére, és dél felé fordult. Egy forró mérföldön át gyalogolt, aztán felvette egy teherautó, amit egy fogatlan öregember vezetett, aki nem sokat beszélt. Kiszállt az I-10-es csomópontnál, és a nyugati felhajtónál várakozott a napon, míg lelassított és megállt mellette egy kamion. Megkerülte a hatalmas jármű orrát, és felnézett. A sofőr letekerte az ablakot, kiáradt a hangos zene, belevegyülve a dízelmotor hangos dübörgésébe. Buddy Hollynak hangzott. A sofőr kihajolt az ablakon. Ötven körül járhatott, kövérkés volt. Dodgers feliratú pólót viselt, az arcán nagyjából négynapos szakáll sötétlett.
– Los Angeles jó lesz? – kiáltott ki.
– Bárhová – vágta rá Reacher.