Lee Child

A TITOKZATOS LÁTOGATÓ

GENERAL PRESS KIADÓ

A mű eredeti címe The Visitor

Published 2000 by Bantam Press

a division of Transworld Publishers

Copyright © Lee Child 2000

Hungarian translation ©

GIELER GYÖNGYI és GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart,

az írott és az elektronikus sajtóban

részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

Fordította GIELER GYÖNGYI

Sorozatszerkesztő DR. BORBÉLY SÁNDOR

A borítótervet GREGOR LÁSZLÓ készítette

ISSN 1416-7026 ISBN 963 9282 64 2

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

Felelős kiadó: LANTOS KÁLMANNÉ

Irodalmi és művészeti vezető: LANTOS KÁLMÁN

Készült 24,5 nyomdai ív terjedelemben,

53 g-os, 2,4 volumenizált

Norbulky papíron

Kiadói munkaszám: 705

Szedte a TORDAS és TÁRSA Kft.

Ez a könyv a debreceni könyvnyomtatás

több mint négy évszázados hagyományait őrző

ALFÖLDI NYOMDA Rt. – ben készült

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

A szüleimnek, Audreynak és Johnnak,

akik megtanítottak,

hogyan kell olvasni és miért

1. fejezet

Azt szokták mondani, a tudás hatalom. Minél több a tudás, annál nagyobb a hatalom. Tegyük fel, hogy tudod a lottó nyerőszámait. Az összesét. Nem csak találgatsz, nem megálmodod őket, hanem tényleg tudod. Akkor mit tennél? Rohannál a lottózóba, bejelölnéd a számokat a szelvényen, és nyernél.

Ugyanez áll a tőzsdére is. Tegyük fel, hogy tényleg tudod, melyik részvény ára megy fel. Nem megérzésről vagy intuícióról van szó. Nem trendekről vagy százalékokról vagy tippekről, hanem tudásról. Hiteles, kőkemény tudásról. Tegyük fel, hogy rendelkezel ezzel a tudással. Akkor mit csinálnál? Felhívnád a brókeredet, és vásárolnál. Aztán később eladnád a részvényeket, és meggazdagodnál rajtuk.

Ugyanígy van a kosárlabdával, a lóversennyel, a futballal, a hokival, bármilyen sporttal. Ha előre meg tudjuk jósolni a jövőt, nyerhetünk rajta. Lehetne így fogadni az Oscar- vagy a Nobel-díj nyerteseire, az első hóesés időpontjára, bármire.

Ugyanígy van a gyilkosságokkal is.

Tegyük fel, meg akarsz ölni bizonyos embereket. Előre tudnod kell, hogyan fogod csinálni. Ez a része nem nehéz. Sokféle módszer létezik. Némelyik jobb, mint mások. A legtöbbnek megvannak a hátrányai. Tehát az ember felhasználja a tudását, és kitalál egy új módszert. Gondolkozik és gondolkozik és gondolkozik, míg rájön a tökéletes megoldásra.

Sok figyelmet szentelsz az előkészületeknek. A tökéletes gyilkosság nem könnyű dolog, és a gondos előkészületek nagyon fontosak. De neked ez gyerekjáték. Nem okoznak problémát az előkészületek. A világon semmit Hogyan is okozhatnának, a te intelligenciáddal és képzettségeddel?

Tisztában vagy vele, hogy az igazán nagy problémák ez után jönnek. Hogyan gondoskodsz róla, hogy megúszd a dolgot? Megint csak felhasználod a tudásodat. Az átlagosnál többet tudsz arról, hogyan dolgozik a rendőrség. Sokszor láttad őket munka közben, néha közvetlen közelről is. Tudod, milyen nyomokat keresnek. Tehát nem hagysz hátra semmi olyan nyomot, ami szemet szúrhat. Fejben előre kidolgozol mindent, nagyon pontosan, részletesen és alaposan. Ugyanolyan gondosan, mint ahogy a számokat jelölnéd be a lottószelvényen, amelyről biztosan tudod, hogy vagyont fogsz nyerni vele.

Azt mondják, a tudás hatalom. Minél több a tudás, annál nagyobb a hatalom. Tehát te vagy az egyik leghatalmasabb ember a földön. Legalábbis, ha gyilkosságról van szó, és arról, hogyan kell megúszni.

Élete során az ember állandóan döntéseket hoz, ítéleteket alkot, és folyton találgat mások indítékaival kapcsolatban, míg végül eljut egy olyan pontra, amikor már annyira hozzászokott ehhez, hogy akkor is ilyesmin töri a fejét, amikor nincs rá igazán szükség. A gondolkodása rááll arra, hogy mi van, ha, és folyton arról spekulál, hogy mit csinálna, ha egy bizonyos probléma az ő baja lenne, és nem valaki másé. A szokásává válik.

Jack Reachernek igencsak megvolt ez a rossz szokása. Egyedül üldögélt egy étterem asztalánál, és bámulta a hátát két fickónak, akik úgy hat méterre álltak, és azon tűnődött, elég lesz-e, ha szépen figyelmezteti őket, vagy kénytelen lesz odáig elmenni, hogy eltöri a karjukat.

Ez dinamikai kérdés. A nagyváros dinamikája úgy működik, hogy az új olasz étterem, ahol Reacher üldögélt, meglehetősen üresen fog kongani, egészen addig, amíg nem ír róla a New York Times étteremkalauza, vagy az Observer újságírója észre nem vesz valami hírességet egymás után két este. De egyelőre egyik sem történt meg, úgyhogy az étterem üresen állt, amiből kifolyólag tökéletes hely volt egy magányos férfinak, aki szeretett volna valahol a barátnője lakásának közelében megvacsorázni, amikor a lány késő estig bent van az irodában. A nagyváros dinamikája elkerülhetetlenné tette, hogy Reacher épp itt legyen. És azt is elkerülhetetlenné tette, hogy a két fickó, akiket figyelt, szintén itt legyen. Mert a nagyváros dinamikája úgy működik, hogy minden új vendéglátóipari vállalkozás előbb vagy utóbb látogatókat kap, egy olyan valakinek a képviseletében, aki hetente háromszáz dollárt kér cserébe azért, hogy ne küldje oda az embereit baseballütőkkel, szétverni a berendezést.

A két fickó, akiket Reacher figyelt, a bárpult közelében állt, és halkan beszélgetett a tulajdonossal. A bárpult inkább csak jelképes volt. A terem egyik sarkában szép kis háromszöget alkotott, minden oldala két-három méter lehetett. Nem igazán bár volt, soha senki nem ült oda iszogatni, inkább csak az volt a rendeltetése, hogy itt tartsák az italosüvegeket. Három üvegpolcon sorakoztak a palackok, egy homokfúvott tükör előtt. A kassza és a hitelkártya-leolvasó a legalsó polcon állt. A tulajdonos, egy alacsony, ideges emberke, egészen a háromszög sarkáig hátrált, és a hátát a polcnak vetve állt. A karját szorosan, védekezően összefonta maga előtt. Reacher jól látta a szemét. Félig hitetlenkedés, félig pánik csillogott benne, ahogy a tekintete végigsöpört a termen.

Az étterem nagy volt, talán húsz méterszer húsz méteres, pontosan négyzet alakú. A mennyezet magas, talán hat-hét méter. Az épület több mint százéves volt; a terem valószínűleg sokféle célt szolgálhatott már az idők során. Eredetileg talán valami gyár lehetett. Az ablakai mindenesetre elég nagyok voltak. Könnyen lehet, hogy valamilyen műhely volt itt valamikor régen, amikor a városban még csak ötemeletes épületek emelkedtek. Aztán később talán raktár lett belőle. Vagy autószalon, ahhoz is elég tágas volt. És most olasz étterem lett. Nem egyszerű, piros kockás abroszos, a nagymama receptjét hirdető, családias hely, hanem olyan, ahol háromszázezer dollárt fektettek be az avantgárd dekorációba, és ahol egy hatalmas tányéron hét-nyolc darab kézzel készített raviolit adnak, és ezt nevezik egy adagnak. Reacher tízszer evett itt az elmúlt négy hétben, mióta megnyílt az étterem, és mindig éhesen távozott. De minden olyan finom volt, hogy még az ismerőseinek is mesélgette, ami már jelentett valamit, mert Reacher nem volt nagy ínyenc. Az étterem neve Mostro's volt, ami – amennyire ő tudott olaszul – olyasmit jelenthet, hogy „szörny”. Nem volt biztos benne, mire utal az elnevezés. Semmi esetre sem az adagok méretére, annyi szent. De elég jól hangzott, és az egész hely vonzó volt a halvány juharfa bútorzattal, a fehérre festett falakkal, és a tompa fényű alumínium kiegészítőkkel. A pincérek magabiztosak és barátságosak voltak. A falakon magasan elhelyezett hangszórókból teljes operákat játszottak. Reacher laikus véleménye az volt, hogy nagy remények elé néz az étterem.

Egyelőre azonban lassan terjedt a híre. Az avantgárd dekorációhoz jól illett, hogy csak húsz asztal volt a tágas teremben, de Reacher a négy hét során soha nem látott háromnál többet foglaltan. Ezen az estén rajta kívül csak egy pár volt az étteremben, öt asztallal odébb. Egymással szemben ültek, neki oldalt fordulva. A férfi középmagas volt. Rövid, homokszőke haj, világos bajusz, világosbarna öltöny, barna cipő. A nő vékony volt és fekete, szoknyában és blézerben. Az asztal lába mellett, a földön egy műbőr aktatáska állt. Mindketten harmincöt körül járhattak, fáradtnak és nyúzottnak látszottak, és kicsit kopottas benyomást keltettek. Láthatóan elég jól érezték magukat együtt, bár nem beszéltek sokat.

A két fickó a bárpultnál bezzeg egyfolytában beszélt. Egészen közel hajoltak a tulajhoz, és gyorsan és meggyőzően hadartak valamit. A férfi a pultnak támaszkodott, és ahogy azok minél jobban előredőltek, ő annál inkább hátra, mintha erős szél süvített volna át a termen. A két fickó jó nagydarab volt. Egyforma, sötét gyapjúszövet kabátot viseltek, amitől még szélesebbnek és testesebbnek hatottak. Reacher látta az arcukat a homályos tükrökben. Olajbarna bőr, sötét szemek. Nem olaszok voltak. Szíriaiak vagy libanoniak lehettek, de az arab erőszakosság már kiveszett belőlük, mert ez a nemzedék már Amerikában nőtt fel. Nyomatékosan magyaráztak valamit. A jobb oldali férfi széles gesztust tett a kezével. Könnyű volt eltalálni, hogy egy baseballütőt imitál, ahogy lesöpri az üvegeket a polcról. A kezével fel-le hadonászott.

Azt mutogatta, hogy törik össze a polcokat. A tulajdonos sápadtan vetett egy oldalpillantást az üvegpolcokra.

A bal oldali fickó felhúzta a mandzsettáját, és megkocogtatta az óráját, aztán elindult kifelé. A társa kiegyenesedett, és követte. A kezét végighúzta a legközelebbi asztalon, és levert egy tányért a földre. A tányér széttört a kövezeten. A hangos és disszonáns csörömpölés megzavarta az operamuzsikát. A szökés férfi és a fekete nő csak ültek és másfelé néztek. A két fickó lassan és magabiztosan a kijárathoz sétált, magasra tartott fejjel. Reacher kikísérte őket a tekintetével az utcára. A tulajdonos kijött a pult mögül, letérdelt, és kezdte összeszedegetni a tányér cserepeit.

– Nincs semmi baj? – szólt oda Reacher.

Ahogy kimondta, már tudta, hogy ostoba kérdés volt. A tulaj csak vállat vont, és semmitmondó, nyomorúságos arcot vágott. A kezével összesöprögette a kisebb cserepeket egy halomba. Reacher felállt, odament, kezében a szalvétájával, és segített összeszedni a cserepeket. Az öt asztallal odébb ülő pár figyelte őket

– Mikor jönnek vissza? – kérdezte Reacher.

– Egy óra múlva.

– Mennyit akarnak?

A tulaj vállat vont, és kesernyésen elmosolyodott.

– Az elején még kedvezményes árak vannak – mondta. – Kétszáz hetente, de ha beindul a hely, felemelik négyszázra.

– Fizetni fog?

A tulaj megint szomorú képet vágott. – Szeretném megtartani az éttermemet. De hetente kétszáz nem fog jót tenni az üzletmenetnek.

A szökés férfi és a fekete nő a másik falat nézték, de odahallgattak a beszélgetésre. Az operában egy moll ária következett, mély, szomorú hangon kezdett énekelni egy női hang.

– Kik voltak? – kérdezte halkan Reacher.

– Nem olaszok – felelte a tulaj. – Valami huligánok.

– Használhatom a telefont?

A tulaj bólintott.

– Nem tudja véletlenül, van nyitva errefelé ilyenkor valami írószerbolt?

– A Broadwayen, két saroknyira. Miért? Valami üzleti elintéznivalója van?

Reacher bólintott.

– Igen, olyasmi – mondta.

Felállt, és bement a bárpult mögé. A vadonatúj telefon ott volt az asztalfoglalásokat rögzítő notesz mellett, amely úgy festett, mint amit még soha ki sem nyitottak. Reacher felemelte a kagylót, és tárcsázott egy számot. Kicsit várt, míg fölvették, úgy egy mérföld távolságra és negyven emelettel magasabban.

– Tessék? – szólalt meg egy női hang.

– Szia, Jodie.

– Hello, Reacher, mi újság?

– Végzel valamikor mostanában?

Hallotta, hogy Jodie felsóhajt.

– Nem, egész éjszaka bent leszek. Bonyolult ügy, és tulajdonképpen tegnapra kellett volna nekik a jogi szakvélemény. Ne haragudj.

– Semmi baj – mondta Reacher –, úgyis van egy kis elintéznivalóm. Azt hiszem, utána kimegyek Garrisonba.

– Jól van, vigyázz magadra – mondta Jodie. – Szeretlek.

Reacher hallotta a papírok zizegését, aztán a vonal elnémult.

Lerakta a kagylót, kilépett a pult mögül, és visszament az asztalához. Letett negyven dollárt a kávéscsésze alá csúsztatva, aztán elindult kifelé.

– Sok szerencsét – szólt vissza.

A tulajdonos, aki még mindig a földön guggolt, tétován bólintott, a távolabbi asztalnál ülő pár pedig figyelte Reachert, ahogy távozik. Felhajtotta a gallérját, eligazgatta magán a kabátját, és kilépett az utcára. Sötét volt, a levegő ősziesen csípős. A lámpák körül kis ködfelhők lebegtek. Kelet felé indult a Broadwayen, és keresgélt a neonfeliratok között, lát-e írószerboltot. Talált is egy kis boltocskát, amelynek kirakatában csillag alakúra vágott, világító kartonra voltak kiírva az árak. Minden nagyon olcsó volt, ami épp megfelelt Reachernek. Vett egy kis feliratozó gépet, és egy pillanatragasztót. Aztán megint beburkolózott a kabátjába, és észak felé indult, Jodie lakásához.

A kocsija az épület alagsorában lévő garázsban volt. Lement érte, felhajtott a rámpán, és dél felé fordult a Broadwayen, aztán visszaindult az étteremhez. Ott lelassított, és belesett az ablakon. Az étterem halogénvilágításában ragyogtak a fehér falak. Vendégek nem voltak. Minden asztal üresen állt, a tulajdonos a bárpult mögött üldögélt egy magas széken. Reacher elfordította a tekintetét. Megkerülte a háztömböt, és tiltott helyen leparkolt a kis sikátor végében, amely az étterem hátsó, konyhai bejáratához vezetett. Leállította a motort, kikapcsolta a reflektorokat, és várt.

A nagyváros dinamikája… Az erősek terrorizálják a gyengéket. Addig folytatják, amíg szembe nem találják magukat valaki erősebbel, aki valami önkényes, emberbaráti okból megállítja őket. Egy olyan valaki, mint például Reacher. Semmi oka nem volt rá, hogy segítsen az étterem tulajdonosának, akit alig ismert. Nem volt semmi logika a dologban. Nem rejlett mögötte semmiféle hátsó szándék. Ebben a hétmilliós városban nyilván több száz vagy talán több ezer erős ember van, aki éppen bántalmazza a gyengéket, ebben a szent pillanatban is. Nem fog mindegyiknek utánamenni. Nem keresztes háborút vív ellenük. De arra sem hajlandó, hogy tétlenül nézze, ami az orra előtt folyik. Nem teheti meg, hogy csak úgy elsétál. Ő soha nem volt ilyen.

Kivette a zsebéből a feliratozó gépet. A dolgának csak az egyik része az, hogy elriassza a két fickót. A lényeg, hogy mit hisznek majd, ki akarja elriasztani őket. Egy magányos állampolgár, aki egyedül áll ki az étterem tulajdonosának jogaiért, nem igazán meggyőző. Senki nem fél egy magányos embertől, mert egy embert a számok erejével le lehet győzni. Előbb vagy utóbb az illető meghal, vagy elköltözik a környékről, vagy elveszíti érdeklődését az ügy iránt. Igaz hatással egy szervezet van. Reacher elmosolyodott, lenézett a kis gépezetre és próbálgatni kezdte, hogy működik. Próbaképp kinyomtatta vele a saját nevét, aztán letépte a szalagot és szemügyre vette. REACHER. Hét betű nyomódott a kék műanyag szalagba. Valamivel hosszabb lett, mint két centi. Vagyis az első fickónak szánt felirat úgy tizenkét centis lesz. A másodiké, mondjuk, tíz. Ideális. Megint elmosolyodott, kinyomtatta a feliratokat, és maga mellé rakta az ülésre. A műanyag szalag hátulja a lehúzható papír alatt ragasztós volt, de neki ennél erősebb kellett, ezért vette a pillanatragasztót. Lecsavarta a kis tubus kupakját, és átszúrta a hegyével a tubust, majd visszacsavarta a kupakot, és zsebre rakta a feliratokat meg a ragasztót. Végül kiszállt a kocsiból a hidegbe, megállt az árnyékba húzódva és várt.

A nagyváros dinamikája… Az anyja félt a nagyvárosoktól. Reacher úgy nőtt fel, hogy mindig azt hallotta, a város veszélyes hely, tele van durva, ijesztő alakokkal. Reacher maga is kemény fiú volt, de tizenéves korában még hitt az anyjának. És látta, hogy igaza van. A városok utcáin az emberek tényleg ijesztőek voltak, alattomosak és védekezők. Megtartották a távolságot, és ha szembejöttek vele, átmentek a túloldalra. Reacher meg volt győződve róla, hogy az ijesztő alakok ott ólálkodnak a háta mögött. Aztán egyszer csak rájött, hogy ő az ijesztő alak. Ezek félnek tőlem! Ez óriási felismerés volt. Aztán meglátta a saját tükörképét a kirakatokban, és megértette, miért félnek tőle. Tizenöt éves korában megállt a növésben, de akkor már 195 centi volt és több mint száz kiló. Egy óriás. Mint a tinédzserek akkoriban, elég ágról szakadtan öltözködött. Az arca üres volt, a tekintete közönyös. Ezek félnek tőlem! Szórakoztatta a dolog, és amikor mosolygott, az emberek még inkább elhúzódtak. Ettől kezdve tudta, hogy a város ugyanolyan hely, mint bármely más, és minden olyan emberre, akitől neki félnie kell, kilencszázkilencvenkilenc olyan esik, aki tőle fél. Ezt a tudást taktikázásra használta fel, ami nyugodt magabiztosságot adott a járásának, és a közönyös tekintet csak tovább fokozta a hatást. A nagyváros dinamikája…

Ötvenöt perce várt, aztán kilépett az árnyak közül, és kiállt a sarokra. Nekidőlt az étterem téglafalának, és tovább várt. Kihallatszott az opera, egészen halk, lebegő dallamfoszlányok szálltak ki az ablakon. Az autók zötyögtek az utca kátyús aszfaltján. A szemben levő sarkon egy bár volt, ahol hangos zene dübörgött, és a neonfényben néha pára szállt ki a nyíló ajtón. Hideg volt, a járókelők siettek az utcán, orrukat a sáljukba dugva. Reacher zsebre vágva tartotta a kezét, egyik vállával a falnak támaszkodott, és figyelte az autók áradatát.

A két fickó épp a megbeszélt időben érkezett vissza, egy fekete Mercedesszel. Egy sarokkal odébb leparkoltak, az egyik kerékkel felállva a járdára, és egyszerre nyílt ki a két elülső ajtó. Kiléptek, hosszú kabátjuk libegett utánuk, aztán kinyitották a hátsó ajtókat, és baseballütőket vettek ki a hátsó ülésről. A kabátjuk alá dugták, becsapták a kocsi ajtaját, körbenéztek az utcán, majd elindultak. Tíz métert kellett megtenniük a járdán, aztán átmenni az utca túloldalára, és még tíz métert menni. Könnyedén mozogtak. Nagydarab, magabiztos fickók, lezser mozgásúak, hosszú léptűek. Reacher ellökte magát a faltól, és amikor azok a járdához értek, elállta az útjukat.

– Gyertek hátra a sikátorba – mondta.

Közelről elég ijesztő benyomást tettek. Ketten együtt igencsak alkalmasak voltak a feladatukra. Fiatalok voltak, harmincon innen. Súlyosak, az alkatuk inkább húsos, nem tiszta izom, de ez is majdnem olyan hatásos. A nyakuk vastag volt, selyem nyakkendőt viseltek, fehér inget és öltönyt, amely szemlátomást nem áruházi katalógusból származott. A baseballütőket egyenesen tartották a kabátjuk bal oldala alatt, és a bal kezükkel szorították a zsebükön keresztül.

– Maga meg ki a nyavalya? – kérdezte a jobboldalon álló férfi.

Reacher ránézett. Mindig az a főnök, aki először megszólal, és ilyen helyzetben, amikor az ember egyedül van kettő ellen, a vezért kell előbb elintézni.

– Ki a nyavalya maga? – kérdezte megint a férfi.

Reacher balra lépett, és hajszálnyit elfordult, elállva a járdát, és a sikátor felé irányítva őket.

– Én vagyok az üzletvezető – mondta. – Ha pénzt akarnak, nálam kell érdeklődni.

A fickó megállt, aztán bólintott. – Oké, de hagyjuk a francba a sikátort. Majd odabent megbeszéljük.

Reacher megrázta a fejét. – Ez nem logikus, barátom. Azért fizetünk maguknak, hogy ne tegyék be a lábukat az étterembe, oké?

– Magánál van a pénz?

– Persze – felelte Reacher. – Kétszáz dollár.

Eléjük lépett, és besétált a sikátorba. A konyha ventilátorán gőzpára áradt kifelé. A lábuk alatt szemét és homok recsegett, a lépéseik visszhangját visszaverték a téglafalak. Reacher megállt, megfordult, és úgy állt, mint aki türelmetlen, és nem érti, miért nem követik. A két férfi ránézett, aztán egymásra. Közelebb léptek, és besétáltak a sikátorba. Elég biztosak voltak a dolgukban. Nagydarab fickók, a kabátjuk alatt baseballütővel, ketten egy ellen. Reacher várt egy pillanatig, aztán átlépett az árnyék és fény közötti ferde vonalon. Utána megtorpant. Kicsit visszalépett, mintha előre akarná engedni a másik kettőt, udvariasságból. A két férfi lassan közelebb lépett.

Ebben a pillanatban Reacher a könyökével megütötte az első fickó halántékát, amire jó anatómiai oka volt. Általában véve az emberi koponya keményebb, mint az emberi kéz. Egy ilyen ütközésnél inkább a kéz sérül meg. A könyök sokkal alkalmasabb erre a célra. És a fej oldala sérülékenyebb, mint a koponya szemből vagy hátulról. Az agy sokkal jobban tűr egy szemből kapott ütést. Reacher tehát a könyökét használta, és oldalra ütött. Rövid ütés volt, jól kivitelezett, erőteljes, de a fickó még egy másodpercig a lábán maradt, bár a térde megroggyant. Aztán elengedte a baseballütőt. Kicsúszott a kabátja alól, és hangos koppanással a földre zuhant. Aztán Reacher megint megütötte a fickót. Megint a könyökével. Megint a halántékán. A fickó összeesett, mintha egy csapóajtó nyílt volna meg alatta.

A második résen volt. Megragadta a jobb kezével is a baseballütőt, kirántotta a kabátja alól és meglóbálta, de elkövette azt a hibát, amit a legtöbben el szoktak: egy erős ütést akart mérni Reacher testének közepére. Ezzel két baj is van. Egy ilyen nagy lendülethez idő kell. És a test közepére célzott ütést könnyű kivédeni. Sokkal jobb magasabbra célozni, a fejre, vagy le a térd tájékára.

Egy baseballütő ütését úgy kell kivédeni, hogy az ember nem elhúzódik, hanem még idejében közelebb lép. Az ütés erejét az ütő súlya adja, megszorozva a lendület sebességével. Egy kis fizika. Tömeg szorozva sebességgel, egyenlő impulzus. Az ütő súlya ellen nincs mit tenni, tehát a lendületet kell lefékezni. Közelebb kell kerülni, és amikor visszafelé lendül, akkor elkapni, amikor még épp csak elkezdődött a gyorsulás. Ezért nem jó ötlet ilyen nagy lendületet venni. Minél hátrább lódítja, annál több idő kell, amíg megint lesújthat vele, és így annál több időt ad az ellenfelének.

Reacher féllépésnyire volt, amikor az ütő elérte. Figyelte a lendület ívét, és mindkét kezével elkapta a baseballütőt, egészen lent, a gyomra előtt. Így semmi ereje nem volt az ütésnek. Az összes erő, amit az ellenfél beleadott, ellene fordítható. Reacher meglódította és felrántotta az ütőt, amivel kibillentette a férfit az egyensúlyából. Rúgott egyet a bokájába, kirántotta a kezéből az ütőt, és hasba döfte vele. A fickó térdre esett, és a fejét a falba verte. Reacher belerúgott, amitől az elnyúlt a földön, aztán leguggolt, és torkára szorította a baseballütőt. A bal kezével átkutatta a fickó zsebeit. Talált egy automata pisztolyt, egy vaskos pénztárcát és egy mobiltelefont.

– Kinek dolgoztok? – kérdezte.

– Mr. Petrosiannak – nyögte a férfi. Reachernek nem mondott semmit a név. Hallott ugyan egy egykori szovjet sakkbajnokról, akit Petrosiannak hívtak, és volt egy ilyen nevű náci tábornok is. De nem valószínű, hogy ők zsarolnának éttermeket New Yorkban. Megvetően elmosolyodott.

– Petrosian? Most vicceltek?

Igyekezett maró gúnyt erőltetni a hangjába, mintha a lehetséges riválisok közül Petrosian olyan alacsonyan állna a rangsorban, hogy szinte szóba sem jöhet.

– Ugye, vicceltek? – ismételte. – Petrosian? Hát elment ennek az esze?

Az első fickó megmozdult. A karja és lábai is mintha lassított felvételen mozogtak volna. Reacher kicsit megnyomta a második fickó torkát, aztán elvette az ütőt, és fejbe kólintotta vele az elsőt. Egy-két másodperc múlva már megint a másik nyakára szorította. Az első ájultan feküdt. Az életben nem úgy van, mint a filmeken. Ha valaki három ilyen ütést kap a fejére, nem verekszik tovább, hanem szédeleg és hányingere van, legalább egy hétig.

– Lenne egy üzenetünk Petrosiannak – mondta halkan Reacher.

– Mi az üzenet? – zihálta a második fickó.

Reacher elmosolyodott.

– Ti lesztek az üzenet.

A zsebébe nyúlt a feliratokért és a ragasztóért.

– Ne mozdulj! – förmedt rá az első fickóra.

Az nem mozdult. Épp csak annyit, hogy a kezével kicsit megtapogatta a torkát. Reacher lehúzta a papírt a szalag hátuljáról, megkente ragasztóval, aztán jól rányomta a fickó homlokára. Kétszer is rásimította. A Mostrónak már van védelmezője felirat állt rajta.

– Ne mozdulj – szólt rá megint a férfira.

A baseballütőt magával vitte, és arcával felfelé fordította a másik férfit. Jó sok ragasztóval az ő homlokára ragasztotta a másik szalagot. Ezen az állt: Ne akarjatok velünk rivalizálni! Ennek a fickónak a zsebeit is átkutatta, és ugyanazt találta benne: egy automata pisztoly, tárca, mobiltelefon. Meg a Mercedes kulcsai. Kicsit várt, míg a fickó mozgolódni kezdett. Aztán a másikra pillantott. Az épp feltápászkodott négykézlábra, és a szalagot piszkálgatta a homlokán.

– Nem fog lejönni – szólt oda Reacher. – Csak a bőröddel együtt. Add át üdvözletünket Mr. Petrosiannak, aztán menjetek el egy kórházba.

Visszafordult a másik fickóhoz. A ragasztó teljes tartalmát belenyomta a két tenyerébe, összeszorította őket, és tízig számolt. Aztán a gallérjánál fogva felrángatta a férfit. A kocsikulcsokat odadobta a másiknak.

– Gondolom, te vagy a sofőr. Na, tűnés innen.

A fickó csak állt, ijedten jobbra-balra kapkodva a tekintetét. Reacher megrázta a fejét.

– Ne próbálkozz semmivel, vagy letépem a füleidet és megetetem veled. És többet ne gyertek vissza. Soha! Vagy valaki nálam sokkal rosszabbat küld a főnököm, aki nem lesz ilyen barátságos hozzátok. Érthető?

A fickó csak bámult, aztán óvatosan bólintott.

Az összeragasztott kezűnek nehezére esett a mozgás. A másik meg alig bírt segíteni neki. Nem volt szabad karja, amivel tartsa. Egy kicsit gondolkozott, aztán bebújt a másik összeragasztott kezei közé, és a hátára vette. Elbotladozott vele a sikátor végébe, ahol megállt. A sziluettjük kirajzolódott az utcai lámpák fényében. Előbbre hajolt, a vállára emelte a súlyt, és kifordult a sarkon.

A pisztolyok M9-es Beretták voltak, kilencmilliméteresek. Reacher is ilyet hordott a seregben tizenhárom hosszú éven át. Az M9-es sorozatszáma az alumíniumba van vésve a Pietro Beretta felirat alatt. Mind a kettőről kitörölték, elég kezdetleges módszerrel, egy reszelővel. A tár mindkettőben tele volt, fényes réz Parabellum lövedékekkel. Reacher kivette belőlük, és kidobta a tárakat a konyha előtti kukába. Aztán ledobta a pisztolyt a földre, és jól beletaposta a homokot a mechanizmusába, majd ezeket is a kukába dobta. A telefonokat szétverte a baseballütővel, és otthagyta a földön.

A tárcákban hitelkártyák, jogosítvány és bankjegyek voltak. A pénzt a zsebébe gyűrte, a tárcákat a sarokba rugdosta, aztán sarkon fordult, és mosolyogva kisétált az utcára. A fekete Mercedesnek már nem volt se híre, se hamva. Reacher visszasétált az elhagyatott étterembe. A zenekar teljes erővel játszott, és a hőstenor épp kivágott egy magas hangot, a hegedűk és a csellók hangja vele együtt szárnyalt. A tulajdonos a bárpult mögött ült, magába roskadva. Reacher lehámozott egy tízdollárost a bankjegycsomóról, és a bárpultra dobta.

– A tányérért, amit eltörtek – mondta. – Egyébként meggondolták magukat, nem jönnek vissza.

A tulaj csak bámulta a tízdollárost, és nem szólt semmit. Reacher megfordult, és kisétált az utcára. A túloldalon meglátta a párt, akik az előbb az étteremben ültek. A szőkés férfi és a fekete hajú nő az aktatáskával. A járdán ácsorogtak, és őt figyelték. Csak álltak, beburkolózva a kabátjukba, és nézték. Reacher odasétált a kocsijához, és kinyitotta az ajtót. Beült, és indított. A vállán át hátrapillantott. A pár még mindig őt figyelte. Reacher besorolt a forgalomba, és a gázba taposott. Egy sarok után a visszapillantó tükörbe nézett, és látta, hogy a nő kilép az úttestre, és nyakát nyújtogatva bámul utána. Aztán az alakja beleveszett a neonfények kavalkádjába.

2. fejezet

Garrison a Hudson keleti partján fekszik, Putnam megyében, úgy ötvennyolc mérfölddel északra Tribecától. Egy ilyen őszi estén nem okoz problémát a forgalom, és az ember annyival száguld, amennyivel akar. De Reacher mindig óvatosan vezetett. Új volt neki, hogy rendszeresen ingázzon A és B pont között. Úgy érezte magát, mint egy idegen egy új helyen. Mint minden idegen, félt, nehogy bajba keveredjen. Ezért olyan lassan vezetett, hogy senkinek ne tűnjön fel, és hagyta, hogy az ingázók gyors autóikkal megelőzzék jobbról és balról. Az ötvennyolc mérföldet egy óra és tizenhét perc alatt tette meg.

Az utca, ahol a háza állt, nagyon sötét volt, mert mélyen megbújt egy ritkán lakott, erdős részen. Teljes volt az ellentét a város ragyogásával. Ráfordult a ház előtti behajtóútra, és elnézte, ahogy a reflektor fénysugara végigsiklik az aszfalton és a bokrokon. A levelek már kezdtek elszáradni, és furcsán, irreálisan festettek a mesterséges fényben. A reflektorsugár rávetült a garázs ajtajára, majd hirtelen végigsöpört két autón, amelyek a garázs előtt álltak, orrukkal kifelé. Reacher ijedten a fékre taposott. Az autók reflektorai felgyulladtak, és elvakították, ugyanebben a pillanatban a visszapillantó tükörben is felvillant egy reflektor fénye. Reacher elrántotta a fejét, és meglátta, hogy kétoldalról emberek futnak felé erős fényű zseblámpákkal. Megfordult, és látta, hogy a háta mögött csikorogva lefékez még két autó. Emberek szálltak ki belőle, és felé rohantak. Az autóját körbevették a fénysugarak. A sötétből és a fényből emberek bukkantak elő. Pisztoly volt náluk, és sötét színű mellényt viseltek a kabátjuk fölött. Körbevették a kocsiját. Látta, hogy egyik-másik zseblámpa puskákra van erősítve. Az embereket hátulról világította meg az autók reflektora. A folyóról felszálló köd megült a levegőben. A fénysugarak áthatoltak a ködön, és furcsán, horizontálisan cikáztak ide-oda.

Egy alak közelebb lépett a kocsijához. Felemelkedett egy kéz, és megkocogtatta az ablakot. A kéz kicsi volt, fehér és keskeny. Egy nő keze. Egy zseblámpa sugara ráirányult a kézre, és a benne lévő jelvényre. Olyan formája volt, mint egy pajzsnak. Ragyogó aranyszínű volt, a tetején egy arany sas, bal oldalra fordított fejjel. Reacher rámeredt a Federal Bureau of Investigation feliratra. A nő hangos, fémes koccanással odanyomta a jelvényt az ablakhoz, aztán bekiabált neki: – Állítsa le a motort!

Reacher semmit nem látott, csak a ráirányuló, vakító fénysugarakat. Leállította a motort. Nem hallott mást, csak a rohanó lépések alatt csikorgó kavicsokat a behajtóúton.

– Tegye mindkét kezét a kormányra! – kiáltotta a nő.

Reacher a kormányra rakta a kezét, és mozdulatlanul ült, a fejét félrefordítva az ajtót figyelte. Kinyitották, amitől felgyulladt az autó belső kislámpája, és a fény megvilágította a nőt: a fekete hajú nő volt az étteremből. Mögötte ott állt a szőke bajuszos férfi. A nő egyik kezében az FBI-jelvényt tartotta, a másikban egy pisztolyt, amit egyenesen Reacher fejének szegezett.

– Szálljon ki – utasította. – Szép lassan.

Hátrább lépett, a pisztollyal követve Reacher minden mozdulatát. Reacher kicsit elfordult az ülésen, és kirakta a lábát, aztán egyik kezével az ülésre támaszkodva, a másikat a kormányon nyugtatva, kicsit várt. Látta, hogy fél tucat ember áll előtte a reflektorfényben. A háta mögött nyilván még többen lehetnek. Talán a háznál is vannak. A nő még egy lépést hátrált. Reacher kiszállt kocsiból, és megállt nő előtt.

– Forduljon meg! – parancsolt rá a nő. – Tegye a kezét a kocsi tetejére.

Reacher engedelmeskedett. A fém hideg volt, és síkos az esti harmattól. Érezte, hogy egész testét kezek tapogatják végig. Kivették a kabátzsebéből a tárcáját és a nadrágzsebéből a lopott pénzt. Valaki behajolt a válla mellett a kocsiba, és kivette a slusszkulcsot.

– Most menjen oda a mi kocsinkhoz – utasította a nő, és kezében a jelvénnyel odamutatott. Reacher félig elfordult, és meglátta a ködben a reflektor fénypászmáját, amely egy méterrel odébb ért véget a lábánál. Az egyik garázs közelében álló kocsi fénye volt. Elindult arrafelé. Hallotta, hogy a háta mögött egy hang azt kiáltja: – Kutassátok át a kocsit! – A garázs mellett álló autónál egy férfi várta, sötétkék golyóálló mellényben. Kinyitotta a hátsó ajtót, aztán odébb lépett. A nő aktatáskája ott hevert a hátsó ülésen. Műbőr volt, olcsó krokodilutánzat. Reacher bemászott mellé. A golyóálló mellényes férfi becsapta az ajtót, ugyanabban a pillanatban nyílt az ajtó a másik oldalon, és a nő is beült. A kabátja nem volt begombolva, kilátszott a blúza és a kosztümje. A szoknya matt fekete volt és rövid. Reacher hallotta a nejlonanyag súrlódását, és meglátta a pisztolyt, amelyet még mindig a fejének szegezve tartott. Az első ajtó is kinyílt, a szökés férfi rátérdelt az ülésre, és hátranyúlt az aktatáskáért. Reacher látta a szökés szőrszálakat a csuklóján meg az órája szíját. A férfi felnyitotta az aktatáskát, és kivett belőle néhány papírlapot. Egy zseblámpa fényét rájuk irányította. Reacher látta, hogy sűrűn van gépelve, és az első oldal tetején a saját nevét, nagy betűkkel.

– Házkutatási engedély – közölte a nő. – A házára.

A szökés férfi kimászott a kocsiból, és becsapta az ajtót. A kocsiban csönd lett. Reacher lépteket hallott a ködben, melyek egyre halkultak. Egy pillanatra a nőt hátulról megvilágította a kintről jövő fény. Aztán előrehajolt, és felkattintotta az autó kis-lámpáját. Meleg, sárgás fénye volt. A nő félrehúzódva ült, hátával az ajtónak dőlve, a térdét Reacher felé fordítva. A pisztolyt az első ülés tetején nyugtatta. A karját behajlította, úgyhogy a pisztoly Reacher felé mutatott. SIG-Sauer volt, nagy, hatékony és drága.

– Tartsa a lábát a padlón – mondta a nő.

Reacher bólintott. Tudta, mit akar a nő. A hátát ő is az ajtónak támasztotta, és a lábát bedugta az első ülés alá. Ettől esetlenül megcsavarodott az egész teste, ami azt jelentette, hogy ha bármivel próbálkozni akarna, túl lassú lenne, addig a nő úgyis szétlőné a fejét.

– Úgy tartsa a kezét, hogy lássam – szólt rá a nő. Reacher kinyújtotta a karját, rátámasztotta az első ülésre, és lehajtotta a fejét. Vetett egy oldalpillantást a SIG-Sauer csövére. Sziklaszilárd volt, a nő ujja szorosan a ravaszon. Mögötte fehéren derengett az arca.

– Üljön nyugodtan – mondta a nő. Az arca közönyös volt. – Meg se kérdezi, mi ez az egész?

Az nem lehet, hogy amiatt lenne, ami egy órával ezelőtt történt, gondolta Reacher. Lehetetlen, hogy ezt megszervezték volna egy óra és tizenhét perc alatt. Hallgatott, és teljesen mozdulatlanul ült. Kicsit aggódott, mert a nő ujja olyan szorosan a pisztoly ravaszára feszült, hogy a csontjai is kifehéredtek. Bármikor történhetnek balesetek.

– Nem akarja tudni, mi ez az egész? – kérdezte megint.

Reacher üres tekintettel nézett rá. Meg se bilincseltek, gondolta, vajon miért nem? Amikor nem szólalt meg, a nő vállat vont, mintha azt mondaná: jó, ahogy akarja. Az arca közönyös maradt, és csak nézte. Nem volt szép arc, de érdekes, karakteres. Harmincöt évesnél nem lehetett több, de az arcán sok ránc volt, mintha túl élénk lenne az arcjátéka. Valószínűleg inkább a homlokráncolás jellemző rá, mint a mosoly, gondolta Reacher. A haja koromfekete volt, és ritkás. Átlátszott a fejbőre. Fehér volt, amitől fáradt, egészségtelen benyomást keltett. De a szeme csillogott. Reacher mellett elbámulva kinézett a sötétbe, a ház felé, ahol az ügynökök épp kutatnak.

A nő elmosolyodott. A két első foga kicsit ferde volt. A jobb oldali ferdén állt, és egész kicsit ránőtt a bal oldalira. Érdekes száj. Egyértelmű, hogy a nő saját döntéséből ilyen. A szülei nem vitték el a fogszabályzó rendelésre, és később ő sem ment el. Úgy döntött, maradjon, ahogy a természet megalkotta. Talán jól is döntött, érdekes és jellegzetes lett tőle az arca.

A nagykabátban is látszott, hogy vékony termetű. Fekete blézer volt rajta és krémszínű blúz. A melle kicsi volt. A blúz poliészterből készült, és látszott rajta, hogy sokszor mosták. A nő félrefordulva ült, amitől a szoknya felcsúszott a combján. A térdét összeszorította, de a combjai között így is kis rés maradt.

– Abbahagyná? – szólalt meg.

A hangja jéghideg volt, és a pisztoly megrezzent a kezében.

– Mit? – kérdezte Reacher.

– Ne bámulja a lábamat.

Reacher felemelte a tekintetét a nő arcára. – Ha már valaki rám szegez egy pisztolyt, jogom van szemügyre venni tetőtől talpig, nem gondolja?

– Szereti ezt csinálni?

– Mit?

– A nőket bámulni.

Reacher vállat vont. – Lehet rosszabb dolgokat is bámulni.

A pisztoly közelebb nyomult. – Szemét disznó. Ez egyáltalán nem vicces. Nem szeretem, ahogy bámul.

Reacher mereven nézte a nőt.

– Miért, hogy bámulom?

– Nagyon jól tudja, hogy.

Reacher megrázta a fejét. – Fogalmam sincs – mondta.

– Mintha ki akarna kezdeni velem. Undorító alak, remélem, tudja.

Reacher érezte a megvetést a nő hangjában. Rábámult ritkás hajára, ferde fogaira, és sovány testére az olcsó egyenkosztümben.

– Azt hiszi, ki akarok kezdeni magával?

– Miért, nem?

Reacher megint megrázta a fejét.

– Egy kóbor kutyával is előbb kezdenék ki – mondta.

Húsz percen át fagyos, ellenséges csöndben üldögéltek. Aztán visszajött a szőke bajuszos férfi, és beült az első ülésre. Nyílt a másik ajtó is, és beszállt a sofőr. A kezében voltak a kulcsok. A tükörbe pillantott, mire a nő bólintott, és elindultak. Elhaladtak Reacher kocsija mellett, és kikanyarodtak az útra.

– Telefonálhatok? – kérdezte Reacher. – Vagy az FBI-nál nem szokás az ilyesmi?

A szőke férfi mereven kibámult a szélvédőn.

– Majd valamikor az elkövetkező huszonnégy órában telefonálhat – mondta. – Gondoskodni fogunk róla, hogy ne fosszuk meg az alkotmányos jogaitól.

A nő Reacher fejének közelében tartotta a SIG-Sauert egész úton vissza Manhattan felé, ötvennyolc mérföldön át a sötétben és a ködben.

3. fejezet

Valahol a belvárostól kicsit délebbre lehajtottak egy alagsori parkolóba, és Reachert kilökdösték a kocsiból. A parkoló ragyogóan ki volt világítva, a falai fehérre festve, és fekete autók sorakoztak benne. A nő körbejárta a parkolót, a cipősarka hangosan kopogott a betonon a néma csöndben. Az egész parkolót átvizsgálta. Úgy látszik, nagyon óvatos. Aztán az egyetlen fekete liftajtó felé mutatott, amely egy távolabbi sarokban állt. Két férfi várakozott mellette. Fekete öltöny, fehér ing, szolid nyakkendő. Az arcuk védekező volt. Fiatalok voltak. De az is látszott rajtuk, hogy jól érzik magukat a helyükön, és büszkék magukra. Mintha ők lennének itt a házigazdák. Reachernek hirtelen leesett a tantusz, hogy a nő és a szőke bajuszos valószínűleg nem a New York-i FBI-irodától vannak. Idegen pályán mozognak. A nő nemcsak azért vizsgálta át az egész parkolót, mert óvatos, hanem azért is, mert nem tudta, hol van a lift.

Reachert bekísérték a liftbe, középre állították, és körbeállták. A nő, a szőke bajuszos, a sofőr és a két helybéli fickó. Öt ember, öt pisztoly. A négy férfi a sarkokban állt meg, a nő középen, Reacher mellett, mintha az ő zsákmánya lenne. Az egyik helybéli fiú megnyomott egy gombot, mire a lift ajtaja összecsukódott, és elindultak fölfelé.

Hosszú ideig suhantak, aztán nagy döccenéssel megálltak. A kijelző a 21. emeletet mutatta. Az ajtó szétnyílt, és a két Fiatal ügynök szállt ki elsőnek egy kopár folyosóra. Minden szürke volt. Vékony, szürke szőnyeg, szürkére festett falak, szürkés fény. Csönd volt, mintha már mindenki hazament volna órákkal ezelőtt, és csak néhány munkamániás őrült maradt volna itt. A folyosón végig csukott ajtók sorakoztak. A sofőr megállt a harmadik előtt, és kinyitotta. Reachert bevezették. Egy kopár helyiségben találta magát, nagyjából négyszer ötméteres lehetett. Betonpadló, betonfalak, minden sötétszürkére festve, mint egy hadihajó. A mennyezet festetlen volt, és a vezetékek is mind kilátszottak. Neoncsövek lógtak le, éles fénnyel árasztva el a szürkeséget. A sarokban egyszerű műanyag kerti szék állt, semmi más nem volt a szobában.

– Üljön le – mondta a nő.

Reacher a székkel szemben lévő sarokba sétált, és leült a földre, a falnak támaszkodva. A betonfal hideg volt, a festék rajta kellemetlenül síkos. Reacher összefonta a karját a mellkasa előtt, kinyújtotta a lábát, és bokánál keresztbe tette. A fejét a falnak támasztotta, és felbámult az ajtónál állókra. Azok kisereglettek a folyosóra, és becsukták az ajtót. Nem hallatszott, hogy fordulna a kulcs a zárban, de erre nem is volt szükség, mert belülről egyáltalán nem volt kilincs az ajtón.

Érezte a betonpadlón a léptek kopogását. Aztán nem maradt más, csak a csönd, és a feje fölötti ventilátorokból jövő halk sziszegés. Némán ült úgy öt percig, amikor újabb lépéseket hallott odakintről, aztán nyílt az ajtó. Egy férfi dugta be a fejét, és egyenesen rábámult. Idősebb volt, vörös foltos arca fáradt és puffadt a magas vérnyomástól, és csupa ellenségesség. Leplezetlenül bámulta, és a tekintete mintha azt mondta volna: Na, szóval maga az a pasas? Három-négy hosszú másodpercig bámult, aztán visszahúzta a fejét, az ajtó becsapódott, és ismét visszatért a csönd.

Öt perccel később lejátszódott ugyanez. Léptek a folyosón, egy bedugott fej az ajtónyílásban, merev bámulás. Szóval maga az a pasas. Az arc most vékonyabb volt, sötétebb bőrű, és fiatalabb is. A férfi inget és nyakkendőt viselt, zakó nélkül. Reacher visszabámult. Három-négy másodperc múlva az arc eltűnt, és az ajtó becsukódott.

Ezután hosszabb csönd következett, talán úgy húsz percig. Majd megjelent egy harmadik arc. Lépések, kilincszörgés, nyíló ajtó, bebámuló arc. Szóval ez az a pasas? Ez most megint idősebb volt, ötvenes. Tekintélyes arc, őszülő, kócos haj. Vastag lencséjű szemüveget viselt, a tekintete nyugodt volt, komolyság és megfontoltság csillogott benne. Úgy nézett ki, mint akinek súlyos felelősség nyomja a vállát. Talán a New York-i iroda vezetője lehet. Reacher fáradtan visszanézett rá. Egyikük sem szólt semmit. A férfi csak bámult egy darabig, aztán a feje eltűnt, és az ajtó ismét becsukódott.

Bármi történt is odakint, jó egy óráig tartott. Reachert addig egyedül hagyták a szobában. Kényelmesen üldögélt a padlón, és várt. Aztán egyszer csak egy csomó ember közeledett zajosan a folyosón, egész ideges csorda. Reacher érezte, hogy a padló finoman megrázkódik a lépéseik alatt. Nyílt az ajtó, és belépett a szemüveges, őszes hajú férfi. A küszöbnél megállt, és onnan inkább csak behajolt a szobába.

– Ideje, hogy beszéljünk – mondta.

A két fiatal FBI-ügynök befurakodott mellette, és megálltak a két oldalán. Reacher várt egy pillanatig, aztán felállt a fal mellől, és kilépett a sarokból.

– Szeretnék telefonálni – mondta.

Az őszes férfi megrázta a fejét.

– Majd később – felelte. – Előbb beszélünk, rendben?

Reacher vállat vont. Az ilyen esetekben, amikor megfosztanak valakit a jogaitól, általában az a baj, hogy nincs rá tanú, hogy tényleg megtörtént. A két fiatal ügynök nem látott semmit. Vagy ha kell, valószínűleg arra is megesküdnének, hogy látták Mózest lejönni a hegyről a kőtáblákkal.

– Akkor gyerünk – mondta az ősz hajú.

Reachert kikísérték a szürke folyosóra, és körbevette egy csomó ember. A nő és a szőke bajuszos férfi is ott volt, a vöröses arcú idősebb és a fiatalabb, vékony arcú ingujjas. Késő este volt, de mindegyikük felajzottnak és izgatottnak látszott. Szinte a föld felett lebegtek, látszott, hogy úgy érzik, végre előbbre jutottak valami ügyben. Reacher nagyon jól ismerte ezt az érzést. Neki is volt része benne nem egyszer, többször is, mint amire szeretett visszaemlékezni.

A csoport azonban megosztott volt. Egyértelműen két csapatra oszlottak, és feszültség uralkodott közöttük. A nő Reacher bal oldalán közel maradt, a szőke bajuszú és a vörös arcú pedig a nő mellett lépkedtek. Ez volt az egyik csapat. A jobb oldalon ment a vékony arcú férfi, ő egymagában alkotta a másik csapatot. A többiek igencsak túlerőben voltak vele szemben, látszott, hogy ennek nem örül. Reacher érezte, hogy időnként megérinti a könyökét, mintha el akarná ragadni magának a zsákmányt.

Végigsétáltak egy keskeny, szürke folyosón, mintha egy tengeralattjáró gyomrában lennének, aztán beléptek egy szürke szobába, melyet szinte teljesen kitöltött egy hosszú asztal. A hosszabbik oldalai enyhén íveltek voltak, a két vége egyenes. Az egyik hosszabbik oldalán, amely az ajtóhoz képest keresztben húzódott, hét műanyag szék sorakozott egymástól elég távol. Az asztal íve miatt félkörben körbevettek egy széket, amely az ellenkező oldalon pont középen állt.

Reacher megállt az ajtóban. Nem volt nehéz rájönni, melyik széket szánták neki. Megkerülte az asztalt, és leült. A szék lábai megnyikordultak a súlya alatt, a háttámla belevágott a lapockájába. Ennek a szobának a falai is szürkére voltak festve, de itt a mennyezet is el volt dolgozva. Műanyag álmennyezet borította, egy keresztbe húzódó acélgerendára voltak csavarozva a lámpák, melyek Reacherra irányultak. Az asztal olcsó mahagóni volt, vastagon lelakkozva. A fény visszaverődött a lakkrétegről, és épp a szemébe világított.

A két fiatal ügynök az asztal két végében, a falnál állt meg, mintha őrök lennének. A zakójuk ki volt gombolva, jól látszott a pisztolytáskájuk. A kezüket kényelmesen lógatva összekulcsolták maguk előtt, és a fejüket oldalra fordítva, Reachert figyelték. Vele szemben elhelyezkedett a két csapat. Hét szék, öt ember. Az őszes hajú férfi foglalta el a középső széket. A fény megcsillant a szemüvegén, alig látszott mögötte a szeme. Mellette, jobb felől a vörös arcú ült, utána a nő, majd a szőke bajszú. A vékony arcú ingujjas a bal oldalon megmaradt három szék közül a középsőn ült.

Az őszes hajú előrehajolt, és karját a fényes asztalra fektette, mintegy jelezve, hogy ő itt a főnök, és öntudatlanul a két frakciót is elválasztotta egymástól.

– Kicsit vitatkoztunk maga miatt – kezdte.

– Le vagyok tartóztatva? – kérdezte Reacher.

A férfi megrázta a fejét. – Nem, még nem.

– Tehát akár el is mehetek?

A férfi ránézett orrhegyére csúszott szemüvege fölött. – Mi jobban örülnénk, ha egyelőre itt maradna, hogy civilizált keretek között tarthassuk ezt a dolgot.

Egy hosszú pillanatra csönd lett.

– Akkor legyünk civilizáltak. A nevem Jack Reacher. Maga ki a fene?

– Tessék?

– Mutatkozzunk talán be. A civilizált emberek így szokták, nem? Bemutatkoznak. Aztán váltanak néhány udvarias szót a Yankees legutóbbi meccséről, vagy a tőzsdéről meg ilyesmiről.

Megint csönd lett. Aztán az ősz hajú bólintott.

– Alan Deerfield vagyok – mondta. – Az FBI helyettes igazgatója. Én irányítom a New York-i irodát.

Aztán jobbra fordította a fejét, ránézett a szőke hajúra, és türelmesen várt.

– Tony Poulton különleges ügynök – szólalt meg a férfi, és balra pillantott.

– Julia Lamarr különleges ügynök – folytatta a nő, és ő is balra nézett.

– Nelson Blake ügynök – mondta a vörös képű. – Mi hárman Quanticóból jöttünk, az FBI központjából. A sorozatgyilkosságokkal foglalkozó osztály vezetője vagyok, Lamarr és Poulton ügynök a beosztottaim. Azért jöttünk, hogy magával beszéljünk.

Szünet. Deerfield a másik oldalra fordult, és a vékony arcú férfira nézett.

– James Cozo ügynök – mondta férfi. – Szervezett bűnözési osztály, New York. A védelmi pénzekkel kapcsolatos ügyekkel foglalkozom.

Megint csönd lett.

– Így megfelel? – kérdezte Derrfield.

Reacher hunyorgott a vakító lámpafényben. Mindenki őt nézte. Reacher lassan végignézett rajtuk, balról jobbra, aztán jobbról balra, végül megállapodott a tekintete Deerfielden és bólintott.

– Oké – mondta. – Nagyon örülök, hogy megismerkedtünk. Szóval, hogy áll mostanában a Yankees?

Öt ember ült vele szemben, ötféle bosszankodó arckifejezéssel. Poulton elfordította a fejét, mintha pofon vágták volna. Lamarr felhorkant, halk, megvető hangon. Blake összeszorította a száját, és még vörösebb lett az arca. Deerfield mereven nézte, és felsóhajtott. Cozo Deerfieldre vetett egy pillantást, látszott, hogy szeretne közbeszólni.

– Nem beszélünk a Yankeesről – mondta Deerfield.

– És hogy áll a Dow Jones-index? Várható árzuhanás a tőzsdén?

Deerfield megrázta a fejét. – Ne szórakozzon velem, Reacher. Pillanatnyilag én vagyok a legjobb barátja, jobb, ha ezt észben tartja.

– Nem, a legjobb barátom pillanatnyilag Ernesto A. Miranda – mondta Reacher. – Ugye, emlékeznek? Miranda kontra Arizona állam, legfelsőbb bíróság, 1966 júniusa. Megsértették az alkotmány ötödik kiegészítésében rögzített jogait, mivel a rendőrök nem figyelmeztették, hogy jogában áll hallgatni és ügyvédet hivatni.

– És?

– Nem hallgathatnak ki, míg nem ismertették a Miranda-jogaimat. Tehát egyáltalán nem hallgathatnak ki, mert beletelhet kis időbe, míg ideér az ügyvédem, és ha ideér, nem fogja hagyni, hogy beszéljek magukkal.

A sorozatgyilkossági osztályról érkezett három ügynök szélesen vigyorgott.

– Az ügyvédje, ugyebár, Jodie Jacob? – kérdezte Deerfield. – A barátnője.

– Mit tudnak a barátnőmről?

– Mindent tudunk róla – jelentette ki Deerfield. – Ahogy magáról is.

– És miért akarnak beszélni velem?

– Miss Jacob, ugye, a Spencer Gutman ügyvédi irodánál dolgozik? – kérdezte Deerfield. – Elég jó a hírneve, és azt rebesgetik, ki fogják nevezni vezetőnek, ugye, tudja?

– Hallottam róla.

– Lehet, hogy hamarosan.

– Hallottam róla – ismételte meg Reacher.

– Mindenesetre nem fog sokat lendíteni a helyzetén, hogy a maga ismerőse. Nem igazán ideális férjjelölt egy ilyen hivatású nőnek.

– Semmilyen férjjelölt nem vagyok.

Deerfield elmosolyodott. – Csak képletesen mondtam. De a Spencer Gutman csak előkelő üzleti ügyfelekkel foglalkozik. Nagymenők a bankvilágban, de a büntetőjogban nincs sok tapasztalatuk. Biztos benne, hogy őt akarja ügyvédjének? Egy ilyen helyzetben?

– Milyen helyzetben?

– Amilyenben maga van.

– Miért, milyen helyzetben vagyok?

– Ne pazarolja az időmet. Már eddig is elpazaroltam egy órát azzal, hogy hallgattam a többieket magáról vitatkozni. Lesz szíves válaszolni a kérdéseimre, aztán majd én megmondom, hogy van-e szüksége egy nyavalyás ügyvédre.

– Miről akar kérdezni?

Deerfield elmosolyodott. – Hogy miről? Olyasmiről, amit tudni szeretnénk.

– És mit szeretnének tudni?

– Tudni akarjuk, hogy maga érdekel-e minket egyáltalán.

– Miért érdekelném?

– Válaszoljon a kérdéseinkre, és megtudja.

Reacher ezen elgondolkozott. A kezét tenyerével fölfelé az asztalra fektette.

– Oké. Mik a kérdései?

– Hallott a Brewer kontra Williams ügyről is? – kérdezte a Blake nevű férfi. Öreg volt, kövér és beteges kinézetű, de a nyelve elég gyorsan pörgött.

– Vagy a Duckworth kontra Eagan ügyről? – kérdezte Poulton.

Reacher rápillantott. Talán harmincöt lehetett, de fiatalabbnak látszott. Az a típus, aki egész életében kisfiús marad, mint egy jól konzervált egyetemista. Az öltönyének borzalmas volt a színe a sárgás fényben, a bajusza meg úgy festett, mintha álbajusz lenne ragasztóval odabiggyesztve.

– Hallott Illinois kontra Perkinsről? – kérdezte Lamarr. Reacher rájuk meredt. – Mi a fene ez? Jogtörténeti szeminárium?

– Na és Minnick kontra Mississippi? – kérdezte Blake. Poulton elmosolyodott. – McNeil kontra Wisconsin?

– Arizona kontra Fulminate? – folytatta Lamarr.

– Tudja, ezek milyen ügyek voltak? – szólalt meg ismét Blake.

Reacher töprengett, vajon milyen csapdába akarják belecsalni, de nem jött rá.

– Mind a legfelsőbb bíróságon folyt – mondta. – Miranda ügye után. A Brewer-ügy 1977-ben volt, Duckworth 1979-ben, Perkins 1990-ben, Monnick ugyanekkor, McNeil és Fulminate 1991-ben, és minden ügy után módosították az eredeti Miranda-ítéletet.

Blake bólintott. – Nagyon helyes. Lamarr az asztalra könyökölt. A fényes asztallapról visszaverődő fény furcsán esett az arcára, olyan lett tőle, mint egy halálfej.

– Ugye, maga elég jól ismerte Amy Callant? – kérdezte.

– Kicsodát?

– Jól hallotta, szemét disznó.

Reacher rámeredt a nőre. Aztán hirtelen eszébe jutott, ki volt Amy Callan. A kis habozás időt adott Lamarrnak, hogy elégedett mosoly terüljön el csontos arcán.

– De nem kedvelte túlságosan, igaz? – kérdezte. A hirtelen beállt csönd körbeölelte Reachert.

– Oké, én jövök – szólalt meg Cozo. – Kinek dolgozik? Reacher lassan jobbra fordította a tekintetét, és Cozóra nézett. – Nem dolgozom senkinek – mondta.

– Ne akarjatok velünk rivalizálni – idézte Cozo. – Velünk, ez többes szám. Ki az a velünk, Reacher?

– Senki.

– Marhaság. Petrosian rá akarta tenni a kezét arra az étteremre, de maguk már ott voltak. Szóval, ki küldte?

Reacher nem felelt.

– Na és Caroline Cooke? – kérdezte Lamarr. – Őt is ismerte, igaz?

Reacher lassan visszafordult hozzá. A nő még mindig mosolygott.

– De, ugye, őt sem kedvelte? – kérdezte.

– Callan és Cooke – ismételte Blake. – Gyerünk, Reacher, mondjon el szépen mindent az elejétől!

Reacher rámeredt. – Mit mondjak el?

– Ki küldte az étterembe? – kérdezte megint Cozo. – Ha most megmondja, talán meg tudunk egyezni.

Reacher megint hozzá fordult. – Senki nem küldött sehová – mondta.

Cozo megrázta a fejét. – Marhaság. Egy félmillió dollárt érő házban lakik Garrisonban, egy féléves, negyvenötezer dolláros sportkocsival jár. Az adóhivatal szerint majdnem három éve egy cent jövedelme sem volt. És amikor valaki Petrosian legjobb embereit kórházba akarta juttatni, magát küldte, hogy intézze el. Ha ezt mind szépen összerakjuk, elég világos, hogy valakinek dolgozik, és szeretném tudni, hogy ki a fenének.

– Nem dolgozom senkinek – mondta megint Reacher.

– Szóval afféle magányos farkas? – kérdezte Blake. – Ezt akarja mondani?

Reacher bólintott. – Olyasmi.

Blake elégedetten mosolygott. – Sejtettem. Mikor hagyta ott a hadsereget?

Reacher vállat vont. – Nagyjából három éve.

– Meddig szolgált?

– Egész életemben. Az apám is tiszt volt, aztán én is.

– A katonai rendőrségnél, igaz?

– Igen.

– Többször előléptették, ugye?

– Őrnagy voltam.

– Kitüntetések?

– Néhány.

– Ezüst csillag?

– Egy.

– Kitűnő volt a minősítése, igaz? Reacher nem felelt semmit.

– Ne szerénykedjen – mondta Blake. – Mesélje csak el.

– Igen, elég jó voltam.

– Akkor miért lépett ki?

– Ez az én dolgom.

– Van valami rejtegetnivalója?

– Úgysem értenék meg.

Blake elmosolyodott. – Tehát, három éve. És azóta mit csinált?

Reacher vállat vont. – Nem sokat. Igyekeztem jól eltölteni az időt.

– Dolgozott?

– Nem túl gyakran.

– Csak lézengett, igaz?

– Valahogy úgy.

– És miből élt?

– A félretett pénzemből.

– Az három hónapja elfogyott. Ellenőriztük a bankjában.

– A félretett pénzzel ez szokott történni.

– Akkor most Miss Jacob tartja el? A barátnője, aki az ügyvédje is. Nem érzi rosszul magát emiatt?

Reacher rábámult Blake vastag, rózsaszín ujjára, amin jegygyűrű csillogott.

– Nem rosszabbul, mint a felesége, akit maga tart el – mondta.

Blake felhorkant. – Tehát otthagyta a sereget, és azóta nem csinált semmit, így van?

– Igen.

– Többnyire egyedül volt.

– Többnyire.

– És boldog így?

– Eléggé.

– Mert magányos farkas.

– Marhaság, dolgozik valakinek – szólt közbe Cozo.

– Azt mondja, hogy nem – förmedt rá Blake.

Deerfield jobbra-balra forgatta a fejét, mintha egy teniszmeccset követne. A fény meg-megcsillant a szemüvege lencséin. Felemelte a kezét, hogy csendet teremtsen, és nyugodt tekintetét Reacherre szegezte.

– Meséljen valamit Amy Callanről és Caroline Cooke-ról – mondta.

– Mit mesélhetnék?

– Ismerte őket, ugye?

– Igen, persze, még a hadseregben.

– Akkor meséljen róluk.

– Callan alacsony volt, fekete hajú, Cooke magas és szőke. Callan őrmester, Cooke hadnagy. Callan írnok a raktárban, Cooke a stratégiai csoporthoz volt beosztva.

– Ez hol volt?

– Callan Fort Withe-ben szolgált, Chicago közelében, Cooke a NATO főhadiszállásán Belgiumban.

– Volt velük szexuális kapcsolata? – kérdezte Lamarr.

Reacher ránézett. – Ez meg miféle kérdés?

– Egyenes kérdés.

– Nem, nem volt.

– Mind a ketten csinosak voltak, igaz?

Reacher bólintott. – Magánál mindenesetre csinosabbak.

Lamarr elfordította tekintetét és elhallgatott. Blake elvörösödött. – Ők ismerték egymást?

– Nem hiszem. Egymillióan szolgálnak a hadseregben, és ők egymástól négyezer mérföldre, különböző időben szolgáltak.

– És nem volt egyikükkel sem szexuális kapcsolata.

– Nem, nem volt.

– Maga nem is próbálkozott velük? Egyikükkel sem?

– Nem.

– Miért nem? Félt, hogy visszautasítják?

Reacher megrázta a fejét. – Mindkét alkalommal volt valakim, és ha tudni akarják, többnyire elég egyszerre egy.

– Ha próbálkozott volna, igent mondtak volna?

– Talán igen, talán nem.

– Maga mit gondol?

– Volt maga katona?

Blake megrázta a fejét.

– Akkor nem tudja, milyen az. A legtöbben a hadseregben bármivel hajlandóak lennének a szexre, ami mozog.

– Szóval nem gondolja, hogy visszautasították volna.

Reacher mereven Blake szemébe nézett. – Nem, nem hiszem, hogy emiatt aggódnom kellett volna. Hosszú csönd lett.

– Helyesli, hogy nők is szolgálnak a hadseregben? – kérdezte aztán Deerfield.

Reacher ránézett. – Tessék?

– Válaszoljon. Helyesli, hogy nők is szolgálnak a hadseregben?

– Miért ne helyeselném?

– Úgy gondolja, hogy jó katonák?

– Ez ostoba kérdés. Ha harcolni kell, a nők is megállják a helyüket, mint bárki más. Lásd orosz front a második világháborúban. A nők elég jól tették a dolgukat. Járt már Izraelben? Ott a tűzvonalban harcolnak, és nem szívesen állítanék szembe amerikai egységeket az izraeli védelmi csapatokkal, már amennyiben számít, hogy ki győz.

– Szóval nincs ezzel problémája.

– Személyesen nincs.

– Másképp, mint személyesen?

– Katonai szempontból. Az izraeli tapasztalatok azt mutatják, hogy tízszer valószínűbb, hogy egy katona megáll segíteni a sebesült bajtársán, ha az nő, ami lelassítja az előretörést.

– Maga szerint az embereknek nem kell segíteni egymáson? – kérdezte Lamarr.

– De, persze. De ha egy katonai célunk van, akkor az az első.

– Szóval, ha együtt harcolnánk és megsebesülnék, csak úgy otthagyna?

Reacher elvigyorodott. – Ha magáról lenne szó, gondolkodás nélkül.

– Hogy ismerkedett meg Amy Callannel? – kérdezte Deerfield.

– Gondolom, úgyis tudják.

– Azért mondja csak el, a jegyzőkönyv kedvéért.

– Miért, készül jegyzőkönyv?

– Természetesen.

– Anélkül, hogy előbb ismertették volna a jogaimat?

– A jegyzőkönyvben az áll majd, hogy ismertettük a jogait Reacher hallgatott.

– Meséljen Amy Callanről – mondta megint Deerfield.

– Problémája volt az egységében, azért jött hozzám – mondta Reacher.

– Milyen jellegű probléma?

– Szexuális zaklatás.

– Maga együtt érzett vele?

– Igen.

– Miért?

– Engem soha nem zaklattak a nemem miatt. Nem látom be, neki miért kellene elviselni.

– És mit csinált?

– Letartóztattam a tisztet, akit vádolt.

– Aztán mit csinált?

– Semmit. Rendőr voltam, nem ügyész. Ezután kikerült a kezemből az ügy.

– És mi történt?

– A tiszt megnyerte a pert. Amy Callan otthagyta a hadsereget.

– De azért a tiszt karrierje is tönkrement.

Reacher bólintott. – Igen.

– Mit gondolt erről?

Reacher vállat vont. – Vegyesek voltak az érzelmeim. Amennyire én tudtam, rendes fickó volt. De végül mégis Callannek hittem, nem neki. Az én véleményem szerint bűnös volt. Úgyhogy azt hiszem, örültem, amikor ő is elment. De ideális esetben nem lett volna szabad így történnie. Ha az ítélet az, hogy nem bűnös, akkor nem lenne szabad tönkremenni egy karriernek.

– Tehát sajnálta?

– Nem, Callant sajnáltam. És a hadsereget. Az egész ügy nagyon zavaros volt. Két karrier tönkrement, amikor csak egynek kellett volna.

– Na és mi volt Caroline Cooke-kal?

– Az másféle ügy volt.

– Miben volt más?

– Más időpont, más hely. A tengerentúlon történt. Viszonya volt egy ezredessel. Egy éve tartott a kapcsolatuk, és nekem úgy tűnt, közös megegyezés alapján. Csak később fogta rá, hogy zaklatás volt, amikor nem léptették elő.

– És ez miért volt más ügy?

– Mert a két dolog nem függött össze. Azért volt viszonya az ezredessel, mert ő is akarta, és azért nem léptették elő, mert nem érdemelte meg. A két dolognak nem volt semmi köze egymáshoz.

– Talán úgy gondolta, hogy az egy évben benne foglaltatott ez a megegyezés.

– Akkor is egyetértésen alapult a dolog. Ez nem zaklatás.

– Tehát maga nem csinált semmit?

Reacher megrázta a fejét. – Letartóztattam az ezredest, mert akkor már voltak erre vonatkozó szabályok. A különböző rangú katonák közötti szexuális kapcsolat gyakorlatilag tiltott volt.

– És?

– Az ezredest leszerelték, a felesége elhagyta, végül öngyilkos lett. És Cooke is otthagyta a sereget.

– És magával mi történt?

– Én átkerültem a NATO főhadiszállására.

– Miért? Rosszul érintette ez az ügy?

– Mert máshol volt rám szükség.

– Miért pont magára?

– Mert jó nyomozó voltam. Belgiumban csak fölöslegesen vesztegeltem. Ott soha nem történik semmi.

– Voltak azután is szexuális zaklatással kapcsolatos ügyei?

– Persze. Elég gyakori dolog lett.

– Sok jó katona karrierje ment így tönkre? – kérdezte éles hangon Lamarr.

Reacher felé fordult. – Néhányé. Sokszor boszorkányüldözés lett belőle. A legtöbb eset ugyan véleményem szerint jogos volt, de néha ártatlan emberek is belekeveredtek. Sok normális kapcsolat is reflektorfénybe került. A szabályok hirtelen megváltoztak. Az ártatlan áldozatok között voltak férfiak is, de nők is.

– Szóval jó kis zűrzavar – szólt közbe Blake. – és az egészet olyan idegesítő kis nőszemélyek kezdték, mint Callan és Cooke?

Reacher nem válaszolt. Cozo az ujjaival dobolt az asztalon.

– Szeretnék visszatérni a Petrosian-ügyre – szólt közbe. Reacher ránézett.

– Nincs semmiféle Petrosian-ügy – mondta. – Soha nem is hallottam erről a Petrosian nevű pasasról.

Deerfield ásított egyet, és az órájára nézett. A homlokára tolta a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét.

– Elmúlt éjfél, tudnak róla? – kérdezte.

– Barátságosan bánt Callannel és Cooke-kal? – érdeklődött Blake.

Reacher hunyorogva Cozóra pillantott a vakító fényben, aztán vissza Blake-re. A meleg sárga fény visszaverődött a sötétbarna mahagóniról, és karmazsinvörösre festette az arcát.

– Igen, barátságosan.

– Találkozott velük azután is, hogy átadta a dolgot az ügyésznek?

– Futólag, talán egyszer vagy kétszer.

– Ők megbíztak magában?

Reacher vállat vont. – Azt hiszem, igen. Az volt a dolgom, hogy bizalmat ébresszek bennük. Mindenféle intim részletet kellett kiszednem belőlük.

– Sok nővel volt ilyen ügye?

– Több száz eset volt. Én pár tucattal foglalkoztam, még mielőtt külön speciális egységet állítottak volna fel erre a célra.

– Mondjon még egy nevet, akinek az ügyében maga nyomozott.

Reacher vállat vont, és végigpörgette magában a helyeket, ahol megfordult: forró klíma, hideg klíma, nagy íróasztalok, kis íróasztalok, napsütés odakint, felhők odakint, megsértett és felháborodott nők, akik zavartan mesélik az ügy részleteit.

– Rita Scimeca – mondta. – Találomra ő jut eszembe.

Blake hallgatott. Lamarr lenyúlt a szék mellett álló aktatáskájához, és előhúzott egy vaskos dossziét. Odatolta Blake elé, aki kinyitotta, és lapozgatott benne. Vastag ujját végighúzta egy névsoron, és bólintott. – Oké – mondta. – Mi történt Rita Scimecával?

– Hadnagy volt, a georgiai Fort Braggben. A férfiak, azt mondták, ő is beleegyezett, ő azt, hogy megerőszakolták.

– És mi lett a végeredmény?

– Scimeca megnyerte a pert. Három férfi a katonai börtönbe került, és leszerelték őket.

– És mi történt Scimeca hadnaggyal?

Reacher megint megvonta a vállát. – Először örült. Úgy érezte, elégtételt kapott. De aztán rájött, hogy nincs többé helye a hadseregben, úgyhogy kilépett.

– Most hol van?

– Halvány fogalmam sincs.

– Tegyük fel, hogy összefutnának valahol. Mondjuk, meglátná egy üzletben vagy egy étteremben. Ő hogyan reagálna?

– Fogalmam sincs. Gondolom, odajönne köszönni. Talán beszélgetnénk egy kicsit, meginnánk valamit.

– Örülne, hogy látja magát?

– Azt hiszem, igen.

– Mert úgy emlékszik magára, mint a barátjára?

Reacher bólintott. – Az áldozat számára szörnyű egy ilyen eset. Nemcsak maga az eset, de utána a bírósági ügy is. Ezért a nyomozónak szoros kapcsolatot kell kialakítani vele. A barátja és a támogatója kell hogy legyen.

– Tehát az áldozat barátjává válik?

– Ha jól teszi a dolgát, igen.

– Mi történne, ha meglátogatná Rita Scimecát, és bekopogna hozzá?

– Nem tudom, hol lakik.

– Tegyük fel, hogy tudja. Beengedné magát?

– Nem tudom.

– Felismerné?

– Valószínűleg.

– És a barátjaként emlékezne magára?

– Gondolom.

– Tehát bekopog hozzá, és ő beengedi. Ajtót nyit, látja, hogy egy régi barátja, behívja, megkínálja egy kávéval vagy valamivel. Elbeszélgetnek a régi időkről.

– Lehetséges – mondta Reacher.

Blake bólintott, és elhallgatott. Lamarr a karjára tette a kezét, a férfi odahajolt hozzá, és a nő a fülébe súgott valamit. Blake bólogatott, aztán Deerfieldhez fordult, és odasúgott neki valamit. A három quanticói ügynök hátradőlt, alig észrevehető mozdulattal, de a testbeszédük mégis elárulta, hogy érdekli őket az ügy. Cozo kicsit ijedten pillantott Deerfieldre. Deerfield előbbre hajolt, és mereven Reacherre nézett.

– Nagyon zavaros a helyzet – jelentette ki.

Reacher nem felelt, csak ült és várt.

– Pontosan mi is történt abban az étteremben? – kérdezte Deerfield.

– Nem történt semmi – felelte Reacher.

Deerfield megrázta a fejét. – Megfigyelés alatt tartottuk. Az embereim egy héten át követték. Poulton és Lamarr ügynök csak ma este csatlakozott hozzájuk. Mindent láttak.

Reacher ránézett. – Egy hete követtek?

Deerfield bólintott. – Pontosabban nyolc napja.

– Minek?

– Erről majd később.

Lamarr fészkelődni kezdett, és megint az aktatáskájába nyúlt. Előhúzott egy újabb dossziét. Kinyitotta, és kivett néhány papírlapot. Négy-öt összekapcsolt lap volt, sűrűn telegépelve. Fagyosan Reacherre mosolyogott, aztán odacsúsztatta elé a papírokat az asztalon. Reacher úgy szerepelt a szövegben mint „célszemély”. Ott volt leírva minden, hogy mit csinált és hol járt az elmúlt nyolc nap során, szinte másodpercekre lebontva. És teljesen pontos volt, a legapróbb részletekig. Reacher felnézett Lamarr mosolygó arcára, és bólintott.

– Úgy látom, az FBI emberei értik a dolgukat – mondta. – Nem vettem észre őket.

Csönd lett.

– Tehát, mi történt az étteremben? – kérdezte újból nyomatékkal Deerfield.

Az őszinteség a legjobb taktika, gondolta Reacher, és nyelt egy nagyot. – Elkövettem egy kisebb bűncselekményt, hogy megelőzzek egy nagyobbat.

– Egyedül cselekedett? – kérdezte Cozo. Reacher bólintott. – Igen, egyedül.

– Akkor mi volt ez a szöveg, hogy Ne akarjatok velünk rivalizálni!

– Azt akartam, hogy meggyőző legyen. Hogy Petrosian komolyan vegye. Hogy azt higgye, egy másik bandával áll szemben.

Deerfield átnyúlt az asztalon, és elvette a dossziét Lamarr elől. Kinyitotta és átlapozta.

– A jelentésben azt írják, hogy senkivel nem állt kapcsolatban Jodie Jacobon kívül. Nem valószínű, hogy ő irányítana egy védelmi pénzeket szedő bandát. Mi a helyzet a telefon-lehallgatással?

– Maguk lehallgatták a telefonomat? – kérdezte meglepetten Reacher.

Deerfield bólintott. – Még a szemetét is átvizsgáltuk.

– Minden tiszta – mondta Poulton. – Nem beszélt senkivel, csak Miss Jacobbal. Csendes életet él.

– Igaz ez, Reacher? – kérdezte Deerfield. – Csendes életet él?

– Többnyire – felelte Reacher.

– Tehát egyedül cselekedett – állapította meg Deerfield. – Csak egy lelkiismeretes állampolgár. Nem áll kapcsolatban gengszterekkel, senkitől nem kapott telefonon utasítást.

Deerfield kérdő tekintettel Cozóhoz fordult. – Ezt így el tudja fogadni, James?

Cozo megvonta a vállát és bólintott. – Kénytelen leszek.

– Tehát egy aggodalmas állampolgár – fordult vissza Deerfield Reacherhez.

Reacher csak bólintott.

– Be tudja ezt bizonyítani?

Reacher vállat vont. – Elvehettem volna a pisztolyukat. Ha egy bandának dolgoznék, elvettem volna. De nem vettem el.

– A kukába dobta.

– De előbb tönkretettem.

– Homokot taposott bele. Ezt miért csinálta?

– Hogy ne tudja használni, aki megtalálja.

Deerfield bólintott. – Egy lelkiismeretes állampolgár. Igazságtalansággal szembesült, és jóvá akarta tenni.

Reacher is bólintott. – Úgy van.

– Valakinek rendbe kell tenni a dolgokat, nem igaz?

– Gondolom – mondta megint Reacher.

– Nem szereti az igazságtalanságot, ugye?

– Azt hiszem, nem.

– És meg tudja mondani, mi a különbség jó és rossz között.

– Remélem.

– Nincs szüksége a hatóságok beavatkozására, mert maga is meg tudja hozni a döntéseit.

– Többnyire.

– Bízik a saját erkölcsi törvényeiben.

– Azt hiszem.

Ismét csönd lett. Deerfield csak bámult rá a vakító fényben.

– És miért vette el a pénzüket? – kérdezte aztán.

Reacher megvonta a vállát. – Hadizsákmány. Trófea. Deerfield bólintott. – Ez is része a törvényeknek, igaz?

– Azt hiszem.

– A saját szabályai szerint játszik, ugye?

– Többnyire.

– Nem rabolna ki egy öregasszonyt, de két kemény fickótól elvenni a pénzüket, az rendben van.

– Azt hiszem.

– És ha túllépnek azon, ami a maga számára elfogadható, akkor megkapják a magukét.

– Igen.

– A személyes erkölcsi törvényei szerint.

Reacher megint vállat vont, és nem felelt. A csönd egyre mélyült.

– Tud valamit a bűnüldözésben használt pszichológiai profil-alkotásról? – kérdezte hirtelen Deerfield.

Reacher kis hallgatás után felelt. – Csak amit az újságban olvastam róla.

– Ez egy tudományág – szólt közbe Blake. – Quanticóban fejlesztettük ki a módszert, és Lamarr különleges ügynök jelenleg a vezető szakértőnk. Poulton ügynök az asszisztense.

– Szemügyre vesszük a bűnesetek helyszínét – vette át a szót Lamarr. – Megkeressük a rejtett pszichológiai jelzéseket, és kidolgozzuk, hogy milyen személyiségtípus lehetett az elkövető.

– Tanulmányozzuk az áldozatokat – folytatta Poulton. – Megállapítjuk, kivel szemben lehettek leginkább sebezhetők.

– Milyen bűnügyekről beszélnek? – kérdezte Reacher.

– Szemét disznó! – förmedt rá Lamarr.

– Amy Callan és Caroline Cooke meggyilkolásáról van szó – mondta Blake.

Reacher rámeredt.

– Callan volt az első áldozat – folytatta Blake. – Nagyon jellegzetes volt az elkövetés módja. Aztán következett Cooke. Pontosan ugyanolyan módon ölték meg. Ez már sorozatgyilkosság.

– Kerestük az összekötő kapcsot közöttük – mondta Poulton. – Nem volt nehéz megtalálni. Mindketten egy szexuális zaklatási ügy után hagyták ott a hadsereget.

– A helyszín alapján úgy tűnik, a gyilkos rendkívül precízen dolgozik – vette át a szót Lamarr. – Lehet, hogy ez egy katonára vall. A módszer elég bizarr, és egyértelműen utal a hadseregre. Az elkövető semmiféle nyomot nem hagyott maga után, nyilván olyan valaki, aki tisztában van a rendőrség nyomozási eljárásaival. Lehet, hogy maga is valami nyomozóféle.

– Egyik helyszínen sem volt nyoma erőszakos behatolásnak – mondta Poulton. – A gyilkost az áldozatok engedték be a házukba.

– Tehát olyan valaki volt, akit ismertek – tette hozzá Blake.

– Valaki, akiben megbíztak – folytatta Poulton.

– Mintha egy barátjuk látogatta volna meg őket – mondta Lamarr.

Csönd lett.

– Egy látogató – folytatta Blake. – Valaki, akit a barátjuknak tekintettek. Akihez közel álltak.

– Egy régi barátjuk bekopogott az ajtón, ők meg kinyitják, és azt mondják, Á, helló, de jó, hogy látlak!

– És a gyilkos szépen besétál – mondta Lamarr.

Megint csönd lett.

– Pszichológiai szempontból megvizsgáltuk a bűnesetet – folytatta Lamarr. – Mivel dühítettek fel ezek a nők valakit annyira, hogy megölje őket? Úgy gondoltuk, valaki a hadseregből lehet, aki törleszteni akart. Mondjuk, valaki, akit feldühített az, hogy idegesítő nőszemélyek tönkretegyék kiváló katonák karrierjét. Frivol nők, akik öngyilkosságba hajszolnak férfiakat.

– Valaki, akinek nagyon határozott nézetei vannak jóról és rosszról – folytatta Poulton. – Aki olyan biztos a saját erkölcsi törvényeiben, hogy úgy érzi, joga van a saját kezével igazságot szolgáltatni. Valaki, aki jobban szeret úgy cselekedni, hogy a hatóságok nem avatkoznak a dolgába.

– Valaki, akit mind a két nő ismert – mondta Blake. – Akit elég jól ismertek ahhoz, hogy beengedjék.

– Valaki, aki nagyon határozott és elszánt. Például, akinek eszébe jut, hogy egy ragasztó és egy feliratozó gép segítségével futólag megoldhat egy problémát.

Megint csönd.

– A hadseregnél utánanéztünk a számítógépes nyilvántartásban – mondta Lamarr. – Igaza van, a két nő nem ismerte egymást. Nagyon kevés közös ismerősük volt. Maga az egyik.

– Akar tudni egy érdekes dolgot? – szólt közbe Blake. – A sorozatgyilkosok régebben szerettek Volkswagennel járni. Aztán jöttek a furgonok. Mostanában a nagyméretű, négykerék-meghajtású sportkocsik a jellemzőek. Mint a magáé.

Lamarr az asztalra könyökölt, visszahúzta maga elé a papírlapokat Deerfield elől, és az ujjával megkocogtatta őket.

– Magányosan élnek, többnyire csak egy emberrel állnak szorosabb kapcsolatban. Mások tartják el őket, rokonok vagy barátok, gyakran nők. Nemigen élnek normális, mindennapi életet. Nagyon ritkán telefonálnak. Csendesek és visszahúzódóak.

– A mániájuk az igazságszolgáltatás – folytatta Poulton. – Mindenfélét tudnak a jogról, például a híres perekről.

Csönd.

– A profilalkotás nagyon precíz tudomány – mondta Blake. –

Amerika legtöbb államában az ilyen bizonyítékot elégségesnek tekintik ahhoz, hogy letartóztatási parancsot adjanak ki valaki ellen.

– A módszer soha nem téved – mondta Lamarr. Reacherre meredt, aztán hátradőlt a széken, elégedett mosollyal, amitől kivillant ferde foga.

A szobára csönd telepedett.

– Tehát? – kérdezte Reacher.

– Tehát valaki megölte ezt a két nőt – jelentette ki Deerfield.

– És?

Deerfield jobbra biccentett, Blake, Lamarr és Poulton felé. – Ezek az ügynökök úgy gondolják, a tettes pontosan olyan valaki lehetett, mint maga.

– Tehát?

– Tehát ezért tettük fel ezeket a kérdéseket.

– És?

– És szerintem teljesen igazuk van. A gyilkos pontosan olyan valaki lehetett, mint maga. Megeshet, hogy tényleg maga volt.

4. fejezet

Nem, nem én voltam – vágta rá Reacher.

Blake elmosolyodott. – Mind ezt mondják.

Reacher rámeredt. – Marhaságokat beszél, Blake. Van két áldozat, ennyi. A hadsereg lehet, hogy csak véletlen egybeesés. Több száz nő szaladgál a világban, aki zaklatás miatt hagyta ott a sereget, talán ezrek is. Nem elhamarkodott ez a következtetés?

Blake nem felelt semmit.

– És miért pont olyan valaki, mint én? – kérdezte Reacher. – Ez is csak találgatás. Az egész profilalkotó baromság ennyiből áll? Azt mondják, olyan valaki tette, mint én, csak mert azt gondoljak, hogy olyan valaki volt, mint én. Az égadta világon semmi bizonyítékuk nincs.

– Nincs bizonyíték – ismerte be Blake.

– A pasas nem hagyott maga után semmi nyomot – jegyezte meg Lamarr. – Éppen ebből indultunk ki. Az elkövető nagyon okos fickó, tehát egy okos fickót keresünk. Azt akarja mondani, hogy maga nem okos?

Reacher a nőre meredt. – Ezer és ezer ilyen okos ember van a világon.

– Milliók, maga beképzelt disznó! – csattant fel Lamarr. – De aztán elkezdtük szűkíteni a kört. Egy okos fickó, aki magányosan él, kapcsolatban van a hadsereggel, ismerte mindkét áldozatot, nem tudni, mivel foglalkozott az utóbbi időben, önbíráskodásra való hajlam, erőszakos személyiségjegyek. Ez a milliókat leszűkítette ezrekre, aztán százakra, majd tízre, és végül eljutottunk magához.

Csönd.

– Hozzám? – mondta Reacher döbbenten a nőnek. – Maguk megőrültek.

Aztán Deerfieldhez fordult, aki némán és közönyösen ült.

– Maga is azt hiszi, én voltam?

Deerfield vállat vont. – Ha nem maga, akkor valaki, aki pontosan ilyen. És azt tudom, hogy két pasas kórházba került maga miatt. Már ezért is épp elég nagy pácban van. Ezt a sorozatgyilkossági ügyet nem ismerem elég alaposan. De az FBI megbízik a szakértőiben. Végül is ezért fizetjük őket.

– Tévednek – mondta Reacher.

– Be tudja bizonyítani?

– Be kell bizonyítanom? Mi a helyzet az ártatlanság vélelmével?

Deerfield halványan elmosolyodott. – Ugyan már, maga egy mesevilágban él. Csönd.

– Adják meg a dátumokat és a helyszíneket – kérte Reacher. Megint csönd lett. Deerfield elbámult a semmibe.

– Callant hét hete ölték meg – közölte Blake. – Cooke-ot négy hete.

Reacher kutatott az emlékezetében. Négy héttel ezelőtt ősz eleje volt, hét héttel ezelőtt késő nyár. Nyáron nem csinált semmit. A kertben dolgozgatott. Három hónapja nem volt rendbe téve, és olyan gazos volt, hogy mindennap kint dolgozott sarlóval meg kapával és egyéb, a számára meglehetősen szokatlan szerszámokkal. Sokszor napokon át Jodie-val sem találkozott, mert sok munkája volt az ügyvédi irodában. Jodie egy hetet Londonban töltött, nem tudott rá visszaemlékezni, melyik hetet. Magányos időszak volt, és ő nem törődött mással, mint hogy visszaszorítsa az elburjánzó növényzetet a kertben.

Aztán az ősz elején a házat kezdte rendbe rakni. Kisebb javítanivalók akadtak rajta, mindent egyedül csinált. Jodie a városban maradt, néha töltöttek csak együtt egy-egy éjszakát. Ennyi. Nem utazott sehová, nem voltak jegyei, szállodai vendégkönyvek, pecsétek az útlevelében. Semmiféle alibije nem volt. Végignézett a vele szemben ülő hét FBI-ügynökön.

– Beszélni szeretnék az ügyvédemmel – mondta.

A két fiatal ügynök, akik eddig őrködtek, most visszakísérték a szobába, ahová először vitték. Most ők is odabent maradtak, az ajtó két oldalán állva. Reacher leült a műanyag székre, és nem vett róluk tudomást. Hallgatta a ventilátorok monoton zúgását, várt, és nem gondolt semmire.

Majdnem két órán keresztül várakozott. A két őr türelmesen álldogált az ajtónál, nem néztek rá, meg sem mozdultak. Reacher a széken ülve maradt, hátradőlve bámulta a feje fölött a csöveket. Az egyik csőrendszer friss levegőt szállított a helyiségbe, a másik kiszívta az elhasználtat. Egyértelműen kirajzolódott a csövek rendszere. Reacher követte tekintetével a kígyózó vonalat, és elképzelte a hatalmas, lusta ventilátorokat kint a tetőn, amelyek lélegeztetik az épületet, mint egy óriási tüdő. Elképzelte, ahogy a lélegzete kilebeg a manhattani égboltra, aztán tovább az Atlanti-óceán felé. Elképzelte, ahogy a molekulák eloszlanak az atmoszférában, a szellő meglibegteti és elsodorja őket. Két óra alatt húsz mérföldre is kint lehetnek az óceán fölött. Vagy harminc-negyvenre is. Az időjárási körülményektől függ. Nem emlékezett, hogy fúj-e odakint a szél. Úgy gondolta, nem. A ködre emlékezett. Ha erős szél lenne, az elfújta volna a ködöt. Tehát szélcsendes az éjszaka, úgyhogy a lélegzete valószínűleg még ott lebeg az épület fölött.

Aztán hirtelen emberek jelentek meg a folyosón. Az ajtó kinyílt, az őrök kimentek, és belépett Jodie. Ragyogott a szürke falak előtt. Barackszínű ruha volt rajta, pár árnyalattal sötétebb szövetkabáttal. A haja még mindig egészen világos volt, kiszívta a nyári nap. A szeme ragyogó kék, a bőre mézszínű. Az éjszaka közepe volt, de ő olyan üdének látszott, mintha kora reggel lenne.

– Szia, Reacher – mondta.

Reacher biccentett, de nem szólt semmit. Látta Jodie arcán, hogy aggódik. Odalépett hozzá, lehajolt és megcsókolta. Virágillata volt.

– Beszéltél már velük? – kérdezte Reacher.

– Ennek az ügynek a megoldására nem én vagyok a legalkalmasabb – mondta Jodie. – Csak az üzleti joghoz értek, a büntetőjogról fogalmam sincs.

Állt a szék előtt, magasan és karcsún, a fejét félrehajtva, a testsúlyát egyik lábára helyezve. Ahányszor Reacher látta, egyre szebb volt. Felállt, és fáradtan nagyot nyújtózkodott.

– Itt nincs mit megoldani – mondta.

– Már hogy a fenébe ne lenne!

– Én nem öltem meg senkit.

– Persze, hogy nem. Én tudom. És ők is tudják, különben kezed-lábad megbilincselve, azonnal Quanticóba vittek volna. A másik ügyről lehet szó. Azt látták, amikor csináltad. A kórházba juttattál két fickót, ezek meg végignézték.

– Nem erről van szó. Ahhoz túl gyors lett volna az akció. Ezt jóval azelőtt megszervezték, hogy az éttermi eset megtörtént. Nem is érdekli őket. Cozo is nagyon jól tudja, hogy nem dolgozom egy szervezett bandának se.

Jodie bólintott. – Persze, Cozo boldog. Két huligán eltakarodott az utcáról, és neki nem került semmibe. De ez így a 22-es csapdája, hát nem látod? Ha meg akarod győzni Cozót, akkor úgy kell beállítanod magad, mint egy magányos farkast, aki igazságot akart szolgáltatni, és minél inkább így állítod be magad, annál jobban illeni fog rád a profiljuk. Úgyhogy bármiért hoztak is be, egyre zavarosabb lesz a kép.

– A profil marhaság.

– Szerintük nem az.

– Ha hozzám jutottak el, akkor csak marhaság lehet. Jodie a fejét rázta. – Olyan valaki volt, mint te.

– Mindegy. El akarok menni.

– Nem teheted. Nagy bajban vagy. Az ég szerelmére, szolgálatban lévő FBI-ügynökök látták, hogy megverted azt a két pasast!

– Megérdemelték.

– Miért?

– Mert olyan valakit zaklattak, akit nem kellett volna.

– Látod? Már megint nekik szolgáltatsz bizonyítékot önmagad ellen. Egy önbíráskodó, a saját erkölcsi törvényeivel.

Reacher vállat vont, és elfordult.

– Erre én nem vagyok alkalmas – mondta Jodie. – Nálam hozzáértőbb ügyvédre van szükséged, aki jártas ilyen ügyekben.

– Nincs szükségem ügyvédre.

– De igen, Reacher, szükséged van rá. Ennyi biztos. Ez nem játék, ez az FBI.

Reacher egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Komolyan kell venned – győzködte Jodie.

– Baromság az egész. Én nem öltem meg senkit.

– De úgy viselkedtél, hogy pont rád illik a profil. És elég nehéz lesz bebizonyítani, hogy nincs igazuk. Rendes ügyvédre van szükséged.

– Azt mondták, ártok a karrierednek. Hogy nem vagyok ideális férjjelölt egy ilyen nő számára.

– Hát ez is marhaság. Még ha igaz lenne is, engem nem érdekelne. Nem magam miatt mondom, hogy más legyen az ügyvéded, hanem a te érdekedben.

– De én egyáltalán nem akarok ügyvédet.

– Akkor minek hívtál ide?

Reacher elmosolyodott. – Csak hogy felvidíts egy kicsit. Jodie a karjába bújt, lábujjhegyre állt és megcsókolta.

– Szeretlek – suttogta. – Tényleg, ugye, tudod? De más ügyvédre van szükséged. Én ezt az egészet egyszerűen nem is értem.

Hosszú csönd lett. Csak a ventilátor zúgott a fejük fölött, a halk sziszegés, ahogy a levegő a fémcsövekben árad, a halk susogás, ahogy telik az idő. Reacher hallgatta.

– Adtak egy példányt a jelentésből, amit azok írtak, akik követtek – mondta Jodie.

Reacher bólintott. – Gondoltam.

– Miért?

– Mert annak alapján kizárhatnak a gyanúsítottak közül.

– Hogyan?

– Mert ez az egész nem két nőről szól.

– Hát?

– Három nőről. Ebben biztos vagyok.

– Hogyhogy?

– Mert a gyilkos nyilván menetrend szerint dolgozik. Nem látod? Háromhetes ciklusban. Hét hete ölt, aztán négy hete, úgyhogy a harmadik eset a múlt héten történhetett. Azért tartottak megfigyelés alatt a múlt héten, hogy kizárhassanak.

– Akkor minek rángattak be?

– Fogalmam sincs.

– Lehet, hogy mégsem működik a menetrend. Lehet, hogy a második után megállt.

– Egy sorozatgyilkos nem áll meg a második után. Ha egynél többször ölt, akkor kettőnél is többször fog.

– Esetleg megbetegedett, és szünetet tart. Lehet, hogy csak hónapok múlva lép újra.

Reacher nem felelt.

– Vagy esetleg letartóztatták valami egészen másért. Az ilyesmi előfordul. Lehet, hogy évekre börtönbe került, és soha nem fog kiderülni, hogy ő követte el ezeket a gyilkosságokat Reacher, szükséged van egy jó ügyvédre. Nem lesz könnyű ügy.

– Hé, az lenne a dolgod, hogy felvidíts!

– Nem. Az a dolgom, hogy tanácsot adjak. Reacher hirtelen elbizonytalanodva nézett Jodie-ra.

– Ott az a másik ügy is, a két fickó az étteremben – mondta Jodie. – Ha másért nem, ezért bajban vagy.

– Inkább köszönetet kellene mondaniuk.

– Ez nem így működik. Reacher hallgatott.

– Ez itt nem a hadsereg, Reacher. Nem eljárás az, hogy berángatsz két fickót egy sikátorba, és agyba-főbe vered őket. Ez itt New York. Civil hely. Valami rosszat követtél el. Nem tehetsz úgy, mintha nem lenne igazuk.

– Nem követtem el semmit.

– Tévedés, Reacher. Kórházba juttattál két embert. És látták, ahogy csináltad. Rossz fiúk voltak, persze, de akkor is vannak törvények, és te megszegted őket.

A folyosón hangos, súlyos léptek koppantak. Három férfi sietős lépései. Nyílt az ajtó. Deerfield lépett be, szorosan a nyomában a két fiatal ügynök. Deerfield tudomást sem vett Reacherről, Jodie-t szólította meg.

– A látogatási idő lejárt, Miss Jacob – közölte.

Deerfield visszakísérte őket a nagyobbik szobába. A két ügynök kétfelől közrefogta Reachert. Jodie ment leghátul. Hunyorgott az éles fényben. Az asztal túlsó felére egy második széket is tettek. Deerfield némán helyet mutatott. Jodie megkerülte az asztalt, leült Reacher mellé, aki az asztal alatt megszorította a kezét.

A két fiatal ügynök őrt állt az ajtó két oldalán. Reacherrel szemben megint felsorakozott a hét ügynök, ugyanabban a sorrendben. Az asztalon egy fekete magnó állt. Deerfield odahajolt, és lenyomott egy gombot. Bemondta a dátumot, az időpontot és a helyszínt, és felsorolta a kilenc jelenlévő személyt. Maga elé fektette a kezét az asztalra.

– Alan Deerfield beszélgetése a gyanúsítottal, Jack Reacherrel – mondta. – A következőkkel vádolom.

Kicsit hallgatott.

– Először, súlyos testi sértés és rablás, két ez idáig azonosítatlan személlyel szemben. Másodszor, zsarolásban való részvétel, egy szervezett bűnbanda cinkosaként.

Deerfield elmosolyodott – Nem kell mondania semmit, de ha bármit mond, azt felhasználhatjuk bizonyítékként maga ellen a bíróság előtt. Joga van ügyvédi képviseletre. Ha nem engedheti meg magának, New York állam kirendel egy ügyvédet maga mellé.

Odahajolt a magnóhoz, és lenyomta a stop gombot. – Jól csináltam? Maga nagy szakértője a jogainak.

Reacher nem felelt. Deerfield megint elmosolyodott, lenyomta a piros gombot, és a magnó halkan újból zúgni kezdett.

– Megértette a jogait? – kérdezte.

– Igen – felelte Reacher.

– Van valami mondanivalója?

– Nincs.

Deerfield bólintott. – Rendben. – Kikapcsolta a magnót.

– Szeretnék óvadékot kérni – szólalt meg Jodie.

– Nincs rá szükség – mondta Deerfield. – Szabadon távozhat.

A szobában csönd lett.

– Na és a másik ügy? – kérdezte Jodie. – A két nő?

– A nyomozás folytatódik – vetette oda Deerfield. – Az ügyfele egyelőre szabadlábon védekezhet.

5. fejezet

Valamivel hajnali három után szabadultak el. Jodie nagyon ideges volt, nem tudta eldönteni, Reacherrel maradjon-e, vagy visszamenjen az irodába befejezni a munkáját. Reacher meggyőzte, hogy nyugodjon meg, és menjen vissza az irodába. Az egyik fiatal FBI-ügynök bevitte kocsival a Wall Streetre. Reacher visszakapta a tulajdontárgyait, kivéve a lopott pénzt. Aztán a másik ügynök hazavitte Garrisonba, végigszáguldva az autópályán. Negyvenhét perc alatt lezavarta az ötvennyolc mérföldet. Egész úton villogtatta a piros lámpáját, melynek fénye belehasított a ködbe. Sötét volt és hideg, az utak nedvesek és csúszósak. A férfi egész idő alatt nem szólt egy árva szót sem. Csak vezetett, aztán megállt Reacher háza előtt Garrisonban, és amint Reacher kiszállt és becsapta az ajtót, már indult is. Reacher figyelte a villogó lámpát, míg el nem tűnt a folyóról felszálló ködben, aztán sarkon fordult, és besétált a házba.

A házat Leon Garbertől örökölte, aki Jodie édesapja volt, és az ő egykori felettese. Az egy évvel ezelőtti, nyár eleji hét tele volt kellemes és kellemetlen meglepetésekkel. Hosszú évek után újból találkozott Jodie-val, megtudta, hogy férjnél volt, aztán elvált, megtudta, hogy Leon meghalt, és hogy ráhagyta a házát.

Tizenöt éve szerelmes volt Jodie-ba, amióta először találkoztak egy katonai támaszponton, ahol az apja is szolgált, a Fülöp-szigeteken. A lány akkor tizenöt éves volt, a nőiség küszöbén. De a felettese lánya volt, és Reacher ezért elfojtotta az érzéseit, mintha valami szégyenletes titok lenne. Úgy érezte, elárulná vele őt is és Leont is, márpedig ilyet soha nem tett volna. Úgy szerette, mintha az apja lett volna, amitől Jodie olyan volt, mint a húga, és az ember nem szerelmes a húgába.

Véletlenül keveredett el Leon temetésére, ahol újból találkozott Jodie-val, és pár napig elég feszült volt köztük a viszony, míg végül Jodie is bevallotta, hogy pontosan ugyanígy érzett, és pontosan ilyen okokból fojtotta el az érzelmeit. Olyan volt ez a felismerés, mint egy vakító villámlás. Hatalmas mennydörgéssel tört rájuk a boldogság ezen a meglepetésekkel teli nyári héten.

Az tehát, hogy újból találkoztak, kellemes meglepetés volt, az, hogy Leon meghalt, kellemetlen, ez egyértelmű; de az, hogy ráhagyta a házát, egyszerre volt jó és rossz. A félmillió dollárt érő épület büszkén állt a Hudson partján, épp szemben West Pointtal. Kényelmes ház volt, de mégis nagy problémát jelentett. Reacher úgy érezte, megkötözi, amitől mélységesen kellemetlenül érezte magát. Aggasztotta, hogy egy helyben kelljen maradnia. Élete során mindig csak utazott egyik helyről a másikra, és nagyon zavarta, ha egy helyen kellett töltenie az időt. Soha életében nem lakott rendes házban, csak barakkokban katonai támaszpontokon, vagy motelekben. Megszokta már.

Aggasztotta az a gondolat, hogy tulajdona legyen. Soha életében nem volt többje, mit ami elfért a zsebeiben. Gyerekkorában volt egy baseball-labdája, más nemigen. Felnőttként egyszer hét éven keresztül létezett úgy, hogy nem volt semmije, csak egy pár saját cipő, amit jobban szeretett annál, amit a seregben adtak. Egyszer egy nő adott neki egy tárcát, az átlátszó műanyag részében a fényképével. A nővel megszakadt a kapcsolata, és a fényképét egy idő után eldobta, de a tárcát megtartotta. A hadseregben ezután töltött hat éve úgy telt el, hogy a cipő és a tárca volt a saját holmija. Miután leszerelt, lett egy új fogkeféje is. Összehajtható nyelű, ami kényelmesen elfért a zsebében. Volt még egy karórája is, amit a seregnél adtak, és amikor elment, nem kérték vissza. Ennyi: a cipő a lábán, a ruha, ami rajta volt, apró a nadrágzsebében, bankjegyek a tárcájában, a fogkefe a zsebében és az óra a csuklóján.

És most lett egy háza, ami igen sok bonyodalommal járt. Először is ott a pince. Tágas, betonozott padlójú és falú helyiség volt, a csövek kilátszottak odafent, mintha a ház csontozata lenne. Csövek, vezetékek és gépezetek mindenhol. Egy kazán. Kint a kertben volt az olajtartály, és egy víztároló is. A falak mentén vastag csövek vezettek a csatornába. Az egész egy nagy gépezet, és neki fogalma sem volt, hogyan működik.

A földszint már kicsit ismerősebb volt. Több szoba is volt, mind barátságosan rendetlen. Mindegyiknek megvolt a maga titka. Egyik-másik villanykapcsoló nem működött. Az egyik ablak be volt ragadva. A tűzhely a konyhában olyan bonyolult volt, hogy nem tudta használni. Az egész ház nyikorgott és recsegett-ropogott éjszakánként, állandóan emlékeztetve rá Reachert, hogy valódi, itt van, és gondolni kell rá.

És egy háznak a fizikai létezésén kívül más aspektusai is vannak, bürokratikus velejárói. Kapott postán valami értesítést a befizetendő illetékről. Biztosítást kellett kötni. Adót fizetni. Ingatlanadó, szemétszállítás, csatornadíj, értesítés egy gázpalack szállításáról. Az ilyesféle leveleket a konyhaszekrény fiókjában gyűjtögette.

Csak egyvalamit vett a házba: egy aranyszínű fémszűrőt a régi kávéfőzőbe. Úgy gondolta, ez egyszerűbb, mint folyton papírszűrőt vásárolgatni.

Miután hazaért, hajnali négy után tíz perccel, teletöltötte a főzőt kávéval, vizet öntött bele, és bekapcsolta. Kiöblített egy bögrét, és az asztalra készítette. Leült egy székre, az asztalra könyökölt, és nézte, ahogy a fekete folyadék a kávékiöntőbe csöpög. Régi volt a kávéfőző és vacak. Általában öt percbe is beletelt, míg kifolyt a kávé. Úgy a negyedik percnél tartott, amikor meghallotta, hogy odakint egy autó lassít a ház előtt. A kerekek megcsikordultak a nedves aszfalton. Úgy látszik, Jodie mégsem maradt bent reggelig, gondolta. Ebben reménykedett úgy két másodpercig, míg az autó be nem kanyarodott a ház elé a behajtóúton, és egy villogó piros lámpa fénye ömlött be a konyhaablakon. Balról jobbra söpört végig a fénysugár, belehasítva a folyó ködébe, aztán elhalt a sötétben, és a motor is elhallgatott. Ajtók nyíltak, és lépések csikordultak a kavicson. Két ember. Az ajtók becsapódtak. Reacher felállt, és eloltotta a villanyt a konyhában. Kinézett az ablakon, és meglátta a két ember körvonalait az ajtóhoz vezető kerti ösvényen. Visszahátrált a konyhaszékhez, és hallgatta a közeledő lépteket. Csönd lett, aztán megszólalt a csengő.

A hallban két villanykapcsoló volt, az egyikkel a tornác lámpáját lehetett felgyújtani. Reacher soha nem volt benne biztos, melyik az. Találomra felkattintotta az egyiket, és eltalálta. Fény gyúlt odakint. Kinyitotta az ajtót. A kinti villanykörte sárgás fénnyel világított, keskeny sugárban lefelé folyt a fénye. Nelson Blake-re esett, és Julia Lamarr arcának egyik felére, a másik árnyékban maradt. Blake arcán nem látszott más, csak fáradtság. Lamarr arca még mindig csupa ellenségesség és megvetés volt.

– Még fent van – szólalt meg Blake. Nem kérdés volt, hanem megállapítás.

Reacher bólintott.

– Jöjjenek be, ha akarnak – mondta.

Lamarr megrázta a fejét. A sárgás fény megcsillant a haján.

– Inkább nem – mondta.

Blake megmozdult. – Nem mehetnénk el valahová itt a környéken reggelizni?

– Hajnali fél ötkor? Errefelé nemigen.

– Akkor nem beszélhetnénk a kocsiban? – kérdezte Lamarr.

– Nem – Reacher határozott volt.

Zsákutca. Lamarr elfordult, Blake pedig egyik lábáról a másikra álldogált.

– Jöjjenek be, most főztem kávét – mondta Reacher. Elindult vissza a konyhába. A konyhaszekrényből elővett még két bögrét. Kiöblítette őket, mert porosak voltak, és hallgatta, ahogy a hallban megnyikordulnak a deszkák Blake lépései alatt. Aztán meghallotta Lamarr könnyebb lépteit, és ahogy becsukja maga után az ajtót.

– Csak feketén tudom adni – szólt ki nekik. – Sajnos, nincs itthon se tej, se cukor.

– Jó lesz feketén – hagyta rá Blake.

A konyhaajtóban állt, kicsit félrehúzódva, mintha nem akarna illetéktelenül betolakodni. Lamarr mellélépett, és leplezetlen kíváncsisággal körbenézett a konyhában.

– Én nem kérek – mondta.

– Igyál egy kis kávét, Julia – javasolta Blake. – Hosszú éjszakánk volt.

Félig parancs volt, félig atyáskodó jó tanács. Reacher meglepetten pillantott a férfira, és megtöltötte a három bögrét. Fogta a sajátját, és a konyhaszekrény szélének támaszkodva várt.

– Beszélnünk kell magával – kezdte Blake.

– Ki volt a harmadik áldozat? – kérdezte Reacher.

– Lorraine Stanley. Egy raktáros őrmester.

– Hol szolgált?

– Valahol Utahban. Ma reggel holtan találták, Kaliforniában.

– Ugyanazzal a módszerrel dolgozott a gyilkos? Blake bólintott. – Teljesen ugyanúgy.

– Ugyanaz a múltja a nőnek?

Blake megint bólintott. – Feljelentést tett szexuális zaklatásért, megnyerte a pert, de végül otthagyta a hadsereget.

– Mikor?

– Az ügy két éve volt, a nő egy évvel ezelőtt szerelt le. Tehát most már három áldozatunk van. Nem lehet véletlen a hadsereg-vonatkozás, higgyen nekem.

Reacher a kávéját kortyolgatta. Gyenge volt és ízetlen. A kávéfőző igencsak vízköves lehet. Vajon hogy szokták kitisztítani?

– Soha nem hallottam erről a nőről – mondta. – Nem szolgáltam utahban.

Blake bólintott. – Hol beszélhetnénk?

– Épp most beszélünk, nem?

– Nem ülhetnénk le valahol?

Reacher bólintott, és bekísérte őket a nappaliba. A bögréjét lerakta egy kisasztalra, és felhúzta a redőnyöket. Odakint még koromsötét volt. Az ablakok nyugat felé néztek, a folyóra. Órákba telik, míg a nap elég magasra emelkedik ahhoz, hogy errefelé is kivilágosodjon az ég.

Három, körben elhelyezett kanapé állt a kandalló körül, melyben a tavalyi hamu hevert. Blake leült az ablakkal szemben, Reacher vele szemben, és nézte Lamarrt, aki rövid szoknyáját lehúzogatva, a kandallóval szemben ült le. Az arca olyan szürke volt, mint a hamu.

– Mi kitartunk az elkövetőről alkotott profilunk mellett – jelentette ki.

– Akkor jó.

– Pontosan olyan valaki volt, mint maga.

– Maga szerint elképzelhető? – kérdezte Blake.

– Micsoda? – kérdezett vissza Reacher.

– Hogy egy katona tehette.

– Azt kérdezi, ölhet-e egy katona? Blake bólintott. – Mi a véleménye?

– Az a véleményem, hogy ez hülye kérdés. Mintha azt kérdezné, tud-e lovagolni egy zsoké.

Csönd lett. Csak az alagsorból jött néha egy halk kattanás, ahogy a kazán bekapcsolt, aztán kis sistergés, ahogy a gőz felmelegítette a csöveket.

– Tehát maga is egy szóba jöhető gyanúsított – mondta Blake. – Legalábbis az első két ügyben.

Reacher nem felelt semmit.

– Ezért figyeltük meg a múlt hét folyamán – folytatta Blake.

– Ez most bocsánatkérés? Blake bólintott. – Olyasmi.

– Akkor minek rángattak be? Amikor már bebizonyosodott, hogy nem lehettem én?

Blake zavartnak látszott. – Szerettük volna úgy feltüntetni, hogy haladunk az üggyel.

– Azzal, hogy nem az igazi tettest ráncigálják be? Ezt nem hiszem.

– Már bocsánatot kértem – mondta Blake. Megint csönd lett.

– Tudnak valakit, aki mindhárom áldozatot ismerte? – kérdezte Reacher.

– Még nem – felelte Lamarr.

– Arra gondoltunk, talán mégsem olyan fontos, hogy ismerjék egymást – mondta Blake.

– Pár órával ezelőtt még azt gondolták, fontos. Hosszasan meséltek róla, hogy bekopogtattam hozzájuk, és ők a jó barátjukként üdvözöltek.

– Nem maga, hanem valaki, aki olyan, mint maga – helyesbített Blake. – De már úgy gondoljuk, talán tévedtünk. Ez a fickó egy kategória szerint szemeli ki az áldozatait. Szexuális zaklatás áldozatául esett nők, akik utána otthagyták a hadsereget. Lehet, hogy személyesen nem ismerték, az is elég volt nekik, ha azt mondta, a katonai rendőrségtől van.

Reacher elmosolyodott. – Szóval most megint ott tartunk, hogy én voltam?

Blake megrázta a fejét. – Nem, maga nem járt Kaliforniában.

– Nem ez a jó válasz. Nem én voltam, mert én nem vagyok gyilkos típus.

– Soha nem ölt meg senkit? – kérdezte Lamarr, olyan hangon, mintha tudná a választ.

– Csak olyanokat, akik megérdemelték.

Lamarr elmosolyodott. – Ahogy már mondtam, mi kitartunk a profilunk mellett. Egy beképzelt, önbíráskodó szemét disznó volt, mint maga.

Reacher látta, hogy Blake vet egy félig támogató, félig helytelenítő pillantást a nőre. A konyhából jövő fény a halion keresztül hátulról világította meg, a haja áttetszően derengett a feje körül, amely megint olyan volt, mint egy halálfej. Blake előredőlt, és próbálta magára vonni Reacher figyelmét.

– Csak annyit akarunk mondani: lehetséges, hogy a fickó katonai rendőr, vagy az volt.

Reacher vállat vont.

– Minden lehetséges – mondta.

Blake bólintott. – Megértjük, hogy a hadsereg iránti lojalitása miatt magának esetleg nehéz ezt elfogadni.

– Szerintem a józan ész miatt nehéz elfogadni.

– Miért?

– Mert úgy látom, maguk azt hiszik, a bizalom és a barátság valamiképp belejátszik ebbe a dologba. Márpedig a seregben senki nem bízik meg a katonai rendőrökben. És nem kedvelik őket túlságosan, a tapasztalataim szerint.

– Azt mondta, Rita Scimeca a barátjának tekintené.

– Én más voltam, mint többiek. Komolyan vettem a munkám. Nem sokan csinálták így.

Megint csönd lett. A köd odakint eltompított minden zajt, mintha vastag takaró borulna az egész házra. A víz hangosan áramlott a radiátor csöveiben.

– Ahogy Julia is mondta, mi kitartunk a profilalkotó technikáink mellett, és igenis arra jutottunk, hogy a hadsereghez van köze az elkövetőnek. Az áldozatok kategóriája túl egyértelműen meghatározott ahhoz, hogy ez véletlen legyen.

– És?

– Általában véve a hadsereg és az FBI nem jön ki túl jól egymással.

– Micsoda meglepetés. Miért, van valaki, akivel maguk jól kijönnek?

Blake vállat vont. Drága öltöny volt rajta, amin látszott, hogy még soha nem volt a tisztítóban. Kényelmetlenül feszengett benne, mint egy futballedző egy ünnepségen.

– Senki nem jön ki senkivel – mondta. – Tudja, hogy van ez, állandó a rivalizálás. Amikor még a seregben szolgált, maga talán együttműködött a civil hatóságokkal?

Reacher nem felelt

– Tudja, hogy van ez – ismételte meg Blake. – A hadsereg utálja az FBI-t, az FBI utálja a CIA-t, mindenki utál mindenkit.

Csönd lett.

– Szükségünk lenne egy közvetítőre – folytatta aztán Blake.

– Micsodára?

– Egy tanácsadóra. Valakire, aki a segítségünkre lenne a hadseregnél.

Reacher vállat vont. – Nem ismerek senkit, aki alkalmas lenne erre. Túl rég otthagytam a sereget.

Csönd. Reacher kiitta a kávéját, és letette az asztalra az üres bögrét.

– Maga megtehetné – törte meg a csöndet Blake.

– Én?

– Igen, maga. Még mindig jártas az ottani viszonyokban, nem?

– Szó sem lehet róla.

– Miért nem?

Reacher megrázta a fejét. – Mert nem akarom.

– De meg tudná tenni.

– Meg tudnám, de nem fogom.

– Utánanéztünk a szakmai múltjának. Maga kitűnő nyomozó.

– Az már nagyon rég volt.

– Talán még mindig vannak ott barátai, emberek, akik emlékeznek magára. Akiknek szívességet tett annak idején.

– Talán igen, talán nem.

– Segíthetne nekünk.

– Lehet, de nem fogok.

Reacher hátradőlt a kanapén, kinyújtóztatta a lábát, és a kezét kétoldalt maga mellé fektette a párnákra.

– Nem érez semmit ezek iránt a szerencsétlen nők iránt? Ennek nem lett volna szabad megtörténnie, nem gondolja?

– Egymillióan szolgálnak a seregben – mondta Reacher. – Én is ott voltam tizenhárom évig. Ezalatt az idő alatt, mondjuk, kétszer cserélődött az állomány. Tehát kétmillió ember van, akikkel együtt voltam a seregnél. Megvan rá az esély, hogy ezek közül néhányan gyilkosság áldozatai legyenek, mint ahogy arra is, hogy néhányan megnyerjék a főnyereményt a lottón. Nem viselhetem a szívemen mindnyájuk sorsát.

– De Callant és Cooke-ot ismerte. Kedvelte őket.

– Callant kedveltem.

– Akkor segítsen elfogni a gyilkosát.

– Nem.

– Kérem.

– Nem.

– A segítségét kérjük.

– Nem.

– Szemét disznó! – csattant fel Lamarr.

Reacher Blake-re pillantott. – Komolyan azt hiszi, hajlandó lennék együtt dolgozni ezzel a nővel? És nem tudna végre valami mást kitalálni a „szemét disznó”-n kívül?

– Julia, menj, főzz még egy kávét – mondta Blake.

A nő elvörösödött és összeszorította a száját, aztán feltápászkodott és kisétált a konyhába. Blake előbbre hajolt, és halkan beszélt tovább.

– Nagyon feszült szegény – magyarázta.

– Igen? Ugyan miért? Itt ül, issza a kávémat és sérteget.

– Az áldozatok kategóriája, ugyebár, meglehetősen specifikus. Azt mondta, százak, talán ezrek is vannak ilyenek, de a Védelmi Minisztérium szerint összesen kilencvenegy nő van, aki beleillik ebbe a kategóriába.

– És?

– Arra gyanakszunk, a fickó mindet el akarja tenni láb alól, szép sorban. Amíg el nem kapjuk, ölni fog. Három már megvolt.

– És?

– Julia húga is rajta van a listán.

Megint csönd lett, csak a konyhából hallatszott be egy kis csörömpölés.

– Úgyhogy eléggé aggódik. Nincs pánikban, mert még nyolcvannyolcan vannak, de azért elég nyomasztó neki az egész, nagyon a szívére veszi.

Reacher lassan bólogatott.

– Akkor nem lenne szabad ezen az ügyön dolgoznia – mondta. – Túl személyesen érinti.

Blake megvonta a vállát. – Ő ragaszkodott hozzá. Végül így döntöttem, és nem bántam meg. Ha az ember ilyen nyomás alatt áll, az néha jó eredményekre vezet.

– Nála nem fog. Csak bajt fog okozni, akármikor robbanhat.

– Ő a legjobb profilalkotónk. Gyakorlatilag ö vezeti a nyomozást. Szükségem van rá, akár érintve van személyesen, akár nincs. Neki pedig szüksége lenne magára mint közvetítőre a hadsereghez. Nekem eredmények kellenek, úgyhogy kénytelenek lesznek elviselni egymást.

Blake hátradőlt a kanapén, és Reacherre bámult. Egy kövér öregember, kényelmetlenül feszengve az öltönyében, izzadva a hajnali hűvösségben, az arcán könyörtelen elszántsággal. Nekem eredmények kellenek. Reachernek nem volt ellenére, ha valaki eredményeket akar, de nem mondott semmit. Csönd telepedett közéjük. Aztán Lamarr visszajött, a kezében egy kanna kávéval. Az arca újból sápadt volt, visszanyerte az önuralmát.

– Én kitartok a profilom mellett – mondta. – Az elkövető pontosan olyan valaki, mint maga. Talán ismerte is, esetleg együtt dolgozott vele.

Reacher felnézett a nőre. – Sajnálom, hallottam, milyen helyzetben van.

– Nincs szükségem az együttérzésére. El akarom kapni a fickót.

– Akkor sok szerencsét.

A nő lehajolt, és kávét töltött Blake bögréjébe, aztán odament Reacher mellé, és neki is öntött.

– Köszönöm.

– Segít nekünk? – kérdezte a nő. Reacher megrázta a fejét. – Nem.

– És tanácsadóként? – erősködött Blake. – Csak mint külső konzultáns? A háttérben maradva?

Reacher megint megrázta a fejét. – Nem, nem érdekel az ügy.

– És valami teljesen passzív szerepben? Csak részt venne a megbeszéléseinken. Az az érzésünk, lehet, hogy maga közel van a fickóhoz, vagy legalábbis a típusát ismeri.

– Nem az én asztalom – rázta a fejét Reacher.

– Abba beleegyezne, hogy hipnotizáljuk? – kérdezte tovább Blake.

– Hogy hipnotizáljanak? Minek?

– Talán vissza tudna emlékezni valami mélyen eltemetett dologra. Mondjuk, valaki megfenyegette annak idején ezeket a nőket, vagy ellenséges megjegyzéseket tett rájuk, amire akkoriban nem figyelt oda különösebben. Lehet, hogy most eszébe jutna, és ki tudnánk hozni belőle valamit.

– Még mindig használják a hipnózist?

– Néha. Időnként segít. Julia a szakértője, ő csinálná.

– Ebben az esetben inkább nem. Még rávenne, hogy sétáljak végig meztelenül a Fifth Avenue-n!

Megint csönd lett. Blake elfordult, aztán visszanézett Reacherre.

– Utoljára kérem – mondta. – Az FBI-nak szüksége lenne a segítségére. Gyakran alkalmazunk külső tanácsadókat, fizetnénk is. Igen vagy nem?

– Csak ezért rángattak be, igaz? Blake bólintott. – Néha beválik.

– Hogyan?

Blake kicsit habozott, aztán úgy döntött, válaszol. Reacher látta rajta, hogy igyekszik őszinte lenni, ezzel is próbálva meggyőzni őt.

– Megpuhítja az embereket – magyarázkodott Blake. – Elhitetjük velük, hogy ők a gyanúsítottak, aztán azt mondjuk mégsem. Ez az érzelmi hullámvasút hálát kelt bennük irántunk, és úgy érzik, segíteniük kell.

– így tapasztalták?

Blake bólintott. – Meglehetősen gyakran beválik. Reacher vállat vont. – Én nemigen foglalkoztam pszichológiával.

– A pszichológia a mi szakmánk, hogy úgy mondjam.

– Kicsit kegyetlen módszer, nem gondolja?

– Az FBI csak a dolgát végzi.

– Azt látom.

– Szóval, igen vagy nem?

– Nem.

A szobában csönd lett.

– Miért nem?

– Mert az érzelmi hullámvasútjuk rám nem hatott, azt hiszem.

– Nem mondana valami rendes indokot, épp csak a jegyzőkönyv kedvéért?

– Miss Lamarr az indokom. Az idegeimre megy.

Blake tehetetlenül széttárta a karját. – Csak azért viselkedett így, hogy működjön a pszichológiai ráhatás. Ez a technikája a dolognak.

Reacher elhúzta a száját.

– Kicsit túl meggyőzőre sikeredett neki – mondta. – Ha ő nem vesz részt a nyomozásban, akkor esetleg megfontolom a dolgot.

Lamarr elvörösödött, Blake pedig megrázta a fejét.

– Ezt nem tehetem – mondta. – Ez az én ügyem, maga nem diktálhatja nekem a feltételeket.

– Akkor a válaszom: nem.

Csönd. Blake szája sarka lebiggyedt.

– Beszéltünk Deerfielddel, mielőtt idejöttünk – mondta. – Ő felhatalmazott rá, hogy elmondjuk, Cozo elejti a zsarolási vádat, ha hajlandó együttműködni velünk.

– Engem nem aggaszt a zsarolási vád.

– Pedig nem ártana. A védelmipénzszedés ronda ügy, tud róla? Ha Cozo jól végzi a dolgát, akkor helybéli boltosokból és vendéglősökből fog állni az esküdtszék, akik nagyon fogják utálni a képét.

– Engem nem aggaszt – vonta meg a vállát Reacher. – Ugye, emlékszik, hogy én nem zsaroltam, hanem a zsarolókat intéztem el? Úgy fognak rám tekinteni, mint Robin Hoodra.

Blake bólintott, és megtörölte a keze fejével a száját. – A baj csak az, hogy többel is vádolhatják. Az egyik fickó kritikus álla- pótban van, most hallottuk a Bellevue kórházból. Betört a koponyája. Ha meghal, emberöléssel is vádolhatják.

Reacher felnevetett. – Szép próbálkozás volt, Blake. Senkinek nem tört el semmije. Higgye el, ha én be akarom törni valakinek a fejét, tudom, hogy csináljam. Véletlenül nem fordul elő. Akkor halljuk a többit.

– A többi micsodát?

– A nagy fenyegetéseket, amikkel meg akar győzni. Lássuk, hogy végzi a dolgát az FBI. Halljuk, milyen fenyegetések vannak még a tarsolyában?

– Mi csak azt szeretnénk, ha együttműködne velünk.

– Tudom. És kíváncsi vagyok, meddig mennek el, hogy rávegyenek.

– Ameddig kell. Nagy nyomás alatt vagyunk, Reacher. Nem pazarolhatjuk az időt.

Reacher kortyolt a kávéból. Jobb íze volt, mint annak, amit ő főzött. Lehet, hogy több kávét kell belerakni? Vagy kevesebbet? – Akkor hadd halljam az igazi rossz hírt.

– Adóhivatali vizsgálat.

– Azt hiszi, megijeszt az adóhivatal? Nincs semmi rejtegetnivalóm. Ha találnak valami jövedelmet, amiről én megfeledkeztem, hát akkor én leszek a leghálásabb. Rám férne egy kis pénz.

– A barátnőjénél is.

Reacher megint nevetett. – Az ég szerelmére, Jodie ügyvéd a Wall Streeten! Kacagva kijátssza az adóhivatalt, ez a szakmája.

– Komolyan beszélek, Reacher.

– Nem, eddig nem volt komoly.

Blake a padlót bámulta. – Cozónak vannak beépült ügynökei az utcán. Petrosian nyomozni fog majd, hogy ki intézte el az embereit. Cozo megbízottjai esetleg a fülébe súghatnak egy nevet.

– És?

– Elárulhatják nekik a maga nevét és címét.

– És ettől most meg kéne ijednem? Nézzen rám, Blake. Talán tíz ember van ezen a bolygón, akiktől én megijedek. Nem túl valószínű, hogy ez a Petrosian nevű fickó köztük lenne. Ha idetolja a képét, a folyón úsztatom vissza a városba egy koporsóban.

– Úgy hallom, nagyon kemény fickó.

– Az biztos. De elég kemény-e hozzám képest?

– Cozo azt mondja, a kivégzései szexuális deviáns elemeket tartalmaznak. A legbizarrabb módon megcsonkítja az áldozatait, akár nők, akár férfiak. Deerfield mindent elmesélt róla.

– Tudja mit? Vállalom a kockázatot.

Blake bólintott. – Sejtettük, hogy ezt fogja mondani. Jó pszichológusok vagyunk, ez a szakmánk. Úgyhogy feltettük magunknak azt a kérdést: vajon hogy reagálna arra, ha Cozo emberei nem a maga nevét súgnák Petrosian fülébe, hanem valaki másét? Mondjuk, a barátnőjéét.

6. fejezet

Most mit fogsz csinálni? – kérdezte Jodie.

– Fogalmam sincs – felelte Reacher.

– El sem tudom hinni, hogy ilyesmire vetemedjenek. Jodie konyhájában voltak, négy emelettel a Broadway fölött.

Húsz perccel azután, hogy Blake és Lamarr otthagyták Garrisonban, Reacher kocsiba ült, és bement a városba. Jodie reggel hatkor ért haza, reggelire és egy jó zuhanyra vágyva, és ott találta Reachert a nappaliban.

– És komolyan gondolták?

– Nem tudom. Valószínűleg.

– A fenébe is, ezt nem tudom elhinni.

– Teljesen kétségbe vannak esve – mondta Reacher. – Szörnyen arrogánsak. És szeretnek győzni. Ez egy elit, tulajdonképpen érthető, hogy így viselkednek. Láttam már ilyet. A mi embereink között is voltak ilyenek, akik a cél érdekében semmitől nem riadtak vissza.

– Mennyi időd van a döntésre?

– Nyolckor fel kell hívnom őket a válasszal.

– És mit fogsz mondani?

– Fogalmam sincs – felelte megint Reacher.

Jodie egy konyhaszékre terítette a kabátját. Idegesen járkált fel-alá a barackszínű ruhájában. Majdnem huszonnégy órája talpon volt, de semmi nyomot nem hagyott rajta az éjszakázás, csak egy egész halvány kék karikát a szeme alatt.

– Ezt nem úszhatják meg – mondta. – Lehet, hogy nem is gondolják komolyan.

– Talán nem. De ez egy játék. Szerencsejáték. Így vagy úgy, kénytelenek leszünk aggódni miatta.

Jodie leült egy székre, és keresztbe tette a lábát. Hátrahajtotta a fejét, és jól megrázta a haját, hogy a hátára hulljon. Mindenben az ellentéte volt Julia Lamarrnak. Egy más bolygóról érkező látogató ugyan mindkettőjüket a nő kategóriába sorolta volna, de az egyik álom volt, a másik rémálom.

– Túl messzire mentem – ismerte be Reacher. – Az én hibám az egész, teljes mértékben. Elejétől fogva szórakoztam velük, mert idegesített az a nő. Gondoltam, ugratom őket egy kicsit, aztán a legvégén igent mondok. De mielőtt odáig jutottam volna, előálltak ezzel.

– Akkor vedd rá őket, hogy vonják vissza. Kezdjétek tiszta lappal. Segíts nekik.

Reacher megrázta a fejét. – Nem. Az, hogy engem megfenyegettek, még csak hagyján. De hogy téged is, az már sok. Ha egyáltalán csak eszükbe is jutott ilyesmi, akkor menjenek a pokolba.

– De tényleg komolyan gondolták?

– Az a legbiztosabb stratégia, ha azt feltételezzük, hogy igen.

Jodie bólintott. – Akkor kicsit félek. És azt hiszem, még ha visszavonják, akkor is félni fogok.

– Hát ez az – mondta Reacher. – Ami megtörtént, megtörtént.

– De miért ennyire kétségbeesettek?

– Tudod, hogy van ez. Mindenki utál mindenkit, ahogy Blake mondta. Így is van. A katonai rendőrök le se pisálnák Quanticót, ha kigyulladna. Vietnam miatt. Az apád sokat mesélhetett volna erről.

– Miért, mi volt Vietnammal?

– Volt egy íratlan szabály, mely szerint a sorozás alól kibújók elfogása az FBI dolga, a dezertőrök elintézése a miénk. Más kategória. És mi tudtuk, hogyan bánjunk a dezertőrökkel. A dzsungel nem volt nagy öröm az újoncoknak, és önkéntesekből enyhén szólva nem volt elég. Tehát a katonai rendőrség arra törekedett, hogy a tényleg jó katonákat szépen megnyugtassa, aztán visszaküldjék őket. De tíz esetből kilencszer az FBI megint letartóztatta őket, útban a reptér felé. A katonai rendőrség ettől megőrült. Hoover minősíthetetlenül viselkedett. Olyan rivalizálás folyt, amilyet még nem látott a világ. Az eredménye az lett, hogy egy olyan teljesen racionális ember, mint Leon, alig volt hajlandó szóba állni az FBI-jal. Nem fogadta a telefonhívásaikat, és a kisujját se mozdította, hogy válaszoljon a leveleikre, ha megkeresték valamilyen ügyben.

– És ez még ma is így van?

Reacher bólintott. – Az intézmények nem felejtenek könnyen. Mintha tegnap történt volna. Soha nem felejtenek, és soha nem bocsátanak meg.

– Még akkor se, ha ártatlan nők vannak veszélyben?

Reacher vállat vont. – Ki mondta, hogy az intézmények racionálisan gondolkoznak?

– Tehát tényleg szükségük lenne valakire, aki segítene a hadseregnél?

– Ha jutni akarnak valamire.

– De miért pont te?

– Több okból. Nyomoztam a két nő ügyében, utol tudtak érni, elég magas rangom volt ahhoz, hogy tudjam, hol kell keresgélni, és a jelenleg szolgálók között még akadhat olyan, aki tartozik nekem egy szívességgel.

Jodie bólintott. – Szóval, mindent egybevéve lehet, hogy tényleg komolyan gondolták, amit mondtak.

Reacher nem felelt.

– Akkor most mit csinálunk?

Reacher hallgatott.

– Találjunk ki valamit – javasolta aztán, megtörve a csöndet

– Például?

– Nem szabad megtenned egyik dolgot sem, amit akarnak.

– Miért?

– Mert akkor örökre a kezükben leszel. Két gyilkosság az orruk előtt? Önbíráskodásból? Attól kezdve gyakorlatilag az FBI tulajdona lennél, egész életedben.

Reacher az ablakpárkányra tenyerelve kinézett.

– Pokoli csapdában vagy – jelentette ki végül Jodie. – Illetve mind a ketten csapdában vagyunk.

Reacher nem felelt.

– Akkor mit csinálsz?

– Gondolkozom – mondta végül Reacher. – Még van időm nyolcig.

Jodie bólintott. – Hát akkor gondolkozz el rajta alaposan. És ne csinálj olyat, amit később megbánhatunk.

Jodie visszament az irodába. Reacher egyedül üldögélt a lakásán és keményen gondolkozott félóráig, utána húsz percen át telefonált. Blake azt mondta hajnalban, hogy talán vannak még a seregben emberek, akik tartoznak neki egy szívességgel, és erről eszébe jutott valami. Aztán öt perccel nyolc előtt felhívta a számot, amit Lamarr adott neki. A nő vette fel, az első csöngetésre.

– Vállalom – mondta Reacher. – Nem szívesen, de megteszem.

Kis csönd lett. Reacher maga elé képzelte a nő mosolyát és a ferde fogakat.

– Akkor menjen haza, és csomagoljon össze. Pontosan két óra múlva odamegyek magáért.

– Előbb beszélek Jodie-val. Inkább a reptéren találkozzunk.

– Nem repülővel megyünk.

– Miért nem?

– Én soha nem repülök. Kocsival megyünk.

– Virginiába? Mennyi idő az kocsival?

– Öt-hat óra.

– Hat óra, összezárva magával egy kocsiban? Na nem, erre nem vagyok hajlandó!

– Azt csinálja, amit mi mondunk, Reacher. Két óra múlva ott leszek magáért Garrisonban.

Jodie irodája a Wall Street egy hatvanhat emeletes irodaházának negyvenedik emeletén volt. Az előcsarnokban huszonnégy órás biztonsági szolgálat őrködött. Reachernek volt belépője, amellyel éjjel-nappal bármikor bemehetett. Jodie egyedül ült az íróasztalánál, és az aznap reggeli londoni tőzsdei és üzleti híreket olvasgatta.

– Minden rendben? – kérdezte Reacher.

– Csak fáradt vagyok – felelte Jodie.

– Haza kéne menned.

– Mintha tudnék aludni.

Reacher az ablakhoz lépett, és kinézett a felhőkarcolók között a kivilágosodott tenyérnyi égboltra.

– Nyugodj meg – mondta. – Nincs miért aggódni. Jodie nem válaszolt.

– Eldöntöttem, mit csináljak – közölte Reacher.

Jodie megrázta a fejét. – Ne mondd el. Inkább nem akarom tudni.

– Minden rendben lesz, megígérem.

Jodie egy pillanatig mozdulatlanul ült, aztán odalépett Reacher mellé az ablakhoz. Hozzábújt és szorosan átölelte, az arcát az ingére szorítva.

– Nagyon vigyázz – suttogta.

– Vigyázok, ne aggódj.

– És ne csinálj semmi ostobaságot.

– Ne aggódj – ismételte meg Reacher.

Jodie felemelte az arcát, és megcsókolták egymást. Hosszan és lassan, hogy sokáig eltartson az emléke.

Teacher a szokásosnál gyorsabban vezetett, és tíz perccel azelőtt odaért Garrisonba, hogy letelt volna a két óra, amit Lamarr megadott. Kihozta a fürdőszobából az összehajtható fogkeféjét, és a zsebébe dugta. Bezárta a pinceajtót, és lecsavarta a termosztátot. Jól elzárta az összes csapot, és bezárta a bejárati ajtót. A dolgozószobában kihúzta a telefont, aztán kiment a hátsó, konyhai ajtón.

Az udvar végébe sétált a fák között, és lenézett a folyóra. Szürkén és lustán hömpölygött, a reggeli ködpára úgy lebegett fölötte, mint egy puha takaró. A túlsó parton a levelek fáradt zöldből már kezdtek átváltani barnára és halvány narancsszínűre. A West Point-i katonai akadémia épülete alig látszott.

A nap felemelkedett a háztető gerince fölé, de vizenyős volt a fénye, és nem adott semmi meleget. Reacher összehúzta magán a kabátját, és a behajtóúton kisétált az utcára. Nem nézett vissza a házra. Nem akart rágondolni. Megállt a kis oszlopra erősített postaládája mellett, rátámaszkodott, nézte az utat és várt.

7. fejezet

Lamarr pontosan érkezett, egy csillogó-villogó, fekete, virginiai rendszámtáblájú Buickkal. Egyedül volt, kicsinek és elveszettnek látszott a hatalmas autóban. Megállt, lenyomott egy gombot, mire kinyílt a csomagtartó. Reacher lecsapta, aztán beült a nő mellé.

– Hol a táskája? – kérdezte Lamarr.

– Nincs táskám – felelte Reacher.

A nő egy pillanatig értetlen tekintettel bámult rá, aztán elfordult, és kikanyarodott az utcára. Az első kereszteződésnél bizonytalanul megállt.

– Hogy a legcélszerűbb dél felé menni? – kérdezte.

– Repülővel – felelte Reacher.

A nő megint elfordult, és balra kanyarodott, eltávolodva a folyótól. Aztán megint balra, így észak felé tartottak a 9-es főúton.

– Fishkillnél ráfordulok az I-84-esre – mondta. – Az nyugat felé visz Thruwayig, aztán délre Palisadesig, és onnan át a Garden State-en.

Reacher hallgatott. A nő vetett rá egy pillantást.

– Nekem mindegy – mondta Reacher.

– Csak társalogni próbálok.

– Nem szükséges.

– Nem valami együttműködő.

Reacher vállat vont. – Úgy tudom, a hadsereg ügyeivel kapcsolatban kell a segítségem, nem az Egyesült Államok földrajzával.

Lamarr felvonta a szemöldökét, és lebiggyesztette a száját, mintha csalódott lenne, de nem meglepett. Reacher elfordult és a tájat bámulta. Meleg volt a kocsiban, magasra volt állítva a fűtés. Reacher odahajolt, és a saját oldalán lejjebb tekerte öt fokkal.

– Túl meleg van – mondta.

A nő nem felelt semmit, csak némán vezetett tovább. Az I-84-es út átvezetett a Hudson fölött, és Newburgh városán. Aztán dél felé fordultak, és Lamarr kényelmesen hátradőlve elhelyezkedett, mint aki felkészül a hosszú útra.

– Maga soha nem repül? – kérdezte Reacher.

– Régebben szoktam, de már nem.

– Miért?

– Fóbia – felelte egyszerűen a nő. – Nagyon félek tőle, ennyi.

– A pisztolya magánál van? – kérdezte Reacher.

A nő elvette egyik kezét a kormányról, és félrehúzta a blézerét. Alatta ott volt a pisztolytáska, fényes barna bőrszíja a mellén átvetve.

– Használná is?

– Persze, ha szükséges.

– Akkor nagy butaság félni a repüléstől. Az autóvezetés és a lövöldözés milliószor életveszélyesebb.

A nő bólintott. – Ezt én is tudom, statisztikai szempontból.

– Tehát a félelme irracionális.

– Valószínűleg.

Csönd lett, csak a motor zúgása hallatszott.

– Sok teljesen irracionális ügynök van az FBI-nál? – érdeklődött Reacher.

A nő nem felelt, csak sápadt arcára ült ki egy kis pír. Reacher némán ült, és figyelte az utat. Aztán kezdte kicsit rosszul érezni magát, amiért így bánt a nővel. Elég nagy nyomás alatt állhat, több irányból is.

– Sajnálom a húgát – mondta.

– Miért?

– Tudom, hogy aggódik miatta.

Lamarr az útra szegezte a tekintetét. – Blake mesélte magának, amíg kávét főztem?

– Futólag említette.

– Tulajdonképpen csak a mostohatestvérem. És az aggodalmaim szigorúan szakmaiak.

– Ezek szerint nem jönnek ki jól egymással?

– Miért? Jobban kéne aggódnom, csak mert az egyik potenciális áldozat közel áll hozzám?

– Tőlem ezt várják. Azt várják, képes legyek bosszút állni Amy Callanért, csak azért, mert ismertem és kedveltem.

Lamarr megrázta a fejét. – Ez Blake ötlete volt. Én inkább azt vártam el magától, hogy mindenképp törődjön az üggyel mint emberi lény. Persze, a maga esetében tulajdonképpen nem is várhatok ilyesmit, mivel olyan tökéletesen illik magára a gyilkos profilja.

– A profil téves. Minél előbb szembenéznek ezzel, annál előbb elkapják az emberüket.

– Ugyan, mit tud maga a profilalkotásról?

– Semmit a világon. De nem én öltem meg azokat a nőket, és nem is tettem volna. Csak az idejüket pazarolják, ha olyan valakit keresnek, mint én, mert nem ez az a típus, akit keresniük kell. Csak egy kis józan ész szükséges hozzá, és elgondolkozni a tényeken.

– Maga szereti a tényeket?

Reacher bólintott. – Jobban, mint az értelmetlen marhaságokat.

– Jó, akkor itt van néhány tény – mondta a nő. – Épp most kerítettem kézre egy gyilkost Coloradóban, úgy, hogy ott sem voltam. Egy nőt megerőszakoltak és megöltek az otthonában. Ütések érték a fejét valami tompa tárggyal. A hátán fekve találtak rá, az arca letakarva egy ronggyal. Erőszakos szexuális bűntény, spontán elkövetés, az erőszakos behatolásnak semmi nyoma, az ajtó sértetlen. A nő intelligens volt, szép, fiatal. Úgy érveltem, az elkövető helybéli lehetett, idősebb, a környéken lakott, ismerte az áldozatot, többször járt már a házában, vonzódott hozzá, de elfojtotta a vonzalmát, vagy nem kellőképpen közeledett hozzá.

– És?

– Kiadtam ezt a profilt a helyi rendőrségnek, és egy órán belül le is tartóztatták a gyanúsítottat, aki azonnal be is vallotta a tettét.

Reacher bólintott. – Egy ezermester volt, és kalapáccsal ölte meg az áldozatot.

A nő tekintete félóra óta most először fordult az útról Reacherre. Rámeredt. – Honnan tudja? Ez nem volt benne az újságokban.

Reacher vállat vont. – Kitaláltam. A rongy az arcán azt jelenti, hogy gyilkos és áldozat ismerték egymást, és szégyellte volna csak úgy otthagyni. Talán bűntudatot keltett benne, mintha figyelné a túlvilágról, vagy ilyesmi. Az ilyen félig tudatos gondolkodás alacsony IQ-t jelez. Az erőszakos behatolás hiánya, és az, hogy nem volt felfordulás a házban, azt mutatja, hogy ismerős volt, tehát többször járt már ott. Nem olyan nehéz kitalálni.

– Miért?

– Ugyan ki lehet az, akinek nem túl magas az IQ-ja, és többször járt már ennek a fiatal, csinos, intelligens nőnek a házában? Csak valami kertész vagy szerelőféle. Valószínűleg nem kertész, mert akkor nem lett volna sok keresnivalója a házban. Gondolom, inkább valami szerelő, akit régóta vonzott a nő szépsége és fiatalsága. Egy nap nem bírja tovább, esetlenül próbálkozik, a nő zavartan visszautasítja, talán ki is neveti, a fickó begurul, megerőszakolja és megöli. Ha szerelő, a szerszámai nyilván nála vannak, kéznél van a kalapács.

Lamarr hallgatott, és sápadt arca egyre jobban elvörösödött.

– És ezt nevezik maguk tudománynak? – kérdezte Reacher. – Ehhez csak egy kis józan ész kell.

– Ez egy nagyon egyszerű ügy volt – mondta a nő halkan.

Reacher felnevetett. – És maguk ezért fizetést kapnak? Egyetemen tanulják?

Megérkeztek New Jersey állam határához. Az út érezhetően jobb lett, az út mentén rendezettebb a növényzet. Mindig így szokott lenni, minden államban ügyelnek rá, hogy az első néhány mérföldön kellemes benyomást nyújtsanak az autósoknak, hogy azt érezzék, jobb helyre kerültek, mint az előző állam volt. Reacher mindig elgondolkozott rajta, miért nem az utolsó mérföldeket szépítik meg, hogy az embernek hiányozzon az a hely, amelyet épp otthagyott.

– Muszáj beszélnünk – mondta Lamarr.

– Jó, beszéljünk. Meséljen nekem valamit az egyetemről.

– Nem az egyetemről fogunk beszélni.

– Miért ne? Meséljen a profilalkotó kurzusról. Átment az alapvizsgán?

– A gyilkosságokat kell megbeszélnünk.

Reacher elmosolyodott. – Járt egyetemre, igaz?

A nő bólintott. – Indiánéban.

– Pszichológia szakra?

A nő megrázta a fejét.

– Hát? Kriminológia?

– Ha mindenáron tudni akarja, kertészeti egyetem, tájképi kertészet szak. A kriminológiát később az FBI-akadémián tanultam.

– Tájképi kertészet?! Akkor nem csoda, hogy az FBI lecsapott magára, és rögtön alkalmazta.

– Igenis segített a képzettségem. Megtanítja az embert, hogy egyben lássa az egész képet, és türelmes legyen.

– És arra, hogy kell növényeket nevelgetni. Ez hasznos lehet, eltöltheti vele az időt, amíg a hülye profiljaik miatt nem haladnak semmit előre.

A nő megint hallgatott.

– És mondja csak, sok irracionális gondolkodású tájképi kertész dolgozik Quanticóban? Bonsai-gyűjtők, akik iszonyodnak a pókoktól? Orchideatermesztők, akik soha nem lépnek a repedésekre a járdán?

A nő arca egyre jobban elfehéredett. – Remélem, most büszke magára, Reacher. Viccelődik, miközben ártatlan nők halnak meg sorra.

Reacher nem felelt, csak kibámult az ablakon. A nő gyorsan vezetett. Az út nedves volt, az égen szürke felhők sodródtak. Egy dél felé vonuló vihart követtek.

– Mondjon valamit az eddigi esetekről – szólalt meg Reacher.

Lamarr szorosan megragadta a kormánykereket, és kicsit fészkelődött az ülésen. – Azt már tudja, milyen csoportba tartoznak az áldozatok. Nagyon specifikus csoport.

Reacher bólintott. – Úgy tűnik.

– A helyszíneket szemmel láthatóan találomra választja ki a gyilkos. Egy bizonyos áldozatot szemel ki, és odamegy, ahol az lakik. Ez idáig minden gyilkosság az áldozat lakásán történt. A legkülönbözőbb helyeken, de mind elszigetelt, magányosan álló családi házban.

– Szép helyeken lehetnek.

A nő rápillantott, mire Reacher elmosolyodott. – A hadsereg jól kifizette őket, nem? Hogy elkerüljék a botrányt. Egy szép nagy összeg, amiből le lehet telepedni néhány könnyed év után. Valószínűleg futotta nekik szép házra.

Lamarr bólintott. – Igen, szép családi házak, kellemes környezetben.

– Férj, család?

– Callan külön élt a férjétől, gyerek nincs. Cooke-nak több barátja volt, gyerek nincs. Stanley magányosan élt, mindenféle kapcsolat nélkül.

– Utánanéztek Callan férjének?

– Persze. Minden gyilkosságnál a családot ellenőrizzük először. Ha férjezett nő az áldozat, legelőször a férjét. De van alibije, és semmi gyanúsat nem találtunk. Aztán Cooke esetével világosabb lett az elkövetés módozata, úgyhogy akkor már tudtuk, hogy nem egy férj vagy barát a gyilkos.

– Igen, gondoltam.

– Az első probléma az, hogy jut be a házba a gyilkos. Erőszakos behatolásnak nincs nyoma. Csak úgy besétál az ajtón.

– Gondolja, hogy először megfigyeli őket?

Lamarr vállat vont. – Három áldozat még nem túl nagy szám, úgyhogy óvatos lennék a következtetésekkel. De igen, azt hiszem, figyeli őket. Mindenképp egyedül kell találnia az áldozatot. Nem hiszem, hogy bármit a véletlenre hagyna. De ne becsülje túl ennek a jelentőségét. Elég hamar ki lehetett deríteni, hogy napközben egyedül vannak.

– Nincs semmi bizonyíték arra, hogy megfigyelte volna őket? Cigarettacsikkek egy közeli fa alatt, ilyesmi?

Lamarr megrázta a fejét. – Soha nem hagy hátra semmiféle nyomot.

– A szomszédok se láttak semmit?

– Ez idáig nem.

– Mindhárom gyilkosság napközben történt?

– Más-más időpontokban, de mindig napközben.

– Egyik nő sem dolgozott?

– Ahogy maga sem. Úgy látszik, a volt katonák közül nagyon kevésnek fűlik a foga a munkához.

Reacher bólintott, és megint kinézett az ablakon. Az útról pára szállt fel. A vihar úgy egy mérfölddel előttük járhatott.

– Miért nem dolgoznak maguk? – kérdezte Lamarr.

– Mi? – kérdezett vissza Reacher. – A többiek nevében nem válaszolhatok. Az én esetemben azért nem, mert nem találok olyat, amit szívesen csinálnék. Gondolkoztam a tájképi kertészeten, de valami kihívásra vágyom, nem olyasmire, amit két másodperc alatt meg tudok tanulni.

A nő hallgatott. Az autó sziszegve hasított bele a szakadó eső függönyébe. Lamarr bekapcsolta az ablaktörlőt, és kicsit visszavett a sebességből.

– Egyfolytában sértegetni fog? – kérdezte.

– Az, hogy kicsit elszórakozom magával, semmiség ahhoz képest, hogy maguk a barátnőmet fenyegetik. Arról már nem is beszélve, hogy minden további nélkül feltételezik rólam, hogy az a fajta vagyok, aki csak úgy megöl két nőt.

– Ez most igen volt vagy nem?

– Talán. Azt hiszem, ha mondjuk, bocsánatot kérne, az segítene, hogy a válaszom nem legyen.

– Bocsánatkérés? Felejtse el. Én kitartok a profilom mellett. Ha nem maga volt, egy pontosan ilyen szemétláda.

Az ég elfeketedett, és az eső egyre jobban ömlött. Előttük pirosan villogtak az autók féklámpái a szélvédőn leömlő vízfüggönyön át. Az autósor lelassult. Lamarr előbbre dőlt, és élesen a fékre taposott.

– A francba – mormolta.

Reacher elvigyorodott. – Pillanatnyilag tízezerszer nagyobb az esélye, hogy megsérüljön vagy meghaljon, mintha repülővel mentünk volna – jegyezte meg.

Lamarr nem felelt. A tükörbe nézett, figyelve, hogy mögötte is lassítanak-e. A féklámpák hosszú, csillogó gyöngysort alkottak előttük, ameddig elláttak. Reacher szép kényelmesen elnyúlt az ülésen.

– Szundítok egyet – mondta. – Ébresszen fel, ha megérkeztünk valahová.

– Még nem végeztünk – mondta Lamarr. – Megegyeztünk, emlékszik? Ne feledkezzen meg Petrosianról. Vajon mit csinálhat most?

Reacher balra pillantott, a nő mellett elnézve kibámult a túlsó ablakon. Arrafelé lehet Manhattan, de alig látott távolabb az országút szélénél.

– Oké, akkor beszélgessünk tovább.

Lamarr az útra koncentrált, fékezett, majd indított, lassan araszolgatva előre az esőben.

– Hol is tartottunk?

– A gyilkos tudja az áldozatokról, hogy egyedül vannak napközben, és valahogy besétál a házba. És azután?

– Aztán megöli őket.

– A házban?

– Valószínűleg.

– Valószínűleg? Nem tudják biztosan?

– Sajnos, elég sok mindent nem tudunk biztosan.

– Hát ez remek.

– Semmiféle nyomot nem hagy maga után. Ez nagyon sok problémát okoz.

Reacher bólintott. – írja le a helyszíneket. Kezdjük a ház előtti kertben található növényekkel.

– Miért fontos ez?

Reacher elnevette magát. – Csak gondoltam, beszéljünk végre valami olyasmiről, amihez maga is ért.

– Szemét disznó.

Az autó lassan araszolgatott előre. Az ablaktörlők lassú mozdulatokkal söprögették a vizet. Előttük villogó piros és kék lámpák tűntek fel.

– Nézze csak, baleset történt – mondta Reacher.

– Tehát, a gyilkos nem hagy hátra semmi nyomot. Abszolúte semmit. Se lábnyomokat, se szövetszálakat, se vércseppeket, se nyálat, se hajszálakat, se ujjlenyomatokat, semmit, aminek alapján DNS-vizsgálatot lehetne végezni.

Reacher a tarkóján összekulcsolta a kezét, és nagyot ásított. – Hát ezt elég nehéz lehet megcsinálni.

Lamarr bólintott, tekintetét az útra szegezve. – De még mennyire. Ma már olyan laboratóriumi tesztekkel dolgozunk, hogy el se hinné, de egyikkel se jutunk semmire.

– Hogy tudja ezt megcsinálni a fickó?

– Fogalmunk sincs. Mióta is ül ebben a kocsiban?

Reacher vállat vont. – Én úgy érzem, egy örökkévalóság óta.

– Úgy egy órája lehet. Mostanra minden tele van az ujjlenyomataival, a kilincs, a műszerfal, a biztonsági öv csatja. A fejtámlán egy tucat hajszála is lehet. A nadrágja és a zakója szövetszálai az ülésen. A cipőtalpára tapadt föld a szőnyegen. Szálak az otthoni szőnyegből.

Reacher bólintott. – Pedig nem csináltam semmit, csak egy helyben ültem.

– Pontosan. Egy erőszakos gyilkosságnál mindezeknek a nyomoknak szerteszét kellene szóródniuk vérnek és nyálnak is.

– Lehet, hogy mégsem a házban öli meg őket.

– A holttesteket mindenesetre otthagyja.

– Tehát, ha mást nem, akkor legalábbis vissza kell cipelni őket a házba.

Lamarr bólintott. – Azt biztosan tudjuk, hogy valamennyi időt eltölt a házban. Erre van bizonyítékunk.

– Hol hagyja a holttesteket?

– A fürdőszobában, a kádban.

A Buick lassan elhaladt a karambol színhelye mellett. Egy régi Chevrolet beleszaladt hátulról egy pontosan olyan sportkocsiba, mint Reacheré. A szélvédő közepén két lyuk. Az első ajtókat felfeszítették. Egy mentő várakozott az autópálya két részét elválasztó betonelemek mellett.

– A fürdőkádban ? – kérdezte Reacher.

Lamarr bólintott. – A fürdőkádban.

– Mind a három áldozatot?

Lamarr megint bólintott. – Mind a hármat.

– Mint egy aláírás.

– Pontosan.

– Honnan tudja előre, hogy van fürdőkád?

– Ha egyszer egy házban laknak, csak van fürdőkád.

– Honnan tudja, hogy házban laknak? Nem annak alapján választja ki őket, hogy hol laknak, igaz? Lakhatnának bárhol. Én például motelekben szoktam lakni. A legtöbb ilyen helyen csak zuhanyfülke van.

Lamarr rápillantott. – Nem motelekben lakik, hanem egy házban, Garrisonban.

Reacher zavartan elfordult, mintha elfelejtette volna.

– Jó, most ott lakom – mondta. – De azelőtt mindig egyik helyről a másikra utazgattam. Honnan tudja, hogy ezek a nők nem így élnek? És honnan tudja, hogy van fürdőkád?

Lamarr vállat vont. – Ahhoz nagyon kicsi lakásnak kellene lenni, hogy ne legyen.

Reacher bólintott. Ehhez nem értett. – Oké, szóval a fürdőkádban hagyja őket.

– Meztelenül. A ruhájukat elviszi.

Elhagyták a baleset helyszínét, és kicsit felgyorsítottak. A nő magasabb fokozatra állította az ablaktörlőket.

– Magával viszi a ruhájukat? – kérdezte Reacher. – Miért?

– Talán trófeaként. Ez nagyon gyakori a sorozatgyilkosoknál. Talán valami szimbolikus jelentése van. Lehet, hogy úgy gondolja, még mindig egyenruhában kellene lenniük, ezért megfosztja őket a civil ruháiktól. Ahogy az életüktől is.

– Elvisz valami mást is a helyszínről?

Lamarr megrázta a fejét. – Amennyire tudjuk, nem. Nem hiányzott semmi, ami szemet szúrt volna. A lakásban nem voltak nagy üres helyek, pénz és hitelkártyák a helyükön.

– Tehát magával viszi az áldozatok ruháit, és semmi nyomot nem hagy maga után.

Lamarr egy pillanatig hallgatott. – Valamit otthagy – mondta aztán. – Festéket.

– Festéket?!

– A hadseregnél álcázásra használt sötétzöldet. Több gallonnal.

– Hol?

– A fürdőkádban. Belefekteti a holttestet a kádba, aztán színültig teleönti festékkel.

Reacher kibámult az ablaktörlőkön át az esőre. – Belefojtja őket a festékbe?

Lamarr megrázta a fejét. – Nem, akkor már halottak. Csak rájuk önti a festéket.

– Hogyhogy, befesti őket?

A nő keményen taposta a gázpedált, be akarta hozni az elvesztegetett időt. – Nem, egyszerűen csak teletölti a kádat a festékkel, egészen a pereméig.

– Tehát ott lebegnek a holttestek egy festékkel teli kádban?

– Mindre így találtak rá – bólintott Lamarr.

Reacher elfordult. Az oldalablakon át kibámult, és sokáig hallgatott. Nyugat felé már tisztább volt az ég. A kocsi száguldott. Az esővíz sistergett a kerekek alatt és a kocsi alján. Reacher mereven bámulta az eget nyugaton, nézte, ahogy elsuhan mellettük a táj, és hirtelen rádöbbent, hogy most boldog. Valahová tart. Útban van. A vére pezsegni kezdett, mint egy, a tél végén felelevenedő állaté. A hobó-démon halkan suttogott a fülébe. Most boldog vagy, igaz? Egy pillanatra még azt is elfelejtetted, hogy ott ragadtál Garrisonban.

– Jól van? – kérdezte Lamarr.

Reacher felé fordult, és próbált az arcára koncentrálni, a fehér bőrre, a ritkás hajra, a ferde fogakra.

– Mondjon valamit a festékről. Lamarr furcsa pillantást vetett rá.

– Egyszerű sötétzöld, álcázáshoz használt katonai festék. Illinoisben gyártják, százezer gallonszámra. Valamikor az elmúlt tizenegy év folyamán készült, mert egy aránylag újfajta eljárás szerint gyártott változat. Ezenkívül mást nem tudtunk kideríteni.

Reacher bizonytalanul bólintott. Soha nem használt ilyen festéket, de látott már életében több millió négyzetméternyi felületet ilyen színűre mázolva.

– Jó ragacsos – mondta.

– De a helyszínek mégis makulátlanul tiszták. Egyetlen cseppet sem csöpögtetett el sehol a gyilkos.

– A nők már halottak. Tehát nem volt dulakodás. Nem volt rá ok, hogy elcsöppenjen. De ez azt jelenti, hogy be kell cipelnie a házba festéket. Mennyi kell, hogy tele legyen egy fürdőkád?

– Úgy húsz-harminc gallon.

– Ez rengeteg festék. Úgy látszik, valamiért nagyon fontos neki. Van valami ötletük, hogy mit jelent a festék?

Lamarr vállat vont. – Nem sok, azon kívül, hogy nyilvánvaló utalás a hadseregre. Talán az, hogy megfosztja a nőket a civil ruháiktól, és összekeni katonai festékkel, olyan, mintha visszarakná őket oda, ahová szerinte tartoznak. Mintha csapdába ejtené őket. Pár óra alatt a festék teteje megkeményszik, és az egész összeáll. Ha elég sokáig otthagynánk, az egész megkötne, benne a holttesttel.

Reacher előrebámult a szélvédőn át. A horizont kivilágosodott. Maguk mögött hagyták a rossz időt. Pennsylvania zöldellő volt és napfényes.

– Húsz-harminc gallon festék, ez óriási súly. Nagy autó kellett hozzá. Nehéz lehet beszerezni ekkora mennyiséget. Akárki megláthatja, miközben becipeli a házba. Senki nem vett észre semmit?

– Sorra jártunk minden szomszédot. Kérdezgettük őket. Senkinek nem tűnt fel semmi.

Reacher bólogatott. – A festék a kulcs. Honnan szerzi be?

– Fogalmunk sincs. A hadseregnél nem voltak a legsegítőkészebbek.

– Ez nem lep meg. A hadsereg utálja magukat. És az egész ügy zavarba ejtő lehet a számukra. Elég valószínű, hogy egy szolgáló katonáról van szó. Ki más juthatna hozzá ilyen mennyiségű álcázófestékhez?

Lamarr nem felelt, csak vezetett tovább. Az eső elállt, az ablaktörlő a száraz üveget súrolta. A nő kikapcsolta, kis határozott csuklómozdulattal. Reacher elgondolkozott. Egy katona, rengeteg kanna festékkel. A listáján kilencvenegy nő, és valami beteges ötletből kifolyólag, mindegyikhez kéne húsz-harminc gallon. Az összesen akár két-, két és fél ezer gallonra is rúghat. Az többtonnányi teher. Több teherautónyi. Lehet, hogy egy katonai raktárban dolgozik a gyilkos.

– És hogy öli meg az áldozatokat? – kérdezte hirtelen. Lamarr megmarkolta a kormánykereket, nagyot nyelt, és nem vette le az útról a szemét.

– Nem tudjuk – felelte.

– Nem tudják?

Lamarr megrázta a fejét. – Egyszerűen csak holtan találják őket. Nem tudunk rájönni, hogy csinálja.

8. fejezet

Összesen kilencvenegyen vannak. Hatot kell elintézned, ami azt jelenti, hogy még három hátravan. Tehát, most mit csinálsz? Tovább gondolkozol és tervezel. Gondolkozol és gondolkozol. Minden a gondolkodáson alapul. Okosabbnak kell lenned mindenkinél. Az áldozatoknál, a nyomozóknál. Egyre több és több nyomozó foglalkozik majd az üggyel. A helyi rendőrség, az állami szervek, az FBI, a specialisták, akiket az FBI megbíz. Új szemszögek, új megközelítések. Mind téged keresnek.

A nyomozókkal kemény a dolog, de a nőkkel könnyű elbánni, ahogy számítottál is rá. Nem bíztad el magad ezen a téren. Olyan könnyű volt elintézni őket, ahogy vártad. Hosszú időn át és alaposan terveztél, és a terv tökéletes. Kinyitják az ajtót, beengednek, beveszik a trükköt. Szinte rád vetik magukat, annyira el akarják hinni. Olyan ostobák, hogy megérdemlik a sorsukat. Itt nincs semmi nehézség. Csak alaposnak kell lenni, mint minden másban. Ha jól tervezel, ha mindent átgondolsz, ha megfelelően felkészülsz, és elpróbálod előre, akkor könnyű végrehajtani. Technikai folyamat, mint valami tudományos eljárásnál. Ezt csinálod, aztán ezt, aztán ezt, és akkor kész is. Még három van hátra, ennyi az egész. Ez elég lesz. A nehezén túl vagy. De azért gondolkozz tovább. Gondolkozz! Ha egyszer bevált, másodszor is és harmadszor is beválik, de tudod, hogy az életben semmi sem biztos. Ezt mindenkinél jobban tudod. Úgyhogy gondolkozz csak tovább, mert az egyetlen, amin most elbukhatsz, az az, ha elbízod magad.

Nem tudják? – kérdezte újból csodálkozva Reacher.

Lamarr zavarban volt. Mereven előrebámult, fáradtan próbált koncentrálni, szorosan markolva a kormányt. Úgy vezetett, mint egy gép.

– Mit nem tudunk?

– Azt, hogyan haltak meg az áldozatok.

A nő felsóhajtott, és megrázta a fejét. – Nem, nem igazán.

Reacher kérdőn rápillantott. – Jól van?

– Nem úgy nézek ki?

– Fáradtnak látszik.

Lamarr ásított. – Kicsit kimerült vagyok. Hosszú volt ez az éjszaka.

– Legyen óvatos.

– Aggódik miattam?

Reacher megrázta a fejét. – Nem, saját magam miatt aggódom. Nem szeretném, ha elaludna vezetés közben.

Lamarr megint ásított. – Még soha nem fordult elő velem.

Reacher elfordult, és óvatosan megpiszkálgatta a légzsák fedelét maga előtt.

– Jól vagyok, ne aggódjon – mondta Lamarr.

– Hogy lehet, hogy nem tudják, hogyan haltak meg?

A nő vállat vont. – Maga is volt nyomozó, látott holttesteket.

– És?

– És mit keresett rajtuk?

– Sebeket, sérüléseket.

– Igen. Ha egy hulla tele van golyónyomokkal, akkor arra lehet következtetni, hogy agyonlőtték. Ha be van törve a feje, akkor erős ütés érte egy tompa tárggyal.

– Na és?

– A három áldozat egy fürdőkádban volt, tele festékkel. A helyszínelők kiemelték a holttesteket, aztán a halottkém letisztogatta és megvizsgálta őket, de nem talált semmit.

– Semmit a világon?

– Semmi szemmel láthatót, így aztán megnézték alaposabban. Továbbra sem találtak semmit. Azt tudják, hogy nem fulladás a halál oka. A boncolásnál nem találtak sem vizet, sem festéket a tüdőben. Tehát külső sérüléseket keresnek, mikroszkopikus nyomokat. Semmi.

– Se tűszúrás, se horzsolások?

Lamarr megrázta a fejét. – Semmi. De ne felejtse el, festékben voltak, ami tele van mindenféle vegyi anyaggal, és erősen korrodáló. A halál beállta után károsítja a bőrt. Elképzelhető, hogy ez eltakar valami aprócska nyomot. De akárhogy is ölte meg őket, valami nagyon kifinomult módszer volt.

– Belső sérülések?

Lamarr megint megrázta a fejét. – Semmi. Se belső vérzés, se egyéb szervi sérülések.

– Méreg?

– A gyomortartalom nem mutatott ki semmit. A festék sem került be a szervezetükbe. Toxikológiailag minden tiszta.

Reacher bólogatott. – És gondolom, szexuálisan sem bántalmazták őket. Blake simán elfogadta, hogy Callan és Cooke lefeküdt volna velem, ha akarom, vagyis az elkövető nem érzett semmi bosszúvágyat ilyen téren. Nem valószínű, hogy megerőszakolta volna őket, mert akkor olyan valakit keresnének, akit visszautasítottak.

Lamarr bólintott. – Igen, a profilunkban ez szerepel. A szexualitás nem szempont. A meztelenség csak a megaláztatást szolgálta, büntetés. Az egész valami büntetés.

– Fura. Ez tényleg katonára vall. viszont az nagyon nem jellemző, hogy egy katona így ölne meg valakit. Egy katona az lelövi vagy leszúrja vagy agyonüti vagy megfojtja az áldozatát. De nem ilyen kifinomultan intézi el.

– Nem tudjuk pontosan, hogy csinálta.

– De nincs benne semmi düh és indulat. Ha ez valamiféle büntetés, miért nincs benne semmi düh? Olyan klinikai az egész.

Lamarr ásított és bólintott. – Ez engem is zavar. De hát nézze az áldozatok kategóriáját. Mi más lehetne az indíték? És ha a motivációban egyetértünk, ki más lehet az elkövető, mint egy katona?

Csönd lett. Az út suhant alattuk, mérföld mérföld után. Reacher figyelte, és próbált nem törődni vele. Aztán Lamarr megint ásított, és észrevette, hogy Reacher éles pillantást vet rá.

– Jól vagyok – jelentette ki gyorsan.

Reacher hosszan és mereven nézte.

– Jól vagyok – mondta megint nő.

– Most alszom egy órácskát – közölte Reacher. – Lehetőleg ne menjen neki közben egy fának.

Amikor felébredt, még mindig New Jerseyben jártak. Az autó halk volt és kényelmes. A motor halkan zümmögött, a szél susogott. Az idő borús volt. Lamarr egész teste merev volt a fáradtságtól, szorosan markolta a kormányt, és kivörösödött szemmel, pislogás nélkül bámulta az utat.

– Megállhatnánk valahol ebédelni – mondta Reacher.

– Még túl korán van.

Reacher az órájára pillantott. Egy óra volt. – Ne hősködjön itt. Magára fér egy fél liter kávé.

Lamarr kicsit habozott és vitatkozni akart, aztán feladta. Nagyot ásított, és az egész teste elernyedt.

– Hát jó, álljunk meg.

Még egy mérföldet megtettek, aztán megálltak egy pihenőnél, egy kis tisztás mellett. Beálltak a parkolóba. Lamarr leállította a motort, és csak ültek a hirtelen támadt csöndben. A jellegtelen, ötvenes évekbeli kockaépületen egy gyorsétterem reklámjai virítottak.

Reacher szállt ki elsőnek, és kinyújtóztatta tagjait a nyirkos hidegben. Az autópályán autók zúgtak el. Lamarr csak ült a kocsiban ernyedten, úgyhogy Reacher egyedül elballagott a mosdók felé. Amikor kijött, nem látta sehol a nőt, úgyhogy besétált az étterembe, és beállt a sorba egy szendvicsért. Lamarr egy perc múlva megjelent az oldalán.

– Ezt nem lett volna szabad csinálnia – mondta.

– Mit?

– Hogy eltűnik a szemem elől.

– Miért ne?

– Mert vannak szabályok is.

Reacher vállat vont. – Jó, majd legközelebb elhívom magammal, ha vécére megyek.

A nő nem mosolyodott el. – Csak szóljon, és megvárom odakint az ajtó előtt.

A sor lassan haladt előre. Reacher a sajtos helyett mégis inkább egy rákhúsos szendvics mellett döntött, az jó drága, és úgy gondolta, úgyis a nő fizet. Egy nagy kávét is kért, meg egy sima fánkot. Míg a nő a táskájával vacakolt, ő keresett egy asztalt. Aztán Lamarr is leült mellé. Reacher ironikusan magasba emelte a kávéspoharat.

– Igyunk az elkövetkező kellemes napokra, amiket együtt fogunk tölteni!

– Több lesz az, mint pár nap. Ki tudja, meddig tart. Reacher belekortyolt a kávéba, és az időn gondolkozott.

– Mi a jelentősége annak, hogy háromhetes ciklusokban történnek a gyilkosságok?

A nő sajtos-rozskenyeres szendvicset evett, és lepiszkált egy morzsát a szája sarkából a kisujjával.

– Nem vagyunk biztosak benne – mondta. – A három hét elég furcsa időköz. Semmiféle naptári jelentősége nincs, nem függ össze a hold járásával vagy más ilyesmivel.

Reacher gyors fejszámolást végzett. – Kilencvenegy célpont, háromhetenként, ez azt jelenti, hogy öt és egynegyed évig tartana, míg mindet elintézi. Ez meglehetősen hosszú projekt.

Lamarr bólintott. – Úgy gondoljuk, a ciklust valami külső körülmény határozza meg. Valószínűleg gyorsabban is dolgozna, ha tudna. Lehet, hogy valami olyan munkahelye van, ahol két hétig dolgozik, utána egy hét szünet. Azt a hetet a gyilkosság megszervezésére és előkészítésére fordítja.

Reacher azonnal kapott az ötleten, és bólintott. – igen, lehetséges – mondta.

– Miféle katona lehet, aki ilyen időbeosztásban dolgozik?

– Ilyen rendszeresen? Talán egy gyors reagálású készenléti csapatnál, akik két héten át készenlétben vannak, aztán egy hét pihenő.

– Melyik alakulatoknál vannak ilyen egységek?

– A haditengerészetnél és a gyalogságnál is. – Aztán nyelt egyet, és hozzátette: – És a különleges alakulatoknál. várt, hogy lássa, a nő bekapta-e a csalétket.

Lamarr bólintott. – A különleges alakulatoknál ismerhetnek kifinomult ölési módszereket, nem?

Reacher nekilátott a szendvicsnek. A ráknak tonhal íze volt. – Igen, gondolom, csendes, fegyver nélküli módszereket. De ilyen kifinomultakat? Itt az a lényeg, hogy ne lehessen tudni, hogyan történt, nem? Ők arra törekszenek, hogy eltegyék láb alól az áldozatot, de az nem igazán érdekli őket, hogy olyan módszerekkel csinálják, amire nem lehet rájönni.

– Mit akar ezzel mondani?

Reacher letette a szendvicset. – Csak azt, hogy halvány fogalmam sincs róla, ki tette, miért és hogyan. Honnan tudhatnám? Maga a nagy szakértő. Maga tanult tájképi kertészetet az egyetemen.

A nő keze megállt a levegőben félúton a szendviccsel. – Reacher, ennél többet várunk magától. És tudja, mi fog történni, ha nem hajlandó többet produkálni.

– Csak azt tudom, mit mondtak, hogy mi fog történni.

– Ki akarja próbálni, hogy megtesszük-e?

– Ha Jodie-nak valami baja esik, tudja, mit csinálok magával? Lamarr elmosolyodott. – Fenyeget? Egy szövetségi ügynököt? Már megint törvénysértést követett el. 18. cikkely, 3/A. paragrafus, 4702. bekezdés. Egyre több van a rovásán. Reacher elfordult, és nem felelt semmit.

– Működjön együtt velünk, és minden rendben lesz – mondta Lamarr.

Reacher kiitta a kávéját, és a pohár széle fölött a nőre nézett, nyugodt, merev tekintettel.

– A dolog etikussága aggasztja? – kérdezte Lamarr.

– Van ebben bármi etikus?

A nő arca megváltozott. Halvány zavar ült ki rá, és egy kicsit meglágyult. Bólintott. – Tudom, engem is zavart ez a dolog. El sem hittem, mik folynak, amikor kikerültem az akadémiáról. De az FBI tudja, mit csinál. Ezt elég hamar megtanultam. Ez csak gyakorlati dolog. A lényeg az, hogy azt tegyük, ami a legtöbb ember javát szolgálja. Ha szükségünk van valakinek az együttműködésére, először megkérjük, de ha nemet mond, akkor is megtaláljuk a módját, hogy meggyőzzük.

Reacher nem felelt semmit.

– Most már én is hiszek ebben a módszerben – folytatta Lamarr. – De szeretném, ha tudná, hogy nem az én ötletem volt, hogy a barátnőjével zsaroljuk.

Reacher nem mondott semmit.

– Blake ötlete volt. Nem akarom bírálni emiatt, bár én magam nem ezt a módszert választottam volna.

– Miért?

– Mert semmi szükség rá, hogy még több nőt veszélybe sodorjunk, épp elég ez a kilencvenegy.

– Akkor miért hagyta, hogy Blake ezt csinálja?

– Miért hagytam? Ő a főnököm. De azért szeretném, ha tudná, hogy nekem nem ez a módszerem. Tudnunk kell együtt dolgozni.

– Ezt vegyem bocsánatkérésnek?

A nő nem felelt.

– Szóval, bocsánatkérés? Végre-valahára?

Lamarr elhúzta a száját. – A legtöbb, amit ki tud szedni belőlem.

Reacher vállat vont. – Hát jó, rendben.

– Akkor most már barátok vagyunk?

– Soha nem leszünk barátok – mondta Reacher. – Ezt felejtse el.

– Nem kedvel engem.

– Akarja, hogy őszinte legyek magával?

Lamarr vállat vont. – Nem különösebben. Csak azt akarom, hogy segítsen.

– Eljátszom a közvetítő szerepét, ebbe beleegyeztem. De meg kell mondania, mit csináljak.

Lamarr bólintott. – A különleges alakulatok ígéretesnek hangzik. Először náluk nézzen körül.

Reacher elfordult, és összeszorította a száját, hogy elfojtsa elégedett mosolyát. A nő bekapta a csalétket. Eddig minden jól alakul, a tervei szerint.

Végül egy egész órát eltöltöttek az étteremben. A vége felé Lamarr kicsit nyugodtabbnak látszott, és érezni lehetett, hogy nincs nagy kedve megint visszaülni a kocsiba.

– Akarja, hogy én vezessek? – ajánlotta fel Reacher.

– Ez hivatali autó. Nincs rá engedélye – felelte Lamarr.

De a kérdéstől indulhatnékja támadt. Fogta a táskáját, és felállt. Reacher visszavitte a tálcákat, és csatlakozott hozzá az ajtónál. Némán ballagtak vissza a Buickhoz.

A motor megint életre kelt, megindult a halk susogás, ahogy a kerekek az úthoz súrlódnak, és a szél zúgása. Egy perc múlva már minden olyan volt, mintha meg se álltak volna. Lamarr ugyanúgy ült a kormánynál, egyenes háttal és mereven. Reacher kényelmesen elnyúlva nézte az elsuhanó tájat.

– Meséljen valamit a húgáról – mondta.

– A mostohatestvérem.

– Mindegy. Meséljen róla.

– Minek?

Reacher vállat vont. – Ha azt akarja, hogy segítsek, szükségem van háttérinformációkra. Például, hol szolgált, mi történt vele, ilyesmi.

– Csak egy gazdag lány, aki kalandot keresett.

– Ezért lépett be a hadseregbe?

– Bedőlt a toborzó hirdetéseknek. Látta őket a magazinokban? Ott minden olyan keménynek és kalandosnak fest.

– Kemény nő?

Lamarr bólintott. – Mindig nagyon szeretett sportolni. Sziklamászás, biciklizés, síelés, túrázás, szörfözés, imád minden ilyesmit. Azt hitte, a hadseregben másból se áll az élet, mint a foga között késsel meredek sziklafalakon mászkálni.

– És nem így volt?

– Nagyon jól tudja, hogy nem. Egy teherszállító alakulathoz került, teherautót kellett vezetnie.

– Miért nem hagyta ott? Ha gazdag, megtehette volna bármikor.

– Mert nem az a fajta, aki feladja, amibe belekezdett. Nagyon jól sikerült neki az alapkiképzés, és szeretett volna előbbre jutni.

– És aztán?

– Párszor beszélt egy tökfej ezredessel, és próbált kialkudni magának valami előléptetést. Az ezredes azt mondta, ha a következő megbeszélésükön nem lenne rajta ruha, az sokat segítene.

– És?

– Feljelentette. Mire áthelyezték oda, ahová ő akarta. A gyalogsághoz, és olyan közel az igazi akcióhoz, amennyire csak egy nő kerülhet.

– De?

– Tudja, hogy megy ez. Megindultak a pletykák. Nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja. Mindenki azt feltételezte, hogy lefeküdt az ezredessel, pedig ő visszautasította. Végül nem bírta tovább a pletykákat, és otthagyta az egészet.

– És most mit csinál?

– Semmit. Sajnálja magát.

– Közel állnak egymáshoz? Lamarr hallgatott.

– Őszintén szólva nem különösebben. Nem annyira, mint szeretném.

– Szereti a húgát?

Lamarr elhúzta a száját. – Miért ne szeretném? Nagyon kedves. Sőt remek ember. De az elejétől fogva elhibáztam a dolgot. Nagyon fiatal voltam, amikor az apám meghalt, és nagyon szegények voltunk. Egy gazdag pasas beleszeretett az anyámba, összeházasodtak, és engem örökbe fogadott. Azt hiszem, dacból utáltam, hogy így „megmentett”. Úgy gondoltam, nem kötelességem szeretni a húgomat, végül is csak a mostohatestvérem.

– És soha nem tette túl magát ezen?

Lamarr megrázta a fejét. – Nem igazán. Az én hibám, tudom. Az anyám elég hamar meghalt, én meg ottmaradtam egyedül. Nem tudtam hogy kezelni a helyzetet. Úgyhogy a húgom tulajdonképpen csak egy kedves ismerős a számomra, és én is neki. De azért jól kijövünk. Nem mintha túl gyakran találkoznánk.

Reacher bólintott. – És ezek szerint maga is gazdag?

Lamarr rápillantott és elmosolyodott, kivillantva ferde fogait. – Miért, szereti a gazdag nőket? Vagy úgy gondolja, egy gazdag nőnek nem kéne dolgoznia? Vagy a nőknek egyáltalán nem kéne dolgozniuk?

– Csak társalogni próbálok.

– Gazdagabb vagyok, mint gondolja. A mostohaapámnak sok pénze van. És nagyon igazságosan bánik velünk, akkor is, ha nem vagyok a vér szerinti lánya.

– Milyen szerencséje van.

Lamarr kicsit hallgatott.

– Nemsokára még gazdagabbak leszünk mindketten – folytatta. – Sajnos, nagyon beteg. Két éve küzd a rákkal. Kemény öregúr, de haldoklik. Úgyhogy elég szép örökség vár ránk rövidesen.

– Sajnálom az apját – mondta Reacher. Lamarr bólintott. – Én is. Szomorú ügy.

Csönd lett, csak a motor zúgott.

– Figyelmeztette a húgát? – kérdezte Reacher.

– A mostohatestvérem.

Reacher ránézett. – Miért kell ezt mindig így hangsúlyoznia?

Lamarr megvonta a vállát. – Mert Blake nem engedné, hogy ezen az ügyön dolgozzak, ha úgy gondolná, túl személyesen érint. És ezt nem szeretném.

– Miért?

– Ha az emberhez közelálló valaki bajban van, szeretne maga gondoskodni róla.

Reacher elfordította a tekintetét. – De még mennyire – mondta.

Lamarr kicsit hallgatott.

– Elég kínos nekem ez az egész családi ügy. Nem hevertem ki a hibákat, amiket elkövettem. Amikor az anyám meghalt, igazán nem kellett volna tovább törődniük velem, de mégis törődtek. És azóta is mindig nagyon kedvesen bántak velem, mintha tényleg a családhoz tartoznék, és minél inkább ilyenek, nekem annál nagyobb bűntudatom van, amiért sokáig úgy viselkedtem, mint valami Hamupipőke.

Reacher nem szólt semmit.

– Megint azt hiszi, hogy irracionális vagyok, ugye?

Reacher nem felelt. Lamarr tovább vezetett, tekintetét az ablakra szegezve.

– Persze, maga szerint inkább a gonosz mostohanővér vagyok, gondolom.

Reacher erre se mondott semmit, csak nézte az utat.

– És figyelmeztette a húgát? – kérdezte újból.

Lamarr vetett rá egy oldalpillantást.

– Igen, persze, hogy figyelmeztettem. Ahogy a második eset után nyilvánvalóvá vált, hogy sorozatgyilkosságról van szó. Biztonságban van. Sok időt tölt az apánkkal a kórházban, és megmondtam neki, hogy ha egyedül van otthon, semmiképp ne engedjen be senkit, semmilyen okból.

– És megfogadta a tanácsot?

– Elég nyomatékosan mondtam.

Reacher bólintott. – Oké, akkor biztonságban van. Most már csak nyolcvanhét nő miatt kell aggódnunk.

New Jersey után nyolcvan mérföldön át Maryland következett, amelyet egy óra húsz perc alatt szeltek át. Megint esett, és korán besötétedett. Aztán a District of Columbiát kikerülve megérkeztek Virginiába, és nekivágtak az utolsó negyven mérföldnek az I-95-ös úton, amely egészen Quanticóig vitt. A város épületei eltűntek mögöttük, előttük egy ritkás erdő emelkedett. Az eső elállt. Az égbolt kivilágosodott. Lamarr gyorsan hajtott, aztán hirtelen lassított, és lefordult az országútról egy jelöletlen, fák között kanyargó mellék-útra. Az aszfalt jó volt, de a kanyarok élesek. Fél mérföld után egy szép kis tisztás következett, ahol katonai járművek parkoltak és kis házikók álltak. Minden sötétzöldre volt festve.

– A haditengerészeté – mondta Lamarr. – Hatvan hektár földet kaptunk tőlük.

Reacher elmosolyodott. – Ők nem így látják a dolgot. Szerintük ellopták tőlük.

További kanyarok és még egy fél mérföld után újabb tisztás következett. Ugyanolyan járművek és házikók, ugyanolyan zöldre festve.

– Álcázó festék – jegyezte meg Reacher.

– Hátborzongató – bólintott Lamarr.

Újabb kanyarok, újabb parkolók, újabb két mérföld az erdőben. Reacher előredőlve figyelt ki az ablakon. Soha nem járt még Quanticóban. Kíváncsi volt. A kocsi bevett egy éles kanyart, aztán kibukkantak a fák közül, és megálltak egy sorompó előtt. Az utat piros-fehér sorompó rekesztette el, mellette kis őrházikó, golyóálló üveggel. Egy fegyveres őr lépett előre. A háta mögött a távolban hosszan elnyúló, alacsony épületek sora állt, közöttük néhány szögletes, emeletes is volt Az épületek egymástól távol, lankás pázsiton álltak. A pázsit gyönyörűen ápolt volt, és az épületek úgy terpeszkedtek, hogy látszott, a tervezőknek nem kellett aggódni a helykihasználás miatt. Nagyon békésnek látszott minden, mint egy egyetemi város, vagy egy nagyvállalat székhelye, attól eltekintve, hogy szögesdróttal volt körbekerítve, és fegyveres őr őrizte.

Lamarr letekerte az ablakot, és a táskájában kotorászott az igazolványa után. Az őr nyilvánvalóan ismerte, de a szabály az szabály, látnia kellett a belépőkártyáját. Ahogy a nő kihúzta a táskájából, az őr bólintott, aztán Reacherre pillantott.

– Biztos megvannak már a papírjai – mondta Lamarr.

Az őr megint bólintott. – Igen, Mr. Blake intézkedett.

Visszahúzódott a fülkébe, aztán kijött egy műanyag névtáblával, mely egy láncon lógott. Benyújtotta az ablakon, Lamarr pedig továbbadta Reachernek. A neve volt rajta és egy régi, katonaidőkből származó fénykép, az egészre egy nagy piros L betű nyomva.

– Azt jelenti, hogy „Látogató” – magyarázta Lamarr. – Ezt mindig hordja magánál.

– És ha nem?

– Akkor lelőhetik. Nem viccelek.

Az őr visszament a házikóba, és felemelte a sorompót. Lamarr feltekerte az ablakot, és áthajtott a kapun. Az út felfelé kapaszkodott egy enyhe domboldalon, amelynek túloldalán parkolóhelyek sorakoztak. Reacher valahonnan messziről lövéseket hallott. Súlyos kézifegyverek ropogása, talán kétszáz méternyire a fák között.

– Lőgyakorlat – mondta Lamarr.

Éber lett és felfrissült, mintha a főhadiszállás közelsége felélénkítette volna. Reacher megértette, miért. Az egész hely nagy hatást tett rá. Mélyen az erdőben meghúzódva, egy természetes medencében helyezkedett el az egész komplexum, körülötte mérföldeken át a nagy semmi. Elszigeteltnek és titkosnak hatott. Könnyű volt látni, hogy milyen lojalitást ébreszthet azokban, akik olyan szerencsések, hogy idetartozhatnak.

Lamarr lassan áthajtott a fekvőrendőrökkel lassított úton egy parkolóhoz, a legnagyobb épület elé. Beállt egy parkolóhelyre, és leállította a motort. Az órájára pillantott.

– Hat óra tíz perc volt – mondta. – Elég sok. Azt hiszem, a rossz idő miatt, és mert túl sokat vacakoltunk az ebéddel.

Csönd lett.

– És most? – kérdezte Reacher.

– Most nekifogunk a munkának.

A hatalmas üvegajtók szétnyíltak, és Poulton sétált ki. A homokszőke férfi a kis bajusszal. Új öltöny volt rajta, sötétkék, fehér inggel és szürke nyakkendővel. Ettől a színtől valahogy jelentékenyebbnek hatott, hivatalosabbnak. Egy pillanatig csak állt, végignézett a parkolón, aztán elindult feléjük. Reacher mozdulatlanul ült és várt. Poulton hagyta, hogy Lamarr maga vegye ki a bőröndjét a csomagtartóból. Ugyanolyan fekete műbőr volt, mint az aktatáskája.

– Gyerünk, Reacher – szólt be a kocsiba.

Reacher a nyakába lógatta az igazolványt, kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Hideg volt, és fújt a szél, száraz levelek zörgését és fegyverropogás zaját sodorta magával.

– Hozza a táskáját is – szólt oda Poulton.

– Nincs táskám – felelte Reacher.

Poulton vetett egy pillantást Lamarr-ra, aki egy „és nekem egész nap ezt kellett elviselnem” pillantással válaszolt. Aztán elindultak az épület felé. Reacher felnézett az égre, majd követte őket. Az út olyan dimbes-dombos volt, hogy szinte minden lépés után újabb látvány tárult fel. Az épülettől balra eső lejtőn meglátott egy csapat akadémistát, akik határozott léptekkel masíroztak valahová. Egy másik csoport fegyverekkel az erdő felé vonult. Mindenkin sötétkék dzseki volt, sárga FBI felirattal az elején és a hátulján. Reacher katonaszemének valahogy az egész mégis menthetetlenül civilnek tűnt. Aztán kicsit szégyenkezve rájött, hogy részben azért, mert a gyakornokok között sok a nő.

Lamarr kinyitotta az üvegezett ajtót, és bevonult az épületbe. Poulton megvárta Reachert a küszöbön.

– Megmutatom a szobáját – mondta. – Lerakhatja a holmiját

Közelről és nappali fényben öregebbnek látszott, mint eddig. Az arcát alig észrevehető ráncok barázdálták.

– Nincs semmi holmim – felelte Reacher. – Mondtam már.

Poulton kicsit habozott. Érezhető volt, hogy egy megadott időrendet kell követnie.

– Mindegy, azért odakísérem – mondta.

Lamarr elsétált a csomagjával, Poulton és Reacher pedig egy lifthez siettek. Felmentek a harmadikra, és kiléptek egy csendes kis folyosóra, kopott szőnyeggel és kopott tapétával. Poulton egy ajtóhoz lépett, kivett a zsebéből egy kulcsot, és kinyitotta. Egy átlagos motelszobára emlékeztető helyiségbe léptek. Szűk kis belépő, jobbra fürdőszoba, balra gardrób, kétszemélyes ágy, asztal két székkel, semmi dekoráció.

Poulton kint maradt a folyosón. – Tíz perc múlva legyen készen.

Az ajtó becsukódott. Belülről nem volt kilincs. Mégsem átlagos motelszoba. Az ablakból a fákra lehetett látni, de kinyitni ezt sem lehetett. Az éjjeliszekrényen telefon állt. Reacher felemelte a kagylót, és meghallgatta a tárcsahangot. Lenyomta a kilencest, így is kapott vonalat. Felhívta Jodie irodai számát. Tizennyolcszor hagyta kicsöngeni, aztán hívta otthon. Az üzenetrögzítő válaszolt. Aztán megpróbálta a mobilját. Ki volt kapcsolva.

A kabátját beakasztotta a gardróbba, kivette a zsebéből a fogkefét, és berakta egy pohárba a fürdőszobapolcon. Hideg vízzel leöblítette az arcát, és kicsit helyére simítgatta a haját. Aztán leült az ágy szélére, és várt.

9. fejezet

Nyolc perccel később meghallotta a kulcs zörgését a zárban. Felnézett. Arra számított, Poulton lesz az. De nem ő volt, hanem egy nő. Körülbelül tizenhat évesnek nézett ki. Hosszú szőke haj, lófarokba fogva, nyílt, napbarnított arc, hófehér fogak, ragyogó kék szem. Férfiöltöny volt rajta, jól szabott, pontosan az alakjára illő. Fehér ing, nyakkendő. Fekete cipő, lapos sarokkal. Több mint száznyolcvan centi lehetett, és nagyon vékony volt, hosszú karokkal-lábakkal. Elragadóan festett. És mosolygott rá.

– Hello – mondta.

Reacher nem felelt, csak bámult. A nő arca elfelhősödött, és a mosolya kissé zavart lett.

– Akkor essünk át rögtön a szokásos kérdéseken? – kérdezte.

– Nem tudom, hogy vannak-e kérdéseim – felelte Reacher.

– Hát jó.

A nő megint elmosolyodott, most megkönnyebbülten. Őszinte, nyílt lett tőle az arca.

– Miért, mik szoktak lenni a szokásos kérdések? – érdeklődött Reacher.

– Amit az ideérkező új emberek többnyire tudni szeretnének rólam. Rémesen fárasztóak.

A nő ezt komolyan is gondolta, Reacher látta rajta, de azért csak megkérdezte: – Mit szoktak kérdezni?

A nő rezignált arcot vágott.

– A nevem Lisa Harper – kezdte hadarni. – Huszonkilenc éves vagyok, igen, tényleg annyi, Aspenből jöttem, Coloradóból, száznyolcvanöt centi vagyok, igen, tényleg annyi. Két éve vagyok Quanticóban, igen, szoktam randevúzni férfiakkal, csak azért öltözködöm így, mert tetszik, nem, nem vagyok férjnél, nem, pillanatnyilag nem járok senkivel, és nem, köszönöm, nem akarok magával vacsorázni ma este.

A végén megint felvillantott egy mosolyt, mire Reacher visszamosolygott.

– Na és holnap este? – kérdezte.

A nő megrázta a fejét. – Elég, ha annyit tud rólam, hogy FBI-ügynök vagyok, jelenleg szolgálatban.

– És mi a feladata?

– Hogy magát szemmel tartsam. Akárhová megy, magával megyek. A státusa egyelőre bizonytalan, lehet, hogy a barátunk, lehet, hogy az ellenségünk. Ezt a besorolást többnyire olyanokra szoktuk alkalmazni, akikkel vádalkut kötöttünk. Nekünk hasznos személy, de nem megbízható.

– Nekem semmi közöm a szervezett bűnözéshez.

– Az aktáink szerint lehet, hogy van.

– Az aktáik marhaságok.

A nő bólintott, és megint elmosolyodott. – Utánanéztem Petrosiannak. Szíriai. Tehát a fő riválisai a kínai bandák, akik soha nem alkalmaznak mást, csak kínait. Elképzelhetetlen, hogy egy ilyen tősgyökeres amerikai fickóval dolgoztassanak, mint maga.

– Elmondta ezt a főnökeinek is?

– Biztos vagyok benne, hogy ők is tudják. Csak rá akarták venni, hogy vegye komolyan a fenyegetéseiket.

– És vegyem komolyan?

A nő bólintott, és már nem mosolygott.

– Igen. Gondolnia kell Jodie-ra.

– Jodie is szerepel az aktákban?

A nő megint bólintott. – Igen, minden.

– És miért nincs kilincs az ajtómon? Az aktámban az is benne van, hogy nem én vagyok a gyilkos.

– Mert mi mindig nagyon óvatosak vagyunk, és a profilja elég rossz. A gyilkos magához nagyon hasonló valaki.

– Maga is foglalkozik profilalkotással?

A nő megrázta a fejét, a lófarka himbálózott. – Nem, én most az akciócsoportnál vagyok. De mindenre nagyon figyelek. Figyelek és tanulok. Akkor most menjünk.

Kinyitotta az ajtót, maga elé engedte Reachert, aztán halkan becsukta utána. Elsétáltak egy másik lifthez. Ebben öt alagsori szinthez is voltak gombok. Harper megnyomta a legalsót. Reacher mellette állt, és igyekezett nem túl mélyen beszívni az illatát. A lift kis zökkenéssel megállt, az ajtó szétnyílt, és kiléptek egy neonfénnyel megvilágított, szürke folyosóra.

– Ezt bunkernek hívjuk – mondta Harper. – Régebben atombiztos óvóhely volt. Most a viselkedéstudománnyal foglalkozó részleg van itt.

Jobbra kanyarodtak. A folyosó keskeny volt és tiszta, de nem úgy, ahogy egy középület. Érezhetően munkahely volt, enyhe izzadság- és kávészag terjengett. A falakon hirdetőtáblák, a sarkokban irodai holmik kartondobozokban. A bal oldali falon végig ajtók nyíltak.

– Ez az – mondta Harper. Megállt egy számozott ajtónál és bekopogott. Aztán benyitott és beengedte Reachert. – Én itt kint várok – mondta.

Reacher belépett, és szembe találta magát Nelson Blake-kel, aki egy zsúfolt íróasztal mögött ült a kicsi, rendetlen irodában. A falakon térképek és fényképek, a földön nagy halmokban papírok tornyosultak. Szék nem volt. Blake gondterheltnek látszott. Az arca vörös volt a magas vérnyomástól, mégis sápadt a fáradtságtól. Egy lehalkított tévét bámult, valami zártláncú tévéadást. Egy ingujjas férfi épp felolvasott valamit egy bizottság előtt. A felirat szerint az FBI igazgatója volt.

– A költségvetési vita – mondta Blake.

Reacher nem felelt semmit. Blake a tévére szegezte a tekintetét.

– Két perc múlva kezdődik az értekezlet, úgyhogy most gyorsan elmondom a szabályokat. Vegye úgy, hogy maga félig vendég, félig fogoly, oké?

Reacher bólintott. – Harper már elmagyarázta.

– Helyes, ő végig maga mellett marad. Akármit csinál, akárhová megy, csak az ő felügyelete alatt teheti. Ne értse félre, maga még mindig Lamarr beosztottja, de ő itt marad végig Qanticóban, mert nem szeret repülni. Magának viszont kell majd kicsit utazgatnia. Nekünk azonban magán kell tartanunk a szemünket, úgyhogy Harper fogja kísérgetni. Csak akkor maradhat egyedül, ha a szobájában van, bezárva. Amit Lamarr mond, azt csinálja. Az igazolványát mindig tartsa magánál.

– Oké.

– És ne vegyen a fejébe semmit Harperrel kapcsolatban. Első ránézésre nagyon kedvesnek látszik, de ha szórakozni kezd vele, pokoli hárpia tud lenni.

– Oké.

– Még valami kérdés?

– A telefonomat lehallgatják?

– Még jó – Blake a papírjai között kotorászott, aztán végighúzta az ujját egy gépelt oldalon. – Épp az előbb hívta a barátnőjét az irodájában, a lakásán és a mobilján, választ nem kapott.

– Hol van Jodie?

Blake vállat vont. – Honnan a fenéből tudjam? Aztán megint kotorászott a papírhalomban az íróasztalán, és kihúzott egy nagy barna borítékot, és odanyújtotta.

– Cozo küldi, sok szeretettel.

Reacher elvette a borítékot. Merev volt és nehéz. Színes fényképek voltak benne, nyolc darab. Egy bűneset színhelyéről. Mintha egy olcsó pornómagazin képei lennének, csak épp a nők halottak voltak, megcsonkítva, összeszurkálva.

– Petrosian műve – mondta Blake. – Olyan emberek feleségei és lányai, akik feldühítették.

– Hogy lehet, hogy még mindig szabadon járkál? Egy pillanatig csönd lett.

– Nincs ellene bizonyítékunk – mondta Blake.

Reacher bólintott. – Szóval, hol van Jodie?

– Honnan a fenéből tudjam? – mondta megint Blake. – Amíg hajlandó együttműködni velünk, addig minket ő nem érdekel. Nem követjük. Petrosian magától is meg tudja találni, ha akarja. Nem fogjuk tálcán szállítani neki, az ugyebár illegális lenne.

– Az is, ha kitöröm a maga nyakát.

Blake bólintott. – Ne próbáljon fenyegetni, nincs abban a helyzetben.

– Tudom, hogy ez az egész a maga ötlete volt.

Blake megrázta a fejét. – Én nem félek magától, Reacher. Tudom, hogy a lelke mélyén rendes ember. Segít nekem, aztán szépen elfelejtjük egymást.

– Azt hittem, ennél azért pontosabb profilt alkottak rólam – vigyorgott Reacher.

A három hét elég bonyolult időköz, pontosan ezért választottad. Nincs semmi nyilvánvaló jelentősége. Bele fognak dilizni, hogy kitalálják, miért pont három hét. Minél többet gondolkoznak rajta, annál kevésbé tudnak rájönni. Sehová nem fog vezetni.

De fenn Kell-e tartani a háromhetes időközöket? Talán igen. Fontos, hogy a módszer szabályos legyen. Nagyon szigorúan kell venni, mert ők erre számítanak. Szigorú ragaszkodás a módszerhez, ez fontos. Tehát a három hetet meg kell tartani. Persze, lehet, hogy mégsem. A három hét elég hosszú idő, és elég unalmas. Talán nem ártana felgyorsítani. Csakhogy a rövidebb időbeosztás nagyon szoros lenne. Ahogy túl vagy az egyiken, máris lehetne készülődni a következőre. Ez taposómalom. Kemény munka, szoros határidőkkel. Nem mindenki tudná megcsinálni, de neked persze sikerülne.

Az értekezletet egy hosszúkás, alacsony mennyezetű szobában tartották, egy szinttel feljebb, mint Blake irodája. A falakat világosbarna tapéta borította, helyenként ki volt kopva, ahol az emberek gyakran nekidőltek vagy hozzásúrlódtak. Az egyik hosszabbik falon négy bemélyedés, rolókkal és rejtett fényforrásokkal, amelyek ablakokat utánoztak, habár négy emelettel a föld alatt voltak. Magasan a falra szerelve egy elnémított tévékészülék volt, ezen is épp az FBI költségvetési beszámolója ment, amire senki nem figyelt. Drága fából készült, hosszú asztal állt középen, körülötte olcsó székek, negyvenöt fokos szögben elfordítva, hogy szemben álljanak az asztalfővel, amely mögött egy nagy üres tábla lógott a falon. A tábla modern volt, mint egy jól felszerelt egyetemen. Az egész helyiség levegőtlen volt, csöndes és elszigetelt, olyan hely, ahol komoly munka folyik, mint egy posztgraduális szemináriumi szoba.

Harper odavezette Reachert egy székhez, az asztalfőtől legtávolabb. A leghátsó pad az osztályban. Harper egy székkel közelebb ült az események központjához, Reachernek az ő válla fölött kellett elbámulnia. Blake ült a táblához legközelebbi székre. Poulton és Lamarr együtt érkeztek, dossziékkal a hónuk alatt, és halkan beszélgettek. Egyikük sem nézett semerre, csak Blake-re. ö várt, míg becsukták maguk mögött az ajtót, aztán felállt, a táblához lépett, és felhajtotta a rajta levő papírt. A tábla jobb felső negyedét az Egyesült Államok térképe foglalta el, teletűzködve apró zászlókkal. Kilencvenegy darab, gondolta Reacher, anélkül, hogy megszámolta volna. A legtöbb piros volt, de három közülük fekete. Bal oldalon egy színes fénykép, egy pillanatfelvételből kivágva és felnagyítva. Egy nő hunyorgott a napfényben és mosolygott. Húszas éveiben járhatott, csinos, pufók, jókedvű arc, göndör barna haj keretében.

– Lorraine Stanley, hölgyeim és uraim – mondta Blake. – A nemrégiben San Diegóban megtalált áldozat.

A mosolygó arc alatt további fényképek voltak feltűzve, gondos sorrendben. Ezek már élesebb, profibb felvételek voltak. A bűntett színhelye. Egy kisméretű, földszintes, spanyolos stílusú ház, az utcáról fényképezve, közeli kép a bejárati ajtóról. Fotók az előszobáról, a nappaliról, a hálószobáról. A fürdőszoba. Az egyik fal csupa tükör, előtte két mosdókagyló. A fotós látszott a tükörben, fehér nejlon védőöltözetben, a fején sapka, a kezén gumikesztyű, a szeme elé emelt fényképezőgéppel. Jobbra zuhanyfülke, balra a kád. A kád alacsony volt és széles, tele zöld festékkel.

– Három nappal ezelőtt még élt – mondta Blake. – Egy szomszédja látta, amikor kitolta a járda szélére a kukát, ottani idő szerint reggel háromnegyed kilenckor. Tegnap találta meg a bejárónő.

– A halál beálltának időpontját tudjuk? – kérdezte Lamarr.

– Nagyjából. Valamikor a második nap folyamán.

– A szomszédok nem láttak semmit?

Blake megrázta a fejét. – A kiürített kukát később valamikor visszavitte, még ugyanazon a napon. De többé senki nem látta.

– Az elkövetés módja?

– Pontosan megegyezik az első kettővel.

– Nyomok?

– Az égadta világon semmi. Még mindig keresgélnek a helyszínen, de én nem vagyok túl optimista.

Reacher az előszoba-folyosó képét nézte. Hosszú, keskeny folyosó volt, innen nyílt a nappali, és hátrább a hálószoba. Bal oldalon egy keskeny polc húzódott végig derékmagasságban, tele kis cserepekben kaktuszokkal. Jobb oldalon is polcok, találomra felszerelt magasságban és különböző hosszúságban, ezeken apró porcelán dísztárgyak sorakoztak, főleg babák, különféle népviseletekben. Az a fajta mütyürke, amivel az emberek otthonossá próbálják tenni a lakásukat.

– A bejárónő mit csinált, amikor megtalálta? – kérdezte.

Blake ránézett a hosszú asztal fölött. – Gondolom, sikoltozott egy kicsit, aztán kihívta a rendőrséget.

– Nem, úgy értem, előtte. Volt saját kulcsa?

– Nyilván.

– Egyenesen a fürdőszobába ment?

Blake kinyitott egy dossziét. Átlapozta, és megtalált egy faxmásolatot a nő vallomásáról. – Igen. Mindig úgy szokta, hogy először a vécébe önti a tisztítószert, aztán kitakarít a ház többi részében, és a végén megy megint a fürdőszobába.

– Tehát azonnal megtalálta a holttestet, mielőtt nekiállt takarítani?

Blake bólintott.

– Oké – mondta Reacher.

– Mi oké?

– Milyen széles ez az előszobafolyosó?

Blake megfordult és a képre pillantott. – Talán egy méter. Nagyon kicsi az egész ház.

Reacher bólintott. – Oké.

– Mi oké?

– Megint semmi indulat, semmi erőszak. A nő ajtót nyit, a fickó valahogy bekényszeríti a házba, át az előszobán, be a hálószobába, be a fürdőszobába, aztán becipel harminc gallon festéket, és még csak le se ver semmit azokról a polcokról?

– És?

Reacher vállat vont. – Ez valahogy túl nyugisan ment. Én nem tudnék végigrángatni valakit ezen a folyosón úgy, hogy ne verjek le semmit.

Blake megrázta a fejét. – Soha nincs nyoma semmiféle dulakodásnak. Az orvosi jelentések szerint lehet, hogy a nőkhöz egy ujjal sem nyúl hozzá.

– És maguknak ez beleillik a profiljukba? Egy dühös katona, aki büntetni akar és bosszút állni?

– Megöli őket, Reacher. Szerintem ez épp elég bosszú.

Csönd lett. Reacher megint vállat vont. – Nekem mindegy.

Blake ránézett. – Maga másképp csinálná?

– Naná. Tegyük fel, hogy maga felidegesít, és én el akarom intézni. Nem hiszem, hogy nagyon szelíd módszerekkel csinálnám. Valószínűleg elpüfölném egy kicsit. Sőt elég rendesen. Ha nagyon dühös lennék, nem tehetnék másképp, igaz? Ez a lényeg.

– Na és?

– Na és, mi van a festékkel? Hogy cipeli be a házba? El kéne mennünk egy festékboltba, és megnézni, egyáltalán mennyi az a harminc gallon, és hogy néz ki, mekkora kannákban van. Ha egyenként cipeli be, legalább húsz-harminc percig kint kell parkolnia a ház előtt. Hogy lehet, hogy senki nem veszi észre? Ráadásul legalább kisteherautó vagy furgon kellhet hozzá.

– Vagy egy nagy sportkocsi, mint a magáé.

– Lehet, hogy ugyanilyen. De miért nem veszi észre senki?

– Nem tudjuk – mondta Blake.

– Hogy öli meg őket úgy, hogy semmi nyomot nem hagy a testükön?

– Nem tudjuk.

– Hát elég sokat nem tudnak.

Blake bólintott. – Igen, nagyon agyafúrt a fickó. De dolgozunk rajta. Még van tizennyolc napunk. És így, hogy egy ilyen zseni is segít nekünk, mint maga, biztos vagyok benne, hogy sikerrel járunk.

– Tizennyolc napjuk van, ha a gyilkos kitart a háromhetes időközöknél – mondta Reacher. – És ha nem?

– Ki fog tartani mellette.

– Maguk így remélik.

Megint csönd lett. Blake az asztalt nézte, aztán Lamarr-ra pillantott. – Julia, mit mondasz?

– Én ragaszkodom a profilomhoz. Egyelőre a különleges alakulatoknál kezdünk el nyomozni. Nekik olyan az időbeosztásuk, hogy két hét szolgálat után egy hét pihenőt kapnak. Odaküldöm Reachert, hogy szaglásszon körbe egy kicsit.

Blake megnyugodva bólintott. – Jó, és hová? Lamarr Reacherre nézett, a választ várva. Reacher bámulta a három fekete zászlócskát a térképen.

– Az áldozatok a legkülönbözőbb helyeken laktak. A fickó akárhol állomásozhat.

– Tehát?

– Tehát a legjobb lenne Fort Dixben kezdeni. Van ott egy régi ismerősöm.

– Kicsoda?

– Egy John Trent nevű pasas. Ezredes. Ha valaki segíthet nekem, talán ő.

– Fort Dix? Az New Jerseyben van, ugye?

– Amikor én utoljára ott jártam, még ott volt.

– Oké, nagyokos. Felhívjuk ezt a Trent ezredest, és megbeszéljük vele a dolgot.

Reacher bólintott. – Minél többször emlegesse a nevemet, jó hangosan. Különben szóba sem áll magával.

Blake bólintott. – Pontosan ezért van magára szükségünk. Holnap korán reggel indul Harperrel.

Reacher bólintott, és mereven bámulta Lorraine Stanley fényképét, hogy visszafojtsa elégedett mosolyát.

Igen, talán ideje lenne kicsit összezavarni őket. Esetleg felgyorsítani az ütemet, épp csak egy kicsit. Vagy teljesen megszüntetni a rendszerességet. Ez aztán tényleg összezavarná őket. Megmutatná, milyen keveset tudnak. Minden egyebet megtartani, csak az időközöket változtatni, hogy kicsit kiszámíthatatlanabb legyen. Ezt még át kell gondolni.

És talán nem ártana egy kis indulatot is vinni bele. Mert ez az egész a haragról szól, nem? Haragról és igazságtételről. Lehet, hogy ideje lenne ezt egy kicsit nyilvánvalóbbá tenni, Egy kis erőszak érdekesebbé is tehetné a következőt Vagy talán sokkal érdekesebbé. Ezt Is át kell gondolni.

Tehát, hogy legyen? Rövidebb időköz? Drámaibb elkövetésmód? Vagy mindkettő? Gondolkozz!

Lisa Harper felkísérte Reachert az alagsorból a földszintre, és kiléptek az esti hidegbe. Hat óra múlt. Átsétáltak egy betonjárdán a legközelebbi épületbe. Az út két oldalán méterenként lámpák álltak, melyeket már felkapcsoltak az esti szürkületben. Harper hosszú, sietős léptekkel haladt. Reacher nem volt biztos benne, hogy az ő lépéseihez próbál-e alkalmazkodni, vagy a kiképzésen tanulta. Mindenesetre elég jól állt neki. Reacher elgondolkozott rajta, milyen lehet, ha fut. Vagy mondjuk, ha fekszik, ruha nélkül.

– Itt van az ebédlő – mondta Harper. – Egy újabb üvegajtóhoz érkeztek. Kinyitotta, és megvárta, amíg Reacher belép. – Balra – mondta.

Egy hosszú folyosó nyílt balra, a végéből egy ebédlő zajai hallatszottak és főzelékszag áradt. Reacher elindult előre. Jó meleg volt odabent. Érezte a háta mögött, hogy a nő szorosan követi.

– Szolgálja ki magát – mondta Harper. – Az FBI fizet.

A kantin tágas terem volt, magas mennyezettel, egyszerű asztalokkal és székekkel. Az egyik oldalon végig önkiszolgáló pult húzódott. Emberek álltak sorban, tálcával a kezükben. Nagy csoportokban akadémisták, kék dzsekiben, magasabb rangú ügynökök öltönyben, egyesével-kettesével. Reacher beállt a sor végére, mellette Harper.

A sor lassan haladt előre. Egy vidám, spanyolos külsejű fiú szolgált ki, akinek a nyakában lógott a névtáblája. Egy akkora szelet steaket adott, mint egy könyv. Reacher továbblépett, és szedett a zöldségekből meg a sült krumpliból. Vett magának evőeszközt és szalvétát is, aztán körbenézett, hogy van-e üres asztal.

– Az ablak mellett – szólt oda Harper.

Odavezette egy négyszemélyes asztalhoz, amely üresen állt az ablaknál. A benti ragyogó világítástól odakint koromsötét volt. Harper lerakta a tálcáját az asztalra, aztán levette a zakóját, és a szék hátára terítette. Nem volt különösebben sovány, de a magassága miatt mégis vékonynak látszott. Az ing vékony fehér anyagból volt, és alatta nem viselt semmit. Ez elég egyértelmű volt. Kigombolta a mandzsettáját, és feltűrte az ujját könyékig. A karja sima volt és barna.

– Milyen szépen le van barnulva – jegyezte meg Reacher. A nő felsóhajtott. – Ne kezdje megint! Igen, tetőtől talpig így le vagyok barnulva, és nem, nem akarom megmutatni. Reacher rámosolygott. – Csak társalogni próbálok.

– Társalogjunk az ügyről, ha már mindenáron társalogni akar.

– Én nem tudok túl sokat erről az ügyről. Maga igen? Harper bólintott. – Leginkább azt tudom, hogy azt akarom, hogy elkapják a fickót. Azok a nők nagyon bátrak voltak, hogy így kiálltak az igazukért.

– Mintha tapasztalatból beszélne.

Reacher vágott egy falatot a sültből, és megkóstolta. Elég jó volt. A városi éttermekben negyven dollárt szokott fizetni ennél rosszabbért.

– Gyávaságból beszélek. Én soha nem álltam így ki semmiért. Egyelőre legalábbis.

– Sokat molesztálják?

Harper elmosolyodott. – Na, mit gondol? – Aztán elpirult. – Úgy értem, nem akarok beképzeltnek hangzani, vagy ilyesmi.

Reacher is elmosolyodott. – Ó, igazán megengedheti magának.

– Nem volt semmi komolyabb. Csak az állandó megjegyzések. Senki nem mondta, hogy le kell feküdnöm vele, ha előléptetést akarok, vagy ilyesmi. De nem tudom megszokni. Azért öltözködöm férfiruhába. Azt akarom mutatni, hogy ugyanolyan vagyok, mint a többiek.

Reacher elvigyorodott. – De csak rosszabb lett, nem? Harper bólintott. – De. Sokkal. Reacher nem felelt.

– Nem tudom, miért – mondta Lisa.

Reacher ránézett a kávéscsészéje pereme fölött. Egyiptomi pamuting, hófehér, harminckilences, sötétkék nyakkendő szépen megkötve, hullámzó melleire simulva, férfinadrág, több helyen bevéve, hogy rásimuljon karcsú derekára. Napbarnított arc, hófehér fogak, széles arccsontok, kék szemek, hosszú szőke haj.

– Van megfigyelő kamera a szobámban? – kérdezte Reacher.

– Micsoda?

– Biztonsági kamera.

– Miért?

– Azon tűnődöm, van-e valami póttervük arra az esetre, ha a Petrosian-dolog nem jön be.

– Mire gondol?

– Miért nem Poulton felügyel rám? Úgy látom, nemigen van más dolga.

– Nem értem, mire akar kilyukadni.

– Dehogynem érti. Ezért jelölte ki Blake magát, igaz? Hogy közel kerüljön hozzám. Eljátssza itt nekem a sebezhető, elveszett kislányt, aki semmit nem tud. Blake úgy gondolja, ha Petrosiannal nem tud kényszeríteni, akkor kell valami más, például egy intim kis videofelvétel, magáról és rólam, amit elküldhetnek Jodie-nak.

Harper elpirult. – Soha nem tennék ilyet – mondta.

– De Blake megkérte rá, igaz?

Harper nagyon sokáig hallgatott. Reacher elfordult, és kiitta a kávéját, és a saját tükörképét bámulta az ablaküvegen.

– Engem gyakorlatilag megpróbált rávenni, hogy kezdjek ki magával – mondta Reacher. – célozgatott rá, hogy milyen pokoli hárpia, ha valaki próbálkozik.

Harper még mindig hallgatott.

– Mindegy, nem dőlök be neki – folytatta Reacher. – Nem vagyok ilyen ostoba. Nem fogok újabb ütőkártyát adni a kezükbe.

Harper még egy percig hallgatott. Aztán Reacherre nézett és elmosolyodott. – Akkor ezt megbeszéltük? Elfelejthetjük?

Reacher bólintott. – Persze, felejtsük el. Most már visszaveheti a zakóját is. Fölösleges a mellét mutogatni.

Harper megint elpirult. – Azért vettem le, mert melegem volt. Semmi más okból.

– Jó-jó, nem panaszképp mondtam.

Reacher megint elfordult, és kibámult a sötétségbe.

– Desszertet kér? – kérdezte Harper. Reacher bólintott. – És még egy kávét.

– Maradjon itt, majd én hozok.

Harper visszasétált a pulthoz. Mintha az egész terem elnémult volna, és mindenki őt bámulta. Visszajött egy tálcával, rajta két parfé és két kávé. Száz ember figyelte minden mozdulatát.

– Elnézést kérek – mondta Reacher.

A nő lehajolt, és az asztalra rakta a tálcát. – Miért?

Reacher vállat vont. – Amiért úgy bámultam, ahogy. Nagyon unhatja, hogy mindenki folyton bámulja.

Harper elmosolyodott. – Úgy bámul, ahogy akar, én meg vissza fogok bámulni. Maga se fest rosszul. De maradjunk ennyiben, oké?

A parfé a forró csokoládéöntettel kitűnő volt, a kávé jó erős. Ha kicsit hunyorított, hogy ne lássa a terem többi részét, majdnem úgy érezte magát, mintha egy olyan elegáns étteremben lenne, mint a Mostro's.

– Mit szoktak itt csinálni esténként az emberek? – kérdezte.

– A legtöbben hazamennek. De maga nem mehet. Szépen visszamegy a szobájába. Blake utasítása.

– Blake utasításait kell követnünk?

– Néhányat legalábbis.

Reacher bólintott. – Hát jó, akkor menjünk.

A szobája ajtajánál Harper otthagyta. Reacher csak állt, és hallgatta távolodó lépteit a folyosón, aztán a liftajtó nyílását és csukódását, majd a lefelé haladó lift zúgását. Csönd lett az emeleten. Odasétált az éjjeliszekrényhez, és felhívta Jodie otthoni számát. Az üzenetrögzítő kapcsolt be. Felhívta az irodáját Nem vette fel. Megpróbálta a mobilját. Ki volt kapcsolva.

Reacher kiment a fürdőszobába. Valaki odarakott a fogkeféje mellé egy tubus fogkrémet, egy eldobható borotvát és egy flakon borotvahabot. A kád szélén egy sampon állt. A szappantartóban szappan. A törülközőtartón bolyhos fehér törülközők. Reacher levetkőzött, és felakasztotta a ruháit az ajtón lévő akasztóra. Forróra állította a zuhanyt, és belépett a vízsugár alá.

Tíz percig állt alatta, aztán elzárta a vizet. Megtörölközött Meztelenül az ablakhoz sétált, és lehúzta a rolót. Elnyúlt az ágyon, és végigvizsgálta a mennyezetet. Meg is találta a kamerát. Egy kis fekete csövecske volt, akkora átmérőjű, mint egy negyeddolláros, megbújva egy kis mélyedésben, ahol a fal találkozott a mennyezettel. Megint a telefon után nyúlt. Sorra hívta ugyanazokat a számokat. Jodie lakását, az irodáját. Nem vette fel. A mobilja ki volt kapcsolva.

10. fejezet

Rosszul aludt, és már hajnaltájban felébredt. Az éjjeliszekrény felé fordult, felkattintotta a kislámpát, és megnézte, hány óra van. Fázott. Egész éjszaka fázott. Az ágynemű keményítve volt, és a sima anyag inkább elvonta a hőt az ember testétől.

A telefon után nyúlt, és felhívta Jodie lakását. Az üzenetrögzítő. Az irodájában nem vette fel. A mobilja ki volt kapcsolva. Hosszú ideig a füléhez szorította a kagylót, és hallgatta, ahogy egy női hang újra meg újra elmondja, hogy a hívott szám jelenleg nem kapcsolható. Aztán lerakta a kagylót, és kimászott az ágyból.

Az ablakhoz ment, és széthúzta a sötétítőfüggönyt. Az ablak nyugat felé nézett, odakint még nem is pirkadt. Talán az épület másik oldalán már dereng a napfelkelte, de az is lehet, hogy még nem. A távolból eső kopogó hangját hallotta a száraz avaron.

Kiment a vécére, aztán kényelmesen megborotválkozott. Negyedórát töltött a zuhany alatt, olyan forróra állította, amennyire csak bírta, és próbált átmelegedni. Aztán megmosta a haját a samponnal, és megtörölte. A ruháit kivitte a párás fürdőszobából, és az ágy mellett felöltözött. Begombolgatta az ingét, és a nyakába akasztotta az igazolványát. Úgy vélte, nem túl valószínű, hogy a szobaszerviz reggelit szolgálna fel, úgyhogy csak leült és várt.

Háromnegyed órát várakozott. Aztán udvariasan kopogott valaki, és megzördült egy kulcs a zárban. Az ajtó kinyílt, és Lisa Harper jelent meg. A folyosóról jövő fény hátulról világította meg. Pajkosan mosolygott, Reacher el se tudta képzelni, miért.

– Jó reggelt – üdvözölte a nő.

Reacher válaszul csak intett, de nem mondott semmit. A nőn egy másik öltöny volt, nem a tegnapi. Ez sötétszürke volt, alatta fehér ing és sötétvörös nyakkendő. A paródiája a nem hivatalos FBI-egyenruhának. Elég sokat ki kellett vágni a férfiöltönyből, hogy jól rásimuljon az alakjára. A haja ki volt bontva, hullámos volt, és nagyon hosszú. Előrehullott a vállára, és aranyszínben csillogott a folyosóról jövő fényben.

– Indulnunk kell a megbeszélésre – mondta. – Munkareggeli. Reacher az ajtó felé menet kivette a gardróbból a kabátját.

Lementek a lifttel az előcsarnokba, és megálltak az ajtónál. Odakint zuhogott. Reacher felhajtotta a gallérját, és kilépett a nő után. Az eső hideg volt. Harper végigszaladt az úton, Reacher egy lépéssel mögötte haladt, és nézte, ahogy fut. Elég jól állt neki.

Lamarr, Blake és Poulton már várták őket az ebédlőben. Egy ablak melletti négyszemélyes asztal köré öt szék volt odahúzva. Gyanakodva nézték Reachert, ahogy közeledett. Az asztal közepén egy fehér kannában kávé, körülötte lefelé fordított bögrék. Egy kosárkában zacskós cukor, kávétejszín, kanalak, szalvéták. Egy másik kosárban fánkok. Egy halom reggeli újság. Harper leült az egyik székre, Reacher mellé. Lamarr figyelte, és a szemében valami furcsa csillogott. Poulton elfordult. Blake mintha vigyorgott volna.

– Akkor készen áll a munkára? – kérdezte. Reacher bólintott. – Persze, ha kapok egy kis kávét. Poulton felfordította a bögréket, Harper pedig töltött.

– Tegnap este odatelefonáltunk Fort Dixbe – mondta Blake. – Beszéltem ezzel a Trent ezredessel. Azt mondta, a mai napot magára szánja.

– Az elég is lesz.

– Úgy tűnt, kedveli magát.

– Tartozik nekem egy szívességgel. Az nem ugyanaz.

Lamarr bólintott. – Helyes, erre szüksége is lesz. Ugye, tudja, mit keresünk? Koncentráljon a dátumokra. Olyan valakit keresünk, akinek a szabad hetei egybeesnek a gyilkosságok időpontjaival. Szerintem a hét vége felé csinálja. Valószínűleg nem az utolsó napon, mert akkor már készülnie kell a támaszpontra való visszautazásra, és le kell csillapodnia kicsit.

Reacher elmosolyodott. – Remek következtetések, Lamarr. És maga ezért fizetést kap?

A nő csak nézett rá, és visszamosolygott, mintha tudna valamit, amit Reacher nem.

– Mi az? – kérdezte Reacher.

– Legyen szíves, fogja vissza a nyelvét – szólt közbe Blake. – Van valami problémája azzal, amit Julia mondott?

Reacher vállat vont. – Ha csak az időbeosztást veszem figyelembe, lehet, hogy ezer ember is akad.

– Akkor szűkítse le valahogy. Trent majd segít utánanézni, ismerhették-e az áldozatokat. Találjon valakit, aki mindkettőjükkel együtt szolgált.

– Vagy valamelyik katonával, akinek tönkrement a karrierje – tette hozzá Poulton.

Reacher megint elmosolyodott. – Hihetetlen, micsoda agytröszttel vagyok körülvéve. A fickónak reszketnie kell maguktól.

– Miért, magának van jobb ötlete, nagyokos? – csattant fel Blake.

– Tudom, hogy mit fogok csinálni.

– Mindenesetre ne felejtse el, milyen komoly ügyről van szó. Sok nő veszélyben van, többek között a barátnője is.

– Gondolni fogok rá.

– Akkor indulás.

Harper erre felállt. Reacher is feltápászkodott a székről, és követte. Az asztalnál maradottak figyelték őket, furcsa tekintettel. Harper bevárta az ebédlő ajtajában, mosolyogva nézte. Reacher megállt mellette.

– Miért néz mindenki így? – kérdezte.

– Megnéztük a videoszalagot. Tudja, a megfigyelőkamera.

– Na és?

Harper nem felelt. Reacher végiggondolta, miket csinált a szobájában. Kétszer zuhanyozott, kicsit mászkált, elhúzta a függönyt, aludt, széthúzta a függönyt, mászkált. Ennyi.

– Nem csináltam semmi különöset – mondta.

Harper még szélesebben elmosolyodott. – Nem, semmit.

– Akkor mi a fene van?

– Semmi, csak máskor jobban tenné, ha pizsamát is hozna magával.

Egy autószerelőnek kinéző férfi odahozott egy kocsit az ajtó elé, és otthagyta, járó motorral. Harper figyelte Reachert, ahogy beszáll, aztán beült a sofőrülésre. Áthajtottak az esőben a sorompón, ki az I-95-ös útra. Észak felé kezdtek száguldani, és negyven perccel később keletre fordultak, Washington állam határánál. Még tíz perc, és hirtelen élesen jobbra kanyarodtak az Andrews légi támaszpont északi kapujánál.

– Itt vár a hivatali repülőgép – mondta Harper.

Két biztonsági ellenőrzésen is átestek, majd megálltak egy jelöletlen Learjet lépcsőinél. A kocsit otthagyták, és beszálltak a gépbe. Még be sem kapcsolták a biztonsági öveket, már gördülni is kezdtek.

– Úgy félóra lehet Fort Dixig – mondta Harper.

– McGuire – javította ki Reacher. – A Dix a haditengerészet bázisa. Mi a McGuire légi támaszponton fogunk leszállni.

Harper aggodalmas pillantást vetett rá. – Nekem azt mondták, egyenesen odamegyünk.

– Odamegyünk, a hely ugyanaz, csak mindenki másképp hívja.

Harper elhúzta a száját. – Fura. Soha nem fogom megérteni a hadsereg belső viszonyait.

– Ne izguljon, mi se értjük magukat.

Félóra múlva már kezdték is megközelíteni a leszállópályát, kis, rángatózó mozgásokkal, ahogy az ilyen kisebbfajta gépek szoktak leereszkedni. Majdnem végig felhős volt az ég, csak a leszállás előtti utolsó pillanatban látták meg a földet. Jerseyben is esett, ködös és pocsék volt az idő. Egy légi támaszpont már önmagában is elég szürke hely, és az időjárás nem sokat használt a hangulatnak. A McGuire leszállópálya elég széles és hosszú ahhoz, hogy nagyméretű szállítógépek is használhassák. A Lear alig egynegyedét használta fel a hosszának, mintha egy kolibri szállna le egy autópályára. Aztán elkanyarodott, és elgördült a beton egy távolabbi sarkába. Egy sötétzöld Chevy száguldott feléjük az esőben. Mire leeresztették a gép lépcsőit, a sofőr már ott várakozott

A haditengerészet egy hadnagya, talán huszonöt éves lehetett, és csuromvizes volt.

– Reacher őrnagy? – kérdezte.

Reacher bólintott. – A hölgy pedig Harper ügynök az FBI-tól. A hadnagy egyáltalán nem vett tudomást a nőről. Reacher pontosan tudta, hogy így lesz.

– Az ezredes úr már várja – mondta.

– Akkor mehetünk. Csak nem várakoztatjuk meg?

Reacher előre ült, Harper a hátsó ülésre. Áthajtottak a reptérről Dixbe a fehérre meszelt szélű, keskeny utakon, raktárak és barakkok között. Megálltak egy téglaépület előtt, ahol az irodák voltak, úgy egy mérföldnyire a reptértől.

– A bejárat balra van – mondta a hadnagy.

Kint maradt a kocsiban, ahogy Reacher arra számított is. Reacher kiszállt, Harper pedig követte, szorosan mellette maradva, összehúzva magán a kabátját. A szél miatt szinte vízszintesen esett az eső. Az irodaépületbe három egyforma ajtó nyílt. Reacher benyitott a bal oldalon, és bevezette Harpert egy tágas előszobába, amely tele volt fém íróasztalokkal és irattároló szekrényekkel. Minden kínosan tiszta volt és rendes. A kinti szürkeséghez képest vakító volt a világítás. Három őrmester dolgozott három íróasztalnál. Egyikük felpillantott, és lenyomott egy gombot a telefonján.

– Reacher őrnagy megérkezett – szólt bele.

Egy pillanatnyi szünet után nyílt a belső iroda ajtaja, és kilépett egy férfi. Magas volt, vékony, mint egy agár, rövidre nyírt fekete haja őszült a halántékánál. Egyik keskeny kezét már nyújtotta is kézfogásra. – Hello, Reacher.

Reacher biccentett. John Trent annak köszönhette a karrierjét, hogy Reacher tíz évvel ezelőtt kihagyott egy bekezdést egy jelentésből. Trent azt hitte, a jelentés már meg van írva, készen a továbbításra. Felkereste Reachert, nem azért, hogy megkérje, hagyja ki azt a bizonyos bekezdést, nem azért, hogy alkudozzon vagy megvesztegesse, hanem hogy megmagyarázza, mint katonatiszt a katonatisztnek, hogyan követte el azt a hibát. Egyszerűen, mert azt akarta, Reacher tudja, hogy csak hiba volt, nem rosszindulatból vagy becstelenségből történt, ami történt Aztán elment, anélkül, hogy bármit kért volna, és várta a végzetét. De az nem következett be. A jelentést elküldték, de az a bekezdés nem volt benne. Trent nem tudta, hogy Reacher soha meg sem írta. A tíz év eltelt, és azóta alig beszéltek egymással. Egészen az előző nap reggeléig, amikor Reacher felhívta az ezredest Jodie lakásáról.

– Üdvözlöm, ezredes úr – mondta Reacher. – Hadd mutassam be Harper ügynököt az FBI-tól.

Trent udvariasabb volt, mint a hadnagy, a rangja kötelezte. Vagy talán csak jobban tetszettek neki a férfiruhában járó magas szőkék. Akárhogy is, kezet nyújtott, és kicsit a kelleténél hosszabban szorongatta a nő kezét. Egy leheletnyit talán el is mosolyodott.

– Nagyon örülök, ezredes úr – mondta Harper. – És előre is köszönöm a segítségét.

– Még nem csináltam semmit.

– Mi mindig nagyon hálásak vagyunk, ha valaki hajlandó együttműködni velünk.

Trent elengedte a nő kezét. – Ami, gondolom, elég ritkán fordul elő.

– Ritkábban, mint szeretnénk. Pedig mindnyájan ugyanazon az oldalon állunk.

Trent megint elmosolyodott.

– Ez érdekes megközelítés – mondta. – Megteszem, amit tudok, de az együttműködésünk korlátozott lesz, ahogy arra nyilván számítottak is. Olyan személyzeti dossziékat és névsorokat kell átnéznünk, amiket egyelőre nem szívesen osztanék meg magukkal. Reacher és én kettesben fogjuk csinálni. Itt nemzetbiztonsági és katonai ügyekről van szó. Meg kell kérnem, hogy várjon itt kint.

– Egész nap? – kérdezte Harper.

Trent bólintott. – Ameddig eltart. Ez így megfelel önnek? Nyilvánvaló volt, hogy nemigen. Harper a padlót nézte és nem felelt.

– Maga sem engedné, hogy betekintsek az FBI bizalmas dossziéiba – mondta Trent. – Úgy értem, maguk sem kedvelnek jobban minket, mint mi magukat, nem igaz?

Harper körbepillantott. – Azt a megbízást kaptam, hogy tartsam szemmel Reachert.

– Ezt megértem. Mr. Blake elmondta telefonban, mi a dolga. De itt lesz végig az irodaajtó előtt. Csak ez az egy kijárat van. Az őrmester majd csinál helyet magának az egyik íróasztalnál.

Az egyik őrmester azonnal fel is állt, és mutatott egy üres íróasztalt, ahonnan jól rá lehetett látni az irodaajtóra. Harper bizonytalanul odament, és leült.

– Itt jó helye lesz – bólintott Trent. – Beletelhet egy kis időbe, amíg végzünk, elég komplikált a dolog. Tudja, hogy van az ilyen papírmunkával.

Az ezredes bevezette Reachert az irodájába, és becsukta az ajtót. Tágas helyiség volt, két falon ablakokkal, könyvespolcok, szekrények, hatalmas íróasztal, kényelmes bőrszékek. Reacher leült az egyikre az íróasztal elé, és hátradőlt.

– Adjunk neki két percet, jó? – mondta.

Trent bólintott. – Olvasgassa ezt, és tegyen úgy, mintha nagyon el lenne foglalva.

Átadott neki egy kopott, zöld borítójú, vaskos dossziét egy paksaméta tetejéről. Reacher felnyitotta, és fölé hajolt. Egy bonyolult táblázat volt, részletes üzemanyag-megrendelések a következő hat hónapra. Trent odament az ajtóhoz, és jó szélesre kitárta.

– Miss Harper, megkínálhatom egy kávéval? – kérdezte.

Reacher hátrapillantott a válla fölött, és látta, hogy a nő rábámul, felméri az íróasztalt, a székeket, a dossziékat.

– Köszönöm, egyelőre nem – felelte.

– Ha bármi kívánsága van, szóljon az őrmesternek.

Trent becsukta az ajtót, és az ablakhoz sétált. Reacher levette a belépőkártyát a nyakából, és lerakta az íróasztalra, aztán felállt. Trent kinyitotta az ablakot, és szélesre tárta.

– Nem lesz túl sok ideje – mondta halkan. – De azt hiszem, menni fog.

– Azonnal bekapták a csalit – somolygott Reacher. – Sokkal hamarabb, mint gondoltam.

– De honnan tudta, hogy kísérője is lesz?

– Reméld a legjobbat, és tervezz a legrosszabb eshetőségre. Tudja, hogy van ez.

Trent bólintott. Kidugta a fejét az ablakon, és alaposan körbenézett.

– Tiszta a levegő, mehet. Sok szerencsét, barátom.

– Kéne nekem egy pisztoly – mondta halkan Reacher.

Trent rámeredt, és határozottan megrázta a fejét.

– Nem, ezt nem tehetem.

– Muszáj, szükségem van rá.

Trent hallgatott. Izgatott lett és ideges.

– Jézusom, egy pisztoly! Hát jó, de muníciót nem adok. Már így is sokat kockáztatok ezzel az egésszel.

Kihúzott egy fiókot, és kivett egy Beretta M9-est. Ugyanolyat, mint amilyen Petrosian embereinél is volt, csak ennek érintetlen volt a sorszáma. Trent kivette a tárat, és egyesével visszapotyogtatta a golyókat a fiókba.

– Halkan – suttogta Reacher.

Trent bólintott, és visszarakta az üres tárat a helyére. Átadta a pisztolyt Reachernek, a csövénél fogva. Reacher a kabátja zsebébe dugta, aztán kimászott az ablakon.

– Vigyázzon magára – szólt utána Trent.

Reacher leugrott a földre. Egy keskeny kis hátsó sikátorban volt. Még mindig esett. A hadnagy az épület előtt várakozott a Chevyben, járó motorral. Reacher odarohant a kocsihoz, és még be se csapta az ajtót, már indultak is. Alig több mint egy perc volt az út vissza a reptérre. A kocsi egyenesen a haditengerészet egy helikopteréhez száguldott. Az ajtaja nyitva volt, a forgólapátok pörögtek, spirálformában felkavarva az esőt.

– Köszönöm – szólt oda Reacher a hadnagynak.

Kiszállt, és odarohant a helikopterhez. Az ajtó becsukódott utána, és a motor felbőgött. Érezte, hogy felemelkednek a földről. Egy kéz megragadta, és lenyomta egy ülésre. Becsatolta az övet, és odadugtak neki egy fülhallgatót. Felrakta, és recsegő hang szólalt meg benne, és bent felgyulladtak a lámpák. Két tengerészgyalogos között ült.

– A parti őrség brooklyni leszállópályáján fogunk landolni – szólt hátra a pilóta. – Amilyen közel tudunk menni, anélkül, hogy előre jeleztük volna, ugyanis ez az út nem lesz benne a repülési naplónkban.

– Köszönöm, fiúk, nagyszerű.

– Az ezredes sokkal tartozhat magának – jegyezte meg a pilóta.

– Ugyan, csak kedvel engem – felelte Reacher.

A pilóta felnevetett. A helikopter felemelkedett, és nagy zúgással elindult.

11. fejezet

A parti őrség brooklyni helikopter-leszállópályája a Floyd Benett Field keleti szélén fekszik, szemben a Jamaica- öböl egy kis, Ruffle Bar nevű szigetével, amely pontosan hatvan mérfölddel északkeletre van a McGuire-től. A pilóta egész úton keményen nyomta a gázpedált, harminchét perc alatt megtették az utat Egy hatalmas kör közepére szálltak le, amelybe egy H betű volt festve.

– Négy órája van – mondta a pilóta Reachernek. – Ha késik, itt hagyjuk, és magáról kell gondoskodnia, rendben?

– Rendben – felelte Reacher. Kicsatolta az övet, levette a fejhallgatót, és kiszállt a gépből. Odakint egy sötétkék autó várta, a haditengerészet emblémájával. A motor járt, az első ajtó nyitva.

– Maga Reacher? – kiáltott ki a sofőr.

Reacher bólintott, és beült mellé. A férfi azonnal a gázra taposott.

– Tartalékos tengerészgyalogos vagyok – mondta. – Segítünk kicsit az ezredesnek. Kéz kezet mos.

– Nagyon hálás vagyok – mondta Reacher.

– Hová megyünk?

– Manhattanbe. A Chinatown felé menjünk. Tudja, hol van?

– Hogy tudom-e? Ott kajálok hetente háromszor.

A Flatbush Avenue-n indultak, majd áthajtottak a Manhattan-hídon. A forgalom gyér volt, de a Learjet és helikopter után Reacher borzasztóan lassúnak érezte a földi közlekedést Félórába telt, mire egyáltalán a közelébe értek annak a helynek, ahol lenni szeretett volna. A rendelkezésére álló idő egynyolcada már el is ment. A férfi lefordult a hídról, és megállt egy tűzcsap mellett.

– Itt fogom várni – mondta. – A másik irányba fordulva, pontosan három óra múlva. Ne késsen, oké?

Reacher bólintott – Nem fogok.

Kiszállt a kocsiból, és kettőt csapott a tetejére. Átment a túloldalra, és dél felé indult. Hideg és nyirkos idő volt New Yorkban, de nem esett. A nap nem látszott az égen, csak valami halvány, gyengécske világosság derengett ott, ahol lennie kellett volna. Megtorpant, és egy pillanatig mozdulatlanul állt. Húszpercnyire volt Jodie irodájától. Megint elindult. Most nincs húsz perce. Először a fontos dolgok. Mindig ez volt az aranyszabálya. És az is lehet, hogy figyelik Jodie munkahelyét és a lakását. Semmiképp nem tudhatják meg, hogy ma New Yorkban járt. Megrázta a fejét, és továbbindult. Kényszerítette magát, hogy a feladatra koncentráljon. Az órájára pillantott. Késő délelőtt volt, és kicsit aggódott, hogy túl korán ér oda. De az is lehet, hogy jó az időzítése. Nem tudhatta, nem volt ezen a téren tapasztalata.

Öt perc után megint megállt. Ha van utca, amelyik megfelel neki, ez lesz az. Mindkét oldalon kínai éttermek sorakoztak összezsúfolva, rikító tarka, vörös-sárga cégtáblákkal. Egy erdőnyi tábla, kínai feliratokkal. Mindenfelé pagodaformák. Az utcán nyüzsögtek az emberek. Áruszállító teherautók álltak meg a parkoló kocsik sora mellett. Ládákban zöldségek, és nagy olajosüvegek a járdán. Reacher kétszer végigsétált az utcán, gondosan felmérte és memorizálta a terepet. Benézett a mellékutcákba. Aztán megérintette a zsebében a pisztolyt, és megint sétálni kezdett, keresve a célpontjait. Valahol itt kell hogy lézengjenek. Ha nincs még túl korán. Nekidőlt a falnak, és figyelt. Ketten kell hogy legyenek, az ilyenek mindig párban járnak. Hosszú ideig figyelt. Sokan jöttek kettesével, de egyikük sem az volt, akit ő keresett. Nincsenek itt. Úgy látszik, mégis túl korán jött.

Az órájára pillantott. Nagyon repül az idő. Megint sétálgatni kezdett fel-alá az utcán, be-belesve az éttermek ajtaján, ahogy elhaladt előttük. Semmi. Figyelte a mellékutcákat. Semmi. Az idő fogyott. Elsétált egy saroknyit dél felé, aztán egyet nyugat felé, és benézett egy másik utcába. Semmi. Elácsorgott egy kicsit egy sarkon. Még mindig semmi. Nekidőlt egy vékony fának, és tovább várt. Az órája hangosan ketyegett a csuklóján. Semmi. Visszament a kiindulópontjához, nekidőlt a falnak, és nézte, ahogy egyre nő az ebédelni érkező tömeg. Aztán figyelte, ahogy lassan elfogynak az emberek. Az ideje is egyre fogyott. Elsétált az utca végéig. Megint az órájára nézett. Két órája várakozott. Még egy órája volt hátra.

Nem történt semmi. Az ebédidős tömeg elpárolgott, és az utca elcsöndesedett. Teherautók jöttek, lepakolták az árut, megint elhajtottak. Szemerkélni kezdett az eső, aztán elállt. A felhők alacsonyan suhantak az égbolton. Az idő repült. Reacher sétálgatott fel-alá. Semmi, végigment az utca egyik oldalán, aztán vissza a másikon. Várt a sarkon, újra meg újra az órájára nézett. Még negyven perce volt. Harminc, húsz.

Aztán végre megpillantotta őket. Hirtelen megértette, miért csak most jöttek, és miért nem korábban. Azt várták, hogy az ebédidős bevétel szépen elrendeződjön a kasszákban. Két férfi volt, természetesen kínaiak, fiatalok, fényes fekete hajuk a gallérjukig ért. Sötét nadrág volt rajtuk és vékony széldzseki, a nyakukon sál, mintha egyenruha lenne.

Egyiknél egy sporttáska volt, a másiknál egy notesz, a spirálozásba egy toll dugva. Szépen sorra besétáltak minden egyes étterembe, aztán kisétáltak, egyik a cipzárat húzta el a táskán, a másik valamit feljegyzett a noteszébe. Egy étterem, kettő, három, négy. Tizenöt perc telt el. Reacher figyelt. Aztán átment a túloldalra, és megelőzte őket. Megvárta őket az étterem bejáratának közelében. Nézte, ahogy bemennek, és odalépnek a pénztárnál ülő öregemberhez. Csak megálltak, nem mondtak semmit. Az öreg benyúlt a kasszába, és kivett egy összehajtogatott bankjegycsomót. A megbeszélt összeg már készen várakozott. A noteszes elvette, aztán átadta a társának. Valamit felírt, miközben a pénz eltűnt a táskában.

Reacher előresietett a következő mellékutcához, amely elválasztott két épületet. Behúzódott és várt, hátát a falnak vetve, hogy ne lássák meg, csak amikor már túl késő lesz. Az órájára nézett. Alig öt perce maradt. A fejében gyors számítást végzett. Elképzelte a két kínai lassú, önelégült lépteit. A fejében követte a járásuk ritmusát, várt és várt. Aztán hirtelen kilépett a mellékutcából, és pont szembe találta magát velük. Egyenesen a karjaiba szaladtak. Reacher mindkét kezével megragadta a széldzsekijüket, és hatalmas lendülettel nekilökte mindkét kínait a sikátor falának. A jobb oldali kapott nagyobb lendületet, ezért nagyobbat koppant. Szinte visszapattant a falról, mire Reacher jól belekönyökölt a gyomrába, amitől a kínai a földre roskadt, és ott is maradt. Nála volt a táska.

A másik eldobta a noteszt, és a zsebébe nyúlt, de Reacher előbb kirántotta a Berettát, amit Trenttől kapott. Közel állt, és lefelé tartotta, mintha a kínai térdére célozna.

– Viselkedj okosan, oké?

A bal kezével odanyúlt, és kattintott egyet a táron. Az ő gyakorlott füle pontosan hallotta, hogy üres, de a kínai nem vette észre, túlságosan rémült volt. Csak nekilapult a falnak, mintha legszívesebben átbújna rajta. Teljes testsúlyát egyik lábára helyezte, várva a golyót.

– Nagy hibát követsz el, haver – suttogta.

Reacher megrázta a fejét. – Ne félts te minket.

– Ki az a minket?

– Petrosian küldött.

– Petrosian? Viccelsz?

– Dehogyis. Komolyan mondom. Ez az utca mostantól Petrosian felségterülete. Mától. Ettől a pillanattól. Az egész utca. Világosan beszéltem?

– Ez az utca a miénk!

– Már nem. Petrosiané. Ha vitatkozni akarsz, az a lábadba kerülhet.

– Petrosian…?

– Jobb, ha elhiszed – mondta Reacher, és a bal kezével gyomorszájon vágta a kínait. A fickó összegörnyedt, Reacher meg tarkón ütötte a pisztoly markolatával, és szépen odafektette, keresztben a társára. A pisztolyt zsebre vágta, a táskát hóna alá fogta, kisétált a sikátorból, és észak felé indult.

Máris késésben volt. Ha az órája esetleg egy percet késik, a tengerészgyalogosé meg egyet siet, akkor már nem ér oda. De nem futott. Futni a városban, az túlságosan szemet szúr. Olyan gyorsan lépkedett a mellékutcák labirintusában, ahogy csak bírt. Aztán befordult egy sarkon, és meglátta a sötétkék autót, USNR felirattal az oldalán. Látta, hogy elindul a járdaszélről, és besorol a forgalomba. Futni kezdett.

Néhány másodperccel azután ért oda, hogy a kocsi elindult. Három kocsival előbbre volt a sorban, és épp gyorsított, hogy átmenjen a zöldön. De a lámpa közben pirosra váltott, és a sofőr a fékre taposott. A kocsi megállt, harminc centivel a zebra előtt. A gyalogosok elindultak. Reacher nagy levegőt vett, odarohant a kereszteződéshez, felrántotta a kocsi ajtaját, és zihálva bevágódott az ülésre. A sofőr odabiccentett, de nem szólt semmit. Nem mentegetőzött, amiért nem várt tovább, de Reacher nem is számított erre. Ha a haditengerészetnél azt mondják, hogy három óra, az azt jelenti, hogy három óra. Száznyolcvan perc, egy másodperccel se több vagy kevesebb.

A visszaút Dixbe, Trent irodájába, pontosan az ideút fordítottjaként zajlott le. Félórás autóút Brooklynon át, várakozó helikopter, zajos repülés vissza a McGuire reptérre, ahol várta a hadnagy a Chevyvel. Reacher a helikopteren megszámolta a táskában lévő pénzt. Összesen ezerkétszáz dollár, hat csomóban kétszáz dollár. Odaadta a pénzt a helikopter legénységének, csapjanak belőle egy bulit. A táskát a varrások mentén széttépte, és kidobálta, kétezer láb magasságból, New Jersey felett.

Dixben még mindig esett. A hadnagy visszavitte az épület mögé, Reacher odasétált az ablakhoz, és halkan bekopogott. Trent kinyitotta, Reacher pedig bemászott az irodába.

– Minden rendben? – kérdezte

Trent bólintott. – Ott ült kint végig, csöndben, mint egy kisegér. Nagy hatást tehet rá, hogy milyen szorgalmasan dolgozunk. Még ebédelni se mentünk el!

Reacher bólintott, és visszaadta a pisztolyt. Levette a zakóját, és leült. Megint a nyakába akasztotta a belépőkártyát, és a kezébe vett egy dossziét. Trent közben átrakta a dossziéhalmot az íróasztal egyik feléről a másikra, mintha azokkal már végeztek volna.

– Sikerrel járt? – kérdezte.

– Azt hiszem. Majd az idő megmondja.

Trent bólintott, és kinézett az ablakon. Ideges volt, amiért egész nap itt kellett rostokolnia az irodában.

– Ha gondolja, most már beengedhetjük. A műsornak vége.

– Csupa víz – mondta Trent. – Előbb meg kell kicsit száradnia. Ez húsz percbe telt. Addig felhívta Jodie telefonszámait. Iroda, lakás, mobil. Semmi válasz, a mobil kikapcsolva. A falat bámulta. Aztán nézegetett egy dossziét, amely arról szólt, milyen módszerrel juttatják el a postát az indiai-óceánon szolgáló tengerészgyalogosoknak. Amikor Trent végre kinyitotta az ajtó, és Harper megint benézhetett az irodába, azt látta, hogy Reacher fáradtan görnyed egy dosszié fölé.

– Van valami eredmény? – szólt be a nő. Reacher felnézett, és nagyot sóhajtott. – Talán.

– Hat órája ülnek ott, csak jutottak valamire!

– Talán – ismételte meg Reacher. Egy pillanatra csönd lett.

– Oké, akkor induljunk – mondta Harper.

Felállt az íróasztaltól, és nagyot nyújtózkodott, magasra kinyújtva a karját, előre fordított tenyerekkel, mintha valami jógapozíció lenne. A fejét hátravetette, a haja végigomlott a hátán. A három őrmester és az ezredes bámulták.

– Akkor menjünk – mondta Reacher.

– Ne felejtse itt a jegyzeteit – figyelmeztette Trent. Átadott egy papírlapot. Talán harminc névből álló névsor volt kinyomtatva rá. Lehet, hogy Trent középiskoláskori futballcsapata. Reacher zsebre vágta, felvette a kabátját, és megszorította

Trent kezét. Kisétáltak az előszobából az esőbe, és megállt egy pillanatig, mint aki egész nap bent üldögélt, és örül a friss levegőnek. Aztán Harper oldalba bökte, és elindultak a várakozó kocsihoz, amely visszavitte őket a Learjethez.

Blake Poulton és Lamarr az ebédlőben várták őket, ugyanannál az asztalnál. Odakint megint ugyanolyan sötét volt, mint reggel, csak most vacsorához volt megterítve, nem reggelihez. Középen egy kancsóban víz és öt pohár, só és bors, ketchup és Worcester-szósz. Blake tudomást sem vett Reacherről, azonnal Harperre nézett, aki odabólintott, mintha meg akarná nyugtatni valami felől. Blake elégedett arcot vágott.

– Na, megtalálták a fickót? – kérdezte.

– Talán – felelte Reacher. – Van harminc nevem. Lehet, hogy köztük van.

– Akkor hadd lássuk.

– Még ne. Többet kell kiderítenem róluk.

Blake rámeredt. – Marhaság. Embereket kell rájuk állítani, hogy kövessék őket.

Reacher megrázta a fejét. – Azt nem lehet. Olyan helyeken szolgálnak, ahová nem mehetnek utánuk. Még ha házkutatási parancsot akarnak, akkor is a védelmi Minisztériumtól kell engedélyt kérni. A védelmi miniszter pedig a hadsereg főparancsnokához fog fordulni, aki, ha nem tévedek, az elnök, úgyhogy nem olyan egyszerű ez.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy hagyjanak egy kicsit nyugodtan szaglászni.

– Mit akar csinálni?

Reacher vállat vont. – Beszélni akarok Lamarr húgával.

– A mostohatestvérem – javította ki Lamarr.

– Minek? – kérdezte Blake.

Reacher legszívesebben azt felelte volna: azért, hogy az időt húzzam, te marha, és még mindig jobb kint, mint itt bent ücsörögni, de csak komoly képet vágott, és megint vállat vont

– Minden eshetőséget végig kell gondolnunk. Ha ez a fickó e szerint a kategória szerint gyilkol, ki kell derítenünk, miért. Nem hiszem, hogy dühös lehet egy kategóriára. Az egyik nő biztos, hogy személyesen feldühítette valamivel. Aztán átvitte a dühét a többiekre is. Mi lehetett az? Talán Lamarr húga tud valamit. Őt át is helyezték, két egységben is szolgált, két nagyon különböző helyen. Ez megkettőzi azoknak a számát, akikkel potenciálisan kapcsolatba kerülhetett.

Elég profi szövegnek hangzott. Blake bólintott.

– Hát jó, elintézzük. Holnap elmehet hozzá.

– Hol lakik?

– Washington államban – mondta Lamarr. – Spokane külvárosában, azt hiszem.

– Azt hiszi? Nem tudja, hol lakik?

– Soha nem jártam ott – felelte Lamarr. – Nincs annyi szabadságom, hogy oda meg vissza autózgassak.

Reacher bólintott, aztán Blake-hez fordult.

– Őrizni kellene ezeket a nőket – mondta.

Blake nagyot sóhajtott. – Számoljon egy kicsit, az ég szerelmére! Nyolcvannyolc nő, és nem tudjuk, ki lesz a következő. Még tizenhét nap, ha a gyilkos ragaszkodik az időközökhöz, huszonnégy óránként három ügynök kellene, több mint százezer munkaóra, az ország legkülönbözőbb helyein. Erre képtelenek vagyunk. Nincs ennyi emberünk. Mindenhol figyelmeztettük a helyi rendőrséget, de hát ők mit tehetnének? Egy ilyen helyen, mint Spokane, a rendőrőrs személyzete valószínűleg egy emberből és egy német juhászkutyából áll. Időnként végigjárják a környéket a járőrkocsival, de ennél többre nem telik.

– A nőket is figyelmeztették?

Blake zavartnak látszott, és megrázta a fejét. – Nem tehetjük. Ha nem tudunk vigyázni rájuk, akkor nem is figyelmeztethetjük őket. Mit mondhatnánk nekik? Veszélyben vannak, de elnézést, hölgyeim, mi nem tudunk segíteni? Ezt nem tehetjük.

– El kell kapnunk a fickót – szólt közbe Poulton. – Ez az egyetlen módja, hogy segítsünk nekik.

Lamarr bólintott. – Nyakon kell csípnünk.

Reacher rájuk nézett. Három nagy pszichológus. Próbálják kihívásnak feltüntetni a dolgot, hatni rá, felelősségérzetet ébreszteni benne. Elmosolyodott. – Jól van, megértettem – bólintott.

– Jó, akkor holnap elmegy Spokane-ba – mondta Lamarr. – Addig én átnézem az összes eddigi anyagot. Holnapután maga is átnézheti. Akkor rendelkezésére fog állni, amit Trenttől megtudott, plusz, amit Spokane-ban megtud, plusz, amit már mi kiderítettünk. Most már reméljük, valami eredményt is produkál. Jó lesz így?

Reacher vállat vont. – Felőlem.

– Akkor vacsorázzon meg, és nyomás az ágyba – mondta Blake. – Spokane messze van, korán reggel kell indulni. Harper magával megy.

– Az ágyba?

Blake zavart képet vágott. – Spokane-ba, maga hülye.

Reacher vállat vont. – Felőlem.

A baj az volt, hogy tényleg kihívásnak érezte a dolgot. Feküdt az ágyon, bezárva a szobájába, és mereven bámulta a kamera lencséjét. De nem látta. A tekintete előtt elhomályosodott minden. Minden zöldbe olvadt, mintha egész Amerika eltűnt volna, és visszatért volna az erdő meg a préri. Eltűntek az épületek, eltűntek az utak, a zaj, az emberek, és nem maradt más, csak a gyilkos, akit keresnek. Reacher belebámult a semmibe, és elképzelte a távolságot: száz mérföld, ezer mérföld, háromezer mérföld. A tekintete elkalandozott északra és délre, keletre és nyugatra, keresve egy halvány árnyat, valami hirtelen mozdulatot. Nyakon kell csípnünk ezt az embert. Most is épp jár-kel valahol, vagy alszik, vagy tervezget, vagy az előkészületeket végzi, és azt hiszi, ő a legokosabb fickó az egész kontinensen.

Na, majd meglátjuk, gondolta Reacher. Nyugtalan volt. Komolyan kellene venni ezt az ügyet. Vagy talán mégsem? Nagy döntés, amit még meg kell hoznia. Az oldalára fordult, és lehunyta a szemét. Majd később még gondolkozik rajta. Holnap is meghozhatja a döntést. Vagy holnapután. Bármikor.

Meghoztad a döntést az időközzel kapcsolatban. Felejtsük el a három hetet. Ideje kicsit felpörgetni az eseményeket. A három hét túl hosszú várakozási idő. Az emberben felötlik egy gondolat, megvizsgálja, fontolóra veszi, látja, hogy van benne valami, és már meg is hozta a döntést. A szellemet nem lehet visszaparancsolni a palackba. Ez a szellem már elszabadult, és száguldani kezdett. És te nem tehetsz mást, mint hogy vele száguldasz.

12. fejezet

Másnap nem volt reggeli megbeszélés. A nap túlságosan korán kezdődött ehhez. Harper hajnalok hajnalán benyitott, Reachernek még teljesen felöltözni sem volt ideje. Csak a nadrágja volt rajta, és épp a matracra fektetett ingén simítgatta a gyűrődéseket.

– Tetszenek a forradásai – jegyezte meg Harper.

Egy lépéssel közelebb ment, és leplezetlen kíváncsisággal bámulta Reacher hasát.

– Ez honnan van? – kérdezte, és a jobb oldalára mutatott.

Reacher odapillantott. A hasa jobb oldalán csillag alakú, cikcakkos varrással összeöltött hegek húzódtak, fehéren kiduzzadva a hasfalán.

– Az anyám csinálta.

– Az anyja?!

– Egy grizzlymedve nevelt fel Alaszkában, nem tudta?

Harper égnek emelte a tekintetét, aztán Reacher mellkasának bal oldalára esett a pillantása. Egy .38-as golyó ütötte seb nyoma volt rajta. A szőrszálak kikoptak körülötte. Olyan mély volt a sebhely, hogy a nő akár a kisujja hegyét is beledughatta volna.

– Csak egy kis ellenőrző műtét. Megnézték, hogy van-e egyáltalán szívem.

– Jókedvében van ma reggel.

Reacher bólintott. – Nekem mindig jókedvem van.

– Jodie-val sikerült beszélnie?

Reacher megrázta a fejét. – Tegnap óta nem próbáltam.

– Miért nem?

– Időpocsékolás. Úgysincs ott.

– Aggódik?

Reacher vállat vont. – Nagylány, tud vigyázni magára.

– Ha hallok valamit, majd szólok.

Reacher bólintott. – Remélem is.

– Szóval, honnan vannak a forradások?

Reacher begombolta az ingét.

– A hasamon lévő egy bombarepesztől. A mellkasomon egy lövés ért.

– Drámai élete lehetett.

– Nem igazán. Szerintem aránylag normális. Egy katonánál? Egy katona, aki fél a sérülésektől, az olyan, mintha egy könyvelő félne a számoktól.

– Ezért nem törődik ezekkel a nőkkel?

Reacher felvonta a szemöldökét. – Miből gondolja, hogy nem törődöm velük?

– Azt hittem, lelkesebb lesz.

– A lelkesedés nem visz előre.

Harper kicsit hallgatott. – És mi az, ami előrevisz?

– A nyomok követése, mint mindig.

– Nincsenek nyomok. A gyilkos nem hagy semmit maga után.

– Ez már önmagában egy nyom, nem gondolja? A nő belülről kinyitotta az ajtót a kulcsával.

– Maga folyton talányokban beszél – mondta.

Reacher vállat vont. – Még mindig jobb, mint marhaságokat beszélni, mint a kedves kollégái.

Ugyanaz az autószerelő-külsejű odahozta ugyanazt a kocsit a kapu elé. Most bent maradt az első ülésen, mint egy kötelességtudó sofőr. Észak felé indultak az I-95-ösön, a National Airporthoz. Még ki sem világosodott. Az ég alján, valahol száz mérfölddel keletre egészen halvány világosság derengett az Atlanti-óceán felett. Más fény nem volt, csak az észak felé, munkába tartó autósok reflektorai. Többnyire régi autók voltak. Régiek, tehát olcsóak, tehát alacsony beosztású, egyszerű embereké, akik igyekeznek egy órával a főnökük előtt az íróasztaluknál lenni, hogy jó benyomást keltsenek és előléptetést kapjanak, amiből kifolyólag újabb autóval járhatnak majd munkába, és egy órával később. Reacher csak ült, és nézte az árnyékba burkolózó arcokat a mellettük elsuhanó kocsikban.

A repülőtér váróterme aránylag forgalmas volt. Az emberek sötét színű esőkabátban jártak-keltek, szapora léptekkel. Harper vett két jegyet a turistaosztályra a United pultjánál, és odamentek a check-in pulthoz.

– Örülnénk, ha kicsit ki tudnánk nyújtóztatni a lábunkat – mondta a pult mögött álló férfinak, és lecsapta a pultra az FBI-igazolványát, mint egy pókerjátékos az utolsó lapot a flushhöz. A férfi kopogtatott valamit a számítógép billentyűin, aztán adott nekik két első osztályra szóló beszállókártyát. Harper mosolygott, mintha kellemesen meg lenne lepve.

Az első osztály félig üres volt. Harper a szélső ülésre ült, csapdába ejtve Reachert az ablak mellett, mint egy foglyot. Nagyot nyújtózkodott. Ma megint más öltöny volt rajta, szürke kiskockás. A zakója szétnyílt, kivillant a fehér ing, ami alatt átsejlett a mellbimbója. Látszott, hogy a pisztolytáska nincs alatta.

– A pisztolyát otthon hagyta? – kérdezte Reacher.

Harper bólintott. – Nem éri meg a hercehurcát, rengeteg papírmunkába kerül elintézni a légitársasággal, hogy felvihessem a gépre. Egy seattle-i ügynök fog várni minket. Ilyenkor az a szokásos eljárás, hogy hoz magával nekem is fegyvert, ha kérem. De ma nem lesz rá szükség.

– Legalábbis reméli.

Harper bólintott. – Remélem.

Egy perccel korábban emelkedtek a levegőbe. Reacher kivette az ülés zsebéből a légitársaság magazinját, és átlapozta. Harper lehajtotta a tálcáját, és várta a reggelit.

– Mit akart mondani azzal, hogy „ez már önmagában is egy nyom”? – kérdezte.

Reacher próbált visszaemlékezni, miről is beszéltek egy órával ezelőtt.

– Csak hangosan gondolkodtam – mondta.

– De miről gondolkodott?

Reacher vállat vont. – A tudomány fejlődésének történetéről, meg ilyesmiről.

– Hogy jön ez ide?

– Az ujjlenyomatokról gondolkoztam. Milyen régi ez a módszer?

Harper lebiggyesztette a száját. – Azt hiszem, elég régi.

– A század eleje?

Harper bólintott. – Olyasmi.

– Oké, mondjuk, százéves – mondta Reacher. – Ez volt az első komoly nyomrögzítési módszer, ugye? Valószínűleg ekkoriban kezdték használni a mikroszkópot is. Azóta feltaláltak mindenfélét, a DNS-vizsgálattól a spektrométerig. Lamarr azt mondja, olyan tesztek vannak, hogy el se tudom képzelni. Gondolom, ha találnak egy szőnyegszálat, arról meg tudják mondani, mikor és ki és hol vásárolta, milyen bolha ült rajta, milyen kutyáról jött a bolha, és talán még azt is, hogy hívják a kutyát, és milyen márkájú kutyaeledelt reggelizett.

– Na és?

– Tehát fantasztikus módszereik vannak.

Harper bólintott.

– Mintha egy sci-fiben olvasnánk.

Harper megint bólintott.

– Oké – folytatta Reacher –, tehát hajmeresztő, sci-fibe illő vizsgálati módszerekkel rendelkezünk. De ez a fickó mégis megölte Amy Callant úgy, hogy ezek a vizsgálati módszerek semmilyen nyomot nem tudnak kimutatni.

– Úgy van.

– Tehát, minek nevezhetünk egy ilyen fickót?

– Minek?

– Nagyon okosnak.

Harper elhúzta a száját. – Többek között.

– Persze, sok minden másnak is, de mindenesetre nagyon okos, ez biztos. Aztán megint megtette, Cooke-kal. Ezek után minek nevezhetjük?

– Minek?

– Egy nagyon, nagyon okos fickónak. Először még lehet, hogy csak szerencséje volt, de ha másodszor is megcsinálta, akkor nagyon ügyes.

– Tehát?

– Aztán újból megcsinálta, Stanleyvel. Ezek után minek nevezhetjük?

– Egy nagyon, nagyon, nagyon okos fickónak?

Reacher bólintott. – Pontosan.

– És?

– És ez a nyom. Egy nagyon, nagyon, nagyon okos fickót kell keresnünk.

– Azt hiszem, ezt eddig is tudtuk.

Reacher megrázta a fejét. – Nem, szerintem nem tudták. Nem vették figyelembe mint tényezőt.

– Milyen értelemben?

– Gondolja végig maga. Én itt csak közvetítő vagyok, a nehéz munka a maguk dolga.

A stewardessek megjelentek a reggelivel, ami az első osztályon elfogadható szokott lenni. Reacher orrát megcsapta a szalonnás tojás és az erős kávé illata. Lehajtotta az asztalkát. A kabin félig üres volt, így sikerült két reggelit is kapnia. Két ilyen reggeli neki körülbelül fél fogára volt elég. A stewardess folyamatosan újratöltögette a kávéscsészéjét.

– Hogy érti, hogy nem vesszük figyelembe? – kérdezte Harper.

– Találja ki. Nem vagyok segítőkész hangulatban.

– Arra gondol, hogy nem katona az illető?

Reacher megfordult, és rámeredt a nőre. – Hát ez remek! Megegyezünk, hogy egy nagyon okos fickóról van szó, mire maga azonnal arra következtet, hogy akkor nem lehet katona. Köszönöm szépen, nagyon kedves!

Harper kissé zavartan elfordította a tekintetét. – Sajnálom, nem így értettem. Nem értem, hogy nem vesszük figyelembe.

Reacher nem felelt semmit. Csak kiitta a kávét, aztán Harper lábán átbotladozva kimászott a helyéről és kiment a vécére. Amikor visszaért, a nő még mindig zavartnak látszott.

– Mondja meg – kérte.

– Nem mondom.

– Meg kell mondania. Blake meg fogja kérdezni, hogy viselkedett az úton.

– Blake-nek mondja meg, hogy ha Jodie-nak egy haja szála is meggörbül, letépem a lábát, és agyonverem vele.

Harper bólintott. – Ezt ugye, komolyan mondja?

– Nekem elhiheti.

– Hát ezért nem értem. Miért nem érez ugyanígy egy kicsit legalább ezekkel a nőkkel kapcsolatban? Kedvelte Amy Callant, nem? Nem úgy, mint Jodie-t, de szerette.

– Én sem értem magát. Blake úgy akarta használni, mint egy szajhát, maga meg úgy viselkedik, mintha a legjobb barátok lennének.

Harper vállat vont. – Nagyon kétségbe volt esve. Óriási nyomás alatt áll. Ha kap egy ilyen ügyet, mindent megtesz, hogy megoldja.

– És maga ezt nagyra tartja?

Harper bólintott. – Persze. Nagyra tartom az elhivatottságot.

– De nem osztja az elhivatottságát. Különben nem mondott volna nemet. Szépen elcsábított volna a kamera előtt, a jó ügy érdekében. Úgyhogy lehet, hogy maga nem törődik eléggé ezekkel a nőkkel.

Harper egy darabig hallgatott. – Erkölcstelen ötlet volt, felháborított.

Reacher bólintott. – Jodie-t fenyegetni, az is erkölcstelen volt. Az meg engem háborított fel.

– De én nem hagyom, hogy a személyes sérelmem az igazságszolgáltatás útjába álljon.

– Hát én hagyom. És ha nem tetszik, tehet nekem egy szívességet.

Ezután Seattle-ig hallgattak. Öt óra, egyetlen szó nélkül. Reachernek így is nagyon jól megfelelt. Nem volt az a fajta, aki állandóan szükségét érzi a társalgásnak. Sokkal jobban örült, ha nem kellett beszélni. Ő ebben nem látott semmi furcsát. Így nem olyan fárasztó. Csak ült, és hallgatott, mintha egyedül utazna.

Harpernek már inkább nehezére esett a dolog. Reacher látta, hogy idegesíti a helyzet. Olyan volt, mint a legtöbb ember. Ha egy ismerős mellé kerül, kényszerét érzi, hogy beszélgessen, természetellenes neki a hallgatás. De Reacher nem könyörült meg rajta. Öt órán át hallgatott.

A nyugati partra megérkezve, két órával visszaállították az órát. Ott még mindig reggeli idő volt, amikor földet értek. A Sea-Tac reptér termináljai tele voltak a napjukat megkezdő emberekkel. Az érkezők közül sokakat egyenruhás sofőrök várták, magasba emelt táblán a nevükkel. Volt közöttük egy férfi sötét öltönyben, csíkos nyakkendővel, rövidre nyírt hajjal. Tábla nem volt a kezében, de nyilvánvalóan őket várta. Olyan feltűnő volt, mintha a homlokára lett volna tetoválva, hogy FBI.

– Lisa Harper? – lépett oda hozzájuk. – Engem küldtek a seattle-i irodából.

Kezet ráztak.

– Ő Jack Reacher – mutatta be Harper.

A seattle-i ügynök egyszerűen nem vett róla tudomást. Reacher magában elmosolyodott. Talált, gondolta. Persze, az is lehet, hogy akkor se vett volna róla tudomást, ha a legjobb barátja, mert annyira lefoglalta, hogy mi lehet Harper fehér inge alatt.

– Repülővel megyünk Spokane-be – mondta az ügynök. – A légitaxi-társaság tartozik nekünk egy kis szívességgel.

Egy FBI-hivatali autó állt a beton szélénél. Ezzel tették meg az egy mérföldet, megkerülve a repülőtérnek azt a részét, ahol aprócska magángépek parkoltak. Állt ott néhány kisebb bádogépület is, nagy táblákon olcsó utasszállítást és repülőleckéket hirdettek. Egy férfi várta őket az egyik házikó előtt, pilótaegyenruhában, és odavezette őket egy hófehér, hatüléses kis Cessnához.

A gép belső tere nagyjából akkora volt, mint Lamarr Buickja, és sokkal spártaibb. De tisztának látszott és jól karbantartottnak. A motorok azonnal be is indultak, és a gép végiggördült a felszállópályán. Reacher ugyanúgy érezte, mennyire kicsi a gép, mint a Learjeten. Besoroltak egy Tokióba induló Boeing 747-es mögé, mintha egy kisegér lopakodna az elefánt után. Aztán a levegőbe emelkedtek, és ezer láb magasban hangos zúgással kelet felé indultak.

A sebességjelző több mint százhúsz csomót mutatott. Két teljes órán át repültek. Az ülés szűk volt és kényelmetlen, és Reacher már azt kívánta, bárcsak valami jobbat talált volna ki időhúzásnak, összesen tizennégy órát kell egy nap alatt a levegőben töltenie. Lehet, hogy jobban járt volna, ha ott marad Quanticóban a dossziékat tanulmányozni Lamarr-ral. Elképzelt egy csendes kis könyvtárszobát, egy halom papírral, kényelmes karosszékekkel. Aztán elképzelte Lamarrt, majd rápillantott Harperre, és úgy döntött, mégiscsak jól választott.

A spokane-i repülőtér közepes méretű és modern volt, nagyobb, mint amire Reacher számított. Egy autó várta őket, amelyről már kilométerekről látszott, hogy az FBI autója, csillogó, sötét színű szedan, a motorháztetőnek támaszkodva egy férfi.

– A spokane-i műholdas állomásunk embere – mondta a seattle-i ügynök.

A kocsi odagördült a gép mellé, és húsz másodperc múlva már el is indultak. A spokane-i ügynök előtt ott volt a cím egy kis jegyzettömbön, amit tapadókoronggal a szélvédőre erősített. Úgy tűnt, tudja, merre van. Tíz mérföldet mentek keletnek, Idaho felé, aztán északi irányba fordultak egy keskeny úton a hegyek között. A táj elég szelíd volt, de a távolban hatalmas hegyek emelkedtek. A csúcsokon hósipka fehérlett. Az út mentén úgy mérföldenként ha állt egy-egy ház, sűrű erdő választotta el őket egymástól és széles mezők. Nem lehet túl nagy errefelé a népsűrűség.

A ház, amely előtt megálltak, valamikor talán egy szarvasmarha-tenyésztő ranch főépülete lehetett, amit megvett és felújított egy olyan valaki, aki békés vidéki életről álmodik, de azért ragaszkodik a városi élet kifinomult szépségéhez is. Kis udvar vette körül, fakerítéssel. A kerítésen túl legelők húzódtak, de a kerítésen belül ápolt, szépen nyírt pázsit terült el. A szélénél az állandó széltől megcsavarodott törzsű fák álltak. Egy kis fészert garázzsá alakítottak, az ajtajától kerti út kanyargott a ház bejáratáig. Az egész épület közel volt a főúthoz, de a legközelebbi szomszéd legalább egy mérföldre lehetett északra és délre, keleti és nyugati irányban pedig talán húsz mérföldre is.

A helyi ügynök a kocsiban maradt, Harper és Reacher kiszálltak, és nagyot nyújtózkodva megálltak az út szélén. Aztán a kocsi motorja is leállt, és súlyosan rájuk ereszkedett a vidék megdöbbentő csöndje. Szinte sziszegett és visszhangzott a fülükben.

– Jobban örülnék, ha a városban lakna egy bérházban – jegyezte meg Reacher.

Harper bólintott. – Portással.

Kapu nem volt, csak egy nyílás a kerítésen. Elindultak a ház felé. A behajtóút palatörmelékkel volt felszórva. Ez legalább megnyugtatóan hangosan recseg a közeledők talpa alatt. Harper megállt az ajtó előtt, csengőgomb nem volt, csak egy nagy kopogtató, egy oroszlánfej, a szájában karikával. Fölötte kukucskálónyílás, amely szemmel láthatóan új volt. Látszottak a friss karcolások a fán, ahol a fúróval dolgoztak. Harper fogta a kopogtatót, és kétszer bekopogott. Hangos, tompa koppanások szálltak a mező felett. Pár másodperccel később visszhang felelt rá a hegyek felől.

Senki nem nyitott ajtót. Harper megint bekopogott, vártak. Odabentről parkettanyikorgás hallatszott, lépések közeledtek, majd megálltak az ajtó mögött.

– Ki az? – szólt ki egy aggodalmas női hang.

Harper a zsebébe nyúlt, és elővette az FBI-igazolványát: fekete bőrtok, aranyozott embléma a sassal, ugyanolyan, mint amilyet Lamarr nyomott oda Reacher kocsijának ablakához. A magasba emelte, tíz centivel a kukucskálónyílás elé.

– FBI – mondta. – Tegnap beszéltünk telefonon.

Az ajtó nyikorogva kinyílt. Egy nő állt az előszobában. A keze még a kilincsen volt, és megkönnyebbülten mosolygott.

– Julia jól rám ijesztett – mondta mentegetőzve.

Harper együttérzően visszamosolygott, bemutatkozott, és Reachert is bemutatta. A nő mindkettőjükkel kezet rázott.

– Alison Lamarr – mondta. – Nagyon örülök, hogy megismerkedtünk.

Bevezette őket a házba. A hall négyzet alakú volt, akkora, mint egy szoba. A falakon és padlón is régi fenyőfa borítás, mézszínűre fényesítve, mint az arany Harper jelvényén. Sárga kockás kartonfüggönyök, puha párnákkal telerakott kanapék. Elektromossá átalakított petróleumlámpák.

– Hozhatok egy kávét? – kérdezte Alison Lamarr.

– Én most nem kérek, köszönöm – rázta a fejét Harper.

– Én kérnék – mondta Reacher.

A nő átvezette őket a konyhába, amely a földszint teljes hátsó részét kitöltötte. Tágas volt és barátságos, fényes kőpadlóval, új konyhaszekrények egyszerű fából, beépített mosógép és mosogatógép, a konyhaszekrényen robotgépek, az ablakon itt is sárga kockás függöny. Elég drága lehetett ilyen szépen felújítani, vélekedett Reacher, de elég egyszerű minden, látszik, hogy a nő nem másokra akart nagy hatást tenni vele, csak a saját kedvéért csinálta.

– Tejet, cukrot? – kérdezte Alison.

– Feketén kérem – mondta Reacher.

A nő középmagas volt, sötét hajú, izmos és kisportolt. Az arca nyílt és barátságos, és olyan napbarnított, mintha sok időt töltene a szabadban. A keze is agyondolgozott, mintha legalábbis maga verte volna le a kerítést. Citromillat lengte körül. Kopott, de nagyon tiszta farmer volt rajta, kifényesített cowboycsizma. Úgy tűnt, hogy ez nála elegáns öltözéknek számít, és a látogatók kedvéért vette fel.

Kávét öntött egy bögrébe, átadta Reachernek, és rámosolygott. A mosolyában sok minden keveredett. Rögtön látszott, hogy nem vérrokonok Júliával. Kellemes mosoly volt, érdeklődő, barátságos, olyan, amiről Julia Lamarr azt sem tudta, hogy létezik a világon. Sötét és fényes szemében is ott csillogott a mosolygás. Reacher nagy szakértője volt a szép szemeknek, és ezt a szempárt átlag fölöttinek minősítette.

– Megengedi, hogy kicsit körbenézzek? – kérdezte.

– Biztonsági ellenőrzés? – kérdezett vissza a nő.

Reacher bólintott. – Valahogy úgy.

– Csak tessék.

Reacher magával vitte a kávét. A két nő a konyhában maradt. A ház földszintjén négy helyiség volt: a hall, a konyha, egy nappali és egy kisebb szoba. Az egész ház szilárd építésű volt, jó minőségű fából készült. Minden gyönyörűen fel volt újítva. Az ablakok újak, viharálló, erős fakeretben. Kulcsra lehetett zárni őket. A bejárati ajtó még a régi lehetett, öt centi vastag fenyőfa, ami idővel úgy meg tud keményedni, mint az acél. Volt egy hátsó kijárat is a konyha felől, ugyanilyen vastag régi ajtóval, és komoly zárral.

A ház előtt sűrű növésű, örökzöld tűlevelű bokrok nőttek, valószínűleg azért választották ezeket, mert jól tűrik a szelet és a hideget. Közvetlenül az ablakok előtt álltak, és elég jól megvédtek attól, hogy valaki bemásszon. Oldalt egy pincelejárat, acélajtóval, rajta nagy lakat. A fészerből átalakított garázs már nem volt olyan szépen karbantartva, mint a ház, de azért nem is úgy nézett ki, mint ami össze akarna dőlni. Egy új Jeep Cherpokee állt odabent, és nagy halomban mindenféle kartondobozok, ami arra vallott, hogy nem olyan régen zajlott a felújítás. Az egyik hatalmas, még fel sem bontott kartondobozban egy új mosógép állt. A sarokban egy kis munkapad, fölötte egy polcon szép rendben elektromos fűrészek és fúrók sorakoztak.

Reacher visszament a házba, és felsétált az emeletre. Ugyanolyan ablakok, mint odalent. Négy hálószoba. Alison nyilván a legutolsót használhatta, amely nyugatra nézett, ahol nyílt mezők terültek el, ameddig a szem ellátott. Reggelente sötét lehet, de a naplemente biztos gyönyörű. Új fürdőszoba, vécé, mosdókagyló, zuhanyfülke. És egy kád.

Reacher visszament a konyhába. Harper épp az ablak mellett állt, és kinézett. Alison Lamarr az asztalnál ült.

– Minden rendben? – kérdezte.

Reacher bólintott. – Én úgy látom, igen. Az ajtókat mindig zárva tartja?

– Most már igen. Julia nagyon a lelkemre kötötte. Zárva tartorn az ajtót, az ablakokat, használom a kukucskálónyílást, és betápláltam a telefon memóriájába a rendőrség segélykérő számát, hogy egy gombnyomással hívni lehessen.

– Akkor nem lesz semmi baj – mondta Reacher. – Ennek a pasasnak nem szokása ajtókat betörni. Ha nem nyit ajtót senkinek, nem lehet semmi baj.

Alison Lamarr bólintott. – Én is így gondolom. Akar esetleg kérdéseket feltenni?

– Igen, ezért jöttem.

Leült a nővel szemben az asztalhoz. Bámulta a csillogó-villogó konyhai gépeket, és törte a fejét, mi a fenét kérdezzen, ami elég intelligensen hangzik.

– Az apja hogy van?

– Azért jött, hogy ezt megkérdezze?

Reacher vállat vont. – Julia említette, hogy beteg.

Alison Lamarr meglepetten bólintott. – Igen, már két éve. Rák. Haldoklik. Már alig van benne élet. Kórházban van, Spokane-ban. Minden délután bemegyek hozzá.

– Nagyon sajnálom.

– Júliának is illene eljönni. De elég zűrös viszonyban vannak.

– Julia soha nem repül.

Alison elhúzta a száját. – Legalább kétévente egyszer igazán legyőzhetné a fóbiáját. De nem akarja elfogadni, hogy mi igazán a családja vagyunk. Én mindig is a nővéremnek tekintettem. És a testvéreknek törődniük kellene egymással, nem? Ha az apám meghal, nem marad más rokonom, csak ő.

– Sajnálom.

A nő vállat vont. – Mindegy, ez most nem érdekes. Inkább azt mondja meg, miben segíthetek?

– Nincs valami ötlete, ki lehet a gyilkos?

A nő elmosolyodott. – Ez elég lényegre törő kérdés.

– Nincs esetleg valami megérzése?

– Olyan valaki lehet, aki úgy gondolja, hogy nőket zaklatni rendben van. Vagy legalábbis az emiatti botrányokat nem kéne kiteregetni.

– Úgy is lehetne intézni? – kérdezte Harper.

– Nem is tudom. Azt hiszem, nincs középút. Az ember vagy lenyeli, ha ilyesmi történik vele, vagy egyenesen a nyilvánosság elé viszi az ügyet.

– Maga próbált középutat találni?

Alison Lamarr megrázta a fejét. – Nem. Botrányt csaptam. Nem láttam lehetőséget a középútra.

– Ki volt az a fickó, akivel összetűzésbe került?

– Egy Gascoine nevű ezredes. Állandóan arról papolt, hogy ha valami problémánk van, nyugodtan forduljunk hozzá. Én odamentem, hogy szeretném, ha áthelyeznének. Ötször is felkerestem. Valami érdekesebb feladatra vágytam, úgy gondoltam, a hadsereg elvesztegeti a tehetségemet. Mert igenis, jó katona voltam.

Reacher bólintott. – És mi történt Gascoine-nal?

Alison felsóhajtott. – Eleinte, amikor először próbálkozott, azt hittem, csak viccel.

Kicsit hallgatott, és elfordult, aztán folytatta. – Azt mondta, legközelebb próbálkozzak nála egyenruha nélkül. Azt hittem, csak randevúzni akar, kint a városban, civilben, szolgálaton kívül. De aztán egyértelművé tette, hogy úgy gondolta, az irodájában.

Reacher bólintott. – Hát ez nem volt túl szép.

– Eleinte ő is úgy tüntette fel, mintha viccelne. Mintha csak flörtölne. Szinte észre sem vettem. Persze, ő férfi, én nő vagyok, természetes az ilyen tréfálkozás. De ő nyilván látta, hogy nem veszem a lapot, úgyhogy egyszer csak átváltott obszcén szövegbe, és részletesen elmondta, mit kéne csinálnom. Akkor aztán rádöbbentem, egy szempillantás alatt elöntött a düh, és robbantam.

Reacher bólintott. – És feljelentette?

– Még jó.

– És ő hogy reagált?

A nő elmosolyodott. – Nem értette a dolgot. Biztos vagyok benne, hogy jó párszor művelt már ilyesmit, és mindig megúszta. Azt hiszem, eléggé meglepte, hogy egyszer csak így megváltoztak a játékszabályok.

– Lehetséges, hogy ő a gyilkos?

Alison megrázta a fejét. – Nem. Ez a sorozatgyilkos kegyetlen. Gascoine nem ilyen volt. Egy öreg, fáradt ember. Fáradt és tehetetlen. Julia azt mondja, ez a fickó nagyon intelligens. Nem tudom elképzelni, hogy Gascoine-ban lenne ennyi… ennyi kezdeményezőkészség, ugye, érti?

Reacher megint bólintott. – Ha a nővére által készített profil pontos, akkor a fickót a háttérben kell keresni, nem közvetlenül az érintettek között.

– Igen, talán nem is áll kapcsolatban az egyes esetekkel. Valami kívülálló megfigyelő, aki aztán bosszút esküdött.

– Ha Julia profilja pontos – tette hozzá Reacher. Rövid csönd lett.

– Ez egy nagy ha – mondta aztán Alison.

– Magának kételyei vannak?

– Tudja, hogy vannak. És tudom, hogy magának is. Mert mind a ketten tisztában vagyunk ugyanazokkal a dolgokkal.

– Mire gondol? – kérdezte Harper.

Alison kicsit hallgatott. – Nem tudom elképzelni, hogy egy katona ennyi fáradságot vegyen magának egy ilyen ügy miatt. Ez egyáltalán nem jellemző. A hadseregben állandóan változnak a szabályok. Ötven évvel ezelőtt még rendjén való volt a feketéket piszkálni, aztán nem. Rendben volt vietnami gyerekeket agyonlőni, aztán nem. Milliónyi ilyen dolog van. Több száz embert rúgtak ki, mindig valami új szabálysértésért. Amikor Truman igyekezett homogenizálni a hadsereget, senkinek nem jutott eszébe feketéket öldösni, akik panaszt nyújtottak be faji megkülönböztetés miatt. Ez valami egészen új dolog, és én nem értem.

– Talán a férfiak-nők ellentéte mélyebben gyökerezik – vélekedett Harper.

Alison bólintott. – Lehet. Nem tudom. De hát, ahogy Julia is mondja, az áldozatok csoportja tényleg olyan specifikus, hogy csak egy katona lehet a gyilkos. Ki más tudhatna egyáltalán ezekről az ügyekről? De akkor egy nagyon furcsa katonáról van szó, annyi biztos. Nem olyan, mint akikkel én találkoztam.

– Magát annak idején soha senki nem fenyegette meg, nem tettek megjegyzéseket? – kérdezte Harper.

– Nem emlékszem semmi ilyesmire. Még Quanticóba is elmentem, hogy Julia hipnotizáljon, hátha van valami elfojtott emlékem azokból az időkből, de semmire nem jutottunk.

Megint csönd lett. Harper képzeletbeli morzsákat söprögetett az asztalról, aztán bólintott. – Oké. Hát akkor tartoztunk ezzel az úttal az ördögnek.

– Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni – mondta Alison.

– Soha semmi nem fölösleges – jegyezte meg Reacher. – A negatív információk is hasznosak lehetnek. És a kávé remek volt.

– Kér még?

– Nem kér – vágta rá Harper. – Indulnunk kell.

Alison felállt, és kikísérte őket a konyhából. Átsétáltak a halion, és kinyitotta az ajtót.

– Ne engedjen be senkit – figyelmeztette Reacher. Alison elmosolyodott. – Nem áll szándékomban.

– Komolyan mondom. Úgy néz ki, a gyilkos soha nem erőszakkal hatol be, csak besétál. Lehet, hogy olyan valaki, akit ismer. Vagy valami nagyon ügyes szélhámos, valami hihető kifogással. Ne dőljön be neki.

– Nem áll szándékomban – ismételte meg Alison. – Ne aggódjanak miattam. És hívjanak fel, ha segíthetek valamit. Délutánonként a kórházban vagyok, de egyébként itthon. Sok szerencsét.

Reacher, Harpert követve, kilépett az ajtón a palával felszórt ösvényre. Hallotta, hogy az ajtó becsukódik mögöttük, aztán hangosan kattan a zár.

A spokane-i ügynök megspórolt nekik kétórányi repülést azzal, hogy szólt, hogy Spokane-ből Chicagóba is repülhetnek, és ott átszállhatnak. Harper átíratta a jegyeket. Kiderült, hogy így drágább az út, feltehetően Quanticóban ezért nem így szervezték nekik. De Harper saját hatáskörében szentesítette a plusz költségeket, és úgy döntött, ráér majd később vitatkozni erről a főnökeivel. Reacher ezt nagyra értékelte. Türelmetlen volt, és nem volt nagy kedve két órát üldögélni a Cessnán. Úgyhogy a seattle-i ügynököt elküldték egyedül, ők pedig felszálltak a Chicagóba induló Boe-ingra. Most nem utazhattak első osztályon, mert a gépen csak turistaosztály volt. Szorosan egymás mellé préselődtek a szűk üléseken, folyton összeért a könyökük meg a combjuk.

– Na, mit gondol? – kérdezte Harper.

– Nem azért fizetnek, hogy gondolkodjak – felelte Reacher. – Sőt, ami azt illeti, eddig egyáltalán nem fizettek. Én csak tanácsadó vagyok. Tegyen fel kérdéseket, és válaszolok.

– Kérdeztem. Azt kérdeztem, mit gondol.

Reacher vállat vont. – Azt gondolom, hogy elég sokan vannak a potenciális áldozatok, és eddig hárman halottak. Őrizni nem tudják őket, de ha mind a nyolcvannyolc így viselkedik, mint Alison Lamarr, akkor nem lehet semmi bajuk.

– Azt hiszi, egy bezárt ajtó elég, hogy megállítsa a gyilkost?

– Ő választja meg a módszerét. Egyértelmű, hogy nem nyúl semmihez. Ha nem nyitják ki neki az ajtót, nem tud mit tenni.

– Esetleg megváltoztathatja a módszerét.

– Ebben az esetben el fogják kapni, mivel akkor kénytelen lesz nyomokat hagyni maga után.

Reacher elfordult, és kinézett az ablakon.

– Ennyi? – kérdezte Harper. – Mondjuk meg a nőknek, hogy zárják be az ajtajukat, és kész?

Reacher bólintott. – Igen, szerintem figyelmeztetni kellene őket.

– Ezzel még nem kapjuk el a fickót.

– Nem tudják elkapni.

– Miért nem?

– Mert ez a profil baromság. Nem veszik figyelembe, mennyire okos.

– De igen. Láttam a profilt. Benne van, hogy nagyon okos. És a profilalkotás igenis működik. Voltak már nagyon látványos sikereik.

– És hány kudarcuk?

– Hogy érti?

Reacher visszafordult a nő felé. – Tegyük fel, hogy Blake helyében lennék. Az egész országban dolgozik gyilkossági ügyeken, igaz? Minden ügyről értesül. Hall minden Amerikában történt gyilkosságról. Tegyük fel, hogy minden egyes alkalommal azt mondja: a gyilkos férfi, fehér bőrű, harmincegy és féléves, falába van, a szülei elváltak, és kék Ferrarival jár. Előbb vagy utóbb eltalálja. A nagy számok törvénye neki dolgozik. Akkor aztán elordítja magát, hogy hé, nekem volt igazam! Amíg a többi tízezer esetről, amikor tévedett, hallgat, addig elég jónak fog kinézni a profilalkotó módszere.

– Blake nem így dolgozik.

– Nem? Olvasta az osztályának munkájáról szóló jelentéseket?

Harper bólintott. – Persze. Ezért is jelentkeztem erre a munkára. Sok könyv és cikk jelent meg róluk.

– Én is olvastam őket. Első fejezet, egy sikeresen megoldott ügy. Második fejezet, még egy sikeresen megoldott ügy. És így tovább. A sikertelen ügyekről valahogy nincsenek fejezetek. Engem érdekelne, hány ilyen volt. Szerintem elég sok. Túl sok ahhoz, hogy írjanak is róluk.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy ez a próba-szerencse megközelítés jól mutat, ha csak a sikereket emeljük ki, a kudarcokat meg a szőnyeg alá söpörjük.

– ők nem ezt csinálják.

– Jó, nem egészen. Nem csak találgatnak. Megpróbálnak erőfeszítéseket is tenni, megdolgoznak érte. De ez akkor se egy egzakt tudomány. Nem kiszámítható. És ők csak egy osztály a sok között az FBI-on belül, ők is küzdenek a költségvetési pénzekért és a státusukért. Tudja, hogy működnek az ilyen nagy szervezetek. A legfőbb gondjuk, hogy kapjanak minél több pénzt, azáltal, hogy nagydobra verik a sikereiket, és mélyen hallgatnak a kudarcokról.

– Szóval úgy gondolja, a profil hasznavehetetlen? Reacher bólintott. – Tudom, hogy az. Két teljesen összeegyeztethetetlen állításon alapul.

– Mi az a két állítás?

Reacher megrázta a fejét. – Nem, Harper, csak akkor kötünk üzletet, ha Blake előbb bocsánatot kér, amiért megfenyegette Jodie-t, és eltávolítja az ügyről Julia Lamarrt.

– Miért tenne ilyet? Nincs nála jobb profilalkotója.

– Hát épp ez a baj.

A sofőr a reptéren várta őket. Későn érkeztek vissza Quanticóba. Julia Lamarr egyedül fogadta őket. Blake egy költségvetési megbeszélésen volt, Poultonnak pedig lejárt a szolgálati ideje, és hazament.

– Na, hogy van? – kérdezte Lamarr.

– A húga?

– A mostohatestvérem.

– Jól van – mondta Reacher.

– Milyen a háza?

– Biztonságos, mint a Fort Knox.

– De elszigetelt helyen van, nem?

– Igen, nagyon elszigetelt.

Lamarr bólintott. Reacher várt.

– Tehát, jól van? – kérdezte Lamarr.

– Szeretné, ha meglátogatná – mondta Reacher.

Lamarr megrázta a fejét. – Nem tehetem. Egy hét lenne, míg odaérek.

– Az apja haldoklik.

– A mostohaapám.

– Az mindegy. Alison szerint illene meglátogatnia.

– Nem tehetem. Alison, ugye, semmit nem változott? Reacher vállat vont. – Én nem tudhatom, milyen volt régen.

Csak ma találkoztam vele először.

– Úgy öltözködik, mit egy cowboy, napbarnított, csinos és kisportolt?

– Talált.

Lamarr bizonytalanul bólintott. – Nem olyan, mint én.

Reacher végigmérte. Az olcsó fekete kosztüm poros volt és gyűrött, a nő sápadt, vékony és szikár. A szája sarka lebiggyedt, a tekintete üres volt.

– Nem, nem olyan – mondta Reacher.

– Mondtam, én vagyok a gonosz mostohanővér. – Azzal sarkon fordult, és elment.

Harper és Reacher átmentek az ebédlőbe, és együtt megvacsoráztak, aztán a nő felkísérte Reachert a szobájába. Szó nélkül rázárta az ajtót, és elment. Reacher hallgatta távolodó lépteit, aztán levetkőzött és lezuhanyozott. Majd elnyúlt az ágyon, gondolkozott és reménykedett. És várt. Mindenekfölött várt. Várta a másnap reggelt.

13. fejezet

A reggel el is jött, de ez nem az a reggel volt, amelyet Reacher várt. Azonnal tudta, ahogy leért a kantinba. Már félórája fent volt és várt, amikor Harper érte ment. Kinyitotta az ajtót, és beviharzott, elegánsan és üdén, ugyanabban az öltönyben, mint a legelső nap. Nyilván három van neki, és felváltva hordja őket. Három öltöny, ez nagyjából rendben van, gondolta Reacher, ahhoz képest, hogy mennyi lehet a fizetése. Ez pontosan három öltönnyel és egy fizetéssel több annál, mint amennyi neki van.

Együtt lementek a földszintre a lifttel, és átsétáltak a másik épületbe. Az egész hely csöndes volt, hétvégi hangulat árasztott el mindent. Reacher rájött, hogy vasárnap van. Az idő javult. Nem lett melegebb, de a nap kisütött, és végre nem esett. Egy pillanatig remélte, ez annak a jele, hogy ez az ő napja. De nem az volt. Rögtön tudta, ahogy beléptek a terembe.

Blake egyedül üldögélt az ablak melletti asztalnál. Előtte egy kannában kávé, három lefelé fordított bögre, egy kosárban tejszín és cukor, másik kosárban sajt és fánkok. A rossz hír az volt, hogy egy halom vasárnapi újság hevert ott, széthajtogatva, laponként szétszórva, a Washington Post, az USA Today, és ami a legrosszabb, a New York Times is. Jól látszott a címlapja már messziről. Reacher rögtön látta, hogy semmi érdekes hír nincs New Yorkból. Ami azt jelentette, még nem vált be a terve, vagyis tovább kell várakoznia. Így, hogy hárman ültek az asztalnál öt helyett, kicsit kényelmesebben elterpeszkedhettek. Harper leült Blake-kel szemben, Reacher pedig a nő mellé. Blake öregnek és fáradtnak látszott, és nagyon feszültnek, sőt mintha beteg lenne, és akármelyik pillanatban rátörhetne a szívroham. De Reacher nem érzett iránta semmi sajnálatot. Blake nem a szabályok szerint játszott.

– Ma a dossziékat fogják átnézni – közölte Blake.

– Nekem mindegy – vonta meg a vállát Reacher.

– Már a Lorraine Stanley-ügy anyagai is fel vannak dolgozva. Úgyhogy a mai napot azzal töltik, hogy átnézik újból az egészet, aztán a holnap reggeli megbeszélésnél elmondhatja, milyen következtetésekre jutott. Érthető?

Reacher bólintott. – Kristálytiszta.

– Van valami, amiről tudnom kéne?

– Mire gondol?

– Következtetések. Van már valami ötlete?

Reacher vetett egy pillantást Harperre. Itt az alkalom, amikor egy lojális beosztott ügynök közölheti a főnökével a fenntartásait. De Harper nem mondott semmit. Csak maga elé bámult, és elmélyült figyelemmel a kávéját kavargatta.

– Hadd olvassam át előbb a dossziékat – mondta Reacher. – Még korai lenne bármit is mondani.

Blake bólintott. – Még van tizenhat napunk. Nem ártana minél előbb valami eredményt felmutatni.

– Értem. Talán holnap reggel már tudok valamit…

Blake és Harper úgy néztek rá, mintha valami furcsát mondott volna. Aztán megitták a kávéjukat, megették a fánkot és átolvasgatták az újságokat, szép kényelmesen, mintha bőven lenne ráérő idejük. Vasárnap volt, és a nyomozás elakadt. Ez egyértelmű. Reacher jól ismerte ennek a jeleit. Bármennyire sürgető is egy ügy, jön egy pont, amikor egyszerűen nem lehet merre továbblépni. Az ember csak ül, mintha mindenre ráérne, miközben a világ tombol körülötte.

Reggeli után Harper egy szobába kísérte, amely meglehetősen hasonló volt ahhoz, amilyet Reacher elképzelt magának, amikor a Cessnán zötyögtek. Nem alagsori volt, csendes és kényelmes, tölgyfa asztalokkal és puha bőrborítású székekkel. Az egyik falon végig ablakok nyíltak, és odakint sütött a nap. Az egyetlen rossz dolog az volt, hogy az egyik asztalon harminc centis halmokban dossziék tornyosultak. Sötétkék irattartók, a borítójukon sárga FBI felirattal.

A dossziék három halomba voltak csoportosítva, mindegyiket vastag gumiszalag fogta össze. Három áldozat, három halom. Amy Callan, Caroline Cooke, Lorraine Stanley. Reacher az órájára nézett. Öt perc múlva fél tizenegy. Későn kezdenek ma. A nap kellemesen felmelegítette a szobát. Lusta hangulat fogta el.

– Nem próbálta hívni Jodie-t – jegyezte meg Harper.

Reacher csak megrázta a fejét, de nem felelt semmit

– Miért nem?

– Nincs értelme. Nyilván nem lenne ott.

– Lehet, hogy a maga házában van, Garrisonban.

– Lehet. De nem hiszem. Nem szeret ott lenni. Túl elszigetelt hely.

– Próbálta ott hívni?

Reacher megrázta a fejét. – Nem.

– Aggódik miatta?

– Minek aggódjak olyasmiért, amin nem tudok változtatni? Harper nem felelt. Csönd lett. Reacher maga elé húzott egy dossziét.

– Maga olvasta már ezeket? – kérdezte.

Harper bólintott. – Minden este ezeket tanulmányozom. Átolvasom az anyagot és az összefoglaló jelentéseket.

– Van bennük valami érdekes?

Harper a dossziékra nézett. – Elég sokminden.

– Valami fontos?

– Ezt a maga dolga eldönteni.

Reacher kelletlenül bólintott, és lehúzta a gumiszalagot az Amy Callan-dossziékról. Kinyitotta az elsőt. Harper levette a zakóját, és leült vele szemben. Feltűrte az inge ujját. A nap hátulról sütött, és átvilágította a fehér ingét. Reacher látta a melle ívét a pisztolytáska vállpántja mellett, aztán a hasának laposságát. Ahogy lélegzett, finoman meg-megrezzent a melle.

– Gyerünk, Reacher, munkára fel – szólt rá a nő.

Ez a legidegfeszítőbb időszak. Elhajtasz a ház mellett, nem túl lassan, alaposan körülnézel, aztán kicsit továbbmész az úton, megállsz, megfordulsz, és visszafelé indulsz. Leparkolsz a járdaszélen, a kocsit a megfelelő irányba állítva. Leállítod a motort. Kiveszed a slusszkulcsot és a zsebedbe teszed. Felhúzod a kesztyűt. Hideg van odakint, úgyhogy senkinek nem fog feltűnni, hogy kesztyű van rajtad.

Kiszállsz a kocsiból. Egy pillanatig csak állsz, hallgatózol, aztán lassan körbejárod a házat, megint nagyon alaposan körülnézel. Ez az igazán idegfeszítő pillanat, amikor el kell döntened, hogy folytatod-e, vagy abbahagyod. Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz! Igyekszel tárgyilagos maradni. Végül is csak egy akcióval kapcsolatban kell dönteni. A képzettséged itt sokat segít.

Végül úgy döntesz, folytatod. Halkan becsukod a kocsi ajtaját, odasétálsz a behajtóútra, az ajtóhoz mész és bekopogsz. Állsz és vársz. Az ajtó kinyílik. A nő beenged. Örül, hogy lát. Először meglepődik, és kicsit össze van zavarva, de aztán örül. Nagyon régóta, időtlen idők óta nem látott. Egy pár percig beszélgettek. Beszélsz, míg el nem jön a kellő pillanat. Tudni fogod, amikor eljön, addig beszélsz.

Aztán eljön a pillanat. Egy másodpercig csak állsz, próbára teszed, hogy ez az a pillanat-e, aztán nekikezdesz. Elmagyarázod neki, hogy pontosan azt kell tennie, amit te mondasz. Ö persze beleegyezik, hiszen nem tehet mást. Megmondod neki, hogy szeretnéd, ha közben úgy festene, mint aki jókedvéből csinálja, amit csinál. A nő lelkesen bólogat, igyekszik a kedvedben járni. Mosolyog. A mosolya ugyan erőltetett és mesterkélt, ami kicsit elrontja a dolgot, de ezen nem lehet változtatni.

Megkéred, hogy mutassa meg a fürdőszobát. A nő lelkesen megmutatja, mint egy ingatlanügynök. A kád pont jó. Olyan, mint sok más kád. Megmondod neki, hogy hozza be a festéket Végig figyelsz. Ötször kell fordulnia, ki-be a házból, fel-le a lépcsőkön, jó pár kanna van. A nő liheg a cipekedéstől. Kezd izzadni, a hideg őszi idő ellenére. Emlékezteted, hogy mosolyogjon közben, újból mosolyt erőltet az arcára, de inkább olyanra sikerül, mint egy grimasz.

Utasítod, hogy keressen valamit, amivel fel lehet feszíteni a festékesdoboz tetejét. A nő lelkesen bólogat, és azt mondja, a konyhában a fiókban van a csavarhúzó. Vele mész a konyhába. Kihúzza a fiókot, és előveszi a csavarhúzót. Együtt visszamentek a fürdőszobába. Megmondod neki, hogy vegye le egyenként a tetőt minden dobozról. A nő nyugodt. Letérdel az első doboz mellé, több helyen felfeszegeti a tetejét a széle alá dugott csavarhúzóval, míg a tető egy hangos cuppanással leválik. A levegőt megtölti a festékszag.

A második dobozt is kinyitja, aztán a következőt. Keményen dolgozik és gyorsan. Rászólsz, hogy legyen óvatos. Ha elcsöpögteti, megbünteted. Rászólsz, hogy mosolyogjon. A nő mosolyog és dolgozik. Az utolsó dobozról is lekerül a tető.

Előveszel a zsebedből egy összehajtogatott nejlon szemeteszsákot. Megmondod neki, hogy tegye bele a ruhákat. A nő zavart. Milyen ruhákat? Amik rajta vannak. A nő bólogat és mosolyog. Lerúgja a cipőjét, és beledobja a zsákba. Lerángatja a zokniját, azt is bedobja. Kigombolja a farmerját, lerángatja, bele a zsákba. Kigombolja az ingét, beledobja. Hátranyúl és kicsit ügyetlenkedik a melltartója kapcsával, aztán kibújik a bugyijából, és összegyűri egy gombócba a melltartóval, beledobja a zsákba, és ott áll meztelenül. Rászólsz, hogy mosolyogjon.

Utasítod, hogy a zsákot vigye le a bejárati ajtóhoz. Mögötte mész. Odatámasztja az ajtóhoz, aztán visszakíséred a fürdőszobába. Megmondod neki, hogy egyenként ürítse bele a festékes kannákat a kádba. A nő koncentrál, a nyelve hegye kidugva. A kannák nehezek, és nem esnek kézre. A festék sűrű és nagyon büdös. Zölden és olajosan folyik a kádba, a szintje lassan emelkedik.

Megdicséred, hogy jól csinálja, meg vagy elégedve vele. Az összes festék a kádban van, egy csepp sem folyt mellé. Megmondod neki, hogy a feladat következő része nehezebb lesz. Vissza kell vinnie az üres kannákat oda, ahonnan hozta. De most már meztelen, vigyáznia kell, hogy senki ne lássa meg. Futnia kell. A nő bólogat. Most, hogy üresek a kannák, már sokkal könnyebbek, így többet is elbír egyszerre. A nő bólogat, megértette. Az ujjára akaszt többet is, ötöt-ötöt mindegyik kezébe, és leviszi a földszintre. Rászólsz, hogy várjon, résnyire nyitod az ajtót, kinézel és hallgatózol, aztán kiküldőd. A nő futva visszaviszi a kannákat a helyükre, aztán visszafut a hidegben a házba.

Megmondod, hogy álljon meg egy kicsit, és pihenje ki magát. Emlékezteted, hogy mosolyognia kell. A nő bocsánatkérően félrebillenti a fejét, és megint kiül az arcára a grimasz. Visszakíséred a fürdőszobába. A csavarhúzó még ott hever a földön. Rászólsz, hogy vegye fel, és karcolja meg vele az arcát. A nő zavart. Elmagyarázod, jó mély karcolásokat, hármat-négyet. Hogy vérezzen. A nő mosolyog és bólogat. Felemeli a csavarhúzót, és végighúzza az arca bal oldalán, a hegyével felsebezve a bőrét. Élénkvörös vonal jelenik meg, úgy tízcentis. A következőt mélyebbre, mondod neki. A nő bólint. A következő karcolás már vérzik, jól van, mondod. Még egyet. A nő még egyet karcol, aztán még egyet, jó, mondod. Most egy utolsó, tényleg mélyet. A nő bólogat és mosolyog. Végighúzza a csavarhúzót, a vér végigfolyik az arcán, jó kislány, dicséred meg.

A csavarhúzó még mindig a kezében van. Megmondod neki, hogy üljön be a kádba, lassan és óvatosan. A nő bedugja a jobb lábát. Aztán a balt. Áll a festékben, amely a lábszára közepéig ér. Megmondod, hogy üljön bele, lassan. A nő leül. A festék a derekáig ér. Utasítod, hogy lassan dőljön hátra. A nő belefekszik. A festék szintje megemelkedik öt centivel, a kád széléig. Elmosolyodsz. Pont jó.

Aztán megmondod neki, most mit csináljon. Először nem érti, mert elég furcsa, amit kérsz tőle. Részletesen elmagyarázod. A nő bólogat. A haja összeragadt a festéktől. Lejjebb csúszik, már csak az arca látszik ki belőle. Hátrahajtja a fejét, a haja lebeg a festékben. Az ujjait használva segít magának. Vastagon festékesek. Pontosan azt teszi, amit mondasz neki. Rögtön sikerül is. A szeme pánikban kidülled, aztán meghal.

Vársz öt percet. Odahajolsz a kád fölé, nem érsz hozzá semmihez. Aztán megteszed az egyetlen dolgot, amit ő nem tudott magának megtenni. A jobb kezeden festékes lesz a kesztyű. Aztán egy ujjal lenyomod a holttestet a homlokánál, hogy belemerüljön a festékbe. Kifelé fordítva, óvatosan lehúzod a kesztyűt. Ellenőrzöd a bal kezeden lévőt, az tiszta maradt. A jobb kezedet a biztonság kedvéért zsebre dugod, és végig ott is tartod. Ez az egyetlen időszak, amikor esetleg ujjlenyomatot hagyhatnál.

A piszkos kesztyűt a bal kezedben viszed, és csöndben lemész a földszintre. Kinyitod az ajtót, kinézel, hallgatózol. Kiviszed a nejlonzsákot. Becsukod magad után az ajtót. Végigsétálsz a be-hajtóúton ki az utcára. Megállsz a kocsi mellett, és a kesztyűt is a zsákba dugod. Kinyitod a csomagtartót, és beteszed. Aztán beülsz a kocsiba, előveszed a zsebedből a slusszkulcsot, és indítasz. Becsatolod a biztonsági övet, és belenézel a visszapillantó tükörbe. Aztán elhajtasz, nem túl lassan, nem túl gyorsan.

A Callan-dosszié a nő katonai pályafutásának ismertetésével kezdődött. Négy évet töltött a hadseregben, és az ismertető negyvennyolc gépelt sorból állt. Reacher neve is előfordult egyszer, a feljelentéssel összefüggésben. Reacher elég jól emlékezett a nőre. Alacsony volt, gömbölyded termetű, mindig vidám és boldog. Reachernek az volt az érzése, Callan maga sem tudta igazán, miért lépett be a hadseregbe. Van egy bizonyos típus, aki többnyire ugyanezt az utat járja be. Valószínűleg nagy családból származott, megszokta, hogy megosszon másokkal mindent, az iskolában jó volt a csapatsportokban, aránylag jó tanuló, de nem túlságosan intellektuális érdeklődésű. Az ilyenek végül gyakran kikötnek a hadseregnél. Annak a folytatásaként látják, amit addig is csináltak. Talán nem tudják magukat harcosként elképzelni, de tisztában vannak vele, hogy minden egyes fegyverforgatóra legalább száz olyan ember jut, akinek valami egyéb, szakmai jellegű feladata van.

Callan végigcsinálta az alapkiképzést, aztán azonnal a raktárba került. Húsz hónap múlva már őrmester volt. Papírmunkát végzett és megrendeléseket teljesített, nagyjából ugyanúgy, mint bármely más helyen dolgozó kortársai, csak éppen a megrendelések fegyverekről és lőszerekről szóltak paradicsom, cipők vagy autók helyett. A Chicago közelében lévő Fort White-ban szolgált, egy raktárban, amely bűzlött a fegyverolajtól, és ahol állandóan zúgva közlekedtek a villástargoncák. Eleinte elégedett volt. Aztán kezdte megsokallni az állandó ugratásokat. A kapitány és az őrnagy egyre inkább túllépte az elfogadható határvonalat, egyre mocskosabb megjegyzéseket tettek, és ki is kezdtek vele. Callan nem volt érzékeny mimóza, de végül megelégelte a fogdosást, és beállított Reacher irodájába.

Miután kilépett, Floridába ment, egy tengerparti kisvárosba negyven mérfölddel északabbra az elegáns nyaralóhelyektől. Itt férjhez ment, aztán elvált, még egy évig ott élt, és ott is halt meg. A dosszié tele volt feljegyzésekkel és fotókkal a helyszínről, de az elkövetés módjáról semmi nem szerepelt. A ház modern volt, egyszintes, narancssárga cserepekkel. A helyszínről készült felvételeken semmi nyoma nem látszott az ajtón vagy az ablakokon erőszakos behatolásnak, odabent sem utalt semmi dulakodásra. A fehér csempés fürdőszobában a kád, tele zöld festékkel, benne lebegett egy meghatározhatatlan alak.

A boncolás semmit nem mutatott ki. Ezt a fajta festéket arra fejlesztették ki, hogy állja az időjárás viszontagságait, és olyan molekuláris szerkezete van, aminek köszönhetően nagyon erősen odatapad mindenhez, amire rákenik. Tökéletesen bevonta a holttestet, beszivárgott a szembe, a szájba. Ha megpróbálták eltávolítani, a bőrt is magával vitte. Semmiféle külsérelmi nyomot nem találtak. Méregnek, injekciós tű szúrásának, légbuborékoknak semmi nyoma. Sokféle agyafúrt módon lehet megölni valakit, és a floridai kórboncnokok minden módszert ismertek, de ebben az esetben egyiknek sem találták a nyomát.

– Na, van valami? – kérdezte Harper.

Reacher vállat vont. – Rengeteg szeplője volt, erre emlékszem. Egy év a napos Floridában biztos még jobban kihozta őket.

– Kedvelte, ugye?

Reacher bólintott. – Nem volt vele semmi bajom.

A dosszié utolsó harmadát a legrészletesebb helyszínleírás töltötte ki, amit valaha is olvasott. Az elemzés szó szerint mikroszkopikus részletességgel zajlott. Minden egyes porszemet és szálacskát összeszedtek és megvizsgáltak. De a behatoló semmi nyomot nem hagyott maga után. A legapróbbat sem.

– Nagyon okos a fickó – jegyezte meg Reacher.

Harper nem felelt semmit. Félretolta a Callan-dossziét, és kinyitotta a Cooke-ról szólót, ugyanolyan formátumban készült, ugyanolyan tömör beszámolóval kezdődött. Cooke abban különbözött Callantől, hogy ő nyilvánvalóan kezdetektől fogva a hadsereget tűzte ki maga elé célul. A nagyapja és az apja is katona volt, vagyis egyfajta katonai dinasztiához tartozott, legalábbis ezekben a családokban ezt így látják, Cooke elég hamar rájött, hogy női mivolta nem igazán erre a hivatásra predesztinálja. Már középiskolás korában jelentkezett az ROTC-be. Korán kezdte a csatározást a jogaiért.

Alhadnagyként kezdte, a stratégiai csoporthoz beosztva, majd előléptették hadnaggyá, és a NATO brüsszeli főhadiszállására került, ahol viszonya lett az ezredessel. Amikor nem kapta meg az előléptetést kapitánnyá olyan hamar, mint szerette volna, panaszt tett ellene.

Reacher jól emlékezett az ügyre. Szó sem volt zaklatásról, legalábbis nem abban az értelemben, ahogy Callan állította. Senki nem fogdosta, nem csipkedték a fenekét, és nem tettek obszcén gesztusokat. De viszonyt folytatni egy beosztottal, egyértelműen tilos volt. Az ezredes belebukott, és végül öngyilkos lett. A nő is otthagyta a hadsereget, és hazarepült Belgiumból. New Hampshire-be költözött, egy tó partján álló kis házba, ahol végül holtan találták a festékkel teli kádban.

A New Hampshire-i kórboncnokok és törvényszéki orvosszakértők ugyanarra jutottak, mint floridai kollégáik: vagyis semmire. A jegyzetek és a fotók ebben a dossziéban is ugyanolyanok voltak. Faház cédrusfából, körülötte erdő, az ajtó sértetlen, odabent semmi felfordulás, vidékies fürdőszoba, a közepén kád, tele zöld festékkel. Reacher átlapozta a fényképeket, aztán becsukta a dossziét.

– Mit gondol? – kérdezte Harper.

– Szerintem ez a festék-dolog nagyon furcsa.

– Miért?

Reacher megvonta a vállát. – Olyan felesleges, nem? Jó, eltöröl minden nyomot a holttesteken, ami csökkenti a kockázatot, viszont a beszerzése és az odaszállítása nagyon is növeli a lebukás veszélyét.

– Olyan, mintha szándékosan valami utalást akarna hagyni, aláhúzza a motivációt. Határozott megerősítése annak, hogy a hadsereggel van kapcsolatban.

– Lamarr szerint ennek pszichológiai jelentősége van. Azt mondja, vissza akarja vinni ezeket a nőket a hadseregbe.

Harper bólintott. – Igen, a ruhájukat is azért veszi el.

– De ha annyira gyűlöli őket, hogy meg akarja ölni, miért akarná visszavinni a hadseregbe?

– Fogalmam sincs. Ki tudja, mi jár egy ilyen beteges gondolkodású fickó fejében?

– Lamarr azt hiszi, ő tudja, mi van a fejében – mondta Reacher.

Az utolsó dosszié Lorraine Stanleyről szólt. A története hasonló volt Callanéhez, de nem olyan régen történt. Ő fiatalabb volt. Őrmesterként dolgozott egy hatalmas katonai raktárban, Utahban, az egyetlen nőként. Az első naptól fogva állandóan piszkálták, megkérdőjelezték az alkalmasságát. Egyik éjjel betörtek a szálláshelyére, és ellopták a nadrágjait. Másnap reggel szoknyában volt kénytelen megjelenni. A következő éjjel ellopták az összes fehérneműjét. A következő reggel szoknyában volt, alatta semmi. A hadnagy behívatta az irodájába. Ráállította egy tükörre a szoba közepén, miközben lehordta valami mondvacsinált ürüggyel. Eközben az emberek egyfolytában ki-be mászkáltak. Az ügynek az lett a vége, hogy a hadnagy a katonai börtönbe került, Stanley még egy évig szolgált, aztán otthagyta a hadsereget, és egyedül élt és egyedül halt meg San Diegóban, a kis házban, amit a helyszíni fotókon látni lehetett, és ahol a kaliforniai szakértők és kórboncnokok megint nem találtak semmi nyomot.

– Maga hány éves? – kérdezte Reacher.

– Én? Huszonkilenc, mondtam már.

– És Coloradóból jött, ugye?

– Aspenből.

– Testvérei vannak?

– Két lány, egy fiú.

– Idősebbek vagy fiatalabbak?

– Mind idősebbek, én vagyok a legkisebb.

– A szülei?

– Az apám gyógyszerész, az anyám kisegít mellette.

– Gyerekkorában jártak nyaralni?

Harper bólintott. – Persze. Grand Canyon, Painted Desert, mindenfelé. Egyszer a Yellowstone parkban kempingeztünk.

– Autóval mentek, ugye?

Harper megint bólintott. – Persze. Nagy kocsi, tele gyerekkel, boldog család. De miért érdekli ez?

– Mire emlékszik az autóutakról?

Harper elhúzta a száját. – Rémesen hosszúak voltak.

– Hát ez az.

– Micsoda?

– Ez egy nagy ország ám.

– És?

– Caroline Cooke New Hampshire-ben halt meg, Lorraine Stanley három héttel később San Diegóban. Ez gyakorlatilag az ország két vége. Talán harmincötezer mérföld. Lehet, hogy több.

– Kocsival utazik a gyilkos?

Reacher bólintott. – Többszáz gallon festéket kell szállítgatnia.

– Lehet, hogy valahol van egy raktára.

– Az csak rontana a helyzeten. Hacsak az a raktár nem valahol New Hampshire és San Diego között van, akkor ez csak azt jelenti, hogy külön kitérőt kell tennie a festék miatt is. Ez csak hozzáadna a távolsághoz, nem csökkentené.

– És?

– Tehát harminc-negyvenezer mérföldet kell megtennie az utakon, meg még hozzájön az az idő, amit előtte Lorraine Stanley megfigyelésével kellett töltenie a gyilkosság előtt. Meg tudja ezt csinálni egy hét alatt?

Harper összevonta a szemöldökét. – Mondjuk, hetvenórás út, óránként ötvenöt mérföldes sebességgel.

– Amit nem tud végig tartani. Át kell haladnia városokon, közbejöhet útépítés miatti sebességkorlátozás, bármi. És a megengedett sebességhatárt nem fogja túllépni. Egy ilyen óvatos fickó nem kockáztatja meg, hogy valaki szaglászni kezdjen az autó ja körül. Több száz gallon katonai festék elég feltűnő, nem?

– Akkor, mondjuk, száz órát kell az úton töltenie.

– Minimum. És egy-két nap kell a megfigyelésre, amikor oda ért. Ez több mint egy hét. Legalább tíz vagy tizenegy nap kell rá, talán tizenkettő is.

– Tehát?

– Maga mondja meg.

– Ez a fickó nem olyan valaki, aki két hét munka, egy hét szabadság beosztás szerint dolgozik. Reacher bólintott. – Pontosan.

Kisétáltak az épületből, és elindultak a szomszédos kantinhoz. Beköszöntött a csendes őszi idő. A levegő vagy tíz fokkal melegebb lett, de még így is csípős. A pázsit zöld volt, az ég ragyogó kék. A nyirkosság elpárolgott, a környező fákon száraznak látszottak a levelek és egy-két árnyalattal világosabbnak.

– Kedvem lenne kint maradni egy kicsit – mondta Reacher.

– Dolgoznia kell.

– Elolvastam azokat az átkozott dossziékat. Ha újra elolvasom, az nem fog segíteni. Gondolkoznom kell.

– Kint jobban tud gondolkozni?

– Többnyire igen.

– Oké, akkor jöjjön el velem a lőtérre. Úgyis most kell vizsgáznom lövészetből.

– Még nem vizsgázott le?

A nő elmosolyodott. – Dehogynem. De havonta meg kell ismételni. Ez a szabály.

A kantinban vettek egy szendvicset, és útközben megették. A szabadtéri lőtéren vasárnapi nyugalom honolt. Hatalmas volt, akkora, mint egy jéghokipálya, három oldalán agyagfalak vették körbe. Hat pálya volt, vállig érő beton falakkal, a végükben céltábla. Ezek kartonpapírból voltak, acélkeretbe csíptetve. Mindegyiken egy ember képe, a célkörök a szívéből indultak ki. Harper bejelentkezett a lőtér felügyelőjénél, és odaadta neki a pisztolyát. A férfi megtöltötte hat golyóval, aztán visszaadta, két pár fülvédővel együtt.

– A hármasra menjen – mondta.

A hármas pálya a középső volt. A betonpadlón fekete vonal húzódott.

– Hetvenöt láb a távolság – jelezte Harper.

Megállt pontosan a vonalon, és feltette a fülvédőt. Két kézzel felemelte a pisztolyt. A lába kis terpeszben, a térde kicsit behajlítva, a csípője előretolva, a válla hátra. Egymás után kilőtte a hét golyót, fél másodperces szünetekkel. Reacher figyelte, ahogy az inak megfeszülnek a karján, minden lövésnél kicsit megrántva a fegyver csövét.

– Megnézi? – kérdezte Harper.

Reacher arra számított, talán harminccentis függőleges vonalban elrendezve, egymás alatt találja majd a találatokat a céltáblán, de amikor odament a pálya végébe, nem egészen ezt látta. Két találat volt a közepén, kettő a következő körben, kettő az azután következőben. Reacher levette a papírt, és visszavitte.

– Két ötös, két négyes, két hármas – mondta Harper. – Huszonnégy pont. Épp csak hogy átmegyek.

– Jobban kéne használni a bal karját – tanácsolta Reacher.

– Hogyan?

– Minden súlyt helyezzen a bal karjára, és a jobb kezét csak arra használja, hogy meghúzza a ravaszt.

– Mutassa meg – kérte Harper.

Reacher szorosan a háta mögé lépett, és a bal karjával átfogta. Harper a jobb kezében felemelte a pisztolyt, és Reacher megfogta a kezét.

– Lazítsa el a karját – mondta. – Hadd tartsam én a súlyt.

A karja hosszú volt, de a nőé is. Kicsit hátrább lépett, és szorosan nekisimult. Reacher előredőlt. Az álla a nő fejéhez ért. Illatos volt a haja.

– Jó, most mehet – mondta.

Harper párszor meghúzta a ravaszt, a tár üresen kattogott. A fegyver csöve sziklaszilárdan állt.

– Jónak tűnik – mondta.

– Kérjen még golyókat.

Harper kibontakozott a karjából, és visszasétált a lőtérfelügyelő fülkéjéhez, és kapott egy újabb sorozat golyót. Beállt a szomszédos pályára, az új céltáblához. Reacher a háta mögé állt, megfogta a kezét, amelyikben a pisztoly volt, és tartotta a súlyát. A nő nekidőlt, és kétszer lőtt. Reacher látta az apró lyukakat a céltábla kellős közepén, talán két centire egymástól.

– Látja? – mondta Reacher. – Hagyni kell, hogy a bal oldal tegye a dolgát.

– Ez úgy hangzik, mint egy politikai szlogen. A nő ottmaradt, nekisimulva. Reacher érezte, ahogy lélegzi

Hátrább lépett, aztán a nő megint lőtt, most egyedül. Két gyors lövés egymás után. A töltényhüvelyek koppantak a betonon. Két. újabb lyuk jelent meg a céltábla közepén. Most még négy lyukacska díszelgett rajta, egy akkora helyen, mint egy névjegy.

– Akarja maga az utolsó kettőt? – kérdezte Harper. Odalépett, és átnyújtotta Reachernek a pisztolyt, a csövénél fogva. SIG-Sauer volt, ugyanolyan, mint amilyet Lamarr szegezett a fejének úton Manhattanbe. Reacher megállt, háttal a céltáblának, és a pisztoly súlyát méregette a kezében. Aztán hirtelen megpördült, és kilőtte a két golyót, a céltábla kellős közepére, ahol az emberalak szemei lettek volna.

– Én így csinálnám – mondta. – Ha tényleg dühös lennék valakire, és bosszúból meg akarnám ölni, így csinálnám. Nem vacakolnék egy nyavalyás fürdőkáddal meg több gallon festékkel.

A könyvtárszobába visszafelé menet összefutottak Blake-kel. Egyszerre látszott tanácstalannak és izgatottnak. Az arcán aggodalom ült. Valami új probléma adódhatott.

– Lamarr apja meghalt – közölte.

– A mostohaapja – mondta Reacher.

– Mindegy. Meghalt, ma reggel. A spokane-i kórházból telefonáltak, itt keresték Júliát. Most fel kell hívnom otthon.

– Adja át neki őszinte részvétünket – kérte Harper. Blake tétován bólintott, és elment.

– Nem lenne szabad engednie, hogy Lamarr ezen az ügyön dolgozzon – mondta Reacher.

Harper bólintott. – Lehet, de nem fogja eltávolítani. Julia nem is hagyná. Mindene a munkája.

Reacher nem felelt semmit. Harper kinyitotta az ajtót, és visszatértek a szobába a tölgyfa asztalok, bőrszékek és dossziék közé. Reacher leült és az órájára nézett, öt perccel múlt negyed négy. Talán még két óra álmodozás, aztán végre vacsorázhat, és elmenekülhet a szobája magányába.

Végül három óra lett belőle. És nem álmodozással telt. Ült, belebámult a semmibe, és keményen gondolkozott, Harper idegesen figyelte. Reacher fogta a dossziékat, és elrendezte őket maga előtt az asztalon. Callant jobbra alulra, Stanley balra lent, Cooke fent jobbra, és bámulta őket. Megint a dolog földrajzi vonatkozásain törte a fejét. Hátradőlt, és lehunyta a szemét.

– Jutott valamire? – kérdezte Harper.

– Kéne nekem egy teljes névsor mind a kilencvenegy nőről – mondta Reacher.

– Oké – bólintott a nő.

Reacher csukott szemmel várt. Hallotta, hogy Harper kimegy. Egy hosszú percig élvezte a meleget és a csöndet, aztán a nő már vissza is jött. Reacher kinyitotta a szemét, és látta, hogy Harper odahajol, és átnyújt egy újabb vaskos kék dossziét.

– Ceruzát is kérek.

Harper odament egy fiókhoz, és keresett egy ceruzát. Odagörgette az asztalon Reachernek. Reacher kinyitotta az újabb dossziét, és olvasni kezdte. Az első papír a Védelmi Minisztériumból érkezett, négy lap összekapcsolva, kilencvenegy név ábécérendben. Egyik-másik ismerős volt. Köztük volt Rita Scimeca is, akit Blake-nek említett. Lorraine Stanley előtt szerepelt. A nevek mellett ott sorakoztak a lakcímek is, a legtöbbet a veteránok szövetségének egészségbiztosítóján keresztül szerezték meg. Scimeca Oregonban lakott. Aztán egy vaskos papírköteg következett, mindenféle háttér-információval. A hadsereg jelentései egyik-másik nőről elég részletesek, másokról vázlatosak, de ez is elég volt egy alapvető következtetés levonásához. Reacher ide-oda lapozgatott, aztán nekiállt a ceruzával, és húsz perccel később megszámolta, hány jelölést tett.

– Csak tizenegy nő jöhet szóba – mondta –, nem kilencvenegy.

Harper felvonta a szemöldökét. – Tényleg? Reacher bólintott. – Tizenegy. – Már csak nyolcan vannak veszélyben, nem nyolcvannyolcan.

– Miért?

– Több okból is. A kilencvenegy az elejétől abszurdnak tűnt. Ugyan ki gondolná komolyan, hogy sorra gyilkoljon kilencvenegy nőt? Öt és egynegyed éven keresztül? Ez nem túl hihető. Egy ilyen okos fickó nyilván leszűkíti a kört valami kezelhetőbb számra. A tizenegy már egész jól hangzik.

– Minek az alapján?

– úgy, hogy korlátozza magát a ténylegesen végrehajtható esetekre. Kialakít egy alkategóriát. Mi volt még közös Callanben, Cooke-ban és Stanleyben?

– Mi?

– Hogy egyedül éltek. Egyértelműen teljesen egyedül. Nem voltak férjnél, vagy elváltak és egyedül éltek, különálló házban, kertvárosban vagy vidéken.

– És ez ilyen fontos?

– Hát persze. Gondoljon a gyilkos módszerére. Olyan hely kell, ami csendes és magányos. Ahol senki nem zavarja meg, nincsenek tanúk. Be kell cipelnie azt rengeteg festéket a házba. Nézze meg ezt a listát. Vannak közöttük férjezettek, olyanok, akiknek nemrég született gyerekük, mások a családjukkal, a szüleikkel élnek, vannak, akik emeletes bérházakban, farmokon, sőt kommunákban, vannak, akik főiskolára járnak. De ő olyanokat szemel ki, akik különálló házban és egyedül élnek.

Harper a fejét csóválta. – Ilyenekből több van, mint tizenegy. Mi is összeszámoltuk. Ha jól emlékszem, több mint harminc, nagyjából a harmaduk.

– De maguknak ehhez utána kellett járni az adatoknak. Én azokról beszélek, akikről teljesen egyértelmű, hogy egyedül vannak, első ránézésre, ennek a listának az alapján. Mert ugyebár, nem valószínű, hogy a gyilkosnak elvégezné valaki az efféle kutatást. Egyedül dolgozik, titokban. És nem áll más a rendelkezésére, csak ez a lista.

– Hiszen ez a mi listánk.

– De neki is ugyanez kell hogy meglegyen. Maguk is a hadseregtől kapták ezt a névsort, nem? Nyilván ő is ugyanonnan szerezte be.

Negyvenhárom mérföldnyire, kicsit északkeletre, pontosan ugyanez a névsor hevert egy kifényesített íróasztalon, egy kis ablaktalan irodában, valahol a Pentagon egy eldugott zugában. Kicsit sötétebb volt rajta a festék, mert korábbi másolat volt, mint a Reachernél lévő, de egyébként ugyanaz. Ugyanazok a lapok. Tizenegy név volt megjelölve rajta. Nem sietősen, ceruzával, hanem szépen aláhúzva, töltőtollal és vonalzóval. A tizenegy névből három áthúzva. A lista mellett az íróasztalon egy egyenruhás kar feküdt. Simán az asztalra fektetve, a csuklójánál kicsit felemelve kezét, hogy ne tenyereljen az asztal fényes lapjára. A bal kézben egy vonalzó volt, a jobb egy töltőtollat fogott. A bal kéz megmozdult, és odahelyezte a vonalzót egy negyedik név alá. Aztán kicsit följebb csúsztatta, megmozdult a jobb kéz, és vastagon áthúzta a nevet. Aztán felemelte a tollat a papírról.

Akkor most mit csináljunk? – kérdezte Harper.

Reacher hátradőlt, és megint lehunyta a szemét. – Szerintem ezzel kéne próbálkozni. A megmaradó nyolc nőt folyamatosan őrizni kellene, és akkor szerintem a fickó tizenhat napon belül a karjaikba sétál.

Harper bizonytalannak látszott. – Ez egy szerencsejáték. És nagyon fárasztó. Csak találgatjuk, hogy ő mit gondol, amikor a névsorra néz.

– Nekem az a feladatom, hogy megpróbáljak úgy gondolkodni, mint ő.

– És ha mondjuk, téved?

– Mihez képest? Ahhoz, hogy maguk milyen remekül haladnak?

Harper még mindig nem volt meggyőzve. – Jó, mondjuk, hogy ez egy jó elképzelés. Megéri, hogy utánajárjunk. De lehet, hogy Blake meg a többiek már gondoltak rá.

– Aki mer, az nyer. Ha nem próbálkozunk, nem jutunk sehová.

Harper egy pillanatig hallgatott. – Jól van, holnap reggel beszélek Júliával.

Reacher kinyitotta a szemét. – Gondolja, hogy itt lesz?

Harper bólintott. – Itt lesz.

– Nem az apja temetésén kéne lennie?

– Persze, de nem fog elmenni. Ha ilyen ügyön dolgozik, még a saját temetésére se menne el.

– Hát jó. De szerintem inkább Blake-kel beszéljen, Lamarrt hagyjuk ki.

– Miért?

– Mert a húga egyedül lakik, emlékszik? Úgyhogy az esélyei elég rosszak, nyolc az egyhez. Blake-nek most már tényleg le kéne állítani Lamarrt.

– Ha egyetért a maga következtetéseivel.

– Muszáj lesz neki.

– Talán igen. De akkor se fogja leállítani Júliát.

– Ezt kéne tennie.

– Lehet, de nem fogja.

Reacher vállat vont. – Akkor ne is mondjon neki semmit. Csak az időmet pazarlom itt. Blake egy idióta.

– Ne mondjon ilyeneket. Együtt kell működnie velünk. Gondoljon Jodie-ra.

Reacher újból lehunyta a szemét, és Jodie-ra gondolt Nagyon távolinak érezte. Sokáig gondolt rá.

– Menjünk vacsorázni – javasolta Harper. – Aztán beszélek Blake-kel.

Negyvenhárom mérfölddel északkeletre, az egyenruhás férfi a papírlapot bámulta, mozdulatlanul, az arcán olyan kifejezéssel, mint aki lassan halad előre egy nehéz vállalkozással. Kopogtattak az ajtón.

– Várjon! – kiáltott ki.

Lerakta a vonalzót, a tollra rácsavarta a kupakot, és a zsebébe csúsztatta. Összehajtogatta a névsort, és betette a fiókba, egy könyv alá csúsztatva. A Biblia volt, fekete borjúbőr kötésben. A vonalzót a Biblia tetejére rakta, és becsukta a fiókot. A zsebéből kivett egy kulcsot, és be is zárta. A kulcsot visszarakta a zsebébe, elhelyezkedett a széken, és lesimítgatta az uniformisát.

– Szabad! – kiáltott ki.

Nyílt az ajtó, egy tizedes lépett be, és tisztelgett.

– A kocsi megérkezett, ezredes úr – mondta.

– Köszönöm, tizedes – bólintott az ezredes.

Quantico fölött még mindig ragyogó kék volt az ég, de a levegőben már az éjszakai hideget lehetett érezni. Kelet felől sötétedett az épületek mögött. Reacher és Harper gyors léptekkel végigsétáltak a kivilágított úton. A lámpák sorra felgyulladtak, amikor melléjük értek, aztán automatikusan kialudtak a hátuk mögött. Kettesben vacsoráztak, egy kétszemélyes asztalnál, a terem egy olyan részében, ahol eddig még nem ültek. Amikor visszasétáltak a főépületbe, már teljesen sötét volt. Felmentek a lifttel, és Harper a kulccsal kinyitotta a szoba ajtaját.

– Köszönöm a segítséget – mondta. Reacher nem felelt.

– És a lövészetgyakorlatot is. Reacher bólintott. – Szívesen.

– Jó a technikája.

– Egy öreg törzsőrmestertől tanultam.

Harper elmosolyodott. – Az oktatás technikájára gondoltam. Reacher bólintott, és arra gondolt, milyen érzés volt, ahogy a nő háta és csípője hozzásimult, és a haja csiklandozta az arcát, milyen volt a puhasága, az illata.

– Megmutatni mindig jobb, mint elmagyarázni.

– Igen, az a legjobb.

Harper becsukta az ajtót, Reacher pedig hallgatta gyorsan távolodó lépteit.

14. fejezet

Korán ébredt, még sötét volt. Egy darabig elálldogált az ablaknál, a dereka köré tekert törülközőben, és kibámult a sötétségbe. Megint nagyon hideg volt. Aztán lezuhanyozott és megborotválkozott. Félig már elhasználta a sampont, amit adtak. Az ágy mellett felöltözött. Kivette a gardróbból a kabátját, és belebújt. Visszament a fürdőszobába, és zsebre vágta a fogkeféjét, arra az esetre, ha ez a mai lenne az a nap.

Leült az ágyra, összehúzva magán a kabátot, és várta Harpert. De amikor a kulcs megzörrent a zárban, és nyílt az ajtó, nem ő lépett be, hanem Poulton, az arcán szándékoltan kifürkészhetetlen kifejezéssel.

– Hol van Harper? – kérdezte Reacher.

– Nem ért rá – felelte Poulton.

– Nem beszélt Blake-kel?

– De, tegnap este.

– És?

Poulton vállat vont. – És semmi.

– Nem vesznek tudomást az elméletemről?

– Maga nem azért van itt, hogy elméleteket alkosson.

Reacher bólintott. – Jó. Mehetünk reggelizni?

Poulton is bólintott válaszul. – Persze.

A nap már felkelt keleten, és pirosra színezte az égbolt alját. Felhők nem voltak, se nyirkosság, se szél. Kellemes volt a séta a hajnali szürkületben. Mindenfelé nyüzsögtek az emberek, hétfő reggel, egy új hét kezdete. Blake a szokásos asztalnál ült a kantinban, az ablak mellett. Lamarr is vele volt. Fekete blúzt viselt a szokásos krémszínű helyett. Kicsit fakó volt, mintha sokszor mosták volna. Az asztalon kávé, bögrék, tej és cukor, fánk. Újságok nem voltak.

– Hallom, rossz hírt kapott Spokane-ből. Nagyon sajnálom – mondta Reacher a nőnek.

Lamarr némán bólintott.

– Én felajánlottam, hogy vegyen ki szabadságot – mondta Blake. – Joga van hozzá.

Reacher ránézett. – Nekem nem kell magyarázkodnia.

– Az életben állandóan jelen van a halál – mondta Lamarr. – Ezt az ember itt hamar megtanulja.

– Nem megy el a temetésre?

Lamarr egy kávéskanállal játszadozott, a mutatóujján egyensúlyozta és mereven bámulta.

– Alison nem hívott fel – mondta. – Még nem tudom, mikor lesz.

– Maga nem hívta fel őt?

Lamarr vállat vont. – Nem akartam zavarni.

– Nem hiszem, hogy Alison zavarásnak érezné.

Lamarr felnézett. – Nem tudom.

Csönd lett. Reacher felfordított egy bögrét, és töltött magának a kávéból.

– Neki kell fognunk a munkának – mondta Blake.

– Nem tetszik magának az elméletem? – kérdezte Reacher.

– Ez csak találgatás, nem elmélet – jegyezte meg Blake. – Mindenki találgathat, amennyit akar. De nem fordíthatunk hátat nyolcvan nőnek, csak mert szeretünk találgatni.

– Miért, eddig annyira törődtek velük? – kérdezte Reacher. Nagyot kortyolt a kávéból, és a fánkokra nézett. Keménynek és száraznak látszottak, lehet, hogy még szombatról maradtak.

– Szóval, nem veszik figyelembe, amit mondtam? – kérdezte. Blake bólintott. – De, megfontoltam.

– Akkor fontolgassa még. Mert a következő áldozat abból a tizenegyből lesz, akiket megjelöltem. És a maga lelkén fog száradni.

Blake nem felelt semmit, Reacher pedig hátratolta a székét.

– Hozok inkább waffelt – mondta. – Nem szimpatikusak ezek a fánkok.

Felállt, mielőtt a többiek tiltakozhattak volna, és elindult a pult felé. Megállt az első asztalnál, amelyen ott hevert a New York Times, egy egyedül reggeliző férfi mellett, aki épp a sportrovatot tanulmányozta. Az első oldalak félre voltak tolva a bal könyöke mellé. Reacher felvette. A hír, amire várt, ott is volt, a címlap alsó részén.

– Elkérhetném ezt? – kérdezte.

A férfi oda se nézve bólintott. Reacher a hóna alá dugta az újságot, és odasétált a pulthoz. A reggeli svédasztalszerűen volt feltálalva. Vett magának pár waffelt, és nyolc szelet sült szalonnát. A waffelre jó sok juharszirupot öntött. Szüksége lesz tápláló reggelire. Hosszú utazás áll előtte, és az elején valószínűleg sokat kell gyalogolni.

Visszament az asztalhoz, és ügyetlenül leült, vigyázva, hogy le ne csurogjon a szirup a tányérról, és ne ejtse le az újságot. Kiteregette a tányérja előtt, és enni kezdett. Aztán úgy tett, mintha most venné észre a címet.

– Ezt nézzék meg! – kiáltott fel tele szájjal.

A cikk címe így szólt: Bandák harca Manhattanben, hat halott. A cikk beszámolt a rövid, de halálos kimenetelű összetűzésről két védelmi pénzt szedő, rivális banda között. Az egyik állítólag kínai, a másik szíriai. Automata fegyvereket és bozótvágó késeket használtak. A kínaiak két embert vesztettek el, a szíriaiak négyet. A négy halott között ott volt a feltételezett bandavezér, egy bizonyos Almás Petrosian. Nyilatkozott a New York-i rendőrség és az FBI képviselője is, és rövid beszámolót adtak a New York-i védelmi pénzszedés százéves történetéről, a kínai bandák és más etnikai csoportok harcairól ebben az üzletágban, amely talán dollármilliókra is rúg az egész országban.

– Ezt nézzék meg – mondta megint Reacher.

Már látták, ez egyértelmű volt. Mind elfordultak. Blake kibámult az ablakon, a kivilágosodó égre. Poulton a terem hátsó falára szegezte a tekintetét. Lamarr még mindig a kávéskanalat bámulta.

– Cozo már felhívta magukat, hogy beszámoljon a fejleményekről? – kérdezte Reacher.

Senki nem felelt, ami felért egy igennel. Reacher elmosolyodott.

– Az élet nem könnyű – mondta. – Meg akartak fogni valamivel, és most kivették a kezükből az ütőkártyát. A véletlenek már csak ilyenek.

– Igen, a véletlenek – bólintott Blake.

– Tehát, akkor tisztázzunk mindent – folytatta Reacher. – Harper nem vált be a femme fatale szerepben, a jó öreg Petrosian pedig halott, tehát nincs több adu a kezükben ellenem. És különben is, úgysem hallgatnak arra, amit mondok. Akkor mi okom lenne rá, hogy itt maradjak?

– Sok oka is van – mondta Blake.

Csönd.

– Nekem egyik se elég meggyőző – jelentette ki Reacher. Felállt. Senki nem próbálta visszatartani. Kisétált a kantinból, át az üvegajtón, ki a hajnali hidegbe. Elindult.

Kisétált a kerítésnél lévő kis őrházig. Átbújt a sorompó alatt, a látogatóknak szóló névjegyet ledobta az útra. Továbbsétált, az első kanyarnál befordult, és így már a haditengerészet területére ért. Az út közepén sétált, és fél mérföld után elérkezett az első kis tisztáshoz. Több autó állt itt, mellettük néhány ember, akik csöndesen figyelték. Hagyták, hogy továbbmenjen. Szokatlan volt, hogy valaki gyalog járjon errefelé, de nem tilos. Reacher félóra múlva elért a másik kis tisztáshoz. Azon is átvágott, és tovább gyalogolt.

Öt perccel később meghallotta a háta mögött, hogy egy autó közeledik. Megállt, hátrafordult, és megvárta. Amikor a kocsi olyan közel ért, hogy már nem vakította el a reflektorok fénye, meglátta, hogy Harper ül benne. Erre számított is. A nő egyedül volt. Melléhúzódott, és letekerte az ablakot.

– Hello, Reacher.

Reacher bólintott, de nem mondott semmit.

– Elvihetem?

– Kifelé, vagy vissza?

– Amerre maga akarja.

– Az I-95-ös autópálya bejárata megtenné. Északi irányba.

– Stoppolni akar?

Reacher bólintott. – Repülőre nincs pénzem.

Beült a nő mellé, és lassan elindultak. Harperen a második öltöny volt, a haja kibontva hullott a vállára.

– Azt mondták, vigyen vissza? – kérdezte Reacher.

Harper megrázta a fejét. – Úgy döntöttek, nem veszik semmi hasznát. Azt mondták, nincs használható ötlete.

Reacher elmosolyodott. – És most hogy kéne reagálnom? Dühödten visszarohanni, és bebizonyítani, hogy tévednek?

Harper is elmosolyodott. – Valahogy úgy. Tíz percig vitatkoztak, mi lenne a legjobb megközelítés. Lamarr azt mondta, az egójára kell hatni.

– Ilyen az, amikor valaki úgy próbál pszichológiával foglalkozni, hogy tájképi kertészetet tanult az egyetemen.

Továbbhaladtak az erdőn át kanyargó úton, míg elhajtottak az utolsó tisztás mellett is.

– De igaza van – folytatta Reacher. – Nincs használható ötletem. Senki nem fogja elkapni ezt a fickót, mert túl okos. Hozzám képest túl okos, az biztos.

Harper megint elmosolyodott. – Maga is pszichologizál? Próbál tiszta lelkiismerettel távozni?

Reacher megrázta a fejét. – Az én lelkiismeretem mindig tiszta.

– Petrosiannal kapcsolatban is?

– Miért ne lenne?

– Micsoda pokoli véletlen, nem? Megfenyegetik Petrosiannal, erre az három napon belül meghal.

– Puszta véletlen.

– Igen, véletlen. Tudja, hogy nem mondtam el nekik, hogy én egész nap Trent irodája előtt várakoztam?

– Miért nem?

– Magamat védtem.

Reacher ránézett. – És hogy jön most ide Trent irodája?

Harper megvonta a vállát. – Nem is tudom. Nem szeretem a véletleneket.

– Az ilyesmi időnként előfordul.

– Az FBI-nál senki nem szereti a véletleneket.

– És?

Harper megint vállat vont. – Úgyhogy lehet, hogy szaglásznak majd egy kicsit. Később még pácba kerülhet miatta.

Reacher megint elmosolyodott. – Ez most a második megközelítési módszer?

Harper is elmosolyodott, aztán hangosan elnevette magát. – Igen, a második. Még van vagy egy tucat. Egyik-másik egész jó. Akarja mind hallani?

– Nem igazán. Nem megyek vissza. Úgysem hallgatnak rám.

Harper bólintott, és tovább vezetett. Megálltak az autópályára vezető behajtóút előtt, a kereszteződésnél.

– Elviszem a következő kijáratig – mondta Harper. – Errefelé nem jár senki, csak az FBI emberei. Azok nem fogják felvenni.

Reacher bólintott. – Köszönöm.

– Jodie otthon van – mondta Harper. – Felhívtam Cozo irodáját. Úgy néz ki, figyelték. Ma reggel érkezett haza, taxival a repülőtérről. Ma nem ment be dolgozni.

Reacher elmosolyodott. – Nagyszerű, akkor biztos, hogy nem megyek vissza.

– Szükségünk van a segítségére, tudja.

– Nem hallgatnak arra, amit mondok.

– Vegye rá őket, hogy hallgassanak magára.

– Ez a harmadik megközelítés?

– Nem, ezt most én mondom. Komolyan.

Reacher sokáig nem szólt semmit, aztán bólintott.

– De miért nem hallgatnak rám?

– Talán büszkeségből.

– Szükségük van segítségre, az biztos. De nem az enyémre.

Nekem nincsenek meg ehhez a kellő forrásaim. És nincs kellő hatalmam.

– Mihez?

– Hogy kivegyem a kezükből az ügyet. Pazarolják az idejüket ezzel a profilalkotó marhasággal, ahelyett, hogy a nyomokra koncentrálnának.

– Nincsenek nyomok.

– De igen, vannak. Az, hogy milyen okos a fickó. A festék, az esetek földrajzi megoszlása, az, hogy milyen elhagyatott helyeken történtek a gyilkosságok. Ezek mind nyomok. Ezekre kellene koncentrálni. Biztos, hogy jelentenek valamit. Nem a motivációval kell kezdeni, hanem innen.

– Majd megmondom nekik.

Harper lefordult a főútról, és megállt egy mellékútnál.

– Nem fog bajba kerülni miattam? – kérdezte Racher.

– Amiért nem vittem vissza? De, lehet. Reacher hallgatott, a nő meg elmosolyodott.

– Ez a tizedik megközelítés volt – mondta. – Nem lesz semmi bajom.

– Remélem is – mondta Reacher, és kiszállt a kocsiból. Átvágott az úton, és elsétált az autópálya felé, aztán megállt, és nézte, ahogy Harper a felüljáró alatt elhaladva visszafordul dél felé.

Egy százkilencvenöt centis és száztíz kilós stopposnak nincs könnyű dolga. A nők többnyire nem állnak meg neki, mert tartanak tőle. A férfiak ugyanilyen óvatosak lehetnek. De Reacher frissen borotvált volt, tiszta és szolidan öltözött. Ez javított az esélyein, és épp elég teherautó és kamion jár az utakon nagydarab sofőrökkel, akik senkitől nem félnek, úgyhogy hét óra alatt vissza is érkezett New Yorkba.

A hét óra során többnyire hallgatott, részben, mert a teherautók motorja túl hangosan bőgött a beszélgetéshez, részben, mert nem volt beszédes kedvében. A hobó-démon megint ott sutyorgott a fülében. Most hová mész? Vissza Jodie-hoz, természetesen. Oké, nagyokos, és még mi vár? Mi a nyavalya vár rád? A kerti munka a ház körül? A falak festegetése? Ült a barátságos sofőrök mellett, és érezte, ahogy egyre fogy a rövid kis szabadság, amiben része volt az utóbbi egy-két napban. Próbálta elfelejteni, és úgy érezte, sikerült is. Az utolsó teherautó, amelyik felvette, egy New Jersey-i zöldségszállító volt, Greenwich Village-be tartott. Átdübörögtek a Holland alagúton, aztán Reacher kiszállt, és az utolsó mérföldet a Canalon és Broadwayen már gyalog tette meg, egészen Jodie lakásáig, és közben végig arra gondolt, mennyire szeretné látni a lányt.

Volt kulcsa a ház kapujához. Felment a lifttel, és bekopogott a lakás ajtaján. A kukucskálónyílás elsötétedett, aztán nyílt az ajtó, és ott állt Jodie, farmerben és ingben, magasan, karcsún és üdén. A leggyönyörűbb nő, akit Reacher valaha látott. De nem mosolygott.

– Szia, Jodie.

– Egy FBI-ügynök van a konyhámban – közölte Jodie köszönés helyett.

– Minek?

– Hogy minek? Ezt inkább én kérdezhetném tőled.

Reacher követte Jodie-t a konyhába. Az ügynök alacsony, vastag nyakú fiatalember volt. Kék öltöny, fehér ing, csíkos nyakkendő. Egy mobiltelefont szorított a füléhez, és valakinek jelentette, hogy Reacher megérkezett.

– Mit akar? – kérdezte Reacher.

– Azt, hogy várjon itt. Úgy tíz percet, ha lehet.

– Minek?

– Majd megtudja. Tíz perc, csak ennyit kérek.

Reachernek kedve lett volna elmenni, csak hogy szembeszálljon vele, de Jodie leült. Az arcán félig aggodalom, félig bosszúság tükröződött. A New York Times nyitva hevert a konyhaszekrényen. Reacher odapillantott.

– Oké – mondta. – Tíz perc.

Ő is leült. Némán vártak, inkább tizenöt perc telt el, mint tíz, amikor megszólalt a kaputelefon csengője, és az FBI-ügynök odasietett. Kinyitotta a kaput, aztán kiment az előszobába. Jodie passzívan ült, mintha vendég lenne a saját lakásában. Reacher hallotta, ahogy zúgva megindul a lift, aztán megáll. Nyílt a lakás ajtaja. Léptek koppantak a parkettán.

Alan Deerfield sétált be a konyhába. Sötét színű ballonkabát volt rajta, a gallérja felhajtva. Energikusan mozgott, a cipője talpán homok csikorgott, amitől hangos és fenyegető lett a bevonulása.

– Hatan meghaltak a városban – mondta. Meglátta a Timest az asztalon, odament, és felmutatta a címlapját. – Úgyhogy lenne néhány kérdésem.

Reacher ránézett. – Milyen kérdések?

Deerfield mereven visszabámult. – Kínos kérdések.

– Akkor tegye fel őket.

Deerfield bólintott. – Az első kérdésem Miss Jacobnak szólna.

Jodie fészkelődni kezdett a széken, de nem emelte fel a tekintetét.

– Mit akar kérdezni?

– Hol járt az elmúlt néhány napban?

– El kellett utaznom. Üzleti ügyben.

– Hová utazott?

– Londonba. Megbeszélésem volt egy ügyfelünkkel.

– Londonban? Angliában?

– Miért, van máshol is London?

Deerfield vállat vont. – Például Kentuckyban vagy Ohióban. Sőt valahol Kanadában is van egy London nevű város, azt hiszem, Ontario államban.

– Az angliai Londonban – mondta Jodie.

– Vannak ügyfeleik az angliai Londonban?

Jodie még mindig a padlót nézte. – Mindenfelé vannak ügyfeleink. Főleg az angliai Londonban.

Deerfield bólintott. – A Concorde-dal ment?

Jodie felnézett rá. – Igen, azzal.

– Az jó gyors, igaz?

Jodie bólintott. – Igen, eléggé.

– De drága.

– Gondolom.

– De megéri egy ügyvédi iroda egyik vezetőjének, ha fontos üzleti ügyben jár.

Jodie ránézett. – Nem vagyok vezető.

Deerfield elmosolyodott. – Akkor még jobb. Egy egyszerű beosztott, és a Concorde-dal utazik, ez jelent valamit. Nyilván sokra tartják magát. Hamarosan magasabbra kerül a ranglétrán. Ha semmi nem jön közbe.

Jodie nem válaszolt.

– Tehát, London – folytatta Deerfield. – Reacher, ugye, tudta, hogy ott van?

Jodie megrázta a fejét. – Nem, nem mondtam el neki. Szünet.

– Régóta tervezte az utazást? – kérdezte Deerfield.

Jodie megint megrázta a fejét. – Nem, az utolsó pillanatban derült ki, hogy el kell utaznom.

– És Reacher nem tudott róla?

– Mondtam már, hogy nem.

– Értem. Az információk nagyon fontosak.

– Nem vagyok köteles mindig megmondanom neki, hová megyek.

Deerfield elmosolyodott. – Én nem arról beszélek, maga milyen információkat ad Reachernek. Arról, hogy én milyen információkat vonok le következtetésül egy adott helyzetből. Pillanatnyilag például arra következtetek, hogy ezek szerint Reacher nem tudta, maga hol van.

– És?

– Emiatt aggódnia kellett volna. De nem aggódott. Rögtön azután, hogy megérkezett Quanticóba, megpróbálta felhívni magát. Az irodában, otthon, a mobilján. Aztán később még egyszer próbálkozott. Hívta és hívta és hívta, de hiába. Gondolom, eléggé aggódhatott.

Jodie Reacherre pillantott, az arcán aggodalommal és talán egy kis mentegetőzéssel.

– Igen, azt hiszem, szólnom kellett volna neki.

– Ez a maga dolga. Én nem szólok bele, hogy alakítják az emberek a kapcsolataikat De az érdekes az a dologban, hogy aztán egyszer csak abbahagyta a telefonálgatást. Többször nem hívta. Vajon miért? Rájött, hogy maga biztonságban van, Londonban?

Jodie mondani akart valamit, de aztán inkább hallgatott.

– Ezt nemnek veszem – emelte fel a kezét Deerfield. – Maga félt Petrosian miatt, ezért megmondta az irodában, hogy senkinek ne fecsegjék ki, hová utazott. Reacher azt hitte, maga még mindig New Yorkban van. De egyszer csak elkezd nem aggódni Nem tud róla, hogy maga biztonságban van Londonban, de lehet, hogy nagyon is jól tudja, hogy biztonságban van, csak valami más okból, például azért, mert tudja, hogy Petrosian már nem jelent veszélyt sokáig.

Jodie a padlóra szegezte a tekintetét.

– Nagyon okos – mondta Deerfield. – Gondolom, beszervezte valami haverját, hogy eressze szabadon a macskát a galambok között Chinatownban, aztán megvárta, hogy a kínai bandák megtegyék, amit tenni szoktak, ha valaki megpróbál ujjat húzni velük. És azt hiszi, ő biztonságban van. Tudja, hogy soha nem fogjuk megtalálni a haverját, és a kínaiak úgyse fognak nekünk semmit mondani. És azt is tudja, hogy amikor Petrosiant elintézik egy bozótvágó késsel, akkor ő szépen bezárva üldögél a kényelmes kis szobájában Quanticóban, tehát rá senki nem gyanakodhat.

Jodie nem mondott semmit.

– De túl magabiztos volt – folytatta Deerfield. – Két nappal azelőtt abbahagyta a telefonálgatást, hogy Petrosiant kinyírták.

Csönd lett a konyhában. Deerfield Reacherhez fordult. – Na, eltaláltam?

Reacher vállat vont. – Miért érdekelne bárkit is Petrosian?

Deerfield elmosolyodott. – Ó, persze, erről is beszélhetünk. Mi soha nem fogjuk beismerni, hogy Blake egy szót is szólt Petrosianról. De ahogy már mondtam Miss Jacobnak, az információ nagyon fontos. Szeretnék száz százalékig biztos lenni benne, mivel is állok szemben. Ha maga kavarta ezt az egészet, csak mondja meg, és az is lehet, hogy hátba veregetem a jól végzett munkáért. Mert ha esetleg tényleg kitört a háború a két banda között a városban, azt nekünk tudnunk kell.

– Fogalmam sincs, miről beszél – vont vállat Reacher.

– Miért nem hívta többször Miss Jacobot?

– Ez rám tartozik.

– Nem, ez mindenkire tartozik – mondta Deerfield. – Például Miss Jacobra. És rám is. Úgyhogy mondja el szépen. És nehogy azt higgye, hogy ezt megússza szárazon, Reacher. Petrosian szemét alak volt, ez biztos, de ez akkor is gyilkosság, és magának elég szép kis indítéka volt rá, annak alapján, amit két igen szavahihető tanú látott a múltkor a sikátorban. Vádolhatjuk mondjuk, ismeretlen személyekkel bűnszövetkezetben elkövetett zsarolással. Ha alaposan felkészülünk az ügyre, akkor két évet tölthet börtönben, csak amíg a tárgyalásra vár. Az esküdtszék lehet, hogy végül felmenti, de hát ki tudja, milyen hangulatban lesznek.

Reacher nem felelt. Jodie felállt.

– Most kérem, távozzon, Mr. Deerfield. Még mindig én vagyok Reacher ügyvédje, és ez nem a legmegfelelőbb hely egy ilyen beszélgetésre.

Deerfield lassan bólogatott, körbenézett a konyhában, mintha most látná először.

– Igen, hogyne. Akkor talán majd valami megfelelőbb helyen folytatjuk a beszélgetést a közeljövőben. Talán holnap, talán a jövő héten, az is lehet, hogy jövőre. Tudjuk, hol laknak.

Sarkon fordult, a cipője talpán megint hangosan megcsikordultak a homokszemcsék. Hallották, ahogy átsétál a nappalin, aztán nyílt és csukódott az ajtó.

– Szóval elintézted Petrosiant – mondta Jodie.

– A közelébe se mentem – felelte Reacher.

Jodie megrázta a fejét. – Ezt a halandzsát tartogasd az FBI-nak, jó? Megszervezted vagy kiprovokáltad, vagy távirányítottad, mindegy, hogy nevezzük. Elintézted, ugyanúgy, mintha a fejéhez szorítottál volna egy pisztolyt.

Reacher nem felelt semmit.

– Megmondtam, hogy ezt ne csináld!

Reacher megint nem szólt semmit

– Deerfield tudja, hogy te voltál.

– Nem tudja bebizonyítani.

– Az nem számít. Hát nem érted? Megpróbálhatja bebizonyítani, az is elég. Nem viccelt, amikor azt mondta, hogy két évet is várhatsz a börtönben tárgyalásra. Szervezett bandaháborúban való részvétel gyanúja. Egy ilyen ügyben teljes támogatást fog kapni a bíróságtól. Megtagadják az óvadékot, újra meg újra elnapolják a tárgyalást, az ügyészek mindenben a kezére játszanak. Nem üres fenyegetés volt. A kezében vagy. Megmondtam, hogy ez lesz!

Reacher nem felelt semmit.

– Miért csináltad?

Reacher vállat vont. – Több okból. Meg kellett tennem. Hosszú csönd lett.

– Az apám egyetértett volna veled? – kérdezte aztán Jodie.

– Leon? – Reacher a fényképekre gondolt, amelyeket Cozo küldött, Petrosian áldozatairól. – Viccelsz? Leon gondolkodás nélkül egyetértett volna velem.

– És azt tette volna, amit te?

– Valószínűleg.

Jodie bólintott. – Igen, valószínűleg. De nézz csak körül.

– Mit nézzek?

– Mindent. Mit látsz?

Reacher körbenézett. – Egy lakást. Jodie bólintott. – Az én lakásom.

– És?

– Itt nőttem fel?

– Nem, dehogy.

– Hol nőttem fel?

Reacher vállat vont. – Mindenfelé, katonai támaszpontokon, ahogy én is.

Jodie bólintott. – Hol ismerkedtünk meg?

– Tudod, hol. Manilában, a támaszponton.

– Emlékszel arra a barakkra?

– Persze.

Jodie bólintott. – Én is. Kicsi volt, büdös, és akkora svábbogarak szaladgáltak benne, mint a tenyerem. De még mindig ez volt a legjobb hely, ahol gyerekkoromban laktam.

– És?

Jodie az aktatáskájára mutatott. A dossziékkal teletömött bőrtáska a falnak támasztva állt, a konyhaajtó mellett.

– Ez mi?

– Az aktatáskád.

– Pontosan. Nem gépfegyver, és nem lángszóró.

– És?

– Tehát egy manhattani lakásban lakom, és nem barakkban, és aktatáskát hordok gépfegyver helyett.

Reacher bólintott. – Ezt tudom.

– És tudod, hogy miért?

– Mert így akarod, gondolom.

– Pontosan. Mert így akarom. Tudatos választás volt. Az én választásom. Én is a hadseregben nőttem fel, mint te, és én is ott maradhattam volna, ha akarok, ahogy te. De én nem akartam. Egyetemre mentem. Egy nagy ügyvédi irodában dolgozom. És miért?

– Miért?

– Mert egy olyan világban akartam élni, ahol szabályok vannak.

– A hadseregben épp elég szabály van – mondta Reacher.

– De nem a megfelelő szabályok. Én civil szabályokat akartam. Civilizált szabályokat.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy sok-sok évvel ezelőtt otthagytam a hadsereg világát és nem akarok visszakerülni.

– Nem kerültél vissza.

– De miattad most úgy érzem magam. Ez még rosszabb, mint a hadseregben. Én nem akarok egy olyan világban élni, ahol ilyen Petrosian-ügyek vannak, nagyon jól tudod.

– Szerinted mit kellett volna tennem?

– Először is, nem kellett volna belekeveredned az egészbe, azon az estén az étteremben. El kellett volna menni, és kihívni a rendőrséget. Itt ez így szokás.

– Itt?

– A civilizált világban.

Reacher leült egy konyhaszékre, és az asztalra fektette a kezét. Az asztallap hideg volt. Valami gránitszerű anyagból készült, szürke, fényes, simára csiszolt felszínén apró, csillogó kvarcszemcsékkel. Jó drága lehetett. Egy civilizált termék, amely idetartozik, ebbe a világba, ahol az emberek hajlandóak negyven vagy száz vagy kétszáz órát dolgozni azért, hogy a pénzükért aztán olyan holmikat vegyenek, amelyektől szerintük szebb lesz a konyhájuk a drága, felújított broadwayi házban található lakásukban.

– Miért nem hívtál többször? – kérdezte Jodie.

Reacher lenézett a kezére. Az ujjai úgy hevertek a fényes grániton, mint egy fa gyökerei.

– Úgy gondoltam, biztonságban vagy – mondta. – Gondoltam, hogy elrejtőztél valahol.

– Gondoltad – ismételte meg Jodie. – De nem tudtad.

– Feltételeztem. Én gondoskodtam Petrosianról, és feltételeztem, hogy te is gondoskodsz magadról. Gondoltam, elég jól ismerjük egymást ahhoz, hogy megbízhassak a feltételezéseimben.

– Mintha bajtársak lennénk – mondta halkan Jodie. – Egy szakaszban, mondjuk, egy őrnagy és egy kapitány, valami veszélyes küldetés kellős közepén. Mindegyikük tökéletesen megbízik benne, hogy a másik tökéletesen végrehajtja feladatát.

Reacher bólintott. – Pontosan.

– De én nem vagyok kapitány. És nem vagyunk egy szakaszban. Én ügyvéd vagyok. Egy ügyvéd, New Yorkban, egyedül, és féltem, mert belekeveredtem valamibe, amibe nem akartam.

Reacher bólintott. – Sajnálom.

– Te pedig már nem vagy őrnagy. Civil vagy. Ezt meg kell végre értened.

Reacher bólintott, de nem mondott semmit

– Ez a nagy probléma, igaz? – folytatta Jodie. – Mind a ketten belekeveredtünk valamibe, amibe nem akartunk. Te belekeversz engem valamibe, amire nem vágyom, én meg téged keverlek bele valamibe, amire nem vágysz. A civilizált világba. A ház, az autó, lakni valahol, hétköznapi dolgokat csinálni.

Reacher nem felelt semmit.

– Talán az én hibám – mondta Jodie. – Én nagyon akartam ezeket a dolgokat. És nehéz elfogadnom, hogy te esetleg nem akarod őket.

– Én téged akarlak – mondta Reacher.

Jodie bólintott. – Tudom. Én meg téged. És ezt te is tudod. De akarjuk-e egymás életét?

A hobó-démon ujjongva ugrálni kezdett Reacher fejében, mint egy szurkoló a baseballmeccsen egy jó dobásnál. Kimondta! Kimondta! Tessék, itt az alkalom! Ugorj, csapj le rá!

– Nem tudom – ismerte be Reacher.

– Ezt meg kellene beszélnünk – mondta Jodie.

De most nem beszélhettek tovább, mert éles hangon felberregett a kaputelefon csöngője, mintha valaki rátenyerelt volna odalent. Jodie felállt, megnyomta a gombot, aztán a nappaliban állva várt, hogy ki az. Reacher ott maradt a konyhaasztalnál, és a kvarcszemcséket bámulta az ujjai között. Hallotta, hogy megérkezik a lift, majd nyílik a lakás ajtaja. Aggodalmas hangokat hallott, gyors, könnyű lépteket a nappaliban, aztán megjelent a konyhaajtóban Jodie, a sarkában Lisa Harperrel.

15. fejezet

Harperen még mindig ugyanaz az öltöny volt, és a haja még mindig kibontva omlott a vállára, de ettől eltekintve egyáltalán nem úgy festett, mint amikor legutóbb találkoztak. A nyugalmát felváltotta valami ideges feszültség, a szeme vörös volt és fáradt. Reachernek az volt az érzése, ennél jobban nem is tudna kiborulni.

– Mi történt? – kérdezte.

– Újabb gyilkosság.

– Hol?

– Spokane-ben.

– Az nem lehet

– De igen. Alison Lamarr.

Csönd lett.

– A francba – mormolta Reacher. – Mikor?

– Tegnap. A gyilkos felgyorsította a tempót. Nem várta meg a három hetet. Csak két hét múlva lett volna esedékes a következő.

– Hogyan történt?

– Pontosan ugyanúgy, mint az eddigiek. A kórházból odatelefonáltak neki, mert az apja meghalt, de nem vette fel, úgyhogy végül felhívták a rendőrséget, akik kimentek, és holtan találták. Fürdőkád, festék, minden ugyanúgy.

Megint csönd lett.

– De hogy a pokolba tudott bejutni hozzá?

Harper megrázta a fejét. – Csak úgy besétált az ajtón.

– A francba, ezt nem hiszem el!

– Lezárták a környéket, most küldték ki a helyszínelőket Quanticóból.

– Úgyse találnak semmit.

Megint csönd lett. Harper idegesen körbenézett a konyhában.

– Blake szeretné, ha visszajönne – mondta. – Most már teljesen elfogadja az elméletét. Hisz magának. Tizenegy nő van kiszemelve, nem kilencvenegy.

Reacher rámeredt Harperre. – És most erre mit kéne mondanom? Hogy jobb későn, mint soha?

– Szeretné, ha visszajönne – mondta megint Harper. – Szükségünk van valakire, aki a hadseregnél közvetít. És Blake-nek az az érzése, magának van érzéke a dolgok ügyes elintézéséhez.

Ezt nem kellett volna mondania. Úgy zuhant a konyhára a mondat, mint valami tonnás súly. Jodie elkapta a tekintetét Harperről, és a hűtő ajtaját bámulta.

– El kell menned, Reacher – mondta. Reacher nem felelt.

– Menj, intézd el ügyesen a dolgokat, ahhoz értesz.

Végül elment Harper kocsija lent várakozott a Broadwayen. FBI-autó volt, a New York-i irodától kapta kölcsön. A sofőr ugyanaz volt, aki akkor vezetett, amikor Garrisonból behozták Reachert, a fejének szorított pisztollyal. Ha nem is értette Reacher státusának változását, nem mutatta, csak elindult nyugatnak, Newark felé.

A repülőtéren nagy volt a zsúfoltság. Átverekedték magukat a tömegen a Continental pultjához. A jegyeket Quanticóból foglalták nekik. Turistaosztály. Futva értek oda a kapuhoz, ahol már az utolsó néhány utas haladt át. A stewardess az első osztályra ültette őket. Aztán megállt mellettük, a kezében a mikrofonnal, üdvözölte az utasokat, és kellemes utat kívánt a Seattle-Tacoma reptérig.

– Seattle? – csodálkozott Reacher. – Azt hittem, Quanticóba megyünk.

Harper tapogatózott az öv csatja után, és megrázta a fejét. – Először megnézzük a helyszínt. Blake úgy gondolta, hasznos lehet, végül is két nappal ezelőtt jártunk ott, és talán észreveszünk valami változást. Nagyon kétségbe van esve, mindent megpróbál.

Reacher bólintott. – Lamarr hogy viseli?

Harper megvonta a vállát. – Nem roppant össze. De nagyon feszült. Mindent a saját kezébe akar venni. De a helyszínen most nem lesz ott, mert nem repül.

A gép gördülni kezdett a betonon, széles kört tett, útban a felszállópálya felé. A motorok egyre élesebb hangon zúgtak, a gép egész teste rázkódott.

– Pedig nincs semmi baj a repüléssel – mondta Reacher.

– Csak a lezuhanással – jegyezte meg Harper.

– Statisztikailag szinte nulla az esélye.

– Mint egy lottófőnyereményé. De azért valaki mégis mindig nyer.

– Pokoli lehet egyáltalán nem repülni. Egy ekkora országban ez nagyon korlátozza az embert. Hát még egy FBI-ügynököt. Csodálkozom, hogy a főnökei nem szólnak semmit.

Harper megint vállat vont. – Tudják róla, és elfogadják. Mindig megoldják valahogy.

A gép a felszállópályára fordult, a motorok még hangosabban felbőgtek, és gyorsítani kezdtek. Szinte észre sem vették, amikor felemelkedtek a földről.

– Öt óra Seattle-ig, már megint – mondta Harper.

– Gondolkozott a földrajzi eloszláson? – kérdezte Reacher. – Spokane gyakorlatilag az ország negyedik sarka az eddigi esetekhez képest.

Harper bólintott. – Akkor most van tizenegy lehetséges helyszínünk, és eddig a négy legtávolabbit választotta közülük.

– Vajon miért?

– Hogy demonstrálja, milyen messzire elér a keze. Reacher bólintott. – És a gyorsaságát. Talán a háromhetes időközt is ezért adta fel, hogy a hatékonyságát fitogtassa. San Diegóban volt, aztán pár nappal később már Spokane-ben…

– Igazi nagymenő.

Reacher bizonytalanul bólintott. – Az biztos. Patyolattiszta helyszínt hagy maga után San Diegóban, aztán elszáguld északra, és egy újabb tökéletes gyilkosságot produkál Spokane-ben. Igazi nagymenő. De vajon ki a nyavalya lehet?

Harper röviden és komoran elmosolyodott. – Na igen, mindnyájan ezt szeretnénk tudni, Reacher. De hogy derítsük ki?

Igazi zseni vagy, emberfölötti tehetség, észkombájn, csodalény! Négy megvolt. És a negyedik volt a legnagyszerűbb. Maga Alison Lamarr! Újra meg újra átgondolod magadban, lejátszód a fejedben, mint egy videofelvételt, újra meg újra ellenőrizve, megvizsgálva és kiélvezve minden részletet. Mert eddig ez volt a legjobb. A legszórakoztatóbb és legkielégítőbb. A leghatásosabb. Az arckifejezése, ahogy ajtót nyitott! A felismerés, a meglepetés, az öröm!

Nem követtél el hibát, egyetlenegyet sem. Kifogástalan előadás volt, elejétől a végéig. A legapróbb részletekig felidézed magad előtt az egészet. Nem érintettél meg semmit, nem hagytál hátra semmit. Semmit nem vittél magaddal a házba, csak a jelenlétedet és hangodat. Persze, sokat segített az elhagyatott vidék is – mérföldekre senki a környéken. Igazi biztonságos akció volt. Tulajdonképpen kicsit jobban is elszórakozhattál volna vele. Mondjuk, rávehetted volna, hogy énekeljen vagy táncoljon. Hosszabban is elidőzhettél volna, úgyse hallott volna meg senki semmit

De nem tetted, mert a megszokott módszer fontos. A módszer megvédelmez. Mindent előre átgondolsz, és ragaszkodsz a megszokotthoz. A legrosszabb eshetőségre gondolva dolgoztad ki az elkövetés módszerét Valószínűleg a Stanley nevű nőszeméllyel volt a legnehezebb a dolgod, abban a szörnyű kis házban San Diegóban. Mindenfelől körbe volt véve szomszédokkal. Kis házak egymás hegyén-hátán, kartonpapír vékonyságú falakkal. Ragaszkodni kell a módszerhez, ez kulcsfontosságú. És gondolkozz tovább. Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz! Tervezz jó előre. Végeztél a negyedikkel, és most jogod van hozzá, hogy újra meg újra átgondold, egy darabig élvezd és dédelgesd a sikert, de aztán tedd szépen félre, csukd rá az ajtót, és kezdj el készülődni az ötödikre.

Az ennivaló, amit a repülőn adtak, nagyjából elfogadható volt egy olyan járatra, amely valamikor ebéd és vacsora között indult, és útközben átrepülte a kontinens összes időzónáját. Nemigen lehetett meghatározni, milyen étkezés volt, csak az biztos, hogy nem reggeli. Leginkább egy sonkával és sajttal töltött puffancsból állt. Harper nem volt éhes, úgyhogy Reacher az övét is megette. Aztán iszogatta a kávét, és gondolkozott. Leginkább Jodie-ról. De akarjuk-e egymás életét? Először is meg kéne határoznia, miből áll a saját élete. Jodie-ét egyszerű volt behatárolni: ügyvéd, lakástulajdonos, szereti őt, az ötvenes évekbeli dzsesszt és a modern művészeteket. Olyan valaki, aki le akar telepedni, pontosan azért, mert nagyon jól tudja, milyen gyökértelenül élni. Ha van a világon valaki, akinek egy manhattani ház negyedik emeletén kell laknia, a környéken mindenfelé múzeumokkal és galériákkal és pinceklubokkal, akkor az Jodie.

De mi a helyzet vele? Őt mi teszi boldoggá? Az, ha Jodie-val lehet, ez egyértelmű. Efelől semmi kétség. Eszébe jutott az a nap júniusban, amikor visszasétált az életébe. Amikor meglátta, és megértette, hogy kicsoda, olyan érzelemhullám tört rá, mint egy áramütés. Most megint beléhasított, csak mert eszébe jutott az emlék. Ritkán érzett ilyet életében.

Ritkán, de azért előfordult. Néha-néha elfogta ugyanez az érzés, mióta otthagyta a hadsereget. Emlékezett rá, milyen érzés leszállni a buszról kisvárosokban, amelyekről még soha nem hallott, olyan államokban, ahol még soha nem járt. Emlékezett, milyen érzés a tűző nap a hátán, a por a lábán, a hosszan elnyújtózó, végtelen utak előtte. Emlékezett rá, milyen gyűrött bankjegyeket lehámozni a zsebébe gyűrt kötegről magányos kis motelek recepcióján, emlékezett a kopott rézkulcs tapintására, az olcsó szobák dohos szagára, a rugók nyikorgására, ahogy ledobta magát a kopott ágyakra. Vidám, kíváncsi pincérnők a lerobbant bisztrókban. Tízperces beszélgetések az autósokkal, akik felvették, futó érintkezés a bolygó két lakója között. Céltalan sodródás. Nagyon vonzotta ez az élet, és hiányzott neki, amikor ott ragadt Garrisonban, vagy Jodie-val a városban. Hiányzott. Nagyon hiányzott. Legalább annyira, mint amennyire most Jodie.

– Jutott valamire? – kérdezte Harper.

– Mi?

– Látom, nagyon gondolkozik. Egész elszállt valahová.

– Tényleg?

– Szóval, min gondolkodott? Reacher vállat vont. – Poros helyeken.

Harper rámeredt. – Hát ez nem sokat segít. Gondolkozzon inkább valami máson, jó?

– Oké – bólintott Reacher.

Elfordult, és próbálta kiverni a fejéből Jodie-t, és igyekezett másra gondolni.

– A megfigyelés – mondta hirtelen.

– Mi van vele?

– Azt feltételezzük, a gyilkos először egy ideig szemmel tartja az áldozatok házát, ugye? Lehet, hogy akkor is ott ólálkodott, amikor mi ott jártunk.

Harper megborzongott. – Félelmetes. És?

– Tehát ellenőrizni kellene a környékbeli moteleket, körbejárni a szomszédokat, kérdezősködni, Az ilyesmit így kell csinálni. Talpalni, nem egy szobában törni a fejünket, öt szinttel a föld alatt

– Nincsenek szomszédok. Látta. Nincs mi után talpalnunk. Egyfolytában ezt mondom.

– Én meg egyfolytában azt, hogy valami mindig van, amin el lehet indulni.

– Igen, tudom, hogy nagyon okos, a festék, a földrajzi elhelyezkedés, az isten háta mögötti helyszínek.

– Pontosan. Nem viccelek. Ez a négy dolog el fog vezetni a gyilkoshoz, ez egészen biztos. Blake odament Spokane-be?

Harper bólintott. – Ott vár minket.

– Azt kell csinálnia, amit én mondok, vagy nem vagyok hajlandó tovább segíteni.

– Ne erőltesse. Maga nem nyomozó, csak az összekötőnk a hadsereggel. Blake nagyon szorult helyzetben van. Rá fogja venni, hogy segítsen.

– Pillanatnyilag épp kifogyott a fenyegetésekből.

Harper elhúzta a száját. – Erre ne számítson. Deerfield és Cozo mindent elkövetnek, hogy azok a kínaiak bemártsák magát. Utána fognak nézni, hogy nem illegális bevándorlók-e, és legalább ezret fognak találni a környékbeli éttermek konyháin. Mire emlegetni kezdik a deportálást, de azt is megemlítik, hogy egy kis együttműködés segíthet a helyzetükön.

Reacher nem felelt.

– Az FBI mindig megszerzi, amit akar – mondta Harper.

A baj csak az, hogy minél többször átgondolod a történteket, annál inkább kezdenek nyugtalanítani az apró kétségek. Újra meg újra lejátszód a fejedben az egészet, és hirtelen nem emlékszel, hogy tényleg megcsináltál-e mindent, amit kellett. Csak ülsz egymagádban, gondolkozol, gondolkozol, gondolkozol, és az egész egyre homályosabb, és minél többet töröd rajta a fejed, annál kevésbé vagy biztos a dolgodban. Egy apró kis részlet nyugtalanít Megcsináltad? Vagy mondtad Alisonnak, hogy csinálja meg? Tudod, hogy Callan házában megcsináltad, ebben biztos vagy. És Caroline Cooke házában is. Igen, ez egyértelmű. Ebben is teljesen biztos vagy, És Lorraine Stanley házában is San Diegóban. De mi van Alisonnal? Nála is megcsináltad? Vagy utasítottad, hogy csinálja meg?

Úgy érzed, biztos vagy benne, hogy megcsináltad, de mi van, ha csak úgy emlékszel? Talán csak feltételezed, mert előtte mindig megcsináltad. Lehet, hogy most elfelejtkeztél róla. Borzasztóan félni kezdesz. Egyre biztosabb vagy benne, hogy elfelejtetted. Keményen töröd a fejed, és minél többet gondolkozol rajta, annál biztosabb vagy, hogy nem csináltad meg. Legalábbis te magad nem. Mondtad-e neki, hogy ő csinálja meg? Lehet, hogy nem. És akkor mi van?

Megrázod magad, és próbálsz lecsillapodni. Egy ilyen ember-fölötti tehetséggel rendelkező valaki nem lehet ilyen zavart és bizonytalan. Ez nevetséges! Abszurdum. Verd ki a fejedből az egészet! De nem sikerül. Ott motoszkál a fejedben, egyre erőszakosabban és egyre hangosabban. Aztán csak ülsz, kiver a hideg verejték, és hirtelen teljesen biztos vagy benne, hogy elkövetted az első kis hibát.

Blake-et és csapatát az FBI saját Learjetje szállította az Andrews légibázisról egyenesen Spokane-be, aztán elküldték a gépet a Sea-Tac repülőtérre, hogy vegye fel Harpert és Reachert. Ott várakozott a Continental kapuja mellett, és ugyanaz a férfi várta őket a seattle-i irodától, aki a múltkor. Szemerkélt az eső és hideg volt, úgyhogy futva tették meg az utat a Lear lépcsőjéig, és gyorsan felszálltak. Négy perc múlva már a levegőbe is emelkedtek.

A Learjettel sokkal gyorsabb volt a Sea-Tac és Spokane közötti út, mint a Cessnával. Itt is ugyanaz a férfi várta őket ugyanazzal a kocsival, mint a múltkor. Alison Lamarr címe még mindig ott volt a kis jegyzettömbön a szélvédőre ragasztva. Megtették a tíz mérföldet Idaho felé, aztán északnak fordultak a hegyek közt vezető keskeny úton. A legelejénél két autó állta el az utat, és sárga rendőrségi kordon volt kihúzva a fák között. A fák fölött a távolban ott derengtek a hegyek. Esett. Nyugaton szürkék voltak a hegycsúcsok, de kelet felé a nap fénye kivillant a felhők szélénél, és megcsillant a magasan fekvő vízmosásokban megbújó kis hófoltokon.

Az ellenőrző pontnál egy férfi elvette a sárga szalagot, és továbbengedte őket. Elhaladtak a mérföldenként magányosan álló házak mellett a kanyarig, amely után Alison Lamarr háza következett. Itt megálltak.

– Innen gyalog kell menniük – mondta a férfi.

Harper és Reacher kiszálltak, és elindultak. A levegő nyirkos volt, tele apró vízcseppekkel, de még nem eredt el az eső. Befordultak az út kanyarulatában, és meglátták balra a házat, alacsonyan megbújva a kerítés mögött, a széltépázta fákat és a tovább-kanyargó utat. Az utat több autó rekesztette el. Egy helybéli fekete-fehér rendőrautó, céltalanul villogó lámpákkal a tetején, két sötétkék jelöletlen autó, és egy fekete Suburban, füstszínű ablaküvegekkel. A halottkém furgonja, az összes ajtaja nyitva. Mindegyik járművön esőcseppek gyöngyszemei csillogtak.

Közelebb sétáltak. Nyílt a Suburban első ajtaja, és kiszállt Nelson Blake. Sötét öltöny volt rajta, a gallérja felhajtva. Az arca inkább szürke volt, mint vörös, mintha lement volna a vérnyomása. Azonnal a tárgyra tért. Semmi üdvözlés, semmi bocsánatkérés, semmi társalgás. Egy szó se arról, hogy „én tévedtem, magának volt igaza”.

– Alig egy óra múlva besötétedik – mondta. – Szeretném, ha végigjárnának velem mindent, és elmondanák, mi változott meg esetleg a tegnapihoz képest.

Reacher bólintott. Nagyon szeretett volna találni valamit. Valami fontosat. Nem Blake kedvéért, hanem Alison kedvéért. Csak állt, és bámulta a kerítést, a fákat és a füvet.

– Ki volt már bent a házban?

– Csak a helyi járőr – mondta Blake. – Aki megtalálta.

– Senki más?

– Senki.

– A maga emberei vagy a halottkém sem?

Blake megrázta a fejét. – Azt akartam, hogy előbb maga nézze meg.

– Tehát a holttest még mindig odabent van?

– Igen.

A környéken csönd volt. Csak a magasfeszültségű villamos vezeték sziszegése hallatszott. A járőrkocsi kék-piros fényei ritmikusan átsöpörtek Blake hátán.

– Jól van – mondta Reacher. – A helyi járőr hozzányúlt valamihez?

Blake megint megrázta a fejét. – Csak kinyitotta az ajtót, bement, körbejárta a földszintet, felment a fürdőszobába, aztán azonnal lejött, és betelefonált a központba. A diszpécsernek volt annyi esze, hogy megmondta neki, ne menjen vissza a házba.

– A bejárati ajtó nem volt bezárva?

– Csukva volt, de nem volt bezárva.

– A rendőr bekopogott?

– Gondolom.

– Szóval az ujjlenyomatai rajta lesznek a kopogtatón, és a kilincsen belülről.

Blake vállat vont. – Nem számít. Úgyse törölhette le a mi emberünk ujjlenyomatait, mivel ő soha nem hagy.

Reacher bólintott. Elsétált az autók mellett és a behajtóút torkolata mellett is, és továbbment úgy húsz métert az úton.

– Ez hová vezet? – kiáltott vissza.

Blake tíz méterrel hátrább követte. – Az isten háta mögé.

– Keskeny út, igaz?

– Láttam már szélesebbet is.

Reacher visszaballagott. – Ellenőrizni kéne a keréknyomokat, úgy a következő kanyarig.

– Minek?

– Az emberünk valószínűleg Spokane felől jött. Elhajtott a ház előtt, aztán kicsit továbbment, ott megfordult, és visszajött. Úgy parkolt le, hogy a kocsija a megfelelő irányban álljon, mielőtt bement és munkához látott. Nyilván gondolt a menekülésre.

Blake bólintott. – Jó, majd valakit ráállítok. Addig menjünk végig a házon.

Odakiáltott néhány utasítást az embereinek, Reacher pedig odament Harperhez, aki a házhoz vezető behajtóút elején álldogált. Álltak, és várták Blake-et.

– Akkor menjünk, vezessenek – mondta.

– Amikor megérkeztünk, itt megálltunk egy kicsit – kezdte

Harper. – Hihetetlen csönd volt. Aztán odamentünk az ajtóhoz, és bekopogtunk.

– Száraz idő volt vagy nedves? – kérdezte Blake.

Harper Reacherre pillantott. – Azt hiszem, száraz. Kicsit napos, nem meleg. De nem esett.

– A behajtóút száraz volt – mondta Reacher. – Nem egészen száraz, de a pala nem is volt nedves.

– Szóval nem tapadt sár a cipőjükre.

– Nem hiszem.

– Jól van.

Megálltak az ajtónál.

– Ezt tegyék a lábukra! – Blake kihúzott a kabátzsebéből két nejlonzacskót. Ráhúzták a cipőjükre, és betűrték a szélénél.

– A második kopogtatásra Alison ajtót nyitott – folytatta Harper –, miután megmutattam neki a kukucskálónyításban a jelvényemet.

– Elég ideges volt – tette hozzá Reacher. – Azt mondta, Julia alaposan ráijesztett.

Blake hűvösen bólintott, és a lábával belökte az ajtót. Ugyanolyan nyikorgással nyílt, mint amire Reacher emlékezett.

– Megálltunk itt az előszobában – folytatta Harper. – Aztán megkínált kávéval, és bementünk a konyhába.

– Itt változott valami? – kérdezte Blake.

Reacher körbenézett a fenyőfa borítású falakon, a fényes padlón, a kockás függönyökön, a régi kanapékon, az átalakított petróleumlámpákon.

– Nem, semmi.

– Jó, akkor lássuk a konyhát – mondta Blake. Bevonultak a konyhába. A kő ugyanúgy csillogott, a sütő üres és hideg, a konyhaszekrénybe beépített gépek, a robotgépek. A mosogatóban egy tányér, és az egyik fiók résnyire nyitva volt.

– Csak a kilátás más – mondta Harper, az ablaknál állva. – Ma sokkal borúsabb az idő.

– Az edények a mosogatóban – vágott közbe Reacher. – És ez a fiók nem volt kihúzva.

Odamentek a mosogatóhoz. Egy tányér, egy vizespohár, egy bögre, kés és villa. A tányéron tojás rászáradt nyoma és pirítósmorzsák, a bögre aljában kávézacc.

– Reggeli? – kérdezte Blake.

– Vagy ebéd – mondta Harper. – Rántotta és pirítós, egy magányos nőnek ez akár ebéd is lehetett.

Blake az ujja hegyével óvatosan kihúzta a fiókot. Olcsó evőeszközök és kisebb szerszámok, csavarhúzók, fogók, szigetelőszalag.

– És azután mi történt? – kérdezte Blake.

– Én itt maradtam Alisonnal – mondta Harper –, Reacher körbenézett a házban.

– Mutassa meg, merre.

Blake követte Reachert vissza az előszobába.

– Megnéztem a nappalit, ellenőriztem az ablakokat. Úgy láttam, biztonságosak.

Blake bólintott. – Nem az ablakon jött be a gyilkos.

– Aztán kimentem, megnéztem az udvart és a fészert.

– Előbb menjünk fel az emeletre – mondta Blake.

Reacher ment előre. Minden ízében érezte, hogy harminc órával ezelőtt talán pontosan ugyanitt lépkedett a gyilkos.

– Ellenőriztem a hálószobákat, Alisonét hagytam utoljára.

– Menjünk be.

Hátramentek a folyosón az utolsó hálószobához. A fürdőszobaajtónál megálltak.

– Menjünk be – mondta megint Blake.

Benéztek. A helyiség kifogástalanul rendes volt. Semmi nyoma, hogy bármi is történt itt, kivéve a kádat. Hétnyolcadáig tele volt zöld festékkel, a nő alacsony, izmos alakja ott lebegett épp a felszíne alatt, amelyen már összeállt egy vékony réteg. Minden kontúr kirajzolódott alatta, a nő combja, a hasa, a melle. A hátrahajtott fej, az álla, a homloka. A szája kissé nyitva, az ajka grimaszban széthúzva.

– A francba… – mondta Reacher.

– Na igen.

Reacher csak állt, és próbált kiolvasni valamit a jelekből. Próbálta egyáltalán megtalálni a jeleket, de nem látott semmit. A fürdőszoba pontosan olyan volt, mint a múltkor.

– Lát valamit? – kérdezte Blake. Reacher megrázta a fejét. – Nem.

– Jó, akkor menjünk, nézzünk körül kint.

Némán leballagtak a lépcsőn. Harper az előszobában várt. Várakozóan nézett föl Blake-re, aki megrázta a fejét, mintha azt mondaná, semmi. Vagy talán azt, hogy ne menjen föl. Reacher a hátsó ajtón át kisétált az udvarra.

– Megnéztem kívülről is az ablakokat – mondta.

– Nem az ablakon át jött be – mondta megint Blake. – Az ajtón.

– De hogy a fenébe? – kérdezte Reacher. – Amikor mi jöttünk, előre idetelefonáltunk neki, megbeszéltük, Harper megmutatta az FBI-igazolványát, és még így is alig akart beengedni. Akkor hogy jutott be ez a fickó?

Blake megvonta a vállát. – Ahogy mondtam a legelején, az áldozatok ismerik a pasast. Megbíznak benne. Valami régi barátjuk vagy ismerősük. Bekopog, megnézik a kukucskálónyílásban, ki az, és széles mosollyal ajtót nyitnak neki.

A pinceajtóhoz nem nyúltak. A nagy lakat érintetlen volt. A garázs ajtaja csukva volt, de nem volt bezárva. Reacher bevezette Blake-et, és megállt a félhomályban. Az új Jeep is ott állt, és a kartondobozok is. A nagy mosógépdoboz is, a teteje kissé nyitva, a ragasztószalag felvágva. Ott állt a munkapad, a szépen elrendezett elektromos fúrókkal. A polcon nem változott semmi.

– Valami más – szólalt meg Reacher.

– Micsoda?

– Hadd gondolkozzam.

Állt, lehunyta és kinyitotta a szemét, összehasonlítva az előtte lévő látványt azzal, ami az emlékeiben élt, mintha két fényképet rakna egymás mellé.

– A kocsi nem itt állt.

Blake csalódottan felsóhajtott. – Persze, azzal ment a kórházba, miután maguk elmentek.

Reacher bólintott. – Más is van.

– Micsoda?

– Hadd gondolkozzam.

Aztán rájött.

– A fenébe…

– Mi az?

– Nem vettem észre. A fene vinné el, nem vettem észre!

– Micsodát?

– A mosógépes dobozt. Már van mosógép, vadonatújnak, látszik, be van építve a konyhaszekrénybe.

– És? Nyilván ebben a dobozban érkezett.

Reacher megrázta a fejét. – Nem. Két nappal ezelőtt ez a doboz még le volt ragasztva. Most nyitva van.

– Biztos?

– Biztos. Ugyanez a doboz volt, ugyanitt állt. De le volt ragasztva. És most nyitva van.

Blake odalépett a dobozhoz. Elővett a zsebéből egy tollat, és azzal óvatosan felemelte a doboz tetejét. Belebámult.

– Ez a doboz itt volt? Reacher bólintott. – Leragasztva.

– Mintha akkor szállították volna?

– Igen.

– Oké – mondta Blake. – Akkor most már tudjuk, hogyan szállítja a festéket. Előre odaküldi a helyszínre, egy mosógépkartonban.

Csak ülsz egy órán át, hideg verejtékben úszva, és most már teljesen biztos vagy benne, hogy elfelejtetted leragasztani a dobozt. Te nem csináltad meg, és neki sem mondtad, hogy csinálja meg. Ez tény, nem tagadhatod tovább, szembe kell nézni vele.

A dobozok visszaragasztása biztosított egy kis haladékot. Egy nemrégiben leszállított mosógépkarton a garázsban vagy a pincében nem fogja felkelteni a nyomozók érdeklődését. Ez lesz a legkisebb gondjuk. Csak része a hétköznapi háztartási limlomnak. Gyakorlatilag észre se fogják venni. Okos vagy, és tudod, hogy dolgoznak ezek. A legvalószínűbb, hogy a nyomozók fel se nyitják a dobozt. Erre számítottál, és háromszor úgy is lett. Floridában, New Hampshire-ben és Kaliforniában. Talán majd, ha az örökösök jönnek, hogy rendet tegyenek a házban, ők fel fogják nyitni, és megtalálják az üres festékesdobozokat és akkor kiderül, de akkor már túl késő lesz. Garantált késlekedés, hetekbe vagy akár hónapokba is telhet.

De most másképp lesz. Átvizsgálják a garázst, és a doboz teteje félig nyitva lesz. A karton, főleg az olyan nyirkos levegőben, mint ami ott van, kicsit fel szokott pöndörödni. Nyilván belenéznek a dobozba, és ugyebár, nem egy vadonatúj mosógépet fognak találni benne.

A Suburbanból odahoztak néhány hordozható lámpát, és elrendezték a doboz körül, mintha legalábbis a Marsról idepottyant meteor lenne. Megálltak és óvatosan fölé hajoltak, mintha attól félnének, radioaktív. Bámulták a dobozt, és próbálták megfejteni a titkait.

Szabványméretű doboz volt, vastag barna kartonból, az oldalán fekete betűs felirat. A gyártó neve mind a négy oldalon. Híres márkanév. Alatta a gép sorozatszáma, és egy vázlatos rajz róla.

A ragasztószalag is barna volt. Valaki felvágta a tetején. A dobozban nem volt semmi, csak tíz háromgallonos festékesdoboz. Két rétegben, ötösével elhelyezve. A teteje mindegyikre visszarakva. Itt-ott el voltak görbülve a szélükön, látszott, hogy felfeszegették őket valamivel. Mindegyiknek az oldalán egy festékcsík, ahol kiöntötték a festéket, mint egy kilógó zöld nyelv.

A festékesdobozok sima, egyszerű fémhengerek voltak. A gyártó neve vagy márkanév nem volt rajtuk, csak egy kis cédula, rajta egy hosszú szám, és kisbetűkkel annyi, hogy Camo/Green.

– Ez a szokásos csomagolás? – kérdezte Blake.

Reacher bólintott. – A szokásos.

– Ki használja ezt?

– Bármely egységnél használhatják, ahol vannak járművek. Magukkal hordanak pár dobozzal, arra az esetre, ha kisebb javításokat kell végezni. A műhelyekben már nagyobb dobozzal használnak, és festékszóróval viszik fel.

– Szóval nem ritka?

Reacher megrázta a fejét. – Minden, csak nem ritka. Csönd lett a garázsban.

– Jó, akkor szedjük ki őket – mondta Blake.

Egy helyszínelő gumikesztyűben benyúlt a dobozba, és egyenként kiemelte a festékesdobozokat. Sorba rakta őket a munkapadon, aztán széthajtotta a doboz fedelét, és bevilágított. Az alján öt kör alakú, mély lenyomatot hagyott az alsó öt festékesdoboz.

– Még tele voltak, amikor berakták őket – jegyezte meg a helyszínelő.

Blake hátrább lépett a lámpák fényköréből a sötétségbe. Hátat fordított a doboznak, és a falakat bámulta.

– De hogy hozták ide?

Reacher vállat vont. – Ahogy maga mondta, előre ideküldte.

– De nem ő hozta.

– Nem, ő nem jön ide kétszer.

– Akkor kicsoda?

– Egy szállítóvállalat. A FedEx vagy az UPS, vagy akárki.

– De a háztartási gépeket az üzlet szokta kiszállítani, ahol veszik őket, a saját teherautójukon.

– Hát ezt nem. Ez nem ilyen üzletből érkezett.

Blake felsóhajtott, mintha az egész világ megőrült volna. Aztán visszafordult, és megint belépett a lámpák fényébe. A dobozra bámult. Körbejárta. Az egyik oldalán valami sérülés érte. Egy nagyjából négyszögletes részen egy darab le volt tépve a külső felületéről.

– Itt volt a szállítócédula – mondta Blake.

– Igen, valószínűleg olyan kis nejlonborítással letakarva.

– És most hol van? Ki tépte le? Nem a szállítók, ők nem szokták leszedni.

– A gyilkos. Utólag, hogy mi ne tudjunk kinyomozni semmit a szállításról.

Elhallgatott. Azt mondta, hogy mi. Nem azt, hogy maguk. Blake is észrevette, és felpillantott.

– De hogy hozták ide egyáltalán? – kérdezte. – Tegyük fel, hogy maga Alison Lamarr. Itthon ül egyedül, aztán egyszer csak az UPS vagy a FedEx vagy akárki beállít egy mosógéppel, amit nem is rendelt meg. Akkor nem venné át, nem igaz?

– Lehet, hogy akkor hozták, amikor nem volt otthon. Mondjuk, a kórházban volt az apjánál. A sofőr csak lerakta itt a garázsnál, aztán elment.

– Nem kellett aláíratni vele, hogy átvette?

Reacher vállat vont. – Mit tudom én. Még soha nem rendeltem mosógépet. Lehet, hogy nem kell mindig aláírni. Lehet, hogy aki feladta, direkt megmondta, hogy nem kell aláíratni a papírt.

– De amikor megjött, meg kellett látnia.

Reacher bólintott. – Na igen, elég nagy.

– És akkor?

– Akkor felhívja az UPS-t vagy a FedEx-et. Lehet, hogy ő tépte le a szállítócédulát, és bevitte magával, hogy annak alapján telefonáljon.

– Miért nem nyitotta ki a dobozt?

– Ha tudja, hogy nem az övé, minek nyitná ki? Hogy utána visszaragassza?

– Nem mondott erről semmit magának vagy Harpernek, amikor itt jártak?

– Nem, de nyilván eszébe sem jutott, hogy ennek bármi köze lehet az ügyhöz. Ilyen téves szállítások előfordulnak, teljesen hétköznapi dolog.

Blake bólintott. – Ha a cédula a házban van, meg fogjuk találni. A helyszínelők eltöltenek majd odabent egy kis időt, miután a halottkém végzett.

– Úgyse fognak találni semmit – mondta Reacher. Blake komoran nézett rá. – Most muszáj lesz.

– Akkor most másképp kellene csinálniuk – mondta Reacher. Nagyon ügyelt rá, hogy ne azt mondja, csinálnunk. – Ki kéne emelni egyben az egész kádat, és elvinni valami komoly, nagy laborba, Seattle-be. Vagy akár Quanticóba.

– Hogy a pokolba tudnánk kiemelni az egészet?

– Szedjék le a tetőt, és daruval.

Blake elgondolkodott. – Azt hiszem, ez megoldható. Persze, szükségünk lesz engedélyre. Gondolom, ez most Julia háza, nem? Ő a legközelebbi hozzátartozó.

Reacher bólintott. – Hívja fel, kérjen tőle engedélyt, és mondja meg neki, hogy nézze meg a többi helyszínen készült beszámolót is. Ha esetleg a többiek is kaptak ilyen küldeményt, az mindent megváltoztat.

– Hogyan?

– Ez azt jelenti, hogy a fickónak nem kell egy csomó idő arra, hogy kocsival szállítgassa a festéket, ahogy eddig gondoltuk. Nyugodtan repülhet, és pillanatok alatt odaérhet az ország egyik sarkából a másikba.

Blake visszament a Suburbanhoz, hogy telefonáljon, Harper pedig odament Reacherhez, és elkísérte ötven méterrel feljebb az úton, ahol a spokane-i iroda ügynökei keréknyomokat találtak az útszélen a sárban. Már besötétedett, zseblámpákat használtak. Négy különálló nyomot találtak. Egyértelmű volt, mi történt. Valaki felhajtott a bal oldali útpadkára, aztán visszahátrált az útra, a hátsó kerekekkel felhajtva a jobb oldali padkára, majd visszakanyarodott arra, amerről jött. Az elülső kerekek nyomai elmosódottak voltak, de a hátsók elég tiszták, se nem túl szélesek, se nem túl keskenyek.

– Valami közepes méretű szedan – mondta az egyik ügynök. – Aránylag új gumik, talán 195/70-es, 14 hüvelykes kerekek. A mintázatból meg tudjuk majd állapítani a pontos típust. És ha megmérjük a pontos nyomszélességet, talán a kocsi modelljét is.

– Gondolja, hogy a gyilkos volt? – kérdezte Harper. Reacher bólintott. – Csak ő lehetett. Gondoljon bele. Ha valaki csak egy címet keresett volna, akkor, ha meglát egy házat, lelassít előtte, megnézi a postaládát és a házszámot. Ha esetleg túlmegy rajta, akkor is legfeljebb pár métert. Nem ötvenet, a kanyar utánig. Ez olyan valaki volt, aki nagyon óvatosan becserkészte és megfigyelte a házat. Csak ő lehetett, semmi kétség.

Otthagyták a spokane-i ügynököket, akik épp kis vízhatlan sátrakat állítottak fel a nyomok fölé, és visszasétáltak a házhoz.

Blake a Suburban mellett álldogálva várakozott. Megvilágította az autó belülről jövő fénye.

– Mind a három helyen szerepel a helyszínen készült leírásban a kartondoboz, de arról nincs említés, mi volt bennük. Senki nem tartotta fontosnak, hogy megnézze. Odaküldöm a helyi ügynököket, hogy ellenőrizzék. Egy órába is beletelhet, míg választ kapunk. Julia azt mondja, szedjük csak ki a kádat.

Reacher tétován bólintott. Hirtelen eszébe jutott valami.

– Még valamit ellenőrizni kéne – mondta. – A listán szereplő további hét nőt is meg kéne kérdezni.

Blake ránézett. – Mit kérdezzünk tőlük? Hello, életben vannak még?

– Nem. Azt, hogy nem kaptak-e valami olyan küldeményt, amit nem rendeltek meg. Ha a gyilkos felgyorsítja a tempót, lehet, hogy a következőre már megtett minden előkészületet.

Blake rábámult, aztán bólintott, visszaült a Suburbanbe, és felkapta a telefont.

– Poultont bízza meg vele – szólt oda Reacher. – Lamarrnak túl megterhelő lenne érzelmileg.

Blake rámeredt, de azért Poultont kérte. Megmondta, mit akar, és egy perc múlva már le is rakta.

– Akkor most várunk – mondta.

A lista a fiókban volt, a fiók bezárva. Az ezredes mozdulatlanul ült az íróasztalánál, maga elé bámulva az ablaktalan iroda mesterséges fényében, és keményen gondolkozott. Próbálta összeszedni magát. A legjobb módja ennek az, ha beszélgetünk valakivel, ezt tudta. Ha valakivel megosztjuk a bajunkat, a felétől meg is szabadulunk. Ez így működik egy ilyen hatalmas intézményben is, mint a hadsereg. De erről az ügyről persze nem beszélhetett akárkivel. Keserűen elmosolyodott. A falat bámulta, és tovább gondolkozott. Az embernek hinni kell önmagában, ez a lényeg. Olyan keményen gondolkozott, hogy észre sem vette, amikor kopogtak az ajtón, és belépett a tizedes. Valószínűleg többször is kopoghatott. Az ezredes örült, hogy elrakta a névsort a fiókba. Ült mozdulatlanul, és nyilván elég furcsa lehetett, mert a tizedes arca aggodalmas volt.

– Ezredes úr?

Az ezredes nem felelt. A tekintetét a falra szegezte.

– Ezredes úr?

Az ezredes megmozdította a fejét, mintha egy tonna lenne a súlya. Nem mondott semmit.

– Az autó megérkezett – mondta a tizedes.

Másfél órát vártak a Suburbanben üldögélve. Az este átváltott éjszakába, és egyre hidegebb lett. Az éjjeli harmat beborította a szélvédőt. A lélegzetük fehéren párállott. Senki nem szólalt meg. A világ elcsöndesedett körülöttük, néha lebegett csak oda valami kis zaj a távolból, a ritkás hegyi levegőben.

– Pokoli lehet itt élni – motyogta Blake.

– Vagy meghalni – tette hozzá Harper.

Végül valahogy összeszeded magad, aztán megnyugszol. Nagyon tehetséges vagy. Mindent kétszeresen, háromszorosan bebiztosítottál. Egyik lepel a másik után. Tudod, hogyan dolgoznak a nyomozók. Tudod, hogy semmit nem fognak találni a legnyilvánvalóbb dolgokon kívül. Nem fognak rájönni, honnan származik a festék. Hogy ki szerezte be, ki szállította oda. Tudod, hogy nem fognak rájönni. Tudod, hogyan dolgoznak. És úgyis okosabb vagy náluk. Sokkal, de sokkal okosabb, úgyhogy megnyugodhatsz.

Mindazonáltal egy kis csalódottságot érzel. Elkövettél egy hibát. Pedig a festék nagyon jó szórakozás volt, de ezentúl nem használhatod. Lehet, hogy kitalálsz majd valami sokkal jobbat. Mert egyvalami biztos; most már nem állhatsz meg.

A telefon megcsörrent a Suburbanben, élesen belehasítva a csöndbe. Blake tapogatózott utána, és felvette. Reacher hallotta, hogy egy hang nagyon gyorsan hadar valamit. Férfihang, nem női. Poulton lehet, nem Lamarr. Blake nagyon figyelt, a semmibe bámulva. Aztán lerakta a telefont, és bámulta a szélvédőt.

– Mi történt? – kérdezte Harper.

– A helyiek visszamentek ellenőrizni a dobozokat – mondta Blake. – Mind le volt ragasztva, mintha új lenne. Kinyitották. Mindegyikben tíz festékesdoboz, üresen, pont úgy, ahogy itt találtuk.

– De a doboz le volt ragasztva? – kérdezte Reacher.

– Újraragasztva. Közelről megvizsgálva látszott, hogy egyszer felbontották, aztán újra leragasztották.

– Okos – mondta Harper. – Tudta, hogy egy leragasztott doboz senkinek a kíváncsiságát nem fogja felkelteni.

Blake bólintott. – Nagyon okos. Tudja, hogy mi hogyan gondolkozunk.

– De nem tökéletesen okos – szólt közbe Reacher. – Különben nem felejtette volna el ezt a dobozt visszaragasztani. Az első hiba.

– Még így is kilencvenkilenc százalékos a teljesítménye – mondta Blake. – Szerintem még így is épp elég okos.

– Szállítócédulát sehol nem találtak? – kérdezte Harper. Blake megrázta a fejét. – Nem, mind le volt tépve.

– Gondoltam – mondta Harper.

– Vajon, ha itt is eszébe jutott letépni a cédulát, a dobozt miért felejtette el leragasztani? – tűnődött Reacher.

– Talán megzavarták.

– Kicsoda? Enyhén szólva nincs itt olyan nagy forgalom, mint a Times Square-en.

– Mit akar mondani? Hogy mégsem olyan okos? Eddig úgy gondolta, ez rendkívül fontos, hogy milyen okos. Ezzel akarta bebizonyítani, hogy mi milyen tévesen gondolkozunk.

Reacher bólintott. – Igen, tévedtek. – Aztán Blake-hez fordult. – Nagyon alaposan meg kéne beszélnünk, mi a motivációja.

– Majd később – mondta Blake.

– Nem, most. Ez fontos.

– Majd később – ismételte meg Blake. – Az igazán jó hírt még nem mondtam.

– Mit?

– A másik apróság, aminek utánanéztünk… Csönd lett a kocsiban.

– A francba – mondta Reacher. – A hét nő közül valamelyik kapott egy küldeményt, igaz?

Blake megrázta a fejét.

– Nem egészen. Mind a heten kaptak.

16. fejezet

Elmennek Harperral Oregonba, Portlandbe – közölte Blake.

– Minek? – kérdezte Reacher.

– Hogy meglátogassák kedves régi ismerősét, Rita Scimecát. Tudja, a hadnagy, akit megerőszakoltak, amikor Georgiában szolgált. Most Portland közelében lakik, egy kis hegyi faluban, a várostól keletre. Egyike a tizenegy nőnek, akik a listán szerepelnek. Odautaznak, körülnéznek az alagsorban. Azt mondja, egy új mosógép van ott, dobozban.

– Kinyitotta? – kérdezte Reacher.

Blake megrázta a fejét. – Nem. A portlandi irodánktól odatelefonáltak neki, és megmondták, hogy ne nyúljon hozzá. Valaki épp most megy ki hozzá.

– Ha a gyilkos a környéken van, Portland lehet a következő állomása. Elég közel van.

– Pontosan – bólintott Blake. – Ezért megy ki valaki Scimecához.

Reacher ránézett. – És most már őrzik őket? Mi a helyzet azzal, hogy nincs elég ember?

Blake vállat vont. – Már csak heten vannak életben, így kissé kezelhetőbb a dolog – mondta, és elfordította a tekintetét. – Alison Lamarr elvesztése nekem is éppolyan szörnyű, mint mindenkinek. Mintha családtag lett volna.

– Gondolom, főleg a nővérének szörnyű – jegyezte meg Reacher.

– De még mennyire. Teljesen kiborult, amikor meghallotta a hírt. Soha nem láttam még ilyen feldúltnak.

– Nem lenne szabad ezen az ügyön dolgoznia.

– Szükségem van a segítségére.

– Hát valami segítségre szüksége van, az biztos.

– Nekem mondja?

Spokane-től a kis, Portland melletti faluig nagyjából háromszázhatvan mérföld volt a távolság a térkép szerint, amit Blake adott nekik. Azzal a kocsival mentek, amivel a spokane-i ügynök vitte el őket a reptérről. Alison Lamarr címe még mindig ott volt a szélvédőre ragasztott kis jegyzettömbön. Reacher egy másodpercig rábámult, aztán letépte, összegyűrte és kidobta. Az alatta lévő lapon is látszott halványan a golyóstollal írt cím lenyomata.

– Úgy hat óra lesz az út – mondta Harper. – Hármat vezetek én, hármat maga.

Reacher bólintott. Teljesen sötét volt, amikor elindultak. Visszakanyarodtak az úton, pontosan úgy, ahogy a gyilkos is csinálhatta, aztán leereszkedtek a kacskaringós, keskeny hegyi ösvényen a 90-es főútig, és ott jobbra fordultak. Ahogy a hátuk mögött hagyták a város fényeit, és a forgalom gyérebb lett, Reacher beállt egy elég gyors, de kényelmes sebességre. Az autó egy új Buick volt, kisebb és egyszerűbb, mint a csatahajó, amivel Lamarr ment érte, de talán épp ezért kicsit gyorsabb. Valószínűleg ebben az évben a GM ment az FBI-nál. A hadseregben is így volt, az általuk használt kocsik márkái évről évre változtak, a GM és a Ford Chrysler gyártmányai váltogatták egymást, hogy az amerikai autógyártók közül senkinek ne lehessen kifogása ellenük.

Az út egyenesen vezetett délkelet felé a hegyes-völgyes vidéken. Reacher élesre állította a reflektorokat, és még jobban felgyorsított. Harper elnyúlt az ülésen, a fejét oldalra hajtva. A haja leomlott, arany és piros fényeket vetettek rá a műszerfal lámpácskái. Reacher egyik kezét a kormányon tartotta, a másik az ölében pihent. Látta a reflektorokat a visszapillantó tükörben. Fényesen vakító halogénlámpák fénye ugrált és táncolt egy mérfölddel mögöttük, és egyre gyorsabban közeledtek. Ő is száz fölé ment.

– A hadseregnél tanult ilyen gyorsan vezetni? – kérdezte Harper.

Reacher nem felelt. Áthaladtak egy Sprague nevű városkán, utána az út kiegyenesedett. Blake térképe azt mutatta, hogy az út nyílegyenesen halad egy Ritzville nevű kisvárosig, huszonvalahány mérföldre innen. A sebességmérő mutatója százhúsz felé közeledett, de a mögöttük világító reflektorok így is egyre jobban utolérték őket. Egy perccel később elzúgott mellettük egy autó, széles ívben előzve, úgy, hogy közben több száz métert is a szembejövő sávban tett meg. Aztán visszahúzódott jobbra, és elszáguldott, mintha ők legalábbis épp csak araszolgatnának.

– Na látja, ez gyors – jegyezte meg Reacher.

– Lehet, hogy a gyilkos az – mondta Harper álmosan. – Talán ő is Portlandbe igyekszik. Lehet, hogy ma este elkapjuk.

– Meggondoltam magam – közölte Reacher. – szerintem mégsem autóval jár. Biztos, hogy repül.

De azért még egy kicsit beletaposott a gázba, hogy ne veszítsék szem elől az előttük távolodó féklámpákat.

– És azután? – kérdezte Harper. – Autót bérel a reptéren?

Reacher bólintott a sötétben. – Szerintem igen. Azok a keréknyomok, amiket találtak, a leggyakoribb típusúak. Valószínűleg valami átlagos, közepes méretű szedan, amiből az autókölcsönzőknek több millió van.

– Ez kockázatos – vélekedett Harper. – Ha kocsit bérel, ahhoz egy csomó papírt ki kell töltenie.

Reacher megint bólintott. – És a repülőjegy-vásárlásnál is. De ez a fickó nagyon szervezetten dolgozik. Biztos vagyok benne, hogy van valami sziklaszilárd hamis igazolványa. Senki nem juthat a nyomára azzal, ha a papírok alapján próbálja követni.

– Mindegy, azért utána fogunk nézni. És amikor kocsit bérel, személyesen is beszélnie kell az autókölcsönző embereivel.

– Nem biztos. Lehet, hogy előre megrendeli telefonon, és otthagyják neki a kocsit a reptér előtt.

Harper bólintott. – Akkor, amikor visszaviszi.

– Az egy fél perc.

Az út elég egyenes volt, hogy egy mérfölddel előttük is lássák a száguldó autót, amelyik megelőzte őket. Reacher a százhúszat is túllépte.

– Mennyi idő alatt lehet megölni valakit? – kérdezte Harper.

– Attól függ, hogy csinálják.

– Nem tudjuk, hogy csinálja.

– Nem, nem tudjuk. Erre még rá kell jönnünk. De akárhogy is, nagyon nyugodtan és óvatosan csinálja. Semmi felfordulás, sehol egy csepp kilöttyentett festék. Szerintem ehhez az egészhez kell legalább húsz-harminc perc.

Harper bólintott és nyújtózkodott egyet. Reachert a mozdulattól megcsapta a parfümjének illata.

– Akkor gondoljuk végig, mit csinált Spokane-ben – javasolta Harper. – Leszáll a repülőről, felveszi a bérelt autót, félóra, míg odaér Alison házához, ott tölt félórát, aztán félóra az út vissza a reptérre, és már ott sincs. Mert nem valószínű, hogy ennél többet vacakolna, ugye?

– A helyszín közelében nemigen.

– Tehát a bérelt autót lehet, hogy két órán belül visszaviszi. Azokat kéne ellenőriznünk, akik a reptéren vették fel a kocsit, és csak nagyon rövid ideig használták.

Reacher bólintott. – Igen, ennek utána kéne nézniük. Az ember így csinálja ezt, rendszeres, kemény munkával.

Harper megint megmozdult, és kicsit félrefordult az ülésen. – Néha azt mondja, mi, néha azt, hogy maguk. Még mindig nem döntötte el, de kezd megpuhulni, igaz?

– Alison rokonszenves volt, már amennyit láttam belőle.

– És?

– És Rita Scimeca is rokonszenves volt, amennyire emlékszem. Nem szeretném, hogy valami baj érje.

Harper a nyakát nyújtogatva az előttük száguldó autó után nézett.

– Akkor tartsuk szem előtt.

– Nem ő az – mondta Reacher. – A gyilkos repülővel megy.

Tényleg nem ő volt. Ritzville határánál az előttük száguldó autó a 91-es úton maradt, és Seattle felé ment tovább. Reacher lekanyarodott dél felé, a 395-ös útra, amely Oregonba vitt. Az út szinte üres volt, de keskenyebb és kanyargósabb, úgyhogy kicsit lassúbbra vette a sebességet, a kocsi természetes tempójához igazodva.

– Meséljen valamit Rita Scimecáról – kérte Harper. Reacher megvonta a vállát. – Kicsit olyan volt, mint Alison

Lamarr. Nem külsőleg hasonlított rá, de ugyanolyan volt a természete. Kemény, sportos, megbízható. Semmi nem zökkentette ki a nyugalmából. Hadnagy volt. Kitűnő volt a minősítése, és nagyon hamar átesett a tiszti kiképzésen.

Reacher elhallgatott. Maga elé képzelte Rita Scimecát, és mellé képzelte Alison Lamarrt. Két remek nő, a legjobbak közül, akik valaha is a hadseregben szolgáltak.

– Van itt még egy rejtély – mondta. – Hogy birkózik meg velük a gyilkos fizikailag?

– Fizikailag?

Reacher bólintott. – Gondoljon csak bele. Besétál a házba, aztán félóra múlva az áldozat halott, egy fürdőkádban fekszik meztelenül, de a testén semmi nyom. Se dulakodás, se felfordulás. Ezt hogy csinálja?

– Gondolom, pisztolyt szegez rájuk.

Reacher megrázta a fejét. – Ezzel két baj van. Ha repülővel közlekedik, nem tud pisztolyt vinni magával. Nem viheti fel a gépre. Ahogy maga se hozta a múltkor a sajátját.

– Ha repülővel megy. Ez még csak találgatás.

– Épp Rita Scimeca járt a fejemben. Hárman erőszakolták meg, mind a három börtönbe került. De öten támadták meg, csakhogy az egyiküknek eltört a medencecsontja, a másiknak meg a karja. Vagyis küzdött, mint egy vadmacska.

– És?

– Alison Lamarr nem ugyanezt tette volna? Még ha pisztoly volt is a gyilkosnál, harminc percen keresztül teljesen passzívan viselkedett volna, mint egy bárányka?

– Nem tudom.

– Látta, hogy milyen. Nem egy kis mimóza. Igazi katona. Átesett a gyalogsági kiképzésen. Biztos, hogy megpróbált volna valahogy szembeszállni a gyilkossal. De úgy tűnik, nem tette. Vajon miért?

– Nem tudom – Harper megint csak ennyit felelt.

– Én sem – mondta Reacher.

– Meg kell találnunk a fickót.

Reacher megrázta a fejét. – Nem fog sikerülni.

– Miért nem?

– Mert úgy elvakítja magukat ez a hülye profil, hogy teljesen tévesen fogják fel a motivációt.

Harper elfordult, és kibámult az ablakon a sötétségbe.

– Nem fejtené ki részletesebben? – kérdezte.

– Addig nem, amíg Blake és Lamarr nem hajlandó leülni, és szépen meghallgatni, amit mondok. Mert csak egyszer fogom elmondani.

Nem sokkal azután, hogy átszelték a Columbia folyót, megálltak tankolni. Amíg Reacher a benzint intézte, Harper elment a mosdóba. Aztán visszajött, és beült a sofőrülésre. Most ő következett három órán át. Kicsit előbbre csúsztatta az ülést, míg Reacher hátrább a sajátját. A haját hátrarázta, és kicsit állított a visszapillantó tükrön. Elfordította a slusszkulcsot és indított. Megint délnek folytatták az útjukat.

Miután a folyó tett egy nagy kanyart nyugat felé, ismét átkeltek rajta, aztán meg is érkeztek Oregon államba. Az I-84-es út a folyó vonalát követte. Széles és üres volt az autópálya. Előttük valahol ott tornyosult a hatalmas Cascades-hegység, de nem látták a sötétben. A csillagok hidegen és aprón ragyogtak az égbolton. Reacher kényelmesen hátradőlt, és nézte az eget az oldalablakon át. Majdnem éjfélre járt.

– Beszélnie kell, különben elalszom – mondta Harper.

– Maga is pont olyan, mint Lamarr. Harper elvigyorodott. – Azért nem egészen.

– Na jó, tényleg nem.

– Azért csak beszéljen. Miért hagyta ott a hadsereget?

– Erről akar beszélni?

– Ez is egy téma.

– Miért kérdezi tőlem mindenki ezt?

Harper megvonta a vállát. – Az emberek kíváncsiak.

– Miért ne hagytam volna ott?

– Mert szerintem élvezte, ahogy én is élvezem az FBI-t.

– Sok minden nagyon bosszantó volt.

Harper bólintott. – Persze. Az FBI is bosszantó. Mint egy férj. Vannak jó oldalai meg rosszak. De én vállalom őket. Az ember nem válik el egy kis bosszúság miatt.

– Létszámcsökkentés volt – mondta Reacher.

– Olvastam a dossziéját. Létszámcsökkentés volt, de magát személy szerint nem rúgták ki. Önként távozott.

Reacher egy-két mérföldön át hallgatott. Aztán bólintott. – Megijedtem – mondta.

Harper vetett rá egy oldalpillantást. – Mitől?

– Én úgy szerettem a sereget, ahogy volt. Nem akartam változásokat.

– Milyen változásokat?

– Nem akartam, hogy kisebb legyen. Hatalmas szervezet volt. El sem tudja képzelni. Az egész világot behálózta. És most kisebbre akarták faragni. Engem nyilván előléptettek volna, úgyhogy így magasabbra kerültem volna egy kisebb szervezetben.

– És az miért baj? Nagyhal a kis tóban.

– Nem akartam nagyhal lenni. Szívesen voltam kishal.

– Nem kishal volt. Egy őrnagy nem kishal.

Reacher bólintott. – Jó, akkor szívesen voltam közepes méretű hal. Kényelmes volt, és olyan névtelen.

Harper megrázta a fejét. – Ez még nem elég ok, hogy otthagyja az egészet.

Reacher felnézett a csillagokra, amelyek mozdulatlanul ragyogtak a feje fölött, sok millió mérföldre.

– Egy nagyhalnak egy kis tóban nincs helye úszkálni. Egy helyen kellett volna maradnom, akár éveken át is. Valahol egy nagy íróasztalnál, aztán öt évvel később áthelyeztek volna egy másik nagy íróasztalhoz. Egy ilyen valaki, mint én, akinek nincs érzéke a politikához és a társadalmi finomságokhoz, talán ezredes lehetne, de magasabbra nem vittem volna. És ott ragadtam volna a szolgálati időm végéig. Akár tizenöt-húsz éven át.

– De?

– De én tovább akartam lépni. Egész életemben utazgattam, féltem tőle, hogy megállják egy helyben. Nem tudom, milyen lehet egy helyben lenni, de az az érzésem, nagyon utálnám.

– És?

Reacher vállat vont. – És most megint itt ragadtam valahol.

– És? – kérdezte megint Harper.

Reacher megvonta a vállát, és nem felelt. Jó meleg volt a kocsi. Meleg és kényelmes.

– Mondja csak ki, Reacher. Itt ragadt valahol, és?

– És semmi.

– Egy frászt semmi. És?

Reacher nagy levegőt vett. – És nehezemre esik a dolog.

A kocsiban csönd lett. Harper bólintott, mintha értené. – Jodie, gondolom, nem akarja, hogy ide-oda utazgasson.

– Miért, maga a helyében akarná?

– Nem tudom.

Reacher bólintott. – Az a baj, hogy ő tudja. Mind a ketten ugyanúgy nőttünk fel, mindig költözködtünk, támaszpontról támaszpontra, egy hónap itt, hat hónap ott. Úgyhogy most azért él úgy, ahogy, mert megteremtette magának pontosan azt, amit akart. Tudja, hogy pontosan ezt akarja, mert a másik lehetőséget is ismeri.

– Ő is utazgathatna egy kicsit. Menő ügyvéd, időnként változtathatna állást.

Reacher megrázta a fejét. – De nem akarja. A karrierje végett. Nemsokára kinevezik vezetőnek az ügyvédi irodában, és akkor valószínűleg egész életében ott fog dolgozni. Különben is, én nem arról beszélek, hogy egy-két évet itt szeretnék tölteni, aztán egyet-kettőt máshol, venni egy házat, eladni, költözködni. Hanem arról, hogy holnap Oregonban fog érni a reggel, és ha utána kedvem támad elmenni Texasba vagy Oklahomába, akkor fogom magam, és elmegyek. És soha nem tudom, hová megyek másnap. Nekem ez fontos.

– De mennyire fontos?

Reacher vállat vont. – Pontosan nem tudom.

– Hogy fogja megtudni?

– A probléma az, hogy épp most tudom meg.

– És mit fog csinálni?

Reacher egy mérföldön át hallgatott.

– Nem tudom – mondta aztán.

– Lehet, hogy megszokná egy helyben.

– Lehet. De az is lehet, hogy nem. Most például, hogy itt száguldók a sötétben, az éjszaka közepén egy olyan úton, ahol még soha nem jártam, nagyon jól érzem magam. Nem tudom pontosan elmagyarázni, hogy mit érzek.

Harper elmosolyodott. – Lehet, hogy csak a jó társaság teszi.

Reacher is elmosolyodott. – Talán.

– Akkor megmondana még valamit?

– Mit?

– Miért tévedünk a motivációt illetően?

Reacher megrázta a fejét. – Várjuk meg, mit találunk Portlandben.

– Mit fogunk találni Portlandben?

– Szerintem egy kartondobozt, tele festékesdobozokkal, és a leghalványabb nyom se lesz, hogy ki küldte és honnan.

– Tehát?

– Tehát összerakom a dolgokat, és megállapítom, hogy kettő meg kettő az négy. De ahogy maguk csinálják, úgy soha nem jutnak el a négyig. Maguknak valami kimondhatatlanul hosszú szám jön ki, ami nem is hasonlít a négyre.

Reacher még egy kicsit hátrább döntötte az ülést, és átszunyókálta majdnem a teljes utolsó órát, amit Harper a kormánynál töltött. Az útjuk utolsó előtti szakasza a Mount Hood északi lejtőjén felfelé vitt, a 35-ös úton. A Buick hármasba kapcsolva tudott csak megküzdeni az emelkedővel, és amikor Harper sebességet váltott, a kis zökkenés felébresztette Reachert. Kinézett az ablakon. Az út egy csúcs mögé kanyarodott, aztán áttértek a 26-os útra, amely nyugat felől közelítette meg a hegyoldalban fekvő Portland városát.

Az éjszakai látkép gyönyörű volt. A magasban szakadozott felhők úsztak, a hold és a csillagok fényesen ragyogtak. A vízmosásokban hó fehérlett. Olyan volt az egész világ, mint egy acélból készült, furcsa formájú modern szobor.

– Értem én, mi a vonzó az utazásban – mondta Harper. – Az ilyen látványok.

Reacher bólintott. – Ez egy nagy bolygó.

Áthajtottak egy alvó kisvároson, aminek Rhododendron volt a neve, aztán meglátták a táblát, amely Rita Scimeca faluját mutatta, öt mérföldnyire. Majdnem hajnali három volt, mire odaértek. Volt egy benzinkút és egy vegyesbolt az út mellett, mindkettő zárva. Egy keresztutca haladt észak felé a hegy alacsonyabb lejtőin. Harper arrafelé indult. Innen is kisebb keresztutcák ágaztak ki. Scimeca a harmadiknál lakott.

A házat könnyű volt megtalálni: ez volt az egyetlen az utcában, ahol égett a villany az ablakokban, és az egyetlen, amely előtt az FBI autója parkolt. Harper megállt mögötte, és lekapcsolta a reflektort, aztán a motor is leállt, és körbevette őket a csönd. Az FBI-kocsi hátsó ablaka párás volt. Egy fej körvonalai látszottak. A fej megmozdult, a kocsi ajtaja kinyílt, és egy sötét öltönyös fiatalember szállt ki. Reacher és Harper nyújtózkodtak egyet, kicsatolták az övüket, és kinyitották az ajtót. Kiszálltak, és megálltak a hidegben.

– Odabent van, biztonságban – mondta a fiatalember. – Azt mondták, várjam meg magukat itt kint.

Harper bólintott. – És azután?

– Én itt kint maradok. Maguk beszélnek vele. Én őrködöm, míg átveszik a helyi rendőrök, reggel nyolckor.

– Ők huszonnégy órán át őrzik majd? – kérdezte Reacher.

A férfi bánatosan megrázta a fejét.

– Csak tizenkettő. Az éjszaka az enyém.

Reacher bólintott. Ez így elég biztonságos, gondolta. A ház meglehetősen nagy volt, kívülről deszkaborítással. Az oldalával fordult az utca felé, hogy a homlokzata nyugatra nézzen, amerre szép a kilátás. Tágas terasz, szépen faragott fakorláttal. Az utca meredeken lejtett, úgyhogy volt hely a garázsnak is a ház alatt. Az ajtaja oldalról nyílt, a terasz alatt. Rövid kis behajtóút. Aztán olyan hirtelen emelkedett a hegyoldal, hogy a pincét már oda kellett beásni. Az udvar kicsi volt, magas, hurrikán ellen is védő kerítéssel körbevéve. Minden gondozott volt, a kertben sok virág, bár a színük nem látszott az ezüstös holdfényben.

– Fent van a nő? – kérdezte Harper.

A fiatalember bólintott. – Várja magukat.

17. fejezet

Egy kis gyalogösvény ágazott le a behajtóútról, megkerült egy sziklakertet, és egy széles falépcsőhöz vezetett, a terasz közepénél. Harper könnyű léptekkel felsietett rajta, de Reacher súlya alatt megnyikordultak a deszkák az éjszakai csöndben. Még mielőtt a hegyek visszaverték volna a visszhangot, az ajtó már nyílt is, és ott állt Rita Scimeca. Egyik keze a kilincsen, az arcán üres kifejezés.

– Hello, Reacher – mondta.

– Hello, Scimeca. Hogy vagy?

A nő a szabad kezével elsimította homlokából a haját. – Tűrhetően – mondta. – Ahhoz képest, hogy hajnali három óra van, és az FBI az előbb állított be azzal, hogy rajta vagyok valami őrült sorozatgyilkos listáján, tíz másik társnőmmel, akikből négyen már halottak.

– Az FBI dolgozik ám, nem pazarolja az adófizetők pénzét – mondta Reacher.

– És neked mi a fene közöd van hozzájuk?

Reacher vállat vont. – A körülmények úgy hozták, hogy nem volt más választásom.

Scimeca fürkészően nézett rá. Hideg volt odakint a teraszon. Az éjjeli harmat kicsapódott a deszkákon. Ritkás köd ülte meg a levegőt. Scimeca háta mögül meleg, sárga fény ömlött ki a házból. Egy hosszú pillanatig csak nézte Reachert.

– A körülmények?

Reacher bólintott. – Nem volt más választásom.

Scimeca is bólintott. – Na mindegy, azért örülök, hogy látlak.

– Én is.

Magas nő volt. Harpernél ugyan alacsonyabb, de hát nála a legtöbb nő alacsonyabb volt. Izmos volt, de nem olyan zömöken, mint Alison Lamarr, hanem nyúlánkan és vékonyan, mint egy maratoni futó. Farmer volt rajta és formátlan, kinyúlt pulóver, a lábán bakancs, vállig érő barna haj, a homlokába hulló, hosszú frufru fényesen csillogó barna szemei fölött. A szája körül mély ráncok. Majdnem négy év telt el, mióta Reacher utoljára látta, és ez meg is látszott a nő arcán.

– Ő Lisa Harper különleges ügynök – mondta Reacher.

Scimeca gyanakodva odabólintott. Reacher figyelte a tekintetét. Ha egy férfi ügynök lett volna, valószínűleg egyszerűen lelöki a lépcsőn.

– Hello – mondta Harper.

– Hát akkor, jöjjenek be – mondta Scimeca.

Még mindig a kilincsen volt a keze. A küszöbön állt, kicsit előrehajolva, mintha nem akarna kilépni a házból. Harper bement, Reacher utána. Az ajtó becsukódott mögöttük. Megálltak az előszobában. Minden frissen festett, új, nagyon tiszta és mániákusan rendes volt. Otthonos, meleg és barátságos. Gyapjúszőnyegek, kifényesített antik bútorok, csillogó mahagóni. A falakon festmények. Vázákban mindenhol virágok.

– Krizantém – mondta Scimeca. – A kertben nőnek. Tetszik? Reacher bólintott.

– A kertészkedés az új hobbim. Nagyon rákaptam. Aztán a nappali felé mutatott. – És a zene. Nézzék meg.

A szobában finom mintájú tapéta volt és fényes parketta. A sarokban egy fényes, fekete zongora. Német márkanév, rézzel berakva. Előtte szép fekete bőrborítású szék. A zongora teteje felhajtva, az állványon kotta, fekete hangjegyekkel sűrűn tele-pettyezett krémszínű papír.

– Játsszak valamit? – kérdezte Scimeca.

– Persze – bólintott Reacher.

A nő leült a székre, és a billentyűkre fektette a kezét. Egy pillanatig mozdulatlanul ült, aztán egy gyászos moll-akkord töltötte be a szobát. Meleg, mély hangok, amelyekből kibontakozott egy gyászinduló.

– Nem lehetne valami vidámabbat? – jegyezte meg Reacher.

– Nem vagyok vidám hangulatban.

De azért másba kezdett, a Holdfény szonátába.

– Beethoven – mondta.

Az ezüstös futamok betöltötték a szobát. A nő a pedálon tartotta a lábát, a hangszer letompítottan és halkan szólt. Reacher kibámult az ablakon a holdfényben szürkéllő virágokra a kertben. Arra gondolt, hogy kilencven mérfölddel nyugatra ott az óceán, hatalmasan és némán.

– Ez már jobb – mondta.

A nő végigjátszotta az első tételt, fejből, mert a tartóra kirakott kotta Chopin volt. A kezét a billentyűkön tartotta, amíg az utolsó hang is elhalt a csöndben.

– Szép volt – mondta Reacher. – Szóval, jól vagy?

A nő elfordult a zongorától, és a szemébe nézett. – Úgy érted, kihevertem-e, hogy hárman megerőszakoltak, olyanok, akikről azt hittem, úgy bízhatok bennük, hogy az életemet is a kezükbe adhatnám?

Reacher bólintott. – Olyasmi.

– Azt hiszem, kihevertem. Amennyire számítottam rá. De most azt hallom, hogy valami őrült meg akar ölni, amiért feljelentést tettem. Így már kicsit nehezebb a dolog.

– El fogjuk kapni – szólalt meg Harper a csöndben.

Scimeca vetett rá egy pillantást.

– Akkor megnézhetnénk az új mosógépet az alagsorban? – kérdezte Reacher.

– Nem mosógép van benne, ugye? – kérdezte Scimeca. – Nekem senki nem mond el semmit.

– Valószínűleg festék – mondta Reacher. – Zöld, álcázó, amilyet a seregben használnak.

– Minek?

– A gyilkos megöli az áldozatait, aztán a holttestet a fürdőkádban hagyja, amit teletölt festékkel.

– Miért?

Reacher vállat vont. – Jó kérdés. Egy egész csapat nagyokos épp ezen töri a fejét.

Scimeca bólintott, és Harperhez fordult. – Maga is ilyen nagyokos?

– Nem, én csak egy ügynök vagyok.

– Megerőszakolták valaha is? Harper megrázta a fejét. – Nem.

Scimeca bólintott. – Hát ne is.

Csönd lett.

– Megváltoztatja az ember életét – folytatta Scimeca. – Az enyémet legalábbis megváltoztatta, az biztos. Kertészkedés és a zene, ez maradt.

– Jó hobbik – mondta Harper.

– Otthonülő hobbik – felelte Scimeca. – Vagy itt vagyok ebben a szobában, de ha kint vagyok, akkor se megyek olyan messzire, hogy ne lássam az ajtómat. Nem nagyon járok el sehová, és nem szívesen találkozom emberekkel. Úgyhogy fogadja meg a tanácsomat, és vigyázzon magára.

Harper bólintott. – Igyekszem.

– Akkor a pince – mondta Scimeca.

Kivezette őket a nappaliból egy ajtóhoz a lépcső alatt. Régi ajtó volt, fenyőfa deszkákból, sokszor átfestve. Egy keskeny lépcső vezetett lefelé a hideg garázsba, ahol enyhe benzin- és gumiszag terjengett.

– Át kell mennünk a garázson – mondta Scimeca.

Egy új kocsi állt a garázsban, aranyszínű Chrysler. Egymás mögött elsétáltak a kocsi melletti szűk helyen, aztán Scimeca kinyitott egy ajtót. Megcsapta őket a pince dohos szaga. Scimeca meghúzott egy madzagot, és felgyulladt egy meleg, sárga fényű villanykörte.

– Tessék – mondta.

A pincében jó meleg volt a kazántól. Nagy, négyszögletes helyiség volt, minden falon széles tárolópolcokkal. A mennyezeten látszott a szigetelés. Fűtéscsövek kígyóztak felfelé. A kartondoboz egymagában állt a helyiség közepén, ferdén a falakhoz képest, amitől kicsit rendetlennek hatott. Ugyanolyan kartondoboz volt, ugyanakkora, ugyanolyan barna, ugyanazzal a fekete felirattal az oldalán, ugyanaz a márkanév, a tetején barna ragasztószalaggal leragasztva. Vadonatújnak látszott.

– Van egy kés? – kérdezte Reacher.

Scimeca a fal felé biccentett, ahol egy táblán kis akasztókon szerszámok lógtak. Reacher elvett egy linóleumvágót, a dobozhoz ment, és felvágta a ragasztószalagot. Megfordította a szerszámot, és a nyelét használva, felfeszegette a doboz tetejét. Rögtön meglátta az öt kör alakú fémhengert. Öt festékesdobozon csillant meg a fény. A kés nyelével benyúlt az egyik kanna fogantyúja alá, kicsit megemelte, és megforgatta a fényben. Egyszerű fémkanna, nem volt rajta semmi, csak egy kis fehér cédula, egy hosszú számmal és Camo/Green felirattal.

– Láttunk egy pár ilyet annak idején – jegyezte meg Scimeca.

Reacher bólintott. – Na, igen.

Visszarakta a kannát a dobozba. Lecsukta a tetejét, és a linóleumvágót visszaakasztotta a helyére. Scimecára pillantott.

– Mikor érkezett ez? – kérdezte.

– Nem emlékszem.

– Nagyjából sem?

– Nem tudom, talán egy-két hónapja.

– Egy két hónapja? – csodálkozott Harper.

Scimeca bólintott. – Azt hiszem. Nem emlékszem.

– De nem rendelted meg, ugye? – kérdezte Reacher.

Scimeca megrázta a fejét. – Már van mosógépem, ott van.

Az egyik sarokba mutatott, ahol mosókonyha volt berendezve. Mosógép, szárítógép, egy mosdókagyló. Előtte kis szőnyeg. Fehér műanyag kosarak, szép rendben sorakozó mosószeres flakonok és dobozok.

– Ilyesmire csak emlékszik az ember – mondta Reacher.

– Nem törődtem vele, azt hittem, a lakótársamnak lesz – mondta.

– Van lakótársad?

– Volt. Már elköltözött, pár hete.

– És azt hitted, az övé.

– Persze. Készült elköltözni, gondoltam, az új lakásába lesz.

– De nem kérdezted meg tőle?

– Minek? Azt tudtam, hogy nem az enyém, akkor csak az övé lehet.

– És miért hagyta volna itt?

– Mert nehéz. Gondoltam, majd szerez valakit, aki elszállítja. Még csak két hete költözött el.

– Hagyott itt még valamit?

Scimeca megrázta a fejét. – Ez az utolsó.

Reacher körbejárta a dobozt. Meglátta a négyszögletes helyet, ahonnan letépték a szállítócédulát.

– A papírt leszedte róla – mondta.

Scimeca bólintott. – Igen, úgy néz ki.

Csöndben álltak, hárman a nagy kartondoboz körül, az élénk, sárga fényben és az éles árnyak között.

– Fáradt vagyok – mondta Scimeca. – Végeztünk? Nem bánnám, ha végre békén hagynának.

– Még egy valami lenne – mondta Reacher.

– Micsoda?

– Mondd el Harper ügynöknek, mivel foglalkoztál a hadseregben.

– Minek? Hogy jön ez ide?

– Csak szeretném, ha tudná.

Scimeca értetlenül vállat vont. – A fegyverek minőségtesztelésén dolgoztam.

– Mondd el neki, ez miből áll.

– Mi teszteltük le az új fegyvereket, amik beérkeztek a gyártóktól.

– És?

– És ha megfeleltek, akkor továbbítottuk őket a raktárba.

Csönd. Harper szintén értetlen pillantást vetett Reacherre.

– Oké. Akkor már itt sem vagyunk.

Scimeca átkísérte őket a garázsba. Meghúzta a zsinórt és leoltotta a villanykörtét. Elmentek a kocsi mellett, fel a lépcsőn, ki az előszobába. Scimeca odament az ajtóhoz, és kinézett a kukucskálónyíláson. Kinyitotta az ajtót. Odakint nyirkos volt a levegő és hideg.

– Viszlát, Reacher – mondta. – Örülök, hogy megint találkoztunk.

Aztán Harperhez fordult. – Benne igazán megbízhat – mondta neki. – Ha én mondom, akkor elhiheti.

Az ajtó becsukódott mögöttük, és végigsétáltak a kis ösvényen. Öt-hat méterre jártak, amikor hallották, hogy fordul a kulcs a zárban. A helyi ügynök nézte őket, ahogy beszállnak a kocsiba. Még mindig meleg volt odabent. Harper beindította a motort, és jó magasra állította a fűtést.

– Volt egy lakótársa – szólalt meg. Reacher bólintott.

– Tehát az elmélete téves – jegyezte meg Harper. – Úgy nézett ki, mintha egyedül lakna, de mégsem. Kezdhetjük elölről.

– Azért talán mégse. Akkor is kell hogy legyen valami alkategória. Senki nem akarna megölni kilencvenegy nőt, ez őrültség.

– Miért? Halott nőket egy festékkel teli kádban hagyni, ez normális?

Reacher megvonta a vállát. – Akkor most mi lesz? – kérdezte.

– Visszamegyünk Quanticóba.

Az út kilenc óráig tartott. Először Portlandbe mentek, onnan a Sea-Tac repülőtérre, a Continental gépével Newarkba, aztán a Uniteddel Washingtonba, ahol az FBI egy sofőrje várakozott, hogy elvigye őket Virginiába. Reacher az út nagy részét átaludta, és amikor fönt volt, akkor is szinte minden összemosódott előtte a fáradtság miatt. Amikor megérkeztek a haditengerészet területére, megpróbálta kicsit összeszedni magát. Az FBI-őr a kapunál visszaadta a látogatóigazolványát. A sofőr leparkolt a főépület előtt. Harper bevezette, aztán lifttel lementek négy szinttel a föld alá, a szemináriumi szobára emlékeztető helyiségbe, ahol Lorraine Stanley fényképei voltak kitűzve egy táblára. A tévékészülék most is be volt kapcsolva, teljesen lehalkítva. Blake, Poulton és Lamarr az asztalnál ültek, előttük egy csomó papír. Blake és Poulton agyondolgozottnak és aggodalmasnak látszott. Lamarr arca olyan fehér volt, mint a papírlapok előtte, a szeme beesett és fáradt.

– Hadd találjam ki – szólalt meg Blake. – Scimeca küldeménye egy-két hónappal ezelőtt érkezett, és nem tudta, miért kapta. Szállítócédula nem volt rajta.

– Azt hitte, a lakótársáé – mondta Harper. – Nem egyedül lakott. Úgyhogy a tizenegyes lista nem stimmel.

Blake megrázta a fejét.

– De igen, ugyanúgy stimmel, mint eddig – mondta. – Ez az a tizenegy nő, akikről úgy néz ki, mintha egyedül laknának, valakinek, aki csak lista alapján dolgozik. Felhívtuk telefonon az összes többit, mind a nyolcvanat, órákba telt. Azt mondtuk, egy csomagküldő cég vevőszolgálatától vagyunk. De egyikük sem tudott semmiről, úgyhogy nyolcvanat kizárhatunk, marad a tizenegy. Reacher elmélete még mindig áll. Ha ez a lakótárs őt meglepte, nyilván a gyilkost is.

Reacher kissé csodálkozva nézett Blake-re, de azért jólesett, amit mondott.

– Én elismerem, ha valakinek igaza van – mondta Blake.

Lamarr bólintott, és felfirkantott valamit egy hosszú lista végére.

– Sajnálom, ami történt – mondta neki Reacher.

– Lehet, hogy elkerülhető lett volna – mondta Lamarr. – Például, ha elejétől fogva együttműködik velünk.

Csönd lett.

– Tehát hétből hét – állapította meg Blake.

– Egy másik van még, akinek van lakótársa – szólt közbe Poulton. – Hárman közülük azt mondták, máskor is előfordult velük, hogy téves csomagot kaptak, úgyhogy nem nagyon törődtek vele. A másik kettő nem mondott semmit.

– Scimeca se volt túl segítőkész – jegyezte meg Harper.

– Traumatikus lehetett ez a hír. Jó, hogy egyáltalán ennyire tartja magát – mondta Reacher.

Lamarr bólintott, kis, együttérző mozdulattal.

– Tehát, nem jutottak vele semmire, igaz? – kérdezte.

– Mi a helyzet a szállítócégekkel? – érdeklődött Reacher. – Kifaggatták őket?

– Nem tudjuk, ki szállította – mondta Poulton. – A cédulák nincsenek meg.

– Nincs olyan túl sok lehetőség – vélekedett Reacher.

– Hogy ne lenne? UPS, FedEx, DHL, Airborne Express, sőt az amerikai posta. Ráadásul a helyi alvállalkozóik.

– Mindet végig kell kérdezni – mondta Reacher.

Poulton vállat vont. – És mit kérdezzünk tőlük? A tízmillió csomag közül, amit az utóbbi két hónapban szállítottak, nem emlékeznek véletlenül egy bizonyosra?

– Meg kell próbálni. Kezdjék Spokane-nel. Egy ilyen isten háta mögötti címre lehet, hogy emlékszik a sofőr.

Blake az asztalra a könyökölt és bólintott. – Oké, megpróbáljuk. De csak Spokane-ben. Lehetetlen mindenhol utánajárni.

– Vajon a nők miért olyan bizonytalanok a küldeménnyel kapcsolatban? – kérdezte Harper.

– Több okból – felelte Lamarr. – Ahogy Reacher is mondta, bizonyos fokig mindegyikük traumatizált. Egy kéretlenül érkező hatalmas csomag, ez egyfajta betolakodás a biztonságos területükre. Hajlamosak elfojtani, nem tudomást venni róla. Ez jellemző ilyen esetekben.

A hangja rekedtes volt és feszült. Csontos keze az asztalon pihent.

– Szerintem azért furcsa – mondta Harper.

Lamarr megrázta a fejét, türelmesen, mint egy tanár.

– Nem, ez nagyon is jellemző. Ne a saját perspektívádból nézd. Ezeket a nőket megtámadták és megerőszakolták, az ilyesmitől megváltozik az ember pszichéje.

– És most mind félnek – tette hozzá Reacher. – Az, hogy őrizzük őket, azt jelentette, hogy muszáj volt elmondani nekik, mi folyik. Scimeca legalábbis elég felkavartnak látszott. Ami nem is csoda. Elég magányos helyen lakik. Ha én lennék a gyilkos, biztos, hogy őt szemelném ki következőnek.

– El kell kapnunk a fickót – mondta Lamarr.

Blake bólintott. – Nem lesz könnyű. Huszonnégy órán át őrizzük a hét nőt, akik küldeményt kaptak, és ezt nyilván egy mérföldről észre fogja venni, úgyhogy a helyszínen már nem kaphatjuk el.

– Egy időre el fog tűnni – mondta Lamarr. – Míg le nem állítjuk az őrzést.

– Meddig folytatjuk? – kérdezte Harper.

Kis csönd lett.

– Három hétig – válaszolt végül Blake. – Ennél tovább őrültség lenne.

Harper rámeredt.

– Valami határidőt kell szabni – mentegetőzött Blake. – Nem őrizhetjük őket életük végéig!

Megint csönd lett. Poulton halomba rendezgette maga előtt a papírjait.

– Akkor van három hetünk, hogy elkapjuk a pasast – mondta. Blake bólintott, és az asztalra fektette a kezét. – Tehát akkor mostantól kezdve három héten át napi huszonnégy órában váltjuk egymást. Egyikünk alszik, míg a többiek dolgoznak. Julia, te mész el pihenni elsőnek.

– Nem akarok.

Blake zavarban volt. – Akár akarod, akár nem, elmész.

Lamarr megrázta a fejét. – Nem, itt akarok maradni. Menjen először Poulton.

– Ne vitatkozz, Julia! Szervezetten kell dolgoznunk.

– De én jól vagyok. Dolgoznom kell. Úgysem tudnék aludni.

– Tizenkét óra, Julia – mondta Blake. – Úgyis járna a szabadnap.

– Nem megyek! – vágott vissza Lamarr.

– De igen.

– Nem tehetem. Muszáj csinálnom valamit.

A nő csak ült, rendíthetetlenül, elszánt arccal. Blake felsóhajtott és elfordult.

– Most jobb, ha nem vagy velünk – mondta.

– Miért?

Blake ránézett. – Most szállították be a húgod holttestét a boncolásra. Ezen nem vehetsz részt. Nem engedhetem meg.

Lamarr próbált válaszolni. Kétszer is nyílt és csukódott a szája, de nem jött ki rajta hang. Aztán pislogott és elfordult.

– Tehát, tizenkét óra – mondta Blake.

Lamarr az asztalt bámulta. – A jegyzőkönyvet megkapom? – kérdezte halkan.

Blake bólintott.

– Igen, azt kénytelen leszek odaadni – felelte.

18. fejezet

A spokane-i FBI-iroda emberei egész éjszaka keményen dolgoztak. Segítségükre volt egy helybéli építési vállalkozó, egy bérelt daru, egy teherautó rakodókkal, és egy légi teherszállító társaság. Az építési vállalkozó emberei szétszedték Alison Lamarr fürdőszobáját, az FBI helyszínelői pedig betekerték az egész kádat vastag nejlonfóliába, miközben az építőmunkások lebontották az oldalfalat a padló szintjéig. A darus egy erős vászonszalagot csúsztatott a becsavart kád alá, és kiemelte az éjszakába a súlyos rakományt. Lassan himbálózva leeresztette egy faládába, amely egy teherautó hátulján volt. A rakodók teletöltötték műanyag habbal a ládát, aztán rászegezték a tetejét, és egyenesen a spokane-i repülőtérre mentek vele. Itt átrakták a ládát egy már várakozó gépre, és az Andrews légi támaszpontra szállították, ahol átvette egy helikopter, és elvitte Quanticóba. Aztán egy targoncával leemelték, és óvatosan a laboratóriumba szállították, ahol egy órát várakozott a csomag, míg az FBI orvos szakértői kitalálták, hogy egyáltalán hogyan fogjanak neki a dolognak.

– Egyelőre semmi más nem érdekel, csak a halál oka – mondta nekik Blake.

Egy hosszú asztal végénél ült, a kórboncnokok konferenciaszobájában, három épülettel odébb és öt szinttel feljebb a viselkedéstudományi részlegnél. Harper mellette ült, aztán Poulton következett, majd a sor végén Reacher. velük szemben Quantico vezető patológusa, egy Stavely nevű orvos, akinek a neve ismerősen csengett Reachernek. Nyilván komoly hírneve lehetett a szakmában. Mindenki nagy tisztelettel bánt vele. Tagbaszakadt, vörös arcú ember volt, a kezei nagyok és vörösek, ügyetlennek látszottak, pedig nyilván nem voltak azok. Mellette a főasszisztense állt, egy halk szavú, vékony férfi, aki nagyon szórakozottnak tűnt.

– Elolvastuk a többi esetről szóló jelentéseket – mondta Stavely, aztán elhallgatott.

– És? – kérdezte Blake.

– És nem vagyok kimondottan optimista. New Hampshire eléggé az isten háta mögött van, de a floridai és kaliforniai kollégákat jól ismerem. Értik a dolgukat. Ha ők nem találtak semmit, akkor mi se fogunk.

– Itt azért jobb szakértők vannak – jegyezte meg Blake. Stavely elmosolyodott. – A hízelgés nem használ.

– Ez nem hízelgés – tiltakozott Blake.

Stavely még mindig mosolygott. – Ha nincs mit találni, akkor mi se tudunk mit tenni.

– Valaminek kell lenni – erősködött Blake. – Ez alkalommal már elkövetett egy hibát, a dobozzal.

– Na és?

– Akkor talán több hibát is elkövetett. Lehet, hogy most hagyott valami nyomot

Stavely elgondolkozott. – Hát, mindenesetre én azt mondom, ne várjanak túl sokat.

Hirtelen felállt, összekulcsolta és megropogtatta az ujjait, és az asszisztenséhez fordult. – Akkor kezdhetjük?

A vékony férfi bólintott. – Úgy gondoljuk, a festék a felszínen már megkeményedett, talán két-három centi vastag rétegben. Ha ezt körbevágjuk, akkor be tudunk csúsztatni egy hullazsákot, és azzal kiemelni.

– Helyes – mondta Stavely. – Maradjon körülötte annyi festék, amennyi csak lehet, nehogy megsértsék.

Az asszisztens kisietett, Stavely pedig utána, nyilván arra számítva, hogy a többiek is követik, utána is mentek, Reacher volt a sereghajtó.

A patológus laborja semmiben nem különbözött más laboroktól, amiket Reacher eddig látott. Alacsony mennyezetű, tágas helyiség, fényesen kivilágítva, a falak és a padló fehér csempével borítva. Középen egy nagy vizsgálóasztal állt, csillogó acélból. Egy vályú húzódott végig a közepén, a folyadék elvezetésére. Körülötte több kerekes asztalka, telerakva műszerekkel. A mennyezetről csövek lógtak. Állványokon videokamerák, mérlegek. A ventilátor halkan zümmögött, és erős fertőtlenítőszag terjengett. A levegő mozdulatlan volt és hideg.

– Vegyenek köpenyt és kesztyűt – mondta Stavely.

Egy acélszekrényre mutatott, amely tele volt összehajtogatott vékony nejlonköpenyekkel és több doboz eldobható gumikesztyűvel. Harper kiosztogatta őket.

– Maszkra valószínűleg nem lesz szükség – mondta Stavely. – Szerintem a festéknél rosszabb szagot nem fogunk érezni.

Meg is érezték, ahogy behozták a hordágyat. Az asszisztensek tolták, rajta a hullazsákkal. Az asztalon zöld festékfoltok virítottak. Festék szivárgott a cipzár mentén is, lefolyt az acéllábakon a kerekekig, és párhuzamos csíkokat hagyott a padlón. A tolókocsi zötyögött, és a zsák ide-oda gördült rajta, mint egy hatalmas, olajjal töltött luftballon. Az asszisztensek karja is vállig festékes volt.

– Először vigyék a röntgengéphez – utasította őket Stavely.

Másik irányba fordították az asztalt, és a laboratóriumból nyíló kis kamrához mentek. Reacher odalépett, és kinyitotta nekik az ajtót, Olyan súlya volt, mintha egy tonna lenne.

– Ólommal van bélelve – magyarázta Stavely. – Nagyon erős sugárzást használunk, hogy mindent lássunk, amit látni akarunk. Na, nem mintha aggódnunk kéne a páciensek egészségkárosodása miatt.

Az asszisztens egy pillanatra eltűnt, majd visszalépett a laborba, és becsukta maga után a súlyos ajtót. Távoli, halk zúgás hallatszott, ami egy másodpercig tartott, aztán elhallgatott. Az asszisztens visszament a kamrába, és kitolta az asztalt. Még mindig festéknyomokat hagyott a csempén. Megállt vele a vizsgálóasztal mellett.

– Tegyék át, arccal lefelé – rendelkezett Stavely.

Az asszisztens odalépett mellé, áthajolt az asztalon, megragadta a zsák közelebb eső szélét mindkét kezével, majd félig leemelte, és átrakta a vizsgálóasztalra. Aztán megkerülte, és a másik szélénél fogva is átrakta. A zsák a cipzárral lefelé feküdt, és a benne lévő festéktömeg némi hullámzás után megnyugodott. Festék szivárgott ki az acélra. Stavely végignézett a zöld nyomokkal tarkított padlón.

– Cipővédőt is, mindenkinek. Minden festékes lesz. Arrébb léptek. Harper megkereste a műanyag lábvédőket a szekrényben, és mindenkinek adott egyet. Reacher felhúzta, kicsit hátrább lépett, és a festéket nézte. Úgy csordogált ki a hullazsákból, mint egy kis patak.

– Hozza ki a felvételt – mondta Stavely.

Az asszisztens visszament a röntgenszobába, és kijött két nagy, szürke röntgenfelvétellel, amelyek Alison Lamarr teljes testét ábrázolták. Átadta őket Stavelynak. Stavely a mennyezetről jövő fény felé tartva megnézte azokat.

– Azonnal elkészül, mint a Polaroid-kép – mondta. – Hiába, a tudomány fejlődik.

Megcserélgette a felvételeket, mint a kártyalapokat, aztán odavitte őket a falon lévő világító táblához, és vaskos ujjaival odaszorította.

– Ezt nézzék meg – mondta.

A fénykép a test középső részét ábrázolta, a szegycsonttól az ágyékig. Reacher látta a kísérteties, szürke körvonalakat, a csontokat, a bordákat, a gerincet, a keresztben a test előtt fekvő kart és a kezeket. És még valami volt a felvételen. Fehéren ragyogott, fémből lehetett. Kicsi volt és hegyes, tenyér hosszúságú.

– Valami szerszám – állapította meg Stavely.

– A többieknél nem találtunk semmit – mondta Poulton.

– Doki, azonnal látnunk kéne, mi ez – kérte Blake. – Fontos.

Stavely megrázta a fejét. – A test alatt van, mert arccal lefelé fektettük. Majd oda is elérkezünk, de beletelik egy kis időbe.

– Mennyi időbe?

– Amennyi kell – mondta Stavely. – Nem lesz tiszta munka. Odakapcsolta a felvételeket a tábla elé, aztán végigsétált előttük és jól szemügyre vette őket.

– A csontváz aránylag sértetlen – állapította meg. A második felvételre mutatott. – A bal csuklója el volt törve, talán úgy tíz éve történhetett.

– Szeretett sportolni – jegyezte meg Reacher. – A nővére mesélte.

Stavely bólintott. – Akkor nézzük meg a kulcscsontot is. Balra lépett, és szemügyre vette az első felvételt, amelyen a koponya, a nyak és a vállak látszottak.

– Apró repedés – mutatott Stavely a kulcscsontra. – Erre számítottam. Ha egy sportolónak eltörik a csuklója, akkor többnyire a kulcscsontja is. Leesnek a bicikliről vagy elesnek a görkorcsolyával, és a kinyújtott karjukkal próbálják kivédeni az esést, de többnyire eltörik a kulcscsontjuk.

– De ezek nem friss sérülések? – kérdezte Blake.

Stavely megrázta a fejét. – Nem, legalább tízévesek. Nem ütéstől halt meg, ha erre gondol.

Leoltotta a lámpát a röntgenfelvételek mögött, visszament a vizsgálóasztalhoz, és megint megropogtatta az ujjait a néma csöndben.

– Oké, akkor fogjunk munkához – adta ki az ukázt. Előhúzott egy csövet a mennyezetre szerelt állványzatról, és kinyitott egy kis csapot. Sziszegő hang hallatszott, és folyni kezdett valami vízszínű folyadék, amely erős szagot árasztott.

– Aceton – magyarázta Stavely. – El kell tisztogatni valahogy ezt az átkozott festéket.

Az acetonnal leöblítette a zsákot és az asztalt. Az asszisztens papírtörlőkkel törölgette, és a folyadékot a kis vályúba terelgette. Mindent elárasztott a vegyszerszag.

– A ventilátort – rendelkezett Stavely.

Az asszisztens hátrább lépett, és bekapcsolt valamit, mire a ventilátorok a mennyezeten még hangosabban kezdtek zúgni. Stavely még közelebb tartotta a csövet a zsákhoz, amely lassan kezdett feketébe átváltani. Aztán az asztalhoz irányította a csövet, és a zsák alá is befújt.

– Jó, ollót kérek – mondta.

Az asszisztens levett az egyik kocsiról egy ollót, és lenyisszantotta a zsák egyik sarkát, zöld festék folyt ki belőle. Beleömlött az acetonba, és lefelé örvénylett a lefolyóba. Percekig folyt a festék. A zsák lassan lelapult, ahogy kiürült. A teremben egyre nagyobb csönd lett, csak a ventilátorok zúgása és a folyadék halk sziszegése hallatszott.

– Oké, akkor most kezdődik az érdekes része – közölte Stavely.

Átadta a gumicsövet az asszisztensnek, és egy szikével végigvágta a műanyag zsákot. Kisebb vágásokat is csinált keresztben, és lassan lehámozta a zsákot a holttestről. Ott hevert Alison Lamarr teste, arccal lefelé, festéktől síkosán és ragacsosan.

Stavely a szikével körbevágta a zsákot a test kontúrjai mentén, és lehámozta róla az egészet, míg nem maradt más, csak ami alászorult.

A holttest alatt még vékony rétegben állt a festék. Stavely elkezdte leöblögetni.

– Nem fog kárt tenni benne? – kérdezte Blake.

Stavely megrázta a fejét. – Nem, ez csak olyan, mint a körömlakklemosó.

A bőr kezdett zöldesfehérre váltani, ahogy lassan jött le a festék. Stavely kesztyűs ujjával kapargatta le róla, ahol rászáradt. A csövet bedugta a holttest alá. Az asszisztens segített, megemelte a lábánál. Stavely onnan is lehámozta a nejlonzsák maradványait, amelyek az asztalhoz ragadtak. Az aceton közben végig folyt, a lefolyóba mosva a zöld patakot.

Stavely a fejhez lépett. Odahelyezte a csövet a nő tarkójához, és nézte, ahogy elárasztja az aceton a haját, amely teljesen összeragadt a festéktől. – Ezt le kell vágnom – mondta.

Blake komoran bólintott.

– Szép haja volt – mondta Harper halkan. Félig elfordult, és egy fél lépést hátrált, közben a vállával nekiütközött Reacher mellkasának, és egy pillanattal hosszabban simult hozzá a kelleténél.

Stavely fogott egy újabb szikét, és körbevágta vele a haját. A holttest válla alá nyúlt és megemelte. A feje így kiszabadult a festékből, az összeállott haj ott maradt, mint a mocsárba ragadt mangrove-gyökerek.

– Remélem, elkapják ezt a fickót – mormogta.

– Azon vagyunk – mondta Blake, még mindig komor hangon.

– Fordítsák meg – adta ki az utasítást Stavely.

Nem volt nehéz a holttestet átfordítani. A festékkel összekeveredett acetontól síkos lett az asztal acéllapja. Ott feküdt a holttest, arccal fölfelé. Kísérteties látvány volt az éles fényben. A bőre zöldesfehér és festékfoltos. A szeme nyitva volt, a szemhéj szélénél zöld. A teste elejére a mellétől a combja tövéig még odatapadt a hullazsák utolsó darabja, mint valami régimódi fürdőruha.

Stavely benyúlt a zsák alá a kezével, és megkereste a kis fémszerszámot, amit a röntgen mutatott. Felvágta a nejlont, és kihúzta alóla, mintha valami groteszk műtét lenne.

– Egy csavarhúzó – állapította meg.

Az asszisztens leöblítette az acetonnal, és a magasba emelte. Egy jó minőségű csavarhúzó, nehéz műanyag nyéllel és krómozott acél éllel.

– Olyan, mint a többi szerszám, ami a konyhafiókban volt – mondta Reacher.

– Karcolások vannak az arcán – szólalt meg hirtelen Stavely.

Lemosta a nő arcát a gumicsővel. A bal felén négy párhuzamos karmolásnyom húzódott, a szeme alól az állkapcsáig.

– A többi holttesten is voltak ilyenek? – kérdezte Blake.

– Nem – mondta egyszerre Reacher és Harper.

– Akkor mi lehet ez? – tűnődött Blake.

– Jobbkezes volt? – kérdezte Stavely.

– Nem tudom – mondta Poulton.

Harper bólintott. – Azt hiszem, igen.

Reacher lehunyta a szemét, és maga elé képzelte a konyhát, és ahogy a nő kávét öntött neki a kannából.

– Jobbkezes volt – mondta.

– Egyetértek – bólintott Stavely, a nő kezét és karját vizsgálva. – A jobb keze nagyobb, mint a bal. És a karja is kicsit erősebb.

Blake odahajolt, és a nő arcát nézte. – Na és?

– Szerintem maga ejtette a sebeket – vélte Stavely.

– Biztos benne?

Stavely megkerülte az asztalt és a másik végéhez ment, ahol erősebb volt a fény. A sebek megduzzadtak a festéktől, de zöldek voltak, nem vörösek.

– Nem lehetek biztos benne, ezt maga is tudja – mondta. – De ez a legvalószínűbb. Ha a gyilkos csinálta volna, mekkora az esélye, hogy véletlenül az egyetlen olyan helyen csinálja, ahol a nő a saját kezével is pont elérte?

– Rávette, hogy ő maga csinálja – vélekedett Reacher.

– De hogyan? – kérdezte Blake.

– Fogalmam sincs. Elég sok mindenre ráveszi őket. Szerintem a festéket is velük önteti bele a kádba.

– Miért?

– A csavarhúzó arra való, hogy lefeszegessék a doboz tetejét. A karcolások utólag jutottak eszébe, mert ha előre eltervezte volna, szerintem egy kést vitt volna magával a konyhából. Vagy azt is.

Blake a falat bámulta. – Most hol vannak a festékesdobozok?

– Az anyagelemzőknél, itt a másik laborban – mondta Poulton. – Épp most vizsgálják őket.

– Akkor vigyék át a csavarhúzót is. Nézzék meg, vannak-e rajta olyan nyomok, amik összeillenek a dobozok tetején talált nyomokkal.

Az asszisztens egy nejlonzacskóba rakta a csavarhúzót, Poulton pedig levette a köpenyt és a cipővédőt, és kisietett a laborból.

– De miért venné rá őket, hogy így megkarcolják magukat? – tűnődött Blake.

– Büntetés? Megaláztatás? Mindig furcsálltam, hogy miért nem erőszakosabb az elkövetés módja.

– A sebek nagyon felületesek – állapított meg Stavely. – Talán kicsit vérzett, de nem fájhatott nagyon. A mélysége egyenletes, úgyhogy a nő meg sem próbált elhúzódni.

– Talán valami rituális dolog – találgatta Blake. – Szimbolikus. Nem jelent valamit a négy párhuzamos vonal?

Reacher megrázta a fejét. – Nekem nem.

– Hogyan ölte meg? – kérdezte Blake. – Ezt kell tudnunk leginkább.

– Talán leszúrta a csavarhúzóval – találgatta Harper.

– Semmi nyoma – rázta a fejét Stavely. – Sehol egyetlen szúrt seb sem látható.

Lehámozta a holttestről a zsák utolsó rátapadt darabkáit is. Az asszisztens elvitte a nejlondarabokat, és ott feküdt a holttest teljesen meztelenül és élettelenül. Reacher csak nézte, és az eleven, életteli nőre gondolt, akinek úgy mosolygott a szeme, és úgy sugározta az energiát, mint egy apró nap.

– Lehetséges, hogy megöljenek valakit, és a patológus ne tudja megállapítani hogyan?

Stavely megrázta a fejét. – Hogy én ne tudjam megállapítani, olyan nincs.

Elzárta az acetont, és a csövet visszarakta a tartójára. Hátrább lépett, és lekapcsolta a ventilátort. A helyiségben újból csönd lett. A holttest ennél tisztább már nem lesz. A bőr pórusaiba és a hajlatokba beleivódott a zöld festék, de egyébként beteges fehér volt, mint valami tengeri élőlényé. A rövidre vágott haj tüskésen meredezve vette körül a nő arcát.

– Alapvetően kétféleképpen lehet megölni egy embert – magyarázta Stavely. – Vagy megállítjuk a szívét, vagy megfosztjuk az oxigéntől. De nagyon trükkösnek kell lenni ahhoz, hogy bármelyiket megtegyük úgy, hogy ne hagyjunk semmi nyomot.

– Hogy lehet megállítani a szívet? – kérdezte Blake.

– Azonkívül, hogy eltaláljuk egy golyóval? A legjobb módszer a levegőembólia. Egy nagy légbuborék, egyenesen a véráramba fecskendezve. A vér meglepően gyorsan kering, és egy jégbuborék olyan, mintha egy kő találná el belülről a szívet. A sokk többnyire halálos. Ezért nyomnak ki egy kis folyadékot az injekciós tűből, mielőtt beadják, nehogy levegő maradjon benne.

– De a tűszúrás nyomát észrevennénk, nem?

– Talán igen, talán nem. Egy ilyen holttesten egyáltalán nem biztos. A bőrt teljesen tönkretette a festék. De a szívet ért belső sérülést meglátnánk. A boncolásnál természetesen majd ellenőrizzük, de én nem vagyok túl optimista. A többi három áldozatnál semmit nem találtunk, és a gyilkos módszere nyilván mindig ugyanaz.

Blake bólintott. – Na és, mi a helyzet az oxigéntől való megfosztással?

– Ez köznyelven a fulladás. Ezt meg lehet csinálni anélkül, hogy sok nyomot hagynánk. A klasszikus módszer az, ha egy idősebb ember arcára párnát szorítanak. Ezt elég nehéz bebizonyítani. De az áldozat nem volt öreg, hanem erős és fiatal.

Reacher bólintott. Hosszú és változatos katonai pályafutása során egyszer előfordult, hogy meg kellett fojtania valakit. Minden erejére szükség volt, hogy az áldozat arcát a matracra nyomja, úgy hánykolódott és küzdött.

– Vadul küzdött volna – mondta.

– Igen, azt hiszem – bólintott Stavely. – Nézzék meg, milyen izmos. Nem lett volna könnyű elbánni vele.

Reacher inkább elfordította a tekintetét. A labor néma volt és hideg, mindenhol a szörnyű zöld festék nyomai.

– Azt hiszem, még életben volt, amikor a kádba került – mondta.

– Miért gondolja? – kérdezte Stavely.

– Nem volt sehol félrecsöppent festék. A fürdőszoba kifogástalanul tiszta volt. Mennyi lehetett, hatvan kiló? Ez rengeteg élettelen súly lenne ahhoz, hogy valaki beletegye a kádba, anélkül, hogy bármit is kilötykölne.

– Talán utólag öntötte rá a festéket a holttestre – vélekedett Blake.

Reacher megrázta a fejét. – Akkor a felszínére emelkedett volna, és lebegett volna a festékben. Nagyon úgy néz ki, hogy egyszerűen beleült, ahogy a fürdővízbe szokás.

– Ki kell próbálnunk – mondta Stavely. – De azt hiszem, én is egyetértek azzal, hogy a kádban halt meg. Az első három áldozatnál semmi nyoma nem volt, hogy egyáltalán hozzájuk értek volna. Se kék foltok, se horzsolás, semmi. Posztmortális sérülések sem voltak. Ha egy holttestet mozgatnak, az többnyire károsítja az ízületeknél az inakat, mert nincs izomtónus, ami megvédje őket. Tehát az a véleményem, hogy bármit is csináltak, mindent önként és maguktól tettek.

– Azonkívül, hogy nem ők ölték meg magukat – jegyezte meg Harper.

Stavely bólintott. – Ha valaki öngyilkos akar lenni egy fürdőkádban, azt nemigen lehet másképp, mint megfulladni részegen vagy gyógyszerek hatása alatt, vagy felvágni az ereit. Nyilvánvalóan erről nincs szó.

– És nem is fulladtak meg – tette hozzá Blake.

Stavely ismét bólintott. – Az első három nem. Semmiféle folyadékot nem találtunk a tüdőben. Erről is rövidesen megtudjuk, de nem hinném, hogy bármit is találnánk.

– Akkor hogy a pokolban ölte meg a gyilkos? – kérdezte Blake.

Stavely a holttestet bámulta, némi együttérzéssel az arcán.

– Egyelőre nincs semmi ötletem – vallotta be. – Kéne két-három óra, talán jutok valamire.

– Nincs semmi elképzelése?

– Nos, van egy elméletem – mondta Stavely. – Annak alapján, amit a másik háromnál találtam. A baj csak az, hogy az elmélet teljesen abszurd.

– Mi az elmélete?

Stavely csak megrázta a fejét. – Majd később. Most menjenek el. Nem akarom, hogy itt lábatlankodjanak a boncolásnál. Ez magánügy.

19. fejezet

Az ajtónál egy csomóban lerakták a köpenyeket meg a cipővédőket, és a keskeny folyosókon jobbra-balra kanyarogva elsétáltak a kijárathoz. A hosszabbik úton mentek vissza, megkerülve a parkolót, hogy a mozgás a friss levegőn kiszellőztesse a festék és a halál szagát. Némán mentek le a lifttel az alagsorba, végigsétáltak a folyosón, és bevonultak a szemináriumi szobába. Ott találták Julia Lamarrt: egyedül üldögélt az asztalnál, és a lehalkított tévét bámulta.

– Nem lenne szabad itt lenned – mondta neki Blake.

– Stavely megállapított valamit? – kérdezte halkan Lamarr.

Blake megrázta a fejét. – Majd később elmondja. Haza kellett volna menned.

Lamarr vállat vont. – Mondtam, nem mehetek haza.

– Kimerült vagy.

– Azt akarod mondani, nem dolgozom elég hatékonyan?

Blake felsóhajtott. – Ugyan már, Julia. Nekem meg kell szerveznem a munkát. Ha összeesel a fáradtságtól, akkor nem tudom hasznodat venni.

– Ez nem fog előfordulni.

– Utasítás volt, hogy menj el pihenni.

Lamarr csak legyintett. Harper rámeredt.

– Utasítás volt – ismételte meg Blake.

– És én nem vettem róla tudomást – vont vállat Lamarr. – És most mit fogsz csinálni? Dolgoznunk kell! Három hetünk van, hogy elkapjuk a fickót. Ez nem sok idő.

Reacher megrázta a fejét. – Nagyon is sok idő – mondta.

Harper megfordult és ránézett.

– Amennyiben tisztázzuk a gyilkos motivációját, mégpedig most azonnal.

Csönd lett. Lamarr megmerevedett.

– Szerintem elég világos a motivációja – mondta. A hangja jegesen csengett. Reacher próbált türelmes maradni. Igyekezett tiszteletben tartani a nő helyzetét, végül is két családtagja meghalt két nap alatt.

– Nekem nem világos – mondta.

Lamarr Blake-hez fordult, támogatást keresve.

– Nem állhatunk neki most megint ezen vitatkozni.

– Pedig muszáj – mondta Reacher.

– Ezt már végigcsináltuk! – csattant fel Lamarr.

– Nyugalom – szólt közbe Blake. – Nyugalom. Van három hetünk, és nem fogjuk vitatkozással elvesztegetni az időt.

Hirtelen feszültséggel telt meg a levegő. Lamarr az asztalt bámulta, Blake egy darabig hallgatott, aztán bólintott.

– Három percet kap, Reacher – mondta. – Mondja el, mit gondol.

– Én úgy gondolom, hogy tévednek a gyilkos motivációját illetően – kezdte Reacher. – És ez megakadályozza magukat, hogy a megfelelő irányban nyomozzanak.

– Ezt már megbeszéltük – szólt közbe megint Lamarr.

– Akkor újból meg kell beszélnünk – mondta szelíden Reacher. – Mert ha rossz helyen keressük, akkor nem fogjuk megtalálni a fickót. Ez elég ésszerű, nem?

– Szükség van erre? – kérdezte Lamarr.

– Még két és fél perce van – közölte Blake. – Halljuk, mit akar mondani.

Reacher nagy levegőt vett. – Az illető ugyebár, egy nagyon okos fickó. Nagyon-nagyon okos. Méghozzá elég sajátos módon. Elkövetett négy gyilkosságot, bizarr, bonyolult forgatókönyv szerint, és a legapróbb nyomot se hagyta maga után. Egyetlenegy hibát követett el, amikor nyitva felejtette a dobozt, de ez meglehetősen triviális kis hiba, nem jutottunk vele semmire. Tehát, ez az illető sikeresen megbirkózott ezernyi apró részlettel, ezernyi döntéssel, a legstresszesebb körülmények között. Megölt négy nőt, és egyelőre még arra sem tudtunk rájönni, hogyan.

– És? – szakította félbe Blake. – Hová akar kilyukadni?

– Az intelligenciájára. Nagyon specifikus típus, ugyebár. Gyakorlatias, hatékony, két lábbal áll a földön. Jó tervező, nagyon pragmatikusan gondolkozik. Jó problémamegoldó, rendkívül racionális. A valóságra koncentrál.

– És? – kérdezte megint Blake.

– Akkor hadd tegyek fel egy kérdést. Magának van baja a színes bőrűekkel?

– Micsoda?

– Válaszoljon a kérdésre.

– Nem, nincs.

– Ugyanolyanok, mint mások, igaz?

– Persze. Vannak köztük jók is, rosszak is.

– Na és, a nőkkel? Köztük is vannak jók is meg rosszak is, igaz?

Blake bólintott. – Persze.

– És mi van, ha valaki azt mondja magának, hogy szerinte a feketék vagy a nők rossz emberek?

– Azt mondanám, téved.

– Igen, mert a lelke mélyén tudja, mi az igazság. Blake megint bólintott. – Persze, na és?

– A rasszisták alapvetően tévesen gondolkodnak. A szexisták is. Ezen nincs mit vitatkozni. Az álláspontjuk teljesen irracionális. Tehát, gondolkozzunk csak. Ha valaki feldühödik egy ilyen szexuális zaklatási ügy miatt, az tévesen gondolkodik. Aki az áldozatokat okolja a történtekért, az tévesen gondolkodik. És ha valaki az áldozatokon akar bosszút állni, az nagyon tévesen gondolkodik. Hiányzik egy kereke. Baj van az agyával. Nem racionális. Nem érzékeli a valóságot. Valamilyen értelemben őrült.

– És?

– Csakhogy a gyilkos nem őrült. Épp most beszéltük meg, hogy nagyon okos. Méghozzá nagyon gyakorlatias, pragmatikus módon. A valóság talaján mozog. Ebben egyetértettünk. Tehát nem az motiválja, hogy dühöt érez ezek iránt a nők iránt. Ez lehetetlen. Valaki nem lehet egyszerre ilyen gyakorlatiasan, realistán okos, ugyanakkor a realitás iránt érzéketlen és ostoba. Nem lehet egyszerre racionális és irracionális. Nem lehet, hogy ennyire figyelembe veszi a realitást, ugyanakkor meg egyáltalán nem vesz tudomást róla.

Csönd lett.

– Tudjuk, mi a motivációja – szólalt meg aztán Lamarr. – Mi más lehetne? Az áldozatok csoportja túl meghatározott ahhoz, hogy bármi másról legyen szó.

Reacher megrázta a fejét. – Akár tetszik, akár nem, ahogy maguk meghatározzák a motivációt, azzal őrültnek is nyilvánítják a gyilkost. De egy őrült nem követheti el ezeket a gyilkosságokat.

Lamarr összeszorította a fogát. Reacher hallotta, hogy csikorog. Figyelte a nőt, aki megrázta a fejét, vékony szálú haja vele együtt mozdult, mintha le lenne lakkozva.

– És akkor mi az igazi motivációja, maga nagyokos? – kérdezte halkan.

– Fogalmam sincs – mondta Reacher.

– Fogalma sincs? Ugye, most viccel? Megkérdőjelezi az én szakértelmemet, és közben nem tudja a választ?

– Valami nagyon egyszerű dolog lehet. Az indíték mindig egyszerű szokott lenni. Száz esetből kilencvenkilencszer a legegyszerűbb megoldás a helyes. Lehet, hogy maguknál itt nem így működik, de a valódi világban igen.

Senki nem szólt semmit. Nyílt az ajtó, és belépett Poulton, a bajusza alatt halvány mosollyal. A mosoly azonnal eltűnt az arcáról, amint megcsapta a szoba atmoszférája. Némán leült Lamarr mellé, és védekező mozdulattal maga elé húzott egy halom papírt.

– Mi az, miről van szó? – kérdezte.

Blake Reacher felé biccentett. – A nagyokos kétségbe vonja, hogy Julia helyesen állapította meg a gyilkos motivációját.

– Miért, mi a baj a motivációval?

– Épp most fogjuk megtudni. A legjobbkor érkeztél a szakértő előadásra.

– Na, mi van a csavarhúzóval? – fordult felé Reacher. – Jutottak valamire?

Poulton arcán megint megjelent a halvány mosoly. – Vagy ezzel, vagy egy ugyanilyennel nyitották fel a dobozokat. A nyomok pontosan összeillenek. De mi van a motivációval?

Reacher nagy levegőt vett, és végignézett a vele szemben ülők arcán. Blake-é ellenséges volt, Lamarré fehér és feszült, Harperé kíváncsi, Poultoné üres.

– Oké, nagyokos, hallgatjuk – mondta Blake.

– Az indíték valami roppant egyszerű dolog – kezdte Reacher. – Valami nagyon egyszerű, nyilvánvaló és hétköznapi. Valami olyan, ami elég kifizetődő a gyilkosnak ahhoz, hogy álcázni próbálja ezzel a színjátékkal.

– Álcázni próbál valamit?

Reacher bólintott. – Én így gondolom. Szerintem valamilyen gyanús ügy tanúit akarja eltenni láb alól.

– Minek a tanúit?

– Valamiféle csalás, gondolom.

– Milyen csalás?

Reacher megvonta a vállát. – Valami nagy és szervezett szélhámosság.

Csönd.

– A hadseregen belül? – kérdezte Lamarr.

– Nyilván.

Blake bólintott. – Oké. Egy nagy, szervezett szélhámosság a hadseregen belül. De pontosan micsoda?

– Nem tudom – mondta Reacher.

Megint csönd lett. Aztán Lamarr a kezébe temette az arcát, megremegett a válla, előre-hátra dülöngélt ültében. Reacher rámeredt. A nő zokogott, mintha megszakadna a szíve.

– Julia, jól vagy? – kérdezte aggódva Blake.

A nő elvette kezét az arca elől, és tehetetlenül intett. Az arca fehér volt, és eltorzult a fájdalomtól. A szemét lehunyta. A szobában csönd volt, csak Lamarr zihálása hallatszott.

– Sajnálom – suttogta.

– Nincs semmi baj – próbálta a lányt megnyugtatni Blake. – Csak a stressztől van.

Lamarr vadul megrázta a fejét. – Nem. szörnyű hibát követtem el. Azt hiszem, Reachernek igaza van. Én végig tévedtem. Mindent elrontottam. Korábban észre kellett volna vennem.

– Most már ne gyötörd magad emiatt – mondta Blake.

A nő felemelte a fejét, és rámeredt. – Hát nem érted, mennyi időt elvesztegettünk?

– Most már mindegy – legyintett tehetetlenül Blake. Lamarr rámeredt. – Hogy lenne mindegy! Hát nem érted? A húgom azért halt meg, mert én elvesztegettem az időt. Az én hibám. Én öltem meg! Mert tévedtem.

Megint csönd lett. Blake tehetetlenül nézett.

– Pihenned kell egy kicsit – mondta.

Lamarr megrázta a fejét, és megtörölte a szemét. – Nem, dolgoznom kell. Túl sok időt elvesztegettem. Gondolkoznom kell!

– Menj szépen haza. Vegyél ki pár nap szabadságot.

Reacher figyelte a nőt, aki összegörnyedve ült, mintha megverték volna, Az arcán vörös foltok. Zihálva kapkodta a levegőt, és a tekintete üres volt.

– Pihenned kell – ismételte Blake. Lamarr megrázta a fejét.

– Majd később – mondta. Aztán kiegyenesedett ültében, és nagy levegőt vett. – Később majd pihenek. De most dolgozom. Gondolkoznunk kell. Gondolkozzunk a hadseregről. Miféle csalásról lehet szó?

– Nem tudom – mondta Reacher.

– Az ég szerelmére, gondolkozzon! – csattant fel a nő. – Mit akarhat leplezni a gyilkos?

– Halljuk, Reacher, mi jár a fejében – szólt közbe megint Blake. – Nem hiszem, hogy ne akart volna kilyukadni valahová mindazzal, amit eddig elmondott.

Reacher vállat vont. – Hát, motoszkál bennem egy ötlet.

– Hadd halljuk.

– Oké. Mi volt Amy Callan munkája? Blake Poultonra nézett.

– írnok a raktárban – mondta Poulton.

– És Lorraine Stanley? – kérdezte Reacher.

– Raktáros őrmester.

– Alison?

– A gyalogságnál szolgált, harci alakulatnál – mondta semleges hangon Lamarr.

– Azelőtt?

– Teherszállítás.

Reacher bólintott. – Rita Scimeca?

– Fegyvertesztelés – szólt közbe Harper. – Már értem, miért kérdezte meg tőle előttem.

– Miért? – értetlenkedett Blake.

– Mi a lehetséges összefüggés? – kérdezte Reacher. – Egy raktári írnok, egy raktáros őrmester, egy teherautó-vezető és egy fegyvertesztelő között?

– Honnan tudjam?

– Mit vettem el attól a két fickótól az étteremnél?

Blake vállat vont. – Mit tudom én, ez James Cozo ügye. Azt tudom, hogy elvette a pénzüket.

– Pisztoly volt náluk – mondta Reacher. – M9-es Beretta, a sorozatszám kitörölve. Ez mit jelent?

– Hogy illegálisan szerezték be.

Reacher bólintott. – Az M9-es Berettát a hadseregnél használják.

Blake értetlenül nézett rá. – Na és?

– Tehát, ha a hadseregen belül folyik valami piszkos ügy, a legvalószínűbb, hogy valami lopásról van szó. És ha olyan kockázatos ügy, hogy azért érdemes embereket is ölni, akkor valószínűleg fegyverlopás, mert ebben van a nagy pénz. És ezek a nők mind olyan pozíciót töltöttek be, ahol szemtanúi lehettek ilyesminek. Benne voltak a nagy láncban: szállítás, tesztelés, raktározás.

Csönd lett. Blake megrázta a fejét.

– Ez őrültség – mondta. – Túl sok a véletlen egybeesés. Nevetséges. Mekkora az esélye annak, hogy ezek a szemtanúk ugyanakkor szexuális zaklatás áldozatai is legyenek?

– Csak egy ötlet volt – mondta Reacher. – De ha már erről van szó, az esélyek nagyon is jók, ahogy én látom. Az egyetlen, aki tényleg szexuális zaklatás áldozata volt, az Julia húga. Caroline Cooke nem számít.

– Na és Callan meg Stanley? – szólt közbe Poulton. – Azt nem nevezné zaklatásnak?

Reacher megrázta a fejét. De Lamarr közbevágott, mielőtt ő megszólalhatott volna. Az ujjaival dobolt az asztalon. Az élet visszatért fekete szemeibe, teljesen éber lett.

– Nem, gondolkozzunk csak! – mondta. – Nem arról van szó, hogy szemtanúk voltak, és emellett szexuális zaklatás áldozatai. Hanem épp azért váltak zaklatás áldozataivá, mert szemtanúi voltak valaminek. Mondjuk, hogy valaki ilyen lopásokat követ el, és van az egységében egy nő, aki nem hajlandó szemet hunyni a dolog felett, akkor mit lehet tenni? Meg kell szabadulni tőle. És mi a leggyorsabb és legegyszerűbb módja? Ki kell piszkálni onnan.

Csönd lett. Aztán Blake megint megrázta a fejét.

– Nem, Julia, Reacher kísérteteket lát. Még így is túl sok az egybeesés. Mekkora a valószínűsége, hogy épp belebotlik egy ilyen lopottfegyver-ügybe az étteremben, ahol vacsorázik? Körülbelül egy a millióhoz.

– Egy a milliárdhoz – helyesbített Poulton.

Lamarr rájuk meredt. – Az ég szerelmére, gondolkozzatok! Reacher nem azt mondja, hogy ez ugyanaz az akció. Ilyen ügy akár több száz is folyhat a hadseregben, nem igaz?

Reacher bólintott. – Az éttermi ügy csak arra volt jó, hogy felötöljön bennem ez a gondolat.

Megint csönd lett. Blake arca vörös volt.

– Több száz? És ezzel mire jutunk? Több száz ügy, több ezer ember, hogy találnánk meg azt, akit keresünk? Tű a szénakazalban. Három év se lenne elég rá, nemhogy három hét!

– Na és mi van a festékkel? – szólt közbe Poulton. – Ha meg akar szabadulni a tanúktól, egyszerűen odasétálhatna és fejbe lőhetne őket egy hangtompítós .22-essel. Nem vacakolna ennyit. De ez a rituális módszer klasszikus sorozatgyilkosságra vall.

– Hát ez az – mondta Reacher. – Maguk annak alapján állapították meg a motivációt, ahogy a gyilkosságokat elkövették. Gondolkozzon csak. Ha az áldozatokat fejbe lőtték volna egy hangtompítós .22-essel, akkor maguk mire következtettek volna?

Poulton nem mondott semmit, de a tekintete kétkedő volt. Blake előredőlt, és az asztallapra fektette a tenyerét.

– Akkor arra a következtetésre jutnánk, hogy kivégzés volt.

De ez még nem változtatott volna azon, hogyan határozzuk meg a motivációt.

– Ugyan, legyen őszinte – mondta Reacher. – Szerintem akkor azért egy kicsit tágabb körben keresgéltek volna. Persze, figyelembe vették volna a szexuális zaklatás-aspektust, de más dolgokat is. Hétköznapibb dolgokat. Ha valaki golyót kap a fejébe, nyilván rutinszerűbb megoldásokkal is előálltak volna.

Blake csak némán ült, és habozott, ami felért egy beismeréssel.

– Golyó a fejbe, ez bizonyos értelemben normális, nem? Tehát akkor normális indítékokat kerestek volna. Mint például, hogy egy bűneset tanúit akarták eltenni láb alól. Ha az áldozatok golyót kaptak volna a fejükbe, akkor maguk már rég nyakig lennének abban, hogy a hadseregen belül folyó gyanús ügyek után szaglásszanak. De a fickó szépen félrevezette magukat azzal, hogy kitalálta ezt a bizarr marhaságot. Elrejtette a valódi motivációját. Leplezte, álcázta, eltolta az egészet a pszichologizálás irányába. Ügyesen manipulálta magukat, mivel nagyon okos.

Blake még mindig hallgatott.

– Na, nem mintha túl sok manipulálásra lett volna szükség – tette még hozzá Reacher.

– Ez csak spekuláció – ellenkezett Blake.

Reacher bólintott. – Persze. Mondtam, csak egy ötlet. De hát maguk is csak ezt csinálják, nem? itt ülnek, fényesítik a nadrágjuk ülepét, és spekulálnak.

A szobában csönd lett.

– Marhaság – mondta Blake.

Reacher megint bólintott. – Lehet. De az is lehet, hogy nem. Lehet, hogy valaki a hadseregből nagy pénzeket akaszt le valami olyan csalással, amiről ezek a nők tudtak. És szépen elrejtőzik e mögött a zaklatásügy mögött, és varázsol egy nagy pszicho-drámát. Tudta, hogy maguk kapva kapnak majd rajta. Tudta, hogy félrevezetheti magukat. Mert nagyon okos.

Csönd.

– Maguk jönnek – mondta Reacher.

– Julia? – fordult a nőhöz Blake.

Továbbra is csönd volt. Aztán Lamarr lassan bólintott. – Elképzelhető forgatókönyv. Sőt talán több, mint valószínű. Lehet, hogy igaza van. Elég nagy a valószínűsége ahhoz, hogy utánajárjunk, teljes erőbedobással, azonnal.

Újból visszatért a csönd.

– Azt hiszem, nem szabad több időt elpazarolnunk – szólalt meg ismét halkan Lamarr.

– Szerintem Reachernek nincs igaza – vágott közbe Poulton hangosan és vidáman, a papírjai között lapozgatva. – Méghozzá Caroline Cooke miatt. – Ő a NATO stratégiai központjához volt beosztva. Magas szintű adminisztratív munkát végzett. Még csak a közelében sem volt raktáraknak vagy fegyvereknek.

Reacher nem szólt semmit. Aztán a csöndet megtörte az ajtó nyílása. Stavely viharzott be a szobába, sürgetően és erőszakosan. Még mindig fehér köpeny volt rajta. A csuklójánál, ahol a gumikesztyű nem védte, össze volt kenve zöld festékkel. Lamarr rábámult a zöld foltokra, és fehérebbre sápadt, mint a köpeny. Egy hosszú pillanatig csak bámult, aztán lehunyta a szemét, és kicsit megingott, mintha el akarna ájulni. Megragadta az asztal szélét, fehér ujjai legyezőszerűen szétterültek rajta. – Szeretnék most hazamenni – mondta halkan.

Lenyúlt, és felemelte a földről a táskáját. A vállára vette, hátratolta a székét, és felállt. Lassú, bizonytalan léptekkel az ajtóhoz ment, a szemét Stavely csuklójára szegezve. Aztán elfordította a tekintetét, kinyitotta az ajtót, kilépett, és halkan becsukta maga után.

– Mi a helyzet? – kérdezte Blake a patológustól.

– Tudom, hogy öli meg őket – felelte Stavely. – Csak van egy kis probléma a dologgal.

– Milyen probléma? – kérdezte Blake.

– Az, hogy ez lehetetlen.

20. fejezet

Mivel azt feltételezzük, hogy az elkövetés módja mindig ugyanaz, és mivel nagyon sürget az idő, ezért csak azoknak a dolgoknak néztem utána, amik az első három eset után nyitott kérdések maradtak – kezdte Stavely. – Azt, ugye, már tudjuk, hogy mi nem volt a halál oka. Nem ütés, nem lövés, nem szúrt seb, nem méreg, nem fulladás.

– Akkor mi?

Stavely megkerülte az asztalt, és leült egy üres székre, hárommal odébb Poultontól, és kettővel távolabb Reachertől.

– Nem megfulladt? – kérdezte Poulton.

Stavely megrázta a fejét. – Nem, ahogy az első három sem. Megnéztem a tüdőt, és teljesen tiszta.

– Akkor mi? – kérdezte megint Blake.

– Ahogy mondtam, két eset lehetséges. Vagy megállítjuk a szívet, vagy megfosztjuk az agyat az oxigénellátástól. Először tehát megnéztem a szívét. A szívnek semmi baja, ugyanúgy, mint a másik háromnál. És ezek kisportolt nők voltak, nagyon egészséges a szívük. Egy jó szíven könnyebb észrevenni, ha valami károsodás éri. Egy idősebb személy esetében lehet, hogy már eleve rossz volt a szíve, és ez eltakarhatja az új sérülést. De ezek tökéletes szívek voltak, mint egy sportolóé. Ha valami trauma érte volna, egy kilométerről észre lehetne venni. De nem volt semmi. Nem a szívüket állították meg.

– Tehát? – kérdezte Blake.

– Tehát megfosztották az oxigéntől – mondta Stavely. – Csak ez az eshetőség maradt.

– Hogyan?

– Hát ez a nagy kérdés. Elméletileg, mondjuk, a gyilkos szigetelhette volna a fürdőszobát és kiszivattyúzhatta volna a levegőt, helyettesítve valami közömbös gázzal.

Blake megrázta a fejét. – Ez abszurd.

– Hát persze. Komoly felszerelés kellett volna hozzá, szivattyúk, gáztartályok. És megtaláltuk volna a gáz maradványát a szövetekben. A tüdőkben mindenképpen. Nincs olyan gáz, ami ne hagyna nyomot.

– Tehát?

– Tehát valahogy elzárta a légutakat. Ez az egyetlen lehetőség.

– Azt mondta, fojtogatásnak semmi nyoma.

Stavely bólintott. – Nincs is. Ezt nagyon érdekesnek találtam. A fojtogatás általában komoly traumát okoz a nyakon. Horzsolás belső vérzések. Messziről látszik.

– De?

– De van egy olyan módszer, amit lágy fojtogatásnak nevezünk.

– Rémes kifejezés – jegyezte meg Harper.

– Az meg mi? – kérdezte Poulton.

– Mondjuk, egy nagydarab férfi egyszerűen az áldozat nyakára szorítja a karját, esetleg egy jól kipárnázott kabátujjal – magyarázta stavely. – Lágy, de kitartó nyomást gyakorol, ez is megteszi.

– Szóval ez történt? – kérdezte Blake.

Stavely megrázta a fejét. – Nem. Ez a módszer nem hagy külsérelmi nyomokat, de ha így ölnek meg valakit, az belső sérüléseket okoz. Például eltörik a nyelvcsont, vagy legalábbis megreped. Egyes ínszalagokat is károsodás ér. Nagyon sérülékeny részek ezek itt a hangképző szervek körül.

– És ha jól sejtem, most azt fogja mondani, hogy nem talált semmilyen sérülést – mondta Blake.

– Semmi komolyabbat – bólintott Stavely. – Amikor találkoztak vele, meg volt fázva?

Harperre nézett, de Reacher válaszolt.

– Nem – mondta.

– Nem is fájt a torka?

– Nem.

– Nem volt rekedt?

– Nekem teljesen egészségesnek tűnt.

Stavely bólintott, mint aki örül valaminek. – Volt egy nagyon, nagyon kicsi duzzadás a torokban. Olyan, mint amikor az ember náthából lábal ki. Egy nagyon enyhe streptococcus vírus is okozhatja. Száz esetből kilencvenkilencszer nem is vennék tudomást róla. Csakhogy a másik három áldozatnál is észleltem. Nem hiszem, hogy ez véletlen lenne.

– És mit jelenthet ez? – kérdezte Blake.

– Azt, hogy valamit lenyomott a torkukon – mondta Stavely. Csönd lett a szobában.

– A torkukon? – kérdezte Blake.

Stavely bólintott. – Én erre tippelnék. Valami puhát, ami lecsúszik, aztán kicsit megduzzad. Talán egy szivacsot. Volt szivacs a fürdőszobákban?

– Spokane-ban nem láttam – rázta a fejét Reacher.

Poulton belelapozott a papírokba. – A helyszínen készült jegyzékben nincs benne.

– Talán a gyilkos magával vitte, ahogy a ruhájukat is.

– Fürdőszoba szivacs nélkül? – tűnődött Blake.

– Én úgy értem, hogy előtte se volt szivacs – mondta Reacher.

– Biztos? – kérdezte Blake.

Reacher bólintott. – Teljesen.

– Talán utána magával viszi – vélte Harper.

Blake visszanézett Stavelyre. – És hogy csinálja? Hogy nyom le egy szivacsot a torkukon?

Stavely az asztalon pihenő nagy, vörös lapátkezeire nézett.

– Csak ez lehet – mondta. – Szivacs vagy valami hasonló. Sherlock Holmes módszere. Az ember előbb kizárja a lehetetlent, aztán ami marad, legyen bármilyen valószínűtlen is, az kell hogy legyen a megoldás. Szóval, a gyilkos úgy öli meg őket, hogy megfojtja úgy, hogy valami puha tárgyat lenyom a torkukon. Ami elég puha, hogy ne okozzon belső sérüléseket, de elég ahhoz, hogy elzárja a levegő útját.

Blake bólintott. – Jó, akkor most már tudjuk, hogy csinálja.

Stavely megrázta a fejét. – Nem, nem tudjuk. Merthogy ez lehetetlen.

– Miért?

Stavely csak elkeseredetten megvonta a vállát válaszul.

– Harper, jöjjön csak ide – szólalt meg Reacher.

Harper meglepetten ránézett, aztán felállt, és odament.

– Megmutatni mindig jobb, igaz? – mondta.

– Feküdjön az asztalra.

Harper elmosolyodott, és leült az asztal szélére, aztán végigfeküdt rajta. Reacher odahúzta Poulton papírjait, és a feje alá tolta.

– Kényelmes?

Harper bólintott, szétterítette a haját, és végignyúlt, mint egy fogorvosi székben.

– Oké – mondta Reacher. – Mondjuk, hogy ő Alison Lamarr a fürdőkádban.

A legfelső papírlapot kihúzta a feje alól, és gombóccá gyűrte. Caroline Cooke fürdőszobájában talált tárgyak listája volt.

– Mondjuk, hogy ez egy szivacs – mondta, aztán Blake-re pillantott. – Bár nem volt a fürdőszobájában.

– Magával vitte a gyilkos – mondta Blake.

– Fölösleges lett volna – jelentette ki Reacher. – Nézzék. Harper szájához nyomta papírgombócot. A nő összeszorította az ajkait.

– Hogy veszem rá, hogy kinyissa a száját? Amikor tudja, hogy meg akarom ölni?

Fölé hajolt, és bal kézzel megfogta az álla alatt, az ujjai a nő arcába mélyedtek. – Mondjuk, megszoríthatom itt, vagy befoghatom az orrát, amíg kénytelen kinyitni a száját. De ő mit csinálna közben?

– Ezt – mondta Harper, és behúzott egy jelképes jobbegyenest Reacher halántékára.

– Pontosan – bólintott Reacher. – Pillanatokon belül dulakodnánk, és máris egy gallon festék lenne a padlón, egy másik meg rajtam.

– Úgy van – helyeselt Stavely. – Ez egyszerűen lehetetlen. Küzdenének az életükért. Elképzelhetetlen, hogy akarata ellenére lenyomjanak az ember torkán valamit, anélkül, hogy ne maradnának horzsolások és kék foltok az arcán, a szája körül, mindenhol. Harapnának, rúgnának, karmolnának. Nyoma maradna a körmök alatt. Élet-halál küzdelem lenne. És ennek a leghalványabb nyomát sem találtuk.

– Talán valami gyógyszerrel elkábította őket – találgatott tovább Blake. – Amitől teljesen passzívak lettek.

Stavely megrázta a fejét. – Semmiféle gyógyszernek nem volt nyoma a szervezetükben, egyik esetben sem.

A szobában megint teljes csönd lett, Reacher segített Harpernek felülni. A nő leszállt az asztalról, leporolgatta a ruháját, és visszament a helyére.

– Tehát, nem tud semmit mondani végkövetkeztetésként? – kérdezte Blake.

Stavely vállat vont. – Ahogy már mondtam, remek következtetésekre jutottam. Csak éppen lehetetlen.

Csönd.

– Mondtam, hogy a fickó nagyon okos – szólalt meg Reacher. – Sokkal okosabb, mint maguk. Négy gyilkosság, és még mindig nem tudják, hogy követte el.

– És akkor mi a válasz, nagyokos? – csattant fel Blake. – Maga tud mondani valamit, amit az ország legjobb patológusai nem tudtak?

Reacher nem felelt.

– Mi a válasz? – kérdezte megint Blake.

– Nem tudom – felelte Reacher.

– Nagyszerű. Nem tudja.

– De ki fogom deríteni.

– Igen, és hogyan?

– Egyszerű. Megtalálom a fickót, és megkérdezem tőle.

Negyvenegy mérföldnyire, kicsit északkeletre, az ezredes már két mérföldnyire járt az irodájától, miután megtett egy jó nagy vargabetűt. A Pentagon parkolójában felszállt a menetrendszerű buszra, és a Capitolium közelében leszállt. Aztán leintett egy taxit, és a folyón át visszafelé indult, a National reptérre. Az egyenruhája egy tokban a vállán. A nap legforgalmasabb időszakában állt be a jegyelárusító pulthoz, belevegyülve az emberek nyüzsgő tömegébe.

– Portlandbe szeretnék egy jegyet – mondta. – Csak oda, turistaosztály.

Az eladó beírta Portland kódját a számítógépbe. Bőven volt még hely a következő járaton.

– Két óra múlva indul – mondta.

– Nagyszerű – felelte az ezredes.

Gondolja, hogy meg fogja találni? – kérdezte Blake.

Reacher bólintott. – Kénytelen leszek, nem? Más megoldás' nincs.

Egy pillanatig csönd volt, aztán Stavely felállt.

– Hát, sok szerencsét – mondta.

Kisétált a szobából, és halkan becsukta maga után az ajtót.

– Nem fogja megtalálni – jegyezte meg Poulton. – Mert téved Caroline Cooke-kal kapcsolatban. Ő soha nem szolgált semmiféle raktár közelében. Ez megcáfolja az elméletét.

Reacher elmosolyodott. – Én talán mindent tudok az FBI eljárásairól?

– Nem.

– Akkor ne leckéztessen engem a hadseregről. Cooke tisztjelölt volt. Nagyon gyorsan haladt előre a ranglétrán, ha ilyen fiatalon azonnal a stratégiai csoporthoz került. Az ilyeneket először mindenféle helyre beosztják, hogy áttekintést kapjanak az egész működéséről. Az összefoglalás, ami a dossziéjában szerepel, nyilván nagyon hiányos.

– Tényleg?

Reacher bólintott. – Holtbiztos. Ha minden helyet felsoroltak volna, ahol szolgált, tíz oldal lett volna, még mielőtt hadnaggyá léptették elő. Ellenőrizzék a Védelmi Minisztériumnál, kérjenek részletes adatokat, és akkor biztosan ki fog derülni, hogy szolgált valami olyan helyen, ami beleillik a képbe.

Megint visszatért a csönd, csak a neoncsövek zúgása és az elnémított tévékészülék halk sziszegése hallatszott. Poulton Blake-re bámult, Harper Reacherre. Blake az ujjait nézte, amelyekkel idegesen dobolt az asztalon.

– Meg tudja találni? – kérdezte.

– Valakinek muszáj – mondta Reacher. – Maguk nem jutnak sehova.

– Szüksége lesz segítségre.

Reacher bólintott. – Az nem ártana.

– Ez részünkről kockázatos szerencsejáték.

– Még mindig jobb, mint a vesztes számra föltenni az összes zsetonjukat.

– Nagyon sok forog kockán.

– Például a karrierje?

– Hét nő élete, nem a karrierem.

– Hét nő élete és a karrierje.

Blake tétován bólintott. – Mekkorák az esélyei, hogy sikerrel jár?

Reacher vállat vont. – Három hét alatt? Teljesen biztos.

– Maga egy arrogáns gazember, tud róla?

– Csak realisztikusan gondolkozom.

– Mire lenne szüksége?

– Fizetésre – mondta Reacher.

– Fizetést akar kapni?

– Még jó. Magukat is fizetik, nem? Közben én végzek el minden munkát. Szerintem jogos, hogy valamit kapjak is érte.

Blake bólintott. – Ha megtalálja a fickót, beszélek Deerfielddel, hogy felejtsék el a Petrosian-ügyet.

– Plusz a fizetés.

– Mennyit akar?

– Amennyit maga gondol.

Blake megint bólintott. – Majd meggondolom. Harper magával megy, mert egyelőre azért nincs elfelejtve a Petrosian-ügy.

– Oké, ezt kibírom. Ha ő is elvisel engem.

– Nincs más választása – mondta Blake. – Még valami?

– Hozzanak össze Cozóval. Szükségem lenne tőle néhány információra.

Blake bólintott. – Majd felhívom. Ma este találkozhat vele.

Reacher megrázta a fejét. – Holnap reggel. Ma este Jodie-val találkozom.

21. fejezet

A megbeszélés véget ért, és kitört a sürgés-forgás. Blake lement lifttel egy szintet, vissza az irodájába, hogy felhívja Jam Cozót New Yorkban. Poultonnak is le kellett bonyolítania néhány telefonhívást, a spokane-i irodába, ahol már ellenőrizték a helyi csomagszállítókat és az autókölcsönzőket. Harper nekilátott elintézni a repülőjegyeket. Reacher egyedül maradt a szobában, a nagy asztalnál ülve. Nem vett tudomást a tévéről, és úgy bámult az egyik vakablakra, mintha a kilátásban gyönyörködne. Így ült majdnem húsz percig, és csak várt. Aztán visszajött Harper, a kezében egy csomó papírral.

– Még egy kis bürokrácia – mondta. – Ha fizetést kap, akkor utazási biztosítást is kell fizetniük maga után. Ez a szabály.

Leült Reacherrel szemben, és kivett egy tollat a belső zsebéből.

– Mehet? – kérdezte. Reacher bólintott.

– Teljes neve?

– Jack Reacher.

– Csak ennyi?

Reacher bólintott. – Ennyi.

– Nem valami hosszú név.

Reacher vállat vont, és nem felelt semmit. Harper beírta. Két szó, tizenegy betű egy ekkora rubrikába, ami a nyomtatvány teljes szélességét elfoglalta.

– Születési ideje?

Reacher megmondta. Látta, hogy a nő gyorsan kiszámolja, hány éves. Látta a meglepetést az arcán.

– Több vagy kevesebb?

– Mint micsoda?

– Mint amennyinek nézett.

Harper elmosolyodott. – Több. Nem néz ki annyinak.

– Marhaság. Körülbelül százévesnek nézek ki. Legalábbis annyinak érzem magam.

Harper megint elmosolyodott. – Akkor elég jól tartja magát. Társadalombiztosítási száma?

Reacher generációjánál ez azonos volt a katonai igazolvány számával. Gyorsan elhadarta, katonaszokás szerint egyesével mondva a számokat.

– Állandó lakcíme?

– Nincs állandó lakásom.

– Biztos?

– Miért ne lenne biztos?

– Na és Garrison?

– Mi van vele?

– A háza. Az az állandó lakcíme, nem?

Reacher rámeredt a nőre. – De, azt hiszem. Én soha nem gondoltam így rá.

– Ha van egy háza, akkor lakcíme is van, nem?

– Oké, írja be Garrisont.

– Utca, házszám?

Reacher előkotorta a memóriájából az adatokat, és bediktálta.

– Irányítószám?

Reacher vállat vont. – Mit tudom én.

– Nem tudja a saját irányítószámát?

Reacher egy pillanatig hallgatott. Harper nézte.

– Nagyon súlyos, igaz? – kérdezte aztán.

– Micsoda?

– Nevezzük, mondjuk, elutasításnak.

Reacher lassan bólintott. – Igen, azt hiszem, elég súlyos.

– És mit fog tenni ellene?

– Fogalmam sincs. Talán megszokom.

– Vagy nem.

– Maga mit tenne?

– Az embernek azt kell csinálnia, amit tényleg akar. Szerintem ez fontos.

– Maga azt csinálja?

Harper bólintott. – A családom azt akarta, hogy maradjak Aspenben. Azt szerették volna, ha tanár leszek vagy ilyesmi. De én a rendőrségnél akartam dolgozni. Nagy csata volt.

– Engem nem a szüleim kényszerítenek, hogy ezt csináljam. Rég meghaltak.

– Tudom. Jodie.

Reacher megrázta a fejét. – Nem, nem is Jodie. Én. Én csinálom ezt magammal.

Harper megint bólintott. – Oké. Csönd lett a szobában.

– Mit kellene csinálnom? – kérdezte Reacher.

Harper óvatosan vállat vont. – Ne tőlem kérdezze.

– Miért ne?

– Lehet, hogy nem tetszene a válaszom.

– Mi a válasza?

– Azt akarja, azt mondjam, maradjon Jodie-val. Telepedjen le, és legyen boldog.

– Ezt akarom hallani?

– Szerintem.

– Dé nem tudja ezt mondani? Harper megrázta a fejét.

– Nem. Volt egy barátom, meglehetősen komoly volt a dolog. Rendőr volt Aspenben. Mindig is feszültség volt a rendőrség és az FBI között, tudja. Butaság, nincs semmi értelme, de akkor is így van. És ez a rivalizálás tönkretette a személyes kapcsolatunkat is. ő azt akarta, hagyjam ott az FBI-t. Szinte könyörgött. Nekem majd megszakadt a szívem, de nemet mondtam.

– És ez volt a helyes döntés?

Harper bólintott. – Nekem igen. Az embernek azt kell csinálnia, amit tényleg akar.

– Nekem ez lenne helyes döntés?

Harper vállat vont. – Azt nem tudhatom. Talán.

– Először rá kéne jönnöm, mit akarok valójában.

– Tudja, hogy mit akar valójában. Ezt mindenki tudja, ösztönösen. A kétség, amit érez, csak zavaró háttérzaj, amivel megpróbálja leplezni az igazságot, mert nem akar szembenézni vele.

Reacher elfordult a vakablakok felé.

– Foglalkozása? – folytatta Harper a nyomtatványt.

– Ez buta kérdés.

– Azt írom be, hogy konzultáns.

Reacher bólintott. – Ez elég előkelően hangzik.

Aztán lépések hallatszottak a folyosón, és megint nyílt az ajtó. Blake és Poulton sietett be. A kezükben papírok, az arcuk ragyogott.

– Talán-talán jutottunk egy fél lépést előre – lelkendezett Blake. – Hírt kaptunk Spokane-ból.

– Az ottani UPS sofőrje három héttel ezelőtt felmondott – mesélte Poulton. – Missoulába költözött, Montanába, valami raktárban dolgozik. De telefonon beszéltek vele, és azt mondja, lehet, hogy emlékszik erre a szállításra.

– Miért, az UPS irodájában nincsenek meg a papírok? – kérdezte Harper.

Blake megrázta a fejét. – Tizenegy nap után az archívumba kerülnek. És minket egy két hónappal ezelőtti szállítás érdekel. Ha a sofőr vissza tud emlékezni, melyik napon volt, talán meg tudjuk szerezni a papírokat.

– Ért valamelyikük a baseballhoz? – kérdezte Poulton.

– Miért pont a baseballhoz? – csodálkozott Harper.

– A sofőr arra emlékszik, hogy a kérdéses napon valami seattle-i csapat játékosának grand slam ütése volt. Azt mondja, épp hallgatta a meccset a rádión.

– Ha a Seattle-nek sikerült valami, nem csoda, hogy emlékszik rá. Ez ritkán fordul elő.

– És a Hertznél is bejött a dolog – mondta Blake. – Úgy gondolják, emlékeznek valakire, aki nagyon rövid időre bérelt autót, a spokane-i reptértől, pontosan azon a napon, amikor Alisont megölték. Úgy két óra alatt végzett az illető.

– Nevet tudtak mondani? – kérdezte Harper.

Blake megrázta a fejét. – Épp rossz a számítógépük. Most dolgoznak rajta.

– A pultnál dolgozók nem emlékeznek rá?

– Viccel? Jó, ha a saját nevükre emlékeznek.

– És mikor tudhatjuk meg?

– Gondolom, holnap. Ha szerencsénk van, már reggel. Vagy délután.

– Három óra időeltolódás van. Nekünk az már mindenképp délután lesz.

– Valószínűleg.

– Reacher még mindig elmehet?

Blake hallgatott, Reacher pedig bólintott.

– Elmegyek. A név úgyis álnév lesz. És az UPS nem fog sehová vezetni. Ez a fickó túl okos ahhoz, hogy ilyen nyomot hagyjon maga után.

Mindenki várt. Aztán Blake bólintott.

– Azt hiszem, egyetértek – mondta. – Úgyhogy Reacher elmehet.

Az FBI egy Chevroletjével kivitték őket a washingtoni repülőtérre, még sötétedés előtt. Sorban álltak a United Washington-New York ingajáratánál, amivel főleg ügyvédek és politikusok utaztak. Reacher volt az egyetlen a sorban, aki nem öltönyt viselt. A stewardessek láthatóan szinte minden utast ismertek, és törzsvendégként üdvözölték őket az ajtóban. Harper végigsétált az ülések között, és a leghátsó helyekre ült.

– Nem kell sietnünk a leszállásnál – mondta. – Cozóval úgyis csak holnap találkozik.

Reacher nem felelt semmit.

– És Jodie még úgyse lesz otthon – tette hozzá Harper. – Az ügyvédek sokáig dolgoznak, főleg, ha valaki vezető akar lenni egy nagy irodában.

Reacher bólintott. Ő is így gondolta.

– Úgyhogy jobb, ha hátul ülünk, itt csendesebb – mondta Harper.

– A motorok is itt vannak – jegyezte meg Reacher.

– De az öltönyös fickók nem.

Reacher elmosolyodott. Az ablak mellé ült, és becsatolta az övet.

– És itt nyugodtan beszélhetünk. Nem szeretem, ha mások is hallják – mondta Harper.

– Aludnunk kellene. Sok dolgunk lesz.

– Tudom, de előbb beszéljünk, öt perc, rendben?

– Miről beszéljünk?

– A karcolásokról Alison Lamarr arcán. Szeretnék rájönni, mi értelme van ennek.

Reacher ránézett a nőre. – Miért? Csak nem egyedül akarja megoldani az ügyet?

Harper bólintott. – Nem bánnám, ha én tartóztathatnám le a pasast.

– Ilyen ambiciózus?

Harper elhúzta a száját. – Csak feltörekvő.

Reacher elmosolyodott. – Lisa Harper kontra az FBI nagyokosai.

– Pontosan. Az ilyen egyszerű mezei ügynökökkel úgy bánnak, mint a kapcaronggyal.

A motorok hangos sivítással felpörögtek, és a gép gördülni kezdett, majd megfordult és a felszállópálya felé indult.

– Szóval, mit jelenthetnek a karcolások?

– Szerintem ez is az én igazamat bizonyítja – mondta Reacher. – Ez idáig ez a legfontosabb nyom.

– Miért?

Reacher megvonta a vállát. – Olyan bizonytalan és tétova volt a dolog, nem? Szerintem ez is azt bizonyítja, hogy a pasas leplez valamit. Csak megjátssza ezt az egészet. Ahogy én is azt gondoltam, amikor az eseteket vizsgáltam, hogy jő, jő, de miért nincs benne semmi indulat és erőszak? Ugyanakkor valahol a gyilkosunk is ül, töri a fejét, és arra gondol, hoppá, nem kéne egy kicsit több indulatot és erőszakot belevinni? Úgyhogy a következő gyilkosságnál megpróbál valamit produkálni, de mivel valójában nem érez semmi dühöt, ezért nem igazán megy neki.

Harper bólintott. – Stavely szerint alig vérzett.

– Igen, csak olyan volt, mint egy technikai gyakorlat. Mert ez az egész sorozatgyilkosság egy technikai gyakorlat neki. Valami teljesen hétköznapi, földhözragadt indítéka van, amit csak leplez ezzel a pszichológiai színjátékkal.

– Rávette a nőt, hogy ő maga csinálja a karcolásokat?

– Azt hiszem, igen.

– De miért?

– Talán aggódott az ujjlenyomatok miatt. Vagy, hogy kiderül, hogy jobbkezes vagy balkezes, vagy hogy demonstrálja, hogy' mindent ő kontrollál?

– Elég sokat kontrollál, az biztos. De ha tényleg Alison ejtette' a sebeket, az megmagyarázza, miért voltak olyan felületesek.

– Igen, gondolom – mondta álmosan Reacher.

– De miért várt ezzel a negyedik esetig?

– Állandóan próbál tökéletesedni. Folyton töri a fejét, és finomítja a módszerét.

– Alison ettől valamiért jelentőségtelibb, mint a többiek? Fontosabb volt neki?

Reacher vállat vont. – Ezt már a nagyokosoknak kell kitalálni. Ha így gondolnák, szerintem már mondták volna.

– Lehet, hogy őt jobban ismerte, mint a többieket. Talán együtt dolgozott vele.

– Talán. De ne kontárkodjunk bele a szakértők dolgába. Maradjunk két lábbal a földön, ahogy egy egyszerű, mezei ügynökhöz illik.

Harper bólintott. – És a legegyszerűbb indíték mindig a pénz.

– Csak az lehet – mondta Reacher. – Vagy szerelem, vagy pénz. De ez esetben nem lehet szerelmi ügy, mert attól az ember megőrül. És ez a pasas egyáltalán nem őrült.

A gép elkanyarodott, aztán lefékezett a felszállópálya elejénél. Egy pillanatig állt, majd előrelódult és felgyorsított, végül súlyosan a levegőbe emelkedett. A város fényei elsuhantak alattuk.

– Miért változtatta meg az időközt? – kérdezte Harper, túlkiabálva a felszállás zaját.

Reacher vállat vont. – Talán csak ilyen kedve volt.

– Ilyen kedve volt?

– Lehet, hogy csak szórakozásból. Semmivel nem tudja úgy megzavarni a nyomozókat, mint ha változtat valamit a szokásos módszerén.

– Megint változtatni fog?

A gép kicsit ingadozott, aztán kiegyenesedett, és a motorok zaja halk zúgassa tompult.

– Vége – mondta Reacher. – A nőket őrzik, és hamarosan úgyis letartóztatják a fickót.

– Ennyire bízik ebben?

Reacher megint vállat vont. – Nincs értelme arra számítani, hogy az ember veszíteni fog.

Ásított egyet, hátrahajtotta a fejét a háttámlára, és lehunyta a szemét.

– Ébresszen fel, ha odaértünk – mondta.

De aztán magától is fölébredt, amikor a kerekeket kezdték kiengedni, háromezer láb magasságban, három mérfölddel keletre a New York-i La Guardia repülőtértől. Az órájára pillantott: ötven percet aludt. Ki volt száradva a szája.

– Akar vacsorázni? – kérdezte Harper.

Reacher pislogott, és megint az órájára nézett. Volt még legalább egy órája, míg Jodie hazaér a munkából. Talán kettő vagy három is.

– Tud valami jó helyet? – kérdezte.

– Nem ismerem túl jól New Yorkot – mentegetőzött Harper. – Én aspeni lány vagyok.

– Tudok egy jó olasz éttermet – mondta Reacher.

– A Park Avenue és a Thirty Sixth sarkán van a szállodám. Gondolom, maga Jodie-nál alszik.

Reacher bólintott. – Én is így gondolom.

– Szóval, van valami étterem a Park és Thirty Sixth közelében? Reacher megrázta a fejét. – Taxival megyünk. Ez egy nagy város.

Harper is megrázta a fejét. – Nem kell taxi, kocsit küldenek értünk. A miénk, amíg New Yorkban vagyunk.

A sofőr a kapunál várta őket. Ugyanaz, aki a múltkor vezetett. A kocsi az érkezési oldalnál várakozott, a szélvédő mögött egy nagy kártyán az FBI emblémájával. Egészen Manhattanig óriási volt a forgalom, állandóan dugóba kerültek. Épp a csúcsforgalom második nagy hulláma zajlott. De a sofőr úgy vezetett, mintha egyáltalán nem kellene tartania a rendőröktől, és negyven perc múlva már ott is voltak a Mostro's előtt.

Az utcán koromsötét volt, és az étterem fényei csalogatóan ragyogtak. Négy asztalnál ültek vendégek, és a hangszórókból Puccini szólt. A tulajdonos észrevette Reachert még kint az utcán, széles mosollyal odasietett, és kinyitotta az ajtót. Egy asztalhoz kísérte őket, és maga vitte oda az étlapot.

– Erre akarta rárakni a kezét Petrosian? – kérdezte Harper.

Reacher a tulajdonos felé biccentett. – Nézze meg ezt a szegény ördögöt. Hát megérdemelte ezt?

– Akkor is a zsarukra kellett volna hagynia.

– Jodie is ezt mondta.

– Nyilván okos nő lehet.

Meleg volt a tágas teremben. Harper levette a zakóját, és a szék hátára akasztotta. Az inge megfeszült rajta, ahogy elfordult. Ez volt az első alkalom, mióta megismerkedtek, hogy melltartó volt rajta. Követte Reacher tekintetét, és elpirult.

– Nem tudtam, kivel fogunk találkozni.

Reacher bólintott. – Valakivel találkozni fogunk, annyi biztos. Előbb vagy utóbb.

Úgy mondta, hogy Harper ettől felnézett.

– Most már nagyon el akarja kapni azt a fickót, igaz? – kérdezte.

– Igen, most már nagyon.

– Amy Callan kedvéért? Őt szerette, nem?

– Kedveltem. Alison Lamarr jobban tetszett, amennyit láttam belőle. De leginkább Rita Scimeca kedvéért akarom elkapni.

– Ő is kedveli magát, látszott.

Reacher bólintott.

– Volt maguk között valami?

Reacher vállat vont. – Ez elég tág megfogalmazás.

– Viszonyuk volt?

Reacher megrázta a fejét. – Azután ismerkedtünk meg, miután megtörtént vele az a dolog. Nem volt olyan állapotban, hogy ilyesmin járjon az esze. Ahogy elnézem, még most sincs. Én kicsit idősebb vagyok nála, úgy öt-hat évvel, összebarátkoztunk, de inkább olyan atyáskodó módon, amire azt hiszem, szüksége volt, de ugyanakkor kicsit utálta is. Ha jól emlékszem, próbáltam inkább úgy viselkedni, mintha a bátyja lennék. Egyszer-kétszer el is mentünk együtt valahová, de csak amúgy barátian, teljesen plátói volt az egész. Olyan volt, mint egy sebesülés után lábadozó katona.

– Ő is így látta a dolgot?

– Pontosan így. Mintha valaki elvesztette volna a fél lábát. Valahogy meg lehet birkózni vele, és ő megbirkózott.

– De most ezek a gyilkosságok visszavetették.

Reacher bólintott. – Igen, ez a baj. Azzal, hogy a gyilkos felidézte ezt a zaklatásügyet, feltépte a sebeit. Ha csak úgy, enélkül gyilkolna, Rita szembe tudna nézni vele. Ahogy egy féllábú is szembe tud nézni egy influenzával. De ez most feleleveníti számára a múltat.

– És ez magát feldühíti.

– Felelősnek érem magam Ritáért, úgyhogy aki vele kezd, az velem kezd.

– És magával jobb nem kezdeni.

– Jobb bizony.

– Mert különben?

– Mert akkor nagy pácban van az illető.

Harper bólogatott.

– Meggyőzött – mondta.

Reacher nem felelt semmit.

– Azt hiszem, Petrosiant is sikerült meggyőznie – jegyezte meg Harper.

– Soha a közelébe se mentem Petrosiannak. Nem is láttam.

– Kicsit arrogáns, ugye, tud róla? Ügyész, bíró, esküdtszék, kivégző, mind egy személyben. Mi lesz a szabályokkal?

Reacher elmosolyodott. – Ezek a szabályok – mondta. – Ha valaki kikezd velem, az elég hamar rájön.

Harper megcsóválta a fejét. – Le fogjuk tartóztatni azt a fickót. Megtaláljuk és letartóztatjuk. Hivatalosan fogunk eljárni. Az én szabályaim szerint, rendben?

Reacher bólintott. – Már megegyeztünk.

Odament hozzájuk a pincér és megállt, a kezében tollal, hogy felvegye a rendelést. Mind a ketten két fogást rendeltek, és némán vártak, míg kihozták az ételt. Nem volt túl sok, de olyan jó, mint mindig. Sőt talán jobb is. És a tulajdonos vendégei voltak.

A kávé után az FBI sofőrje elvitte Harpert a szállodájába, Reacher pedig elsétált Jodie lakásához. Élvezte, hogy egyedül lehet. Felment a lifttel. A lakásban rezzenéstelen csönd volt. A szobák sötétek, sehol senki. Reacher felgyújtotta a lámpákat, és lehúzta a redőnyöket. Aztán leült a nappaliban a kanapéra, és várt.

22. fejezet

Ez alkalommal őrök is lesznek a ház előtt Ezt biztosan tudod, úgyhogy most nehéz dolgod lesz. Elmosolyodsz, és kijavítod magad: nagyon nehéz dolgod lesz. De nem lehetetlen. Neked nem. Egyszerűen csak kihívást fog jelenteni. Az, hogy az őrök is belekerülnek az egyenletbe, kissé érdekesebbé teszi a dolgot. Kicsit közelebb hozza ahhoz a ponthoz, ahol igazán kibontakoztathatod a tehetséged. Olyan kihívás lesz, amiben élvezeted leled. És sikerrel fogsz járni.

De gondolkodás, alapos megfigyelés és tervezés nélkül semmiben nem járhatsz sikerrel. Az őrök egy új tényezőt jelentenek, tehát elemezni kell a helyzetet. De úgyis ez a legnagyobb erősséged. A pontos, tárgyilagos elemzés. Senki nem csinálja nálad jobban. Bebizonyítottad újra meg újra, négy alkalommal is.

Tehát, mit jelentenek a te szempontodból az őrök? Az isten háta mögött, egymillió mérföldre mindentől, nagy a valószínűsége hogy tahó, tökfej vidéki rendőrökkel lesz dolgod. Nem jelentenek igazi fenyegetést. A hátránya azonban ugyanennek a helyzetnek az, hogy az ilyen helyeken nincs elég rendőr. Egy Portlandtől nem messze eső kisvároskában nyilván nem lesz annyi ember, hogy biztosítani tudjanak egy huszonnégy órás megfigyelést. Tehát segítséget kell kérniük az FBI-tól. Ez egészen biztos. Valószínűleg a helyiek vállalják majd a nappali őrizetet, az FBI az éjszakait.

Nyilvánvaló, hogy egy ilyen helyzetben jobb nem ujjat húzni az FBI-jal. Tehát az éjszakát elkerülöd. Inkább nappal cselekszel, amikor semmi nem állja el az utadat, csak egy kövér helybéli rendőr egy Crown Vicben, körbevéve cheesburgeres dobozokkal és műanyag poharakban kihűlt kávéval. És azért is nappal csinálod, mert ez az elegánsabb megoldás. Fényes nappal. Mindig is imádtad ezt a kifejezést.

„A gyilkosságot fényes nappal követték el.”

Elsurranni a helyi rendőr mellett nem lesz olyan nehéz feladat De akkor sem szabad túl könnyedén venni. Nem kell elkapkodni a dolgot. Előbb jöhet a gondos megfigyelés a távolból. Megnézed, hogy csinálják a váltást. Nem árt erre áldozni egy kis időt időd szerencsére van. És nem lesz nehéz a megfigyelés. A környék hegyvidék, aminek két előnye van. Először is, amúgy is tele van idióta kirándulókkal, távcsővel a nyakukban, te senkinek nem fogsz feltűnni. Másodszor, egy hegyes-völgyes tájon könnyű A pontot szemmel tartani B pontról. Csak keresni kell egy hegycsúcsot vagy kiemelkedést, és ott elrejtőzni. Elhelyezkedsz, figyelsz és vársz.

Reacher sokáig várt Jodie csendes nappalijában. Egy idő múlva elnyúlt a kanapén. Egy óra után megfordult, és rendesen lefeküdt. Lehunyta a szemét. Megint kinyitotta, próbált ébren maradni, majd újból lehunyta, és csukva is tartotta. Időnként azt hitte, a lift zúgását vagy az ajtó nyílását hallja, de mindig tévedett. Végül elaludt. Arra ébredt, hogy Jodie fölé hajol, és megcsókolja az arcát.

– Szia, Reacher – mondta halkan.

Reacher magához vonta, és szorosan átölelte. Jodie fél kezével ölelte vissza, mert a másikban ott volt az aktatáskája.

– Hogy telt a napod? – kérdezte Reacher

– Majd később – suttogta Jodie.

Ledobta az aktatáskát, és Reacher magához húzta a kanapéra. Jodie kibújt a kabátjából és hagyta, hogy a földre essen. A selyembélés zizegett. A ruháján hátul végig cipzár volt. Reacher lassan lehúzta. Érezte a testének melegségét. Jodie a könyökére támaszkodott Reacher hasán, és az ingével ügyetlenkedett. Reacher lecsúsztatta vállán a ruhát, Jodie kihúzta a nadrágjából az ingét és kicsatolta a derékszíját.

Felállt, és a ruhája a padlóra hullott. Megfogta Reacher kezét, és átvezette a hálószobába. Közben ledobálták a maradék ruhájukat. Az ágy fehér volt és hűvös. A város neonfényei furcsa mintákat vetítettek a falakra.

Jodie a vállánál fogva lenyomta Reachert. Erős volt, mint egy tornász, energikus, izmos és ruganyos. Reacher egész elveszettnek érezte magát. Végül csak hevertek egymás karjaiban, izzadtan, belegabalyodva a takaróba. Jodie szorosan hozzásimult. Érezte a szívdobogását a saját mellkasán. Selymes haja a szájába lógott. Érezte, hogy Jodie mosolyog. Az arcát a vállához dugta, és Reacher a bőrén érezte a mosolyát, a szája formáján, a hűvös fogának érintésén.

Nem tudta megfogalmazni, mi rajta olyan gyönyörű. Magas volt, karcsú és kecses, szőke és napbarnított, gyönyörű haja és szeme volt. De ennél sokkal több volt. Áradt belőle az energia, az akaraterő és a szenvedély, a nyughatatlan, elektromosan vibráló intelligencia. Reacher végigsimított Jodie hátának ívén. Jodie elnyújtózott, és összekulcsolódott a lábuk. A mosolya még mindig ott bujkált a szája sarkában, csiklandozta Reacher nyakát.

– Most megkérdezheted, hogy telt a nap – mondta tompán motyogva, Reacher nyakához dugva a száját.

– Hogy telt a nap?

Jodie Reacher mellkasára simította a kezét, és felkönyökölt. Kifújta a haját az arcából, aztán megint elmosolyodott.

– Remek volt – mondta. Reacher is elmosolyodott.

– Mitől volt remek?

– Hallottam egy pletykát. A titkárnőm beszélgetett ebédnél egy másikkal, aki egy emelettel feljebb dolgozik,

– És?

– Pár nap múlva vezetői értekezlet lesz.

– És?

– Az emeleti titkárnő épp most gépelte le a napirendet Fel akarnak venni egy új tagot a vezetőségbe.

Reacher elmosolyodott. – És vajon kit?

– Az egyik ügyvédet.

– Melyiket?

– Találd ki.

Reacher úgy tett, mintha gondolkodna. – Nyilván valaki különlegeset választanak. A legjobbat. Aki a legokosabb, a legelbűvölőbb, és a legkeményebben dolgozik.

– Többnyire így szokott lenni.

Reacher bólintott. – Gratulálok, szívem. Megérdemled, tényleg. Jodie boldogan mosolygott, és átkarolta Reacher nyakát. Aztán átölelte, egész testével hozzásimulva.

– Mindig is erre vágytam – vallotta be.

– Megérdemled – mondta megint Reacher.

– Harmincéves koromra! El tudod ezt hinni?

Reacher a mennyezetet bámulta és mosolygott. – Ha politikával foglalkoznál, már elnök lennél.

– Soha nem tudom elhinni, amikor megkapok valamit, amit nagyon akartam. – Jodie egy pillanatig hallgatott. – De még nem történt meg – mondta aztán. – Talán várni kéne, amíg tényleg eldől.

– Meg fog történni.

– Még csak a napirenden van rajta. Lehet, hogy nem fogják megszavazni.

– Meg fogják, majd meglátod.

– Lesz majd egy parti az irodában. Eljössz?

– Ha akarod. Ha nem ártok az image-ednek.

– Vehetnél egy öltönyt, és kitűzhetnéd a kitüntetéseidet. Elsöprő hatást tennél.

Reacher egy darabig hallgatott és azon gondolkozott, mi lenne, ha venne egy öltönyt. Ez lenne az első életében.

– Neked megvan, amit mindig is akartál? – kérdezte Jodie. Reacher átkarolta. – Most, ebben a pillanatban?

– Úgy általában.

– El akarom adni a házat – mondta Reacher. Jodie egy pillanatig mozdulatlanul feküdt.

– Jó. Nem kell tőlem engedélyt kérned.

– Nagyon nagy terhet jelent, nem tudok megbirkózni vele.

– Nem kell magyarázkodnod.

– Életem végéig megélhetnék a pénzből, amit kapnék érte.

– Adót is kell majd fizetni utána.

Reacher bólintott. – Akkor is. A maradékból is nyugodtan ellakhatok motelekben.

– Jól meg kellene gondolnod. Ez az egyetlen vagyontárgyad.

– Nekem a pénz a vagyon, amit motelekre költhetek. A ház csak teher.

Jodie hallgatott.

– A kocsit is eladom – folytatta Reacher.

– Azt hittem, szereted.

Reacher bólintott. – Nem rossz. Csak nem szeretem, ha tulajdonom van.

– Ha valakinek van egy kocsija, azért az még nem a világ vége.

– Nekem igen. Túl sok baj van vele. Biztosítás, meg minden ilyesmi.

– Nincs biztosításod?

– Gondoltam rá, de mindenféle vacak papírt kell hozzá kitölteni.

Jodie kicsit hallgatott.

– És hogy fogsz közlekedni?

– Ahogy eddig. Stoppolok, meg busszal. Jodie megint hallgatott egy darabig.

– Jó, add el, ha akarod. De a házat talán megtarthatnád. Hasznos lehet.

Reacher megrázta a fejét. – Engem megőrjít. Érezte a vállán, hogy Jodie elmosolyodik.

– Soha nem ismertem még senkit, aki szándékosan hajléktalan akart volna lenni – mondta Jodie. – A legtöbben mindent elkövetnek, hogy ezt elkerüljék.

– Én semmit nem akarok jobban. Ahogy te vezető akarsz lenni az irodában, én szabad akarok lenni.

– Tőlem is meg akarsz szabadulni? – kérdezte halkan Jodie.

– A háztól. Csak kolonc. Mint egy vasmacska. Te nem vagy az. Jodie elengedte Reacher nyakát, és felkönyökölt. – A ház terhet jelent, és ezt nem szereted. De hát én is terhet jelentek, nem?

– A háztól rosszul érzem magam. Tőled jól. Én csak azt tudom, hogy mit érzek.

– Szóval a házat eladnád, de azért New Yorkban maradnál? Reacher egy pillanatig hallgatott.

– Lehet, hogy kicsit utazgatnék. Te is szoktál utazni, és sokszor nagyon elfoglalt vagy. Biztos ki tudnánk találni valamit.

– Elszakadnánk egymástól.

– Nem hiszem.

– Mindig hosszabb és hosszabb ideig lennél távol. Reacher megrázta a fejét. – Ugyanolyan lenne minden, mint az elmúlt egy évben. Csak nem kéne a ház miatt aggodalmaskodnom.

– Már eldöntötted, igaz?

Reacher bólintott. – Megőrjít. Még az irányítószámomat se tudom. Valószínűleg azért, mert a lelkem mélyén nem akarom tudni.

– Nem kell tőlem engedélyt kérned – mondta megint Jodie. Aztán elhallgatott.

– Megbántottalak? – kérdezte Reacher fölöslegesen.

– Csak aggódom.

– Semmi nem fog változni.

– Akkor minek csinálnád ezt?

– Mert muszáj. Jodie nem felelt.

Elaludtak egymás karjaiban, enyhén melankolikus hangulatban. Aztán rájuk köszöntött a reggel, és már nem volt idejük többet beszélgetni. Jodie lezuhanyozott, és reggeli nélkül elment. Nem kérdezte meg, Reacher mit fog csinálni, vagy mikor jön vissza.

Reacher is lezuhanyozott, aztán ő is elment. Amikor leért a lifttel, az utcán ott találta Lisa Harpert, aki rá várt. A harmadik öltönye volt rajta, és az FBI-kocsi motorháztetejének támaszkodva állt. Tiszta, derült, de hideg nap volt, a fény megcsillant a nő haján. A kocsi a járdaszélen várakozott, az autók ingerülten kerülgették. Az FBI sofőrje mozdulatlanul ült a volán mögött, és egyenesen előre bámult. Az utca jó zajos volt.

– Jól van? – kérdezte Harper. Reacher vállat vont. – Azt hiszem.

– Akkor mehetünk.

A sofőr átküzdötte magát a forgalmon vagy húsz saroknyit, aztán lekanyarodott ugyanabba a zsúfolt mélygarázsba, ahová a múltkor vitték Reachert. Ugyanazzal a lifttel mentek föl. Ugyanarra a szürke, csöndes folyosóra léptek ki. A sofőr előrement, mintha ő lenne a házigazda, és balra mutatott.

– A harmadik ajtó – mondta.

James Cozo az íróasztala mögött ült, és úgy festett, mintha már legalább egy órája ott lenne, ingujjban volt, a zakója egy thonettfogason lógott. A tévét nézte, valami hírcsatornát. Egy riporter épp a Capitoliumból jelentkezett, aztán gyors vágás következett a Hoover Buildinghez. Még mindig a költségvetési vita zajlott.

– Hát megint itt van a mi magányos farkasunk – jegyezte meg Cozo.

Odabólintott Harpernek, és becsukta az előtte heverő dossziét. Lehalkította a tévét, hátrább tolta a székét, és megdörzsölgette a kezeit, mintha kezet mosna víz nélkül.

– Szóval, mit akar tőlem? – kérdezte.

– Címeket – mondta Reacher. – Petrosian embereiét.

– Akiket kórházba juttatott? Nem fognak örülni, ha meglátogatja őket.

– Majd örülnek, amikor elmegyek.

– Megint helyben akarja hagyni őket?

– Lehetséges.

Cozo bólintott. – Nagyszerű.

Kivett egy dossziét a papírhalomból, és átlapozta. Aztán kiírt belőle egy címet egy cédulára.

– Együtt laknak – mondta. – Testvérek.

Aztán egy pillanatra elgondolkozott, majd széttépte a cédulát. Elővett egy másik papírt, és odadobott egy ceruzát is.

– Inkább lediktálom – mondta. – Nem akarom, hogy a kézírásom szerepeljen ebben az ügyben.

A cím a Fifth Avenue és a Sixty-Sixth Street kereszteződésének közelében volt.

– Szép környék – jegyezte meg Reacher. – Jó drága.

Cozo bólintott. – Jól keresnek – mondta. Aztán elmosolyodott. – Vagy legalábbis kerestek. Míg maga nem rendezett egy kis felfordulást a Chinatownban.

Reacher nem felelt semmit.

– Menjenek taxival – ajánlotta Cozo Harpernek. – És maga ne keveredjen bele semmibe, oké? Nem akarjuk, hogy az FBl-nak ehhez bármi köze legyen.

Harper kelletlenül bólintott.

– Jó szórakozást! – mondta Cozo.

Elsétáltak a Madison sugárútig. Harper úgy nézelődött közben, mint egy turista. Aztán fogtak egy taxit, és a Sixtieth Street sarkán szálltak ki.

– Innen gyalog megyünk – mondta Reacher.

– Megyünk? – kérdezte Harper. – Nagyszerű! igenis szeretnék belekeveredni.

– Kénytelen lesz, mert maga nélkül nem jutnék be.

Hat saroknyit elsétáltak észak felé egy egyszerű, közepes magasságú, szürke téglával kirakott homlokzatú lakóházig. Az ablakok alatt beépített légkondicionálók. A bejáratnál nem volt portás, de a ház tiszta volt és rendes.

– Drága hely? – kérdezte Harper.

Reacher vállat vont. – Nem tudom. Nem a legdrágább, de azért ingyen se adják.

A kapu nyitva volt. Az előcsarnok keskeny, a stukkózott falak olyan mintájúra voltak festve, hogy márványnak hatottak. Hátul egyetlen lift, keskeny barna ajtóval.

A lakás, amelyet kerestek, a nyolcadik emeleten volt. Readier megnyomta a hívógombot, és az ajtó szétnyílt. A lift belseje mind a négy oldalon tükrökkel volt bélelve. Harper belépett, Readier utána, és megnyomta a nyolcadik emelet gombját.

– Maga bekopog, és valahogy ráveszi őket, hogy nyissák ki – mondta Reacher. – Ha engem meglátnak a kukucskálónyílásban, nem fognak beereszteni.

Harper bólintott. A lift megállt a nyolcadikon. Az ajtó szétnyílt. Kiléptek egy folyosóra, amely ugyanolyan alakú volt, mint odalent az előcsarnok. A lakás, amelyet kerestek, jobb felé, leghátul volt.

Reacher az ajtó mellett a falhoz lapult, Harper pedig megállt az ajtó előtt. Kicsit előrehajolt, és hátradobta a haját az arcából. Nagy levegőt vett, aztán bekopogott. Egy pillanatig nem történt semmi. Aztán lánccsörgés hallatszott bentről, és résnyire kinyílt az ajtó.

– A gondnokságtól jöttem – mondta Harper. – A légkondicionálókat ellenőrizzük.

Nem a legjobb évszak ehhez, gondolta Reacher. De hát Harper magas volt és szőke, és a kezét zsebre vágta, amitől elöl megfeszült az inge, és ez megtette a kellő hatást. Az ajtó egy pillanatra becsukódott, aztán megint zörgött a biztonsági lánc, majd kitárult az ajtó. Harper belépett, mintha éppen vendégségbe invitálták volna.

Reacher ellépett a fal mellől, és benyomult utána, még mielőtt becsukhatták volna az ajtót. Kicsi és sötét volt a lakás, a világítóudvarra nyílt az ablaka. Minden barna volt, a bútorok, a szőnyegek, a sötétítőfüggönyök. A kis előszobából nyílt a nappali, ahol két fotel és egy kanapé volt. Meg a két fickó, akiket utoljára a Mostro's mögötti sikátorban látott.

– Hello, fiúk – mondta Reacher.

– Mi testvérek vagyunk – szólalt meg az első, teljesen oda nem illően.

Mind a kettőjük homlokán széles gézkötés virított, vakító fehéren, kicsit hosszabb és szélesebb, mint a feliratok, amelyeket Reacher odaragasztott. Az egyiknek a kezei is be voltak kötözve.

Egyforma öltözékben voltak, pulóverben és golfnadrágban. A nagykabát nélkül sokkal nyeszlettebbnek látszottak. Az egyiken teniszcipő volt, a másikon mokaszin. Reacher rájuk bámult, és érezte, hogy minden agresszió elszáll belőle.

– A francba – mormolta.

A két fickó visszabámult rá.

– Üljetek le – förmedt rájuk Reacher.

Leültek egymás mellé a kanapéra. Csak nézték ijedt szemekkel a nevetséges kötés alól.

– Ezek azok? – kérdezte Harper. Reacher bólintott.

– Petrosian halott – szólalt meg az első.

– Ezt már tudjuk – bólintott Reacher.

– Mi nem tudunk semmit – mondta a második. Reacher megrázta a fejét. – Ilyet nem mondhatsz. Nagyon is sok mindent tudtok.

– Például?

– Például, hogy hol van a Bellevue.

Az első idegesen nézett rá. – A Bellevue? Reacher bólintott. – A kórház, ahová vittek. Mind a ketten a falat bámulták.

– Jó volt ott? – kérdezte Reacher. Egyikük sem felelt.

– Vissza akartok kerülni? Semmi válasz.

– Jó nagy ott a sürgősségi osztály, ugye? Ahol mindenfélét ellátnak, törött karokat, törött lábakat, ilyesmit.

A bekötözött kezű volt az idősebb, neki jutott a szóvivőszerep.

– Mit akar tőlünk? – kérdezte.

– Üzletet kötni.

– Milyen üzletet?

– Információkat akarok. Cserébe nem kerültök vissza a Bellevue-be.

– Oké.

Harper elmosolyodott. – Ez elég könnyen ment.

– Könnyebben, mint gondoltam – mondta Reacher.

– Honnan szereztétek a pisztolyokat, amik nálatok voltak? – kérdezte Reacher.

A férfi óvatos volt. – A pisztolyokat? – kérdezett vissza.

– A pisztolyokat – ismételte meg Reacher. – Honnan szereztétek?

– Petrosiantól kaptuk.

– És ő honnan szerezte?

– Nem tudjuk.

Reacher elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Ilyet nem mondhatsz. Nem mondhatod azt, hogy nem tudjuk. Ez nem meggyőző. Azt mondhatod, hogy én nem tudom. Nem beszélhetsz az öcséd helyett. Nem tudhatod, hogy ő mit tud, nem igaz?

– Nem tudjuk – mondta megint a férfi.

– A hadseregtől szerezted – mondta Reacher.

– Petrosian vette őket.

– Fizetett értük – helyesbített Reacher.

– Vette őket.

– Elintézte a megvásárlásukat, ez valószínűnek hangzik.

– Tőle kaptuk – mondta a fiatalabbik.

– A postán jött?

Az idősebbik bólintott. – Igen.

Reacher megrázta a fejét. – Nem. Petrosian elküldött érte valahová. Talán egy egész szállítmányért.

– Ő ment értük.

– Nem, benneteket küldött. Petrosian nem menne maga egy ilyen helyre. Benneteket küldött, azzal a Mercedesszel.

A két fivér a falat bámulta, és törték a fejüket, mintha el kellene dönteniük valami fontosat.

– Ki maga? – kérdezte az idősebbik.

– Nem vagyok senki.

– Senki?

– Nem vagyok se a rendőrségtől, se az FBI-tól, se az ATF-től, sehonnan.

Semmi válasz.

– Úgyhogy vannak a helyzetnek előnyei és hátrányai – folytatta Reacher. – Ha elmondtok nekem mindent, én nem adom tovább. Engem nem ti érdekeltek, hanem a hadsereg. A hátránya az, hogy ha nem mondjátok el, hát engem nem érdekel, hogy bíróság elé kerüljetek, inkább az, hogy a Bellevue-ben kössetek ki, törött lábakkal és karokkal.

– A bevándorlási hivataltól van?

Reacher elmosolyodott. – Mi az, elvesztettétek a zöldkártyátokat?

A testvérek nem válaszoltak.

– Nem, nem a bevándorlási hivataltól vagyok – rázta a fejét Reacher. – Mondtam már, nem vagyok sehonnan. Csak valaki, aki válaszokat akar. Megmondjátok a választ, és felőlem addig maradtok itt, ameddig akartok, és élvezhetitek az amerikai civilizáció áldásait. De lassan kezdem elveszíteni a türelmemet.

Csönd lett.

– New Jersey – szólalt meg végül az idősebbik. – Átmegy a Lincoln alagúton, és közvetlenül utána van egy kocsma a 3-as út mellett.

– Hogy hívják?

– Nem emlékszem. Mackel kezdődik, valami ír név.

– Kivel találkoztatok ott?

– Egy Bob nevű pasassal.

– Milyen Bob?

– Nem tudom. Bob. Nem cseréltünk névjegyet. Petrosian csak annyit mondott, hogy Bob.

– Egy katona?

– Azt hiszem, igen. Nem volt ugyan egyenruhában, vagy ilyesmi, de egészen rövidre nyírt haja volt.

– Hogy zajlik le a találkozó?

– Az ember bemegy a kocsmába, megkeresi a pasast, átadja a készpénzt, kimegy vele a parkolóba, ahol megkapja tőle a cuccot, a kocsija csomagtartójából.

– Egy Cadillac – mondta a másik. – Egy régi DeVille, sötét színű.

– Hányszor találkoztatok vele?

– Háromszor.

– Mi volt a cucc?

– Beretták. Minden alkalommal tizenkét darab.

– Napközben történt?

– Estefelé, nyolc körül.

– Előtte oda kell telefonálni neki? A fiatalabbik megrázta a fejét.

– Nyolc körül már mindig ott van. Petrosian ezt mondta. Reacher bólintott.

– És hogy néz ki ez a Bob? – kérdezte.

– Olyan, mint maga – mondta az idősebbik. – Nagydarab és izgága.

23. fejezet

A törvény lehetővé teszi a kábítószerügyben letartóztatottak vagyonának elkobzását, úgyhogy a New York-i kábítószer-ellenes csoportnak annyi autó áll rendelkezésére, amennyit ők soha nem tudnak használni, ezért a fölösleget kölcsön szokták adni más bűnüldöző szerveknek, például az FBI-nak. Az FBI olyankor használja ezeket a járműveket, ha névtelenül és feltűnés nélkül akarja az embereit eljuttatni valahová, olyan autóban, amelyről nem rí le messziről, hogy valami kormányszervé. Vagy ha tisztes távolságot akar tartani egy bizonyos akciónál. Így aztán James Cozo visszavette az FBI-autót, ami eddig hozta-vitte őket, és odadobta Harpernek egy egyéves, fekete Nissan Maxima kulcsait, amely a mélygarázsban leghátul parkolt.

– Jó szórakozást! – mondta még egyszer.

Harper ült a volánhoz. Életében először vezetett New Yorkban, úgyhogy kicsit izgult. Megkerült néhány háztömböt, és dél felé indult a Fifth Avenue-n. Nagyon lassan hajtott, a taxisok dudálva kerülgették.

– Akkor most hová? – kérdezte.

Most elütjük valamivel az időt, gondolta Reacher.

– Bob csak nyolc körül lesz ott – mondta. – Előttünk az egész délután.

– Én szeretnék addig is csinálni valamit.

– Nincs értelme kapkodni – mondta Reacher. – Van három hetünk.

– Akkor most mit csinálunk?

– Először is eszünk – felelte Reacher. – Én nem reggeliztem.

A reggelit kihagyod, de nem is bánod, mert meg kell bizonyosodnod egyes dolgokról. Arra számítasz, hogy fele-fele időben fog őrködni a helybéli rendőrség és az FBI, valószínűleg reggel és este nyolckor váltanak. Tegnap este nyolckor láttad, hogy így történt, úgyhogy reggel korán visszamész, hogy megint ellenőrizd. Kihagyni a vacak kis reggelit, amit motelben adnak, igazán nem nagy ár ezért a bizonyosságért. Az sem, hogy hosszú autóút vezet idáig. De nem vagy olyan ostoba, hogy valahol a közelben vegyél ki szobát.

És annyira sem, hogy közvetlen útvonalon haladj. Ide-oda kanyarogsz a hegyek között, aztán a kocsit otthagyod fél mérföldnyire, egy kaviccsal felszórt parkolóhelyen. Itt biztonságban lesz. A kirándulók szokták itt hagyni az autóikat, akik a környéken hegyet másznak. Egy bérelt autó szinte észrevehetetlen ezen a helyen, beleolvad a tájba.

Felmászol egy kis dombra, amely úgy harminc méter magas lehet. Mindenfelé szikár kis fák és kopár bokrok, alig magasabbak a váltadnál. Leveleik nincsenek ugyan, de ennek ellenére elég jól elrejtenek. A domb tetején balra fordulsz. Lehúzod a fejedet. Aztán térden csúszol előbbre a hatalmas sziklákhoz, ahonnan gyönyörűen lelátni a völgybe, két egymáshoz támaszkodó szikla közötti nyílásból. Ha egyik váltaddal a jobb oldali sziklának dőlsz, Rita Scimeca hadnagy háza pontosan a látómeződ közepére kerül. Alig hatvanméternyire lehet innen.

A ház tőled kicsit északnyugati irányban fekszik, így pont szemből látod az utcai frontját. Úgy terül el előtted, mint egy tervrajz. Az FBI kocsija ott parkol a ház előtt Egy sötétkék Buick. Egy ügynök ül benne. A távcsővel megnézed. Ébren van. A fejét egyenesen tartja. Nem nagyon néz körül, csak előre bámul, és nyilván halálosan unatkozik. Nem okolhatod ezért. Tizenkét óra, egy egész éjszaka, egy ilyen helyen…

Hideg van a hegyekben. A szikla, aminek dőlsz, jeges hidegséget áraszt. A nap nem süt, csak komor felhők tornyosulnak a hatalmas csúcsok felett. Egy pillanatra elfordulsz és felveszed a kesztyűd. Felhajtod a gallérodat. Visszafordulsz. Kicsit helyezkedsz, hogy kényelmesebb legyen. Megint felemeled a távcsövet.

A házat drótkerítés veszi körbe, egy kapu nyílik a behajtóútnál. Az út rövid. A garázs ajtajához vezet, amely a terasz alatt nyílik. A behajtóútról leágazik egy kis gyalogösvény, amely egy sziklakertet megkerülve, a bejárati ajtóhoz vezet. Az FBI autója a behajtóúttal szemben, a túloldalon áll, kicsit feljebb a hegyoldalon, orrával a lejtő felé. Így a benne ülő jól lát mindent. Ha hátulról közelíted meg, észrevehet a visszapillantó tükörben, és ha elhaladsz mellette, biztosan meglát. Nagyon okos helyen állt meg. Hiába, FBI.

Fél mérföldre nyugatra észreveszel valami mozgást. Egy fekete-fehér Crown Victoria, lassan haladva kanyarog az úton. Fehér füst száll a kipufogójából. Hideg lehet a motor. Befordul az utcába, és megáll a Buick mellett. Alig fél méter van a két kocsi között. Nem látod tisztán, de nyilván leeresztik az ablakot. Üdvözlik egymást. Információt cserélnek. Minden nyugodt volt, mondja az FBI embere, jó munkát, teszi hozzá. A helyi rendőr morog valamit. Úgy tesz, mintha nagyon unná az egészet, pedig a lelke mélyén nagyon izgalmasnak találja, hogy végre egy fontos ügyön dolgozhat. Talán az első ilyen életében.

A fekete-fehér autó feljebb hajt a hegyodalban, és visszafordul az úton. A Buick motorja beindul, és az autó meglódul. A fekete-fehér beáll mögé. A Buick elindul lefelé a hegyoldalon. A fekete-fehér beáll pontosan arra a helyre, ahol a Buick volt. A motor leáll. A fehér füst lassan eloszlik, A rendőr jobbra fordítja a fejét és figyel. Pontosan ugyanúgy rálát a házra, a behajtóútra és gyalogösvényre. Lehet, hogy mégsem olyan ostoba tahó.

Reacher tanácsára Harper a West 9th Streeten beállt egy fizetőparkolóba, azon a helyen, ahol megszűnik a négyzethálós utcarendszer, és kezd bonyolultabbá válni a közlekedés. Onnan visszasétáltak kicsit, és találtak egy bisztrót, ahonnan rá lehetett látni a Washington Square Parkra. A pincérnő egy filozófiai szakfolyóiratra támasztotta a jegyzettömböt, amire a rendelést írta. Egyetemista lehet, aki így keresi meg a tandíjat. Kint hideg volt, de sütött a nap, az ég kéken ragyogott.

– Szeretek itt lenni – mondta Harper. – Nagyszerű város.

– Megmondtam Jodie-nak, hogy eladom a házat – szólalt meg hirtelen Reacher.

Harper rápillantott. – És mit szólt? Reacher vállat vont. – Aggódik. Nem értem, miért Ha egyszer ettől boldogabb leszek, őt miért aggasztja?

– Mert így hajléktalan lesz.

– Az nem változtat semmin.

– Akkor miért adja el?

– Ő is pont ezt kérdezte.

Harper bólintott. – Még jó. Az ember okkal csinál dolgokat, nem? Tehát ő is azon gondolkozik, magának mi oka lehet erre?

– Az, hogy nem akarom, hogy házam legyen.

– De az okok többrétegűek. Ez csak a legfelső, ő azt kérdezi magában, oké, de miért nem akarja, hogy háza legyen?

– Mert nem akarok annyi nyűglődést, ami vele jár. Ezt ő is tudja, megmondtam neki.

– A bürokratikus dolgok miatt?

Reacher bólintott. – Óriási nyűg.

– Igen, az biztos. De Jodie nyilván úgy gondolja, ez csak szimbolizál valamit.

– Mint például?

– Például, hogy maga szabad akar lenni.

– Körbe-körbe járunk.

– Csak próbálom megmutatni, Jodie hogy gondolkozik.

A pincérnő kihozta nekik a kávét és a süteményt Otthagyta a számlát, amin szép, intelligens írással voltak felsorolva a tételek. Harper felvette.

– Majd én fizetek – mondta.

– Jó – bólintott Reacher.

– Meg kell győznie Jodie-t, hogy elhiggye, itt marad vele, akkor is, ha eladja a házat.

– Azt mondtam neki, hogy a kocsit is eladom.

Harper bólintott. – Ez segíthet. Olyan, mintha nem nagyon akarna sehová elmenni.

Reacher egy pillanatig hallgatott. – Azt is mondtam neki, lehet, hogy szeretnék kicsit utazgatni.

Harper rámeredt. – Jézusom, Reacher, ez nem lehetett neki túl megnyugtató!

– Ő is utazik néha. Az idén kétszer volt Londonban. Én se csaptam miatta hűhót.

– És mennyit akar utazgatni?

Reacher megvonta a vállát. – Nem tudom. Kicsit Szeretek mászkálni. Mondtam már.

Harper egy pillanatig hallgatott.

– Tudja mit? Mielőtt őt meggyőzné, hogy mellette akar maradni, nem ártana előbb saját magát meggyőzni.

– Én meg vagyok győződve róla.

– Tényleg? Vagy úgy gondolja, majd ki-be járkál az életében, ahogy kedve tartja?

– Egy kicsit.

– El fognak szakadni egymástól.

– Ő is pont ezt mondta.

Harper bólintott. – Ez nem lep meg. Reacher nem felelt, csak iszogatta a kávéját.

– Ideje dönteni – mondta Harper. – Nekivág az útnak, vagy itt marad. Egyszerre mind a kettő nem megy.

Az ebédidő lesz az első nagy próbakő. Eleinte arra gondoltál, talán, ha vécére kell mennie, akkor itthagyja egy időre az őrhelyet, de egyszerűen csak bement a házba. Úgy másfél óra után szállt ki először a kocsiból, amikor hatni kezdett a reggeli kávé. Aztán végigsétált a kerti ösvényen, és becsöngetett, igazítottál a távcső fókuszán. A nőt nem láttad, ő nem lépett ki az ajtón. Láttad, ahogy a rendőr kicsit zavartan megáll az ajtóban. Nem mondott semmit, csak ott állt, a nő meg szó nélkül beengedte. Nyilván megbeszélték előre, hogy így lesz. Pszichológiailag nem lehet könnyű Sciemcának. Egy megerőszakolt nő, és be kell engednie a házába egy erős férfit, egy nyilvánvalóan pénisszel kapcsolatos tevékenység céljából. De elég simán történt minden. A rendőr bement, az ajtó becsukódott, eltelt egy perc, az ajtó megint kinyílt, a férfi kisétált.

Visszaballagott a kocsihoz, kicsit körbenézett, aztán kinyitotta a kocsi ajtaját, beült, és megint minden elnyugodott.

Tehát, a vécészünetek sem jelentenek lehetőséget. Az ebédszünet lesz a következő esélyed. Az lehetetlen, hogy tizenkét órán át evés nélkül itt strázsáljon. A rendőrök folyton esznek. Fánk, sütemény, hamburger, kávé. Mindig esznek.

Harper szerette volna egy kilátóhelyről megnézni a várost. Úgy viselkedett, mint egy turista. Átsétáltak a Washington Square Parkon, majd végig a West Broadwayen a World Trade Centerhez. Úgy egy és háromnegyed mérföld volt a séta. Lassan ballagtak, ötven percbe telt. Az ég ragyogott, hideg volt, a város nyüzsgéstől eleven. Harper nagyon élvezte.

– Felmehetnénk a tetejére, az étterembe – mondta Reacher. – Az FBI meghívhat egy ebédre.

– Az előbb hívtam meg.

– Az csak késői reggeli volt.

– Maga folyton eszik.

– Egy ilyen nagydarab embernek kell a kalória.

Beadták a ruhatárba a kabátjukat, és a lifttel felmentek a toronyépület legtetejére. Sorba álltak az étterem bejáratánál. Harper közben az üvegfalon át bámulta a kilátást. Felmutatta az FBI-igazolványát, és azonnal kaptak egy kétszemélyes asztalt az ablak mellett, ahonnan egyenesen a West Broadwayre és a Fifth Avenue-ra láttak, negyed mérföld magasságból.

– Félelmetes – mondta Harper.

Tényleg félelmetes látvány volt. A kristálytiszta levegőben akár száz mérföldre is el lehetett látni. A város zöldesbarnán terült el alattuk az őszi napfényben. Zsúfolt volt, bonyolult és nyüzsgő. A folyók zölden és szürkén kanyarogtak. A külvárosok egybeolvadtak Westchesterrel, Connecticuttal és Long Islanddel. A másik irányban New Jersey feküdt a folyóparton, elnyúlva a távolba.

– Bob valahol arra lehet – mondta Harper.

– Valahol – bólintott Reacher.

– Ki lehet ez a Bob?

– Egy seggfej.

Harper elmosolyodott. – Ez nem túl pontos leírás kriminológiai szempontból.

– Csak egy egyszerű elárusító – mondta Reacher. – Olyan valaki, aki kilenctől ötig végzi a munkáját, ha tényleg minden este ott van a kocsmában.

– Nem ő a mi emberünk, igaz?

– Kishalacska – mondta Reacher. – Valaki, aki a kocsija csomagtartójából árulja a szajrét egy parkolóban? Az ilyennek nincs elég ambíciója. Nincs elég kockáztatnivalója ahhoz, hogy ezért embereket öljön.

– Akkor hogyan segíthet nekünk?

– Mondhat neveket. Vannak beszállítói, tudja, kik a többi játékosok az üzletben. Az egyikük aztán további neveket tud mondani, és így tovább.

– Mind ismerik egymást?

Reacher bólintott. – Nyilván felosztják egymás között a különböző területeket, mindenki specializálódik valamire.

– Ez elég sok időbe telhet, mindent ellenőrizni.

– Figyelemreméltó a dolog földrajzi vonatkozása – mondta Reacher.

– A földrajz? Miért?

– Ha valaki a seregben van és fegyvereket akar lopni, honnan lop? Nem mászkál körbe éjszaka a barakkokban, hogy kivegye az öltözőszekrényekből, mert úgy legkésőbb nyolc óra múlva fel fog tűnni az illetőnek, hogy hé, hová lett a Berettám?

– Tehát honnan lop?

– Olyan helyről, ahol nem tűnik fel a hiánya, vagyis a raktárból. Keres egy olyan nagy raktárt, ahol a következő háborúra tárolják a fegyvereket.

– És hol vannak ilyenek?

– Nézze meg az autópálya-térképet.

– Miért pont azt?

– Mit gondol, minek épültek az egyes államokat összekötő autópályák? Nem azért, hogy a Harper család kényelmesen utazhasson a Yellowstone Parkba vakációzni, hanem hogy a hadsereg könnyen és gyorsan szállíthasson csapatokat és fegyvereket.

– Tényleg?

Reacher bólintott. – Még jó. Eisenhower építtette ezeket az ötvenes években, a hidegháború csúcsán. Eisenhower pedig vérbeli katona volt, a West Point akadémián végzett.

– És?

– Meg kell nézni, hol futnak össze az autópályák. Ide helyezik el a raktárakat, hogy egy pillanat alatt el lehessen indítani a szállítmányokat minden irányba. Többnyire a partvonal közelében, mivel Eisenhower nem igazán amiatt aggódott, hogy ejtőernyősök szállnak le Kansasban, hanem attól tartott, hogy a tenger felől, hajón jön a támadás.

– És Jersey alkalmas hely erre?

Reacher bólintott. – Remek hely stratégiai szempontból. Sok raktár van errefelé, tehát gyakori lehet a lopás.

– Szóval Bob tudhat valamit?

– Új irányt adhat a nyomozásnak. Ennél többet nem várhatunk tőle.

Az ebédszünet se jó semmire. Egyáltalán nem használható. Szorosan a szemed előtt tartod a távcsövet, és végignézed, mi történik. Megjelenik az utca végében egy másik fekete-fehér járőrkocsi, és lassan felkapaszkodik a hegyoldalban. Megáll az első kocsi mellett, egészen közel, a motort le sem állítja. Valószínűleg ennyiből áll a helyi rendőrőrs gépjárműparkja.

Csak félig-meddig látod őket. Az ablak mindkét autón letekerve. A rendőr egy barna papírzacskót nyújt át és egy lezárt tetejű műanyag pohárban kávét. Igazítasz a távcső fókuszán. Látod, hogy a szolgálatban lévő rendőr kinyúl érte. Kétdimenziós és szemcsés a kép, mert a végső határánál van az optika. A rendőr először a kávét veszi át, aztán a papírzacskót. Az ablak szélének támasztja a zacskót, kibontja és belenéz. Elmosolyodik. Széles, húsos arca van. Nyilván cheeseburger vagy ilyesmi lehet a zacskóban. Talán kettő, és valami pite is.

Visszahajtja a zacskó tetejét, és félrerakja, nyilván a mellette levő ülésre. Aztán megmozdul a feje. Valamit mond a társának. Izgatott és lelkes. Fiatal fiú. Nagyon el van telve magával. El van tőle ragadtatva, hogy milyen fontos feladatot kapott. Egy hosszú percig figyeled boldog arckifejezését. Eltűnődsz, milyen képet vág, ha majd egyszer odasétál az ajtóhoz, mert vécére akar menni, bekopog, és senki nem nyit ajtót. Itt és most eldöntesz két dolgot. Bemész, és elvégzed a teendődet. És ki fogsz találni valamit, hogy ne kelljen megölni előtte a rendőrt, csak hogy láthasd az arckifejezését, amikor rájön, mi történt.

A Nissan Maxima egy időben a drogdílerek kedvenc márkája volt, úgyhogy Reachernek az volt az érzése, nem lesz feltűnő a jerseyi kocsma parkolójában. Odaillőnek fog látszani. A jelöletlen kormányhivatali autók soha nem látszanak igazán meggyőzőnek. Egy normális ember, ha rákölt húszezret egy kocsira, akkor már arra is áldoz, hogy krómoztassa a keréktárcsákat. De a kormányautókkal ezt soha nem csinálták meg, úgyhogy messziről szemet szúrtak. Ennyi erővel akár nagy felirat is lehetett volna az oldalukon, hogy ez egy jelöletlen rendőrségi autó! És ha Bob észrevesz egy ilyet a parkolóban, akkor régi szép szokásától eltérően nyilván máshol tölti az estét.

Reacher vezetett. Harper nem mert a sötétben és a csúcsforgalomban. A forgalom tényleg elég szörnyű volt. Manhattan közepén lassan araszolgatott át a kocsisor, és az alagút bejáratánál elakadt. Reacher keresgélt a rádión, és talált egy állomást, ahol egy női hang épp arról beszélt, mennyi idő várakozásra kell számítani a dugó miatt. Negyven-negyvenöt perc. Gyalog gyorsabban átértek volna.

Lépésről lépésre araszolgattak át az alagúton a Hudson folyó alatt. Reacher arra gondolt, hogy a háza meg a kertje a folyón fölfelé, hatvan mérföldre van innen. Elképzelte maga előtt a házat, próbálgatta, hogy helyes-e a döntése. A kert elég szép volt. És termékeny, az biztos. Az ember csak félrenézett, és mire visszafordult, már tíz centivel magasabb volt a fű. Sok fa volt. Juharfák, amelyek kora ősszel nagyon szépek. Cédrusok, amiket Leon maga ültethetett, mert művészien elrendezett csoportokban álltak. A juharfák a leveleiket hullatták ősszel, a cédrusok apró lila bogyókat. Ha lehullottak a levelek, szép kilátás nyílt a folyó túlpartjára. Ott állt a West Point katonai akadémia, amely Reacher életének egy fontos szakaszát jelképezte.

De ő soha nem volt nosztalgikus alkat. Ha valaki ilyen sodródó életet él, azt is jelenti, hogy mindig előre néz, soha nem hátra. Arra koncentrál, ami előtte van. És a lelke mélyén mindig új dolgokra vágyik. Olyan helyekre, ahol még nem járt, dolgokra, amiket nem látott. Habár eddigi élete során majdnem az egész földgolyót bejárta, ironikus módon mégis úgy érezte, hogy még nem látott túl sokat. A hadseregben töltött ideje úgy telt, mintha egy szűk folyosón rohanna, a tekintetét mereven maga elé szegezve. Jobbra és balra mindenféle érdekes és csábító dolog volt, de ő elrohant mellettük, és nem vett róluk tudomást. Most szeretett volna kicsit elkalandozni erre-arra. Cikcakkban haladni, bármely irányba, amerre kedve tartja, szépen, nyugodtan, kényelmesen.

És ha minden este vissza kellene térnie ugyanoda, az semmiképp nem lenne jó. Tehát a döntése helyes volt. Add el a házat. A ház eladó – mondogatta magában. Ahogy kimondta, mintha valami nyomasztó súlytól szabadult volna meg. Nem egyszerűen a gyakorlati dolgok súlyától, bár az is lényeges volt. Nem kell többet aggódni a szivárgó vízvezeték, a postán érkező számlák és a biztosítás miatt. De sokkal fontosabb volt, hogy úgy érezte, elszabadult, visszakerült a világba, minden tehertől szabadon. Készen állt az indulásra. Mintha kinyílt volna egy ajtó, és beáradt volna rajta a napfény. Ült az alagút sötétségében, Harperrel az oldalán. Elmosolyodott.

– Maga ezt élvezi? – érdeklődött Harper.

– Soha nem élveztem jobban utazást – felelte Reacher.

Vársz és figyelsz, órákon keresztül, mert perfekcionista vagy. Tökéletes vagy, és ilyennek is kell maradnod. Magabiztosnak kell lenned. Abban már biztos vagy, hogy a rendőr egyfolytában itt fog őrködni a ház előtt. A kocsiban eszik, időnként elmegy vécére, ennyi. Azon gondolkozol, mi lenne, ha holnap reggel idefelé jövet leállítanád a kocsiját, valahogy ártalmatlanná tennéd, aztán beülnél a helyére. Egy darabig ülsz a kocsiban, aztán odasétálsz Scimeca ajtajához, és bekopogsz. Másfél másodpercig fontolgatod az ötletet, de aztán elveted. Nem illene rád az egyenruhája. És a nyolcórás váltásnál találkoznod kellene az FBI emberével. Azonnal rájönne, hogy valami nem stimmel. Itt nem egy hatalmas rendőrségi állományról van szó, mint New Yorkban vagy Los Angelesben.

Tehát, vagy a rendőrt kell elküldeni valahogy, vagy el kell sétálni mellette valami trükkel. Először eljátszol azzal a gondolattal, hogy valahogy eltávolítod. Mivel lehetne elmozdítani? Talán, ha egy nagy baleset történne az utca végében, a kereszteződésnél. Ha tűz ütne ki az iskolában. De amennyire te tudod, a faluban nincs is iskola. Láttál az úton sárga iskolabuszokat, Portland felé tartottak. Egy autóbalesetet pedig elég nehéz lenne megrendezni.

Esetleg egy bombariadó? De hol? A rendőrőrsön? Annak nem lenne semmi értelme. Azt mondanák neki, maradjon, ahol van, míg nem néznek utána. Akkor hol? Valami olyan helyen, ahol sok ember gyűlik össze. Hogy az egész rendőrállományra szükség legyen az evakuálás irányításához. De ez egy nagyon kis helység. Hol gyűlnek itt össze az emberek? Talán a templomban. Látszik innen a tornya, az út közelében. De nem várhatsz jövő vasárnapig. A könyvtár? Ott valószínűleg nincs egy lélek sem. Talán két öregasszony varrogat az olvasóteremben.

És a bombariadó azzal járna, hogy telefonálni kellene. És azt ki lehet nyomozni, hogy honnan jött a hívás. Visszamehetnél a portlandi repülőtérre, és mondjuk, onnan egy nyilvános telefonról. De akkor mérföldekre lennél épp a kritikus időben. Biztonságos lenne a telefonhívás, de teljesen hasztalan. A 22-es csapdája. Itt, a Sziklás-hegység kellős közepén pedig többmérföldes körzetben nincs nyilvános telefonfülke. A mobilodat nem használhatod, mert megjelenne a hívás a számládon, ami felér egy vallomással a bíróság előtt. És különben is, kit hívnál? Senki nem hallhatja a hangodat. Túl könnyen azonosítható lenne. Veszélyes.

De minél többet gondolkozol rajta, annál inkább a telefon köré kezd összpontosulni a stratégiád. Egyvalaki van, akinek megengedheted, hogy hallja a hangodat. A probléma olyan, mint egy geometriai feladvány. Négy dimenzióban kell gondolkozni, időben és térben, innen kellene telefonálnod, a hegy tetejéről, ahonnan rálátsz a házra. De a mobilodat nem használhatod. Zsákutca.

Kihajtottak az alagútból, és nyugat felé sodródtak az autók áradatával. A 3-as út élesen észak felé kanyarodott, a New Jersey Turnpike felé. Mindenhol nedves volt az aszfalt, a lámpákat dicsfényként vette körül a lebegő köd. Kivilágított hirdetőtáblák, neonreklámok mindenfelé.

A kocsma, amit kerestek, három út találkozásánál, egy üres telek mögött volt. Egy sörgyártó cég neonreklámja világított a bejárat fölött, a MacStiophan's felirat mellett. Alacsony, lapos tetejű épület volt. A homlokzat barna deszkákkal borítva, az ablakokban lóheréket formázó zöld neondíszek világítottak. A parkoló alig volt kivilágítva, és háromnegyedrészt üres volt. Reacher megállt kicsit ferdén, két parkolóhelyet elfoglalva a bejárat közelében. Kiszállt és körbenézett. Hideg volt. Az utcáról ideszűrődő fényben szemügyre vette az egész parkolót.

– Nem látok Cadillac DeVille-t – mondta. – Még nincs itt. Harper óvatosan kinézett. – Kicsit korán van még. Gondolom, várjunk.

– Maga itt maradhat a kocsiban, ha akarja.

Harper megrázta a fejét. – Jártam már rosszabb helyen is – mondta.

Reacher el sem tudta képzelni, az mikor és hol lehetett, A kocsma bejárata egy kis helyiségbe vezetett, ahol cigarettaautomaták álltak, a földön kókuszszőnyeg, amely teljesen simára kopott a sok használattól. A belső ajtó egy alacsony mennyezetű, sötét helyiségbe nyílt. Cigarettafüst és sörszag. Légkondicionálás nem volt. Az ablakokban világító zöld neonok kísérteties fénnyel árasztottak el mindent. A falakat is sötétbarna faborítás fedte, koszos volt és ragacsos az ötven év alatt beleivódott dohányfüsttől. A bárpult hosszú volt, az elején félbevágott hordók. Magas bárszékek. Az asztalok hordókból voltak kialakítva, a tetejükre furnérlap ragasztva, körülöttük piros műbőr székek. Az asztalok teteje fényesre kopott és mocskos volt a sok ezer kéz érintésétől.

A pult mögött egy csapos állt. Összesen nyolc vendég volt, mindegyikük előtt söröspoharak. Mind férfi volt. Mind rábámult az újonnan érkezettekre. Egyikük sem volt katona. Egyik-másik túl öreg volt hozzá, mások túl puhányak, másoknak hosszú, piszkos haja volt. Egyszerű, hétköznapi melósok. Vagy talán munkanélküliek. De mind ellenségesen bámult. Csönd volt, mintha a mondat közepén elhallgattak volna.

Reacher tekintete végigsöpört rajtuk, minden arcon megállt, elég hosszú ideig ahhoz, hogy tudomásukra hozza, nem fél tőlük, de elég röviden ahhoz, hogy nehogy azt higgyék, érdeklődik irántuk. Aztán a pulthoz lépett, és kihúzott egy széket Harpernek.

– Milyen csapolt sör van? – kérdezte.

A csapos piszkos fehér inget viselt, az elején pliszírozott hajtásokkal. A vállára lógatva egy konyharuha, ötven körüli volt, szürke arcú, pocakos. Nem felelt.

– Milyen sör van? – kérdezte újból Reacher. Semmi válasz.

– Hé, süket maga? – szólt oda Harper.

Félig ült még csak a széken, egyik lába a földön volt, a másik a lábtartón. A zakója szétnyílt. A haja leomlott a vállán.

– Egyezzünk meg – mondta. – Maga ad nekünk sört, mi adunk magának pénzt. Esetleg jót tenne az üzletnek, nem? a csapos végre felé fordult. – Még nem láttam itt magukat – mondta.

Harper elmosolyodott. – Nem, új vendégek vagyunk. Ez fontos ám, bővíteni a vendégkört. Ha elég jól csinálja, a magáé lesz a legmenőbb kocsma egész New jerseyben.

– Mit akarnak?

– Két sört – mondta Reacher.

– Azonkívül?

– Szeretnénk élvezni ezt a kellemes környezetet és barátságos kiszolgálást.

– A magukfajták nem jönnek be ilyen helyre, csak ha akarnak valamit.

– Bobot várjuk – közölte Reacher.

– Milyen Bobot?

– Bobot, akinek nagyon rövid haja van, és egy régi Cadillac DeVille-lel jár – mondta Reacher. – Minden este idejön nyolc körül.

– Őt várják?

– Igen, őt – mondta Harper.

A csapos elmosolyodott, sárga fogai voltak, néhány hiányzott

– Akkor sokat kell várniuk – mondta.

– Miért?

– Igyanak valamit, akkor elmesélem.

– Öt perce próbálunk hozzájutni egy sörhöz – jegyezte meg Reacher.

– Mit akarnak?

– Két sört – ismételte Reacher. – Mindegy, milyet

– Bud vagy Bud Lite.

– Egy ilyet, egy olyat

A csapos elővett két poharat egy polcról, és megtöltötte őket. A helyiségben még mindig csönd volt. Reacher érezte a hátán, hogy belefúródik nyolc szempár. A csapos a pultra rakta a két sört Kétcentis, szappanos hab volt a tetején. Levett egy állványról két alátétet, és a pultra rakta, mintha kártyalapokat osztana. Harper elővette a zsebéből a pénztárcáját, és odadobott egy tízest

– Tartsa meg a többit – mondta. – Szóval, miért kell sokat várnunk Bobra?

A csapos megint elmosolyodott, és maga elé húzta a tízdollárost. Összehajtogatta, és zsebre vágta.

– Mert a sitten van, legalábbis én úgy tudom.

– Miért?

– Valami hadsereggel kapcsolatos ügy. Nem tudom a részleteket. És nem is akarom tudni. Errefelé az ember így csinál üzletet, már elnézést, kisasszony, nem ahogy maga elképzeli.

– Mégis, mi történt? – kérdezte Reacher.

– Katonai rendőrök jöttek érte, itt kapták el.

– Mikor?

– Hatan kellettek, hogy elfogják. Egy asztalt is szétvertek itt nekem. Nemrég kaptam egy csekket a hadseregtől a károkért Egyenesen Washingtonból, a Pentagonból.

– Mikor volt ez? – kérdezte Reacher.

– Mikor jött a csekk? Pár napja.

– Nem. Mikor tartóztatták le a fickót?

– Nem vagyok biztos benne. Arra emlékszem csak, hogy még baseballszezon volt. Úgy egy-két hónapja lehetett.

24. fejezet

A sörüket érintetlenül otthagyták a pulton, kisétáltak a parkolóba, és beültek a Nissanba.

– Ha ez pár hónapja történt, akkor Bob minket már nem érdekelhet – állapította meg Harper.

– Soha nem is érdekelt – mondta Reacher. – De azért beszélnünk kell vele.

– Hogy találjuk meg? Valahol a hadsereg börtönében van.

Reacher ránézett a nőre. – Harper, tizenhárom éven át katonai rendőr voltam. Ha én nem tudom megtalálni ezt a fickót, akkor kicsoda?

– Bárhol lehet.

– Nem, nem lehet bárhol. Ha idejárt, ebbe a csehóba, ez azt jelenti, hogy valahol a közelben szolgált. Egy ilyen alacsony rangú fickó ügyével nyilván a helybéli katonai rendőrségi alakulat foglalkozik. Ha két hónapon belül történt a dolog, akkor még nem kerülhetett hadbíróság elé, úgyhogy valahol fogva tartják a helyi katonai rendőrség területi főhadiszállásán, ami itt Fort Armstrong, Trentontól nem messze, innen úgy két órára.

– Biztos?

Reacher vállat vont. – Hacsak nem történtek óriási változások az utóbbi három évben, mióta én leszereltem.

– Utána tud nézni valahogy?

– Nem kell utánanézni.

– Nem lenne jó az időt pocsékolni.

Reacher nem felelt semmit. Harper elmosolyodott, kinyitotta a táskáját, és kivett egy kisméretű mobilt. Akkora volt, mint egy doboz cigaretta.

– Használja ezt – mondta.

Mindenki használ mobilt, állandóan. Modern korunk velejárója. Mindenki egyfolytában beszél, beszél és beszél az arcához szorított kis fekete telefonba. Vajon mi volt ezzel a sok beszélgetéssel, mielőtt feltalálták a mobilt? Benne rekedt az emberekben a mondanivaló? Vagy csak spontánul alakult ki, mert a technológia lehetővé tette?

Érdekes téma. Az emberi impulzusok… Az az érzésed, a hívásoknak csak egy egészen kis százaléka képvisel hasznos információcserét. A nagy többségük két kategóriába tartozik: vagy szórakozás, az egyszerű gyönyörűsége annak, hogy megteszünk valamit, mert megtehetjük; a másik pedig az egónk és önmagunk fontosságának táplálgatása. Megfigyelésed szerint a két kategória általában a nemek szerinti megoszlással is egybeesik. Ezt a véleményedet ugyan nem szívesen hangoztatnád nyilvánosan, de biztos vagy benne, hogy a nők inkább azért beszélnek, mert élvezik, a férfiak pedig azért, mert magabiztosságot ad az egójuknak. „Szervusz, szívem, épp most szálltam le a gépről.” Na és, akkor mi van? Kit érdekel?

Biztos vagy benne, hogy a férfiak inkább az egójuk szükségleteinek kielégítésére használják a mobiltelefont, tehát szükségszerűen szorosabb vele a Kapcsolatuk, így gyakrabban érzik szükségét. Ha egy férfitól lopsz el egy mobilt, valószínűleg hamarabb felfedezi, és hevesebben fog reagálni rá. Legalábbis te így ítéled meg. Tehát üldögélsz a repülőtéri büfében, és inkább a nőket figyeled.

A nők másik előnye az, hogy kisebb a zsebük. Néha egyáltalán nincs is zseb a ruhájukon. Tehát retikült hordanak, amibe minden belefér. Pénztárca, kulcsok, make-up. És a mobiltelefon. Kiveszik, ha használják, talán egy darabig az asztalon hagyják, aztán visszateszik a táskájukba. Ha odamennek egy újabb kávéért a pulthoz, akkor a táskájukat magukkal viszik. Ez ösztönös. De vannak, akiknek más csomagjuk is van. Például laptoptokok, amikben manapság mindenféle egyéb hely is van kialakítva, CD-knek, kábeleknek. És van, amelyikben a mobilnak is van kiképezve egy kis zseb, olyasféle, mint régen a bőr cigarettatartók. Az ilyen táskákat nem mindig viszik magukkal. Ha csak egy-két lépésre mennek, a pulthoz, akkor otthagyják az asztalnál, részben, hogy mindenki lássa, foglalt, részben mert minek cipelne magával egy laptopot, amikor kávéért megy?

De nem veszel tudomást a laptoptokokról. Mert ezek a drága bőrtokok elfoglalt nőkre vallanak A gazdájuk lehet, hogy egy óra múlva már otthon van, és esetleg ellenőrizni akarja, nincs-e e-mailje. Kinyitja a laptopot, és észreveszi, hogy nincs meg a mobilja. Értesíti a rendőrséget meg a telefontársaságot, és akár egy óra alatt kinyomozhatják, honnan mentek hívások a telefonról. Nem, ez nem lenne jó.

Tehát inkább azokat a nőket figyeled, akik szemmel láthatóan nem üzleti célból utaznak. Akiknél, mondjuk, kis hátizsák van, amit magukkal visznek a fedélzetre. És főleg azokat figyeled, akik láthatóan nem hazafelé tartanak, hanem elutaznak valahová. A repülőtérről még telefonálnak egyet-kettőt, aztán bedugják a telefont a hátizsákba, és el is feledkeznek róla, mivel úgyis elhagyják azt a zónát, ahol használni lehet. Talán nyaralni mennek a tengerentúlra, és így a mobiljuk olyan haszontalan a számukra, mint a lakáskulcsuk. Eszükbe sem fog jutni a nyaralás alatt.

A célpontod, akit kiszúrtál, egy huszonhárom-huszonnégy éves nő, úgy tíz méterre tőled. Kényelmes ruhában van, mintha hosszú út állna előtte, hátradől a széken, a fejét kicsit balra billentve, a telefont a vállához szorítja. Üresen mosolyog, miközben beszél, és a körmeit piszkálgatja. Időnként felemeli a kezét a fény felé, és megnézi. Ez csak egy unalmas, semmitmondó fecsegés a barátnőjével. Az arcán semmi figyelem. Csak a beszéd kedvéért beszél.

A táskája a lábánál van a földön. Divatos kis hátizsák, tele csatokkal, cipzárakkal és zsebekkel. Nyilván elég bonyolult becsukni, ezért inkább nyitva hagyja. Felemeli a kávéscsészéjét, aztán megint leteszi, mert üres. Mond valamit a telefonba, az órájára néz, aztán a pult felé pillant. Befejezi a beszélgetést. Összecsukja a telefont, és beleejti a hátizsákba. Felveszi a hozzáillő retiküljét, feláll, és elmegy kávéért.

Azonnal felpattansz. A kezedben kocsikulcs. Átvágsz a büfén, három méter, öt méter, tíz méter. Lóbálod a kezedben a kulcsot, és úgy teszel, mint aki nagyon siet. A nő a sorban áll, épp ő következik. Elejted a kulcsot. Elcsúszik a padlón. Lehajolsz, hogy felvedd. A kezed egyetlen pillanatra besiklik a hátizsákba. Egy mozdulattal veszed fel a kulcsot és emeled ki a telefont. Továbbsétálsz. A kulcsot zsebre vágod. A mobilt a kezedben tanod. Nincs ennél semmitmondóbb látvány, mint valaki, amint átmegy egy reptér várótermén, a kezében mobiltelefonnal.

Normális tempóban haladsz. Megállsz, és nekitámaszkodsz egy oszlopnak Kinyitod a telefont, az arcodhoz szorítod, és úgy teszel, mintha beszélnél. Most már láthatatlan vagy. Egy ember, egy oszlopnak támaszkodva, amint telefonál. Tízméteres körzetben biztos egy tucat ilyet látni. Hátranézel. A nő az asztalánál ül, és a kávét kortyolgatja. Vársz, úgy teszel, mintha beszélnél. A nő iszogatja a kávét. Eltelik három perc. Négy. Öt Találomra megnyomogatsz pár gombot, és megint úgy teszel, mintha beszélnél. A nő feláll. Összehúzza a zsinórt a hátizsákján, felemeli és megrázogatja, aztán rácsatolja a fedelét Az egyik vállára veti, és fogja a retiküljét Kinyitja, ellenőrzi, hogy a jegye rendben van-e. Megint becsukja. Körbenéz, és céltudatos léptekkel elindul. Egyenesen feléd tart Két méterre tőled halad el, aztán eltűnik az indulási kapuk irányában. Összecsukod a telefont, a zsebedbe csúsztatod, és elindulsz ellenkező irányba. Magadban mosolyogsz A telefonhívásod most már valaki más számláján fog megjelenni. Te biztonságban vagy.

Reacher felhívta a Fort Armstrong ügyeletes tisztjét. A beszélgetésből látszólag semmi nem derült ki, de a tiszt olyan kitérő válaszokat adott, hogy az Reacher fülének, aki tizenhárom évet töltött el a katonai rendőrségnél, olyan egyértelmű volt, mintha legalábbis egy közjegyző által hitelesített okiratban rögzítették volna.

– Ott van a fickó – mondta Harpernek, aki végighallgatta a beszélgetést, és nem volt meggyőzve.

– Biztos benne, hogy ezt mondta?

– Nagyjából.

– Tehát megéri odamenni?

Reacher bólintott. – Ott van a pasas, garantálom.

A Nissanban nem volt térkép, és Harpernek fogalma sem volt, merre járnak. Reacher csak nagyon felületesen ismerte New Jerseyt. Azt nagyjából sejtette, hogy lehet eljutni A pontból B pontra, aztán B-ről C-re, aztán C-ről D-re, de hogy A-tól D-ig mi a legrövidebb út, arról halvány sejtelme sem volt. Harper kihajtott a parkolóból, és elindult dél felé. Úgy gondolta, ha egy órán át déli irányba tartanak, az jó lesz kiindulásnak. Reacher egy perc alatt rájött, hogy ugyanazon az úton mennek, ahol Lamarr-ral alig pár nappal ezelőtt. Szemerkélt az eső, és a Nissan kicsit zötyögőseb-ben és lassabban haladt, mint a nagy Buick. A szélvédőt finom rétegben borította a város mocska, az ablaktörlő hol összemaszatolta, hol letisztította. Az üzemanyagtartály mutatója egészen alacsonyan állt.

– Meg kéne állnunk – mondta Harper. – Tankolni és megtisztítani az ablakot.

– És venni egy térképet – tette hozzá Reacher. Megálltak a következő pihenőnél. Majdnem ugyanolyan volt, mint ahol Lamarr-ral megálltak ebédelni. Ugyanolyan épületek, ugyanolyan elrendezésben. Reacher a benzinkúthoz ment. Mire visszaért a kocsihoz, a kezében egy összehajtogatott térképpel, a tank tele volt, és a benzinkutas épp az ablakot tisztogatta.

– Rossz úton megyünk – jegyezte meg Reacher. – Az 1-es jobb lenne.

– Oké, a következő kijáratnál elfordulunk – mondta Harper a térkép fölé hajolva. – A 95-ösön megyünk át.

Az ujját végighúzva követte az l-es utat a térképen dél felé. Meg is találta a Fort Armstrongot egy sárga folt mellett, amely Trentont jelképezte.

– Közel van a Fort Dixhez – mondta –, ahol a múltkor jártunk.

Reacher nem felelt semmit. A benzinkutas végzett a szélvédővel, Harper az ablakon át fizetett. Reacher a kabátja ujjával letörölgette az arcáról az esőt, és indított. Visszakanyarodtak az útra, és megkeresték az átjárót a 95-ösre.

A 95-ösön nagy volt a forgalom. Az 1-esen már sokkal jobb volt a helyzet. Az út átkanyargott a Highland Parkon, aztán majdnem húsz mérföldön át nyílegyenesen haladt Trentonig. Reacher úgy emlékezett, a Fort Armstronghoz balra kell kanyarodni, ha észak felől jön az ember, Trentonból kifelé, ezért úgy gondolta, ha dél felől megy, akkor jobb felé kell majd kanyarodni. Egyenes útszakasz következett, amely egy kétemeletes téglaépülethez és egy sorompóhoz vezetett. A távolban továbbkanyargó utak és újabb épületek. Az utak széle fehérre meszelve, az épületek mind téglából, előttük zöldre festett acéllépcsők. Az ablakkeretek is fémből voltak. Klasszikus építészeti stílus volt ez a hadseregnél az ötvenes években, amikor minden korlátlan költségvetéssel és korlátlan optimizmussal készült.

– Az amerikai hadsereg akkoriban a világ császára volt – jegyezte meg Reacher.

Az őrház sorompó melletti ablakából halvány fény szivárgott ki. Látták, hogy egy őr van bent, a körvonalai kirajzolódtak a fényben: testes alak, esőkabátban és sisakban. Kilesett az ablakon, aztán az ajtóhoz lépett. Kinyitotta, és kiment a kocsihoz. Reacher letekerte az ablakot.

– Maga telefonált a kapitánynak? – kérdezte az őr.

Nagydarab, fekete bőrű férfi volt. Mély hangon beszélt, jellegzetes déli akcentussal. Rossz lehet neki ilyen messze lenni otthonról ilyen esős estén. Reacher bólintott. Az őr elvigyorodott.

– A kapitány úr gondolta, hogy be fog állítani személyesen is – mondta. – Menjenek csak.

Visszalépett az őrházba, és a sorompó felemelkedett. Reacher óvatosan behajtott, aztán balra fordult.

– Ez könnyen ment – jegyezte meg Harper.

– Találkozott már valaha nyugdíjba vonult FBI-ügynökkel? – kérdezte Reacher.

– Persze, egy vagy két öregfiúval.

– És hogy viselkedett velük?

Harper bólintott- Ahogy a kapitány magával, gondolom.

– Minden szervezet egyforma – mondta Reacher. – A katonai rendőrség talán még inkább ilyen. A hadsereg többi része utál minket, ezért még jobban összetartunk.

Jobbra kanyarodott, aztán megint jobbra, majd balra.

– Járt már itt? – kérdezte Harper.

– Ezek a helyek mind egyformák. Ahol a legnagyobb virágágyás van, az a főnökség irodája.

Harper odamutatott egy épületre. – Az ígéretesnek tűnik. Reacher bólintott. – Pontosan.

A reflektorok fénye végigsiklott egy akkora rózsaágyáson, mint egy olimpiai méretű úszómedence. A rózsabokrok kopárak voltak, a föld megtrágyázva és fakéreggel felszórva. Mögöttük egy alacsony, szimmetrikus épület emelkedett, fehérre meszelt lépcsők vezettek a kétszárnyú bejárati ajtóhoz. A balszárny közepén egy ablakban világosság volt.

– Az ügyeletes irodája – mondta Reacher. – Az őr nyilván idetelefonált, ahogy áthajtottunk a kapun, úgyhogy a kapitány most épp a folyosón sétál az ajtó felé. Figyelje a fényeket.

Odabent kigyulladt az ajtó fölött egy sárga lámpa.

– Most az idekinti lámpák – mondta Reacher. Felgyulladt két lámpa az ajtó mellett kívülről. Reacher megállt a kocsival a lépcsők tövében.

– Most nyílik az ajtó – mondta.

Az ajtó kinyílt, és kilépett egy egyenruhás férfi.

– Én is pont ilyen voltam, valamikor egymillió évvel ezelőtt – jegyezte meg Reacher.

A kapitány a lépcsősor tetején várta őket, ahol nem érte az eső. Egy fejjel alacsonyabb volt Reachernél, de széles vállú volt, és nagyon fittnek látszott. Sötét haja jólfésült volt, sima, fémkeretes szemüveget viselt, az arca nyílt volt. Az egyenruhája zubbonya begombolva. Reacher kiszállt a kocsiból, és megkerülte. Harper megvárta a lépcső aljánál.

– Jöjjenek, megáznak – szólt oda a kapitány.

Az akcentusa a keleti part valamelyik nagyvárosára vallott. Barátságos volt a mosolya. Kellemes embernek látszott. Reacher ment fel először a lépcsőkön, Harper látta, hogy a cipőtalpa nedves nyomokat hagy. Lenézett, és meglátta, hogy az övé is. – Elnézést – mentegetőzött.

A kapitány elmosolyodott.

– Ne aggódjanak. A foglyok mindennap átfestik.

– A hölgy Lisa Harper – mondta Reacher. – Az FBI-tól.

– Nagyon örvendek – mondta a kapitány. – John Leighton vagyok.

Kezet ráztak, aztán Leighton bevezette őket. Odabent egy kapcsolóval leoltotta a kinti lámpákat, és az előcsarnokban lévőket is.

– Szigorú a költségvetés – mondta. – Nem pazarolhatunk. Az irodájából kiömlött a fény a folyosóra, arrafelé indultak.

Leighton megállt az ajtóban, és betessékelte őket. Az iroda berendezése is az ötvenes évekből származott, csak azt újították fel, amit feltétlenül szükséges volt. Régi íróasztal, új számítógép, régi irattároló szekrények, új telefon. Telezsúfolt könyvespolcok, minden lehetséges felület telerakva papírhalmokkal.

– Úgy látom, van munkája bőven – jegyezte meg Reacher.

Leighton bólintott. – De még mennyi!

– Igyekszünk nem sok idejét elrabolni.

– Ne aggódjon emiatt. Miután idetelefonált, én persze körbeérdeklődtem egy kicsit. Egy barátom barátja azt mondta, mindenképp segítsek magának. Azt mondja, nagyon rendes fickó volt, ahhoz képest, hogy őrnagy.

Reacher egy pillanatra elmosolyodott

– Igyekeztem. Ahhoz képest, hogy őrnagy voltam. Ki a barátjának a barátja?

– Valaki, aki maga alatt szolgált, amikor Leon Garber volt a felettese. Azt mondta, az öreg Garber mindig kiállt maga mellett, ami azt jelenti, hogy az én generációm szemében maga mindig rendes fickó lesz.

– Az emberek még emlékeznek Garberre?

– Emlékeznek-e a Yankees szurkolók Joe DiMaggióra?

– Garber lánya a barátnőm – mondta Reacher.

– Tudom. Az ilyesmi elterjed. Szerencsés fickó. Jodie Garber helyes lány volt, amennyire emlékszem rá.

– Ismerte?

Leighton bólintott. – Több támaszponton is találkoztunk, én is ott nőttem fel.

– Majd elmesélem neki, hogy találkoztunk.

Reacher elhallgatott. Jodie-ra gondolt és Leonra. El akarja adni a házat, amit Leon ráhagyott, és Jodie aggódik emiatt…

– Foglaljanak helyet – mondta Leighton. Az íróasztala előtt két egyszerű, fémvázas, vászonülésű szék volt.

– Tehát miben segíthetek? – kérdezte Leighton Reachertől, de közben Harperre nézett.

– Majd ő elmondja – intett Reacher.

Harper gyorsan összefoglalta az egész ügyet, a legelejétől. Hét-nyolc percbe telt. Leighton figyelmesen hallgatta, néha-néha közbeszólva.

– Igen, hallottunk a sorozatgyilkosságokról – mondta. Harper azzal fejezte be a mondandóját, hogy elmondta,

Reacher arra gyanakszik, a gyilkos csak leplez valamit a gyilkosságokkal, és esetleg valami lopásról van szó a seregen belül. Azt is elmesélte, hogyan jutottak el Petrosian emberein keresztül Bobhoz.

– Bob McGuire a neve – bólintott Leighton. – Raktáros őrmester. De nem ő a maguk embere. Két hónapja letartóztattuk, és különben is túl ostoba ahhoz, hogy ilyesmit kitaláljon.

– igen, gondoltuk – mondta Harper. – De talán tudna nekünk neveket mondani, és elvezethet valakihez, aki valószínűbb gyanúsított lenne.

– Egy nagyobb halhoz?

Harper bólintott. – Valakihez, aki akkora méretekben üzletel, hogy azért gyilkolni is érdemes.

Leighton bólintott. – Elméletileg lehetséges a dolog – mondta óvatosan.

– Tudna esetleg valami nevet mondani?

Leighton a nőre nézett, és megrázta a fejét. Hátradőlt a széken, és megdörzsölte a szemét. Hirtelen nagyon fáradtnak látszott.

– Valami baj van? – kérdezte Reacher.

– Maga mikor is ment el tőlünk? – kérdezett vissza Leighton.

– Úgy három éve – felelte Reacher.

Leighton ásított és nagyot nyújtózkodott, aztán kihúzta magát.

– Azóta sokminden megváltozott – mondta. – Az idő nem áll meg.

– Mi változott?

– Minden – felelte Leighton. – Főleg ez – mondta, és megkocogtatta a számítógép monitorját a körmével. Csilingelő hangot adott, mint egy sörösüveg. – Kisebb lett a hadsereg, könnyebb megszervezni, több az időnk. Átkerült minden számítógépre. Így sokkal könnyebb a kommunikáció. Mindenki tud mindent a többiek ügyeiről. Könnyebb kezelni a leltárokat. Ha mondjuk, tudni akarjuk, hány Willys Jeep abroncs van a raktáron, tíz perc alatt megmondom.

– És?

– Mindenről feljegyzéseket vezetünk, sokkal pontosabban, mint régen. Például pontosan tudjuk, hány Berettát szállítottak le a hadseregnek, ebből hányat adtunk ki, és hány van még raktáron. És ha a számok nem stimmelnek, annak alaposan utánanéznénk, higgye el.

– És stimmelnek a számok?

Leighton futólag elvigyorodott. – Most igen. Ez biztos. Senki nem lopott Berettát a hadseregtől az elmúlt másfél évben, ez biztos.

– És mit csinált Bob McGuire két hónappal ezelőtt? – kérdezte Reacher.

– A készletének utolsó darabjait adogatta el. Legalább tíz éve folytatta a lopásokat. Egy kis számítógépes elemzés ezt nyilvánvalóvá tette, ő meg egy tucatnyi más ember, még egy tucatnyi helyen. Megindítottuk az eljárást, hogy véget vessünk a dolognak, és begyűjtöttük az összes rosszfiút.

– Mindet?

– A számítógépek szerint úgy néz ki. McGuire volt az utolsó, talán az utolsó előtti.

– Megszűntek a fegyverlopások?

– Már régen – bólintott Leighton. – Maga nagyon le van maradva.

Kis csönd lett.

– Jó munkát végeztek – jegyezte meg Reacher. – Gratulálok.

– Kicsi a hadsereg – mondta Leighton. – így sokkal több időnk van.

– Mindegyiküket elkapták? – kérdezte Harper.

Leighton bólintott. – Mind. Nagy akció volt, külföldi támaszpontokon is lecsaptunk, mindenfelé a világon. Nem voltak olyan sokan, és a számítógépes nyilvántartás sokat segített.

Megint csönd lett az irodában.

– A fenébe, akkor eldobhatjuk az elméletünket – sóhajtott csalódottan Harper, és a földet bámulta. Leighton óvatosan megcsóválta a fejét.

– Az nem olyan biztos – mondta. – Nekünk is van egy elméletünk.

Harper felnézett. – A nagyhalról? Leighton bólintott. – Igen.

– Ki lehet az?

– Egyelőre csak teoretikus a dolog.

– Teoretikus?

– Az illető most épp nem aktív. Ahogy mondtam, sikerült megtalálnunk minden olyan raktárt, ahol hiányok voltak, és mindenhol gondoskodtunk róla, hogy betömjük a lyukakat. Pár tucat fickó várja a tárgyalást. Úgy kaptuk el őket, hogy beépített embereket küldtünk, hogy vásároljanak náluk, így csaltuk őket csapdába. Például McGuire-t is. Eladott két Berettát két hadnagynak egy kocsmában.

– Jártunk ott – mondta Harper. – MacStiophan's, a New Jersey Turnpike közelében van.

– Igen – bólintott Leighton. – Az embereink M9-eseket vettek tőle, a kocsija csomagtartójából árulta. Kétszáz dollárt fizettek darabjáért, ami egyébként nagyjából a harmada annak, amennyiért a hadsereg beszerzi. Elkaptuk McGuire-t, és jól kifaggattuk. Többé-kevésbé tudtuk, az évek során mennyit lopott, a számítógépes leltárnak köszönhetően, és kiszámítottuk, ez nagyjából mennyi pénzt hozhatott neki a konyhára, aztán megnéztük, hová rakta. Nagyjából a felét találtuk meg, bankszámlán és különböző vagyontárgyak formájában.

– És ezután? – szólt közbe Reacher.

– Akkor még nem jöttünk rá semmire. De ahogy kezdtek befutni az újabb információk, kiderült, hogy ugyanez a helyzet a többieknél is, akiket letartóztattunk. Nagyjából a pénz fele eltűnt. Többé-kevésbé mindegyiküknél ugyanúgy. És ezek a fickók azért nem olyan okosak. Nem tudnák ilyen ügyesen elrejteni a pénzüket. És ha el is rejtették volna, miért pont a felét mindegyikük?

– És itt jön be a képbe a teoretikus nagyhal – szólt közbe Reacher.

Leighton bólintott. – Pontosan. Más magyarázat nincs. Mint egy hiányzó darabka az összerakós játékban. Kell, hogy legyen egy keresztapa-figura, aki a háttérben maradva megszervezi az egészet, és lefölözi a profit felét.

– Vagy a fegyverek felét – tette hozzá Reacher.

– Mintha védelmi pénzt szedne tőlük – mondta Harper. – Egy szélhámosság a szélhámosságon belül.

– Pontosan – mondta megint Leighton.

– A mi szempontunkból ez ígéretesnek tűnik – jegyezte meg Harper. – Egy ilyen pasas nyilván okos és intelligens, és sokat kell utazgatnia különböző helyekre, hogy ezt az egészet megszervezze. Ez megmagyarázhatja, miért érdekelték ilyen különböző helyeken szolgált nők. Nem mert őt ismerték, hanem azokat, akik neki dolgoztak.

– Az időzítés is elég jó a maguk szemszögéből – mondta Leighton. – Ha a mi emberünk a maguk embere is, akkor két-három évvel ezelőtt kezdhette kitervelni a gyilkosságokat, amikor értesült róla, hogy letartóztattuk az embereit.

Harper érdeklődve előredőlt. – Úgy két-három évvel ezelőtt mekkora méretekben folyhatott ez az üzletelés?

– Elég komolyan. Arra kíváncsi, mennyit láthattak ezek a nők?

– Igen.

– Hát elég sok mindennek a tanúi lehettek.

– És maguk mennyit tudnak bizonyítani? – kérdezte Harper. – Bob McGuire ügyében, például.

Leighton megvonta a vállát. – Nem túl sokat. Csak azt a két pisztolyt tudjuk ráhúzni, amit az embereinknek eladott. A többi csak feltételezés, és az, hogy nem találtuk meg nála a pénzt, szintén gyengíti a pozíciónkat.

– Tehát van értelme annak, hogy a tárgyalás előtt eltegyék láb alól az esetleges tanúkat.

Leighton bólintott. – Nagyon is.

– Ki lehet ez a pasas?

Leighton megint fáradtan megdörzsölte a szemét. – Fogalmunk sincs. Abban sem vagyunk biztosak, hogy egyáltalán létezik. Egyelőre minden csak találgatás. Egy elmélet.

– Senki nem beszél a letartóztatottak közül?

– Egy árva büdös szót se. Két hónapja faggatjuk őket. Két tucat ember, és mindegyik tartja a száját. Azt gyanítjuk, elég rendesen megfélemlítették őket.

– Ijesztő alak lehet, az biztos – mondta Harper –, abból ítélve, amit mi tudunk róla.

Csönd lett, nem hallatszott más, csak az eső halk kopogása az ablakon.

– Ha egyáltalán létezik – jegyezte meg Leighton.

– Létezik – vágta rá Harper.

Leighton bólintott. – Mi is úgy gondoljuk.

– Meg kell tudnunk a nevét – mondta Reacher.

Leighton nem válaszolt.

– Megpróbálhatnék beszélni McGuire-rel, hátha én ki tudok szedni belőle valamit – javasolta Reacher.

Leighton elmosolyodott. – Már vártam, mikor ajánlja fel. Elhatároztam, hogy azt mondom, nem, ez nem lenne helyénvaló. De tudja, mit? Meggondoltam magam. Próbálja meg.

A cellák az alagsorban voltak, mint a katonai rendőrség legtöbb főhadiszállásán, egy alacsony téglaépület alatt, amelynek vasból volt az ajtaja, és magányosan emelkedett a rózsaágyás túloldalán. Leighton átkísérte őket az esőben. A gallérjukat felhajtva, a nyakukat behúzva siettek. Leighton meghúzott egy régimódi csengőzsinórt a vasajtónál, amely egy másodperc múlva ki is nyílt. Egy fényesen kivilágított folyosó tárult fel. Egy tagbaszakadt törzsőrmester állt az ajtónál. Félrelépett, hogy utat engedjen, Leighton pedig bevezette őket.

Odabent fehér zománcfestékkel voltak befestve a falak. A padló és a mennyezet sima betonból volt, fényes zöldre mázolva. A fényt drótháló mögött megbújó neoncsövek adták. Jobbra egy kis üvegfalú kuckó volt, a falon egy fatáblán kulcsok lógtak. Nagy íróasztal, telerakva videokazettákkal, amelyekre a szürkés, vibráló képeket rögzítették a tizenkét kis monitorról, amivel megfigyelték a tizenkét cellát. Tizenegy üres volt, az egyikben egy kivehetetlen alak feküdt a priccsen a takaró alatt.

– Csendes éjszaka a Hiltonban – jegyezte meg Reacher.

Leighton bólintott. – Szombat esténként rosszabb. De pillanatnyilag McGuire az egyetlen vendégünk.

– A videofelvétellel baj lesz – jegyezte meg Reacher.

– Ugyan, mindig elromlik a kamera – legyintett Leighton.

Lehajolt, és szemügyre vette a monitorokat. Közben az Íróasztalra támaszkodva még közelebb hajolt. Aztán kicsit előbbre csúsztatta a kezét, míg a kézfeje egy kapcsolóhoz ért. A videomagnók zúgása elhallgatott, és a képernyők sarkából eltűnt a kis piros REC felirat.

– Látja? Roppant megbízhatatlan a rendszer.

– Egy-két óra, míg megjavítjuk – mondta az őrmester. – Minimum.

Az őrmester hatalmas termetű volt, a bőre fényes kávébarna. A zubbonya akkora, mint egy sátor. Reacher és Harper együtt is belefértek volna, talán még Leighton is.

– McGuire-nek látogatója van, őrmester – mondta Leighton könnyed hangon. – De nem szükséges bejegyezni a naplóba.

Reacher levette a kabátját és a zakóját. Összehajtogatta, és lerakta az őrmester székére. Az őrmester leakasztott a tábláról egy kulcscsomót, és egy ajtóhoz lépett. Kinyitotta és kitárta. Reacher belépett, az őrmester utána, aztán bezárta az ajtót. Egy lépcsőre mutatott.

– Csak maga után – mondta.

A lépcső téglából épült, az élek és a sarkok lekerekítve. A falakon ugyanolyan fehér zománcfesték. Vaskorlát, harminc centinként a falhoz csavarozva. A lépcső végében egy újabb bezárt ajtó. Aztán egy folyosó következett, majd megint egy bezárt ajtó. Ez egy kis helyiségbe vezetett, ahonnan újabb három ajtó nyílt. Az őrmester kinyitotta a középsőt. Felkattintott egy kapcsolót és fluoreszkáló fény árasztott el mindent. Ismét egy kis előtérbe léptek. A fennmaradó rész fel volt osztva négy cellára, melyek erős vasrácsokkal voltak elkerítve. A rácsok fehér zománcfestékkel voltak lefestve. A cellák körülbelül három méter szélesek lehettek, és talán négy és fél hosszúak. Mindegyikkel szemben egy videokamera volt felállítva, magasan a falra szerelve. Három cella üres volt, az ajtó kinyitva. A negyedik be volt zárva. Itt tartották fogva McGuire-t. Épp ébredezett. Felült, meglepte a hirtelen fény.

– Látogatója van – szólt oda az őrmester.

Az ajtó közelében, az előtér sarkában két magas lábú faszék állt. Az őrmester a közelebbit odahúzta McGuire cellája elé. Aztán hátrament, és leült a másikra.

Reacher nem vett tudomást a székről, csak állt, a kezét a háta mögött összekulcsolva, és némán bebámult a rácsokon. McGuire félretolta a takarót, és lerakta a lábát a padlóra. Olajzöld atlétatrikót és boxeralsót viselt. Nagydarab fickó volt. Több mint száznyolcvan centi, és több mint száz kiló. Harmincöt körül járhatott. Izmos volt, vastag nyakú, erős karokkal és lábakkal. Ritkuló haja egészen rövidre nyírva, apró szemek, néhány tetoválás. Reacher mozdulatlanul állt, nézte, és nem mondott semmit.

– Maga meg ki a fene? – kérdezte McGuire.

A hangja jól illett a termetéhez. Mély volt, és a szavakat félig elnyelte. Reacher nem felelt. Ezt a technikát még a régi időkben dolgozta ki. Csak áll, teljesen mozdulatlanul, a szeme se rebben, és nem mond semmit. Megvárja, amíg a delikvens minden lehetőséget végigpörget az agyában. Nem a haverom. Nem ügyvédféle. Akkor ki a fene? Szépen megvárta, amíg elkezdenek aggódni.

– Ki a fene maga? – kérdezte újból McGuire.

Reacher arrébb sétált. Odament az őrmesterhez, és a füléhez hajolva súgott valamit. Az őrmester felvonta a szemöldökét, mintha azt kérdezné, „biztos benne”. Reacher megint suttogott valamit. Az őrmester bólintott, felállt, és átadott Reachernek egy kulcscsomót. Kiment, és becsukta maga után az ajtót. Reacher a kilincsre akasztotta a kulcskarikát, és visszasétált McGuire cellájához. A férfi rábámult a rácsokon keresztül.

– Mit akar tőlem? – kérdezte.

– Csak azt, hogy nézz rám – felelte Reacher.

– Micsoda?

– Mit látsz?

– Semmit – mondta McGuire.

– Talán vak vagy?

– Nem, nem vagyok vak.

– Akkor hazudsz – mondta Reacher. – Az nem lehet, hogy nem látsz semmit.

– Egy pasast látok.

– Egy pasast, aki erősebb nálad, és aki mindenféle speciális kiképzésben részesült, míg te valami vacak raktárban papírokat rakosgattál.

– Na és?

– És semmi. Csak jegyezd ezt meg későbbre.

– Miért, mi lesz később?

– Majd meglátod – mondta Reacher.

– Mit akar?

– Bizonyítékot.

– Miről?

– Hogy pontosan mennyire ostoba seggfej vagy.

McGuire hallgatott. A szeme összeszűkült, mélyen megbújva busa szemöldöke alatt.

– Könnyű így beszélni onnan – mondta. – Két méterre a rácsoktól.

Reacher tett egy jó nagy lépést előre.

– Most fél méterre vagyok a rácsoktól – mondta. – De még így is ostoba seggfej vagy.

McGuire is lépett egyet előbbre. Harminc centire állt a rácstól, és belekapaszkodott mindkét kezével. A tekintete higgadt volt. Reacher megint előbbre lépett.

– Most én is harminc centire vagyok a rácsoktól – mondta. – És még mindig ostoba seggfej vagy.

McGuire a jobb kezével elengedte a rácsot. Az ökle kivágódott a rácsok között, mint egy motor dugattyúja, Reacher nyaka felé. Reacher elkapta a férfi csuklóját, és kicsit megrántotta. McGuire karja nekiszorult a rácsoknak. Reacher a tenyerével kifelé fordítva elcsavarta a karját, és a könyökénél a rácsnak szorította.

– Látod, milyen ostoba vagy? – kérdezte. – Ha most teszek egy lépést, eltöröm a karodat.

McGuire levegő után kapkodott. Reacher elmosolyodott és elengedte a csuklóját. McGuire rábámult, és visszahúzta a karját. A vállát tornáztatva megnézte, nem történt-e vele valami baj.

– Mit akar? – kérdezte megint.

– Kinyissam a celládat?

– Mi?

– Ott vannak a kulcsok. Akarod, hogy kinyissam, hogy egyenlőbb legyen a küzdelem?

McGuire szeme még jobban összeszűkült. Bólintott. – Igen, nyissa ki.

Reacher hátrább lépett, és levette a kulcscsomót a kilincsről. Kikereste közülük a megfelelőt. Volt már a kezében épp elég cellakulcs életében. Bekötött szemmel is megtalálta volna, melyik az. Visszament, kinyitotta az ajtót, és szélesre tárta. McGuire mozdulatlanul állt. Reacher elsétált, és visszaakasztotta a kulcsot a kilincsre. Megállt, háttal a cellának.

– Ülj le – mondta. – Ott van a szék.

Érezte, hogy McGuire kijön a cellából. Hallotta meztelen lábának lépéseit a betonpadlón. Aztán hallotta, hogy megáll.

– Mit akar tőlem? – kérdezte megint McGuire.

Reacher továbbra is háttal állt. Minden idegszála megfeszült, hogy megérezze, ha McGuire közelebb menne. De nem ment.

– Elég bonyolult az ügy – kezdte. – Számításba kell venned több tényezőt is.

– Milyen tényezőt? – kérdezte értetlenül McGuire.

– Az első az, hogy én nem vagyok hivatalos személy, oké?

– Ez meg mit jelent?

– Te mondd meg.

– Nem tudom.

Reacher megfordult. – Azt jelenti, hogy nem vagyok a katonai rendőrségtől, nem vagyok civil zsaru, nem vagyok semmi.

– És?

– És nem áll felettem senki, nem kell megfelelnem semmilyen szabályoknak, nem fenyeget fegyelmi, nem veszíthetem el a nyugdíjamat.

– És?

– És ha úgy végzed, hogy életed végéig mankóval kell járnod, és szívószállal inni, nekem akkor se lehet belőle semmi bajom. És itt nincsenek szemtanúk se.

– Mit akar?

– A második tényező az, hogy akármivel fenyeget is a fickó, akinek dolgozol, én sokkal rosszabbat tudok csinálni veled.

– Milyen fickó?

Reacher elmosolyodott. McGuire keze ökölbe szorult. A bicepsze és széles válla megfeszült.

– Most kezd a dolog igazán bonyolulttá válni – folytatta Reacher. – Nagyon erősen kell koncentrálnod. A harmadik tényező az, hogy ha elárulod nekem a fickó nevét, akkor ő eltűnik a színről, egyszer s mindenkorra. Megmondod nekem a nevét, és soha nem tud elkapni téged. Soha, érted?

– Kinek, a nevét? Milyen fickó?

– Akinek átadod a szajréból származó haszon felét.

– Nem létezik ilyen fickó.

Reacher megcsóválta a fejét. – Ezen már túl vagyunk. Tudjuk, hogy létezik. Ne akard, hogy beguruljak, még mielőtt odaértünk volna az igazán fontos részhez.

McGuire megfeszült. Mély levegőt vett. Aztán lecsillapodott. A teste kissé elernyedt, és a szeme megint összeszűkült.

– Tehát, koncentrálj – folytatta Reacher. – Azt hiszed, ha beárulod a fickót, akkor bajban leszel. De tévedsz. Meg kell értened, hogy ha beköpöd, azzal valójában biztonságba kerülsz, életed végéig, mert az illetőt nagyon komoly dologért keresik, sokkal komolyabbért, mint egy kis fegyverlopás a raktárból.

– Miért, mit csinált? – kérdezte McGuire.

Reacher elmosolyodott. Azt kívánta, bárcsak működnének a videokamerák, és hangfelvétel is lenne. Szóval tényleg létezik. Leighton táncolna örömében, ha ezt hallaná.

– Az FBI szerint megölt négy nőt. Ha megmondod a nevét, lecsukják élete végéig. És senki nem fogja faggatni másról, csak a gyilkosságokról.

McGuire hallgatott. Gondolkozott. Reacher látott már ennél gyorsabb agyi tevékenységet is.

– Még két tényező – folytatta. – Ha most azonnal megmondod a nevét, szólok az érdekedben egy-két jó szót. Hallgatni fognak rám, mert valamikor én is katonai rendőr voltam. A zsaruk összetartanak, tudod. Könnyíthetek a helyzeteden.

McGuire nem mondott semmit.

– Az utolsó tényező – folytatta barátságos hangon Reacher. – Tisztában kell lenned vele, hogy előbb vagy utóbb úgyis meg fogod mondani. Csak idő kérdése. Tőled függ, választhatsz. Vagy megmondod most azonnal, vagy félóra múlva, miután eltörtem a karodat és a lábadat, és épp a nyakadat készülök kitörni.

– Nagyon veszélyes fickó – mondta McGuire.

Reacher bólintott. – Ebben biztos vagyok. De gondolkozz reálisan, mi a veszélyesebb? Ő bármivel fenyeget is, az elméleti, a jövőre vonatkozik, és úgyse fog megtörténni. De amit én csinálok veled, az meg fog történni, itt és most.

– Úgyse fog csinálni semmit – mondta McGuire.

Reacher megfordult és felkapta a széket. Felfelé fordította, és a mellkasa elé emelte, két lábánál fogva. Jól megragadta, megfeszítette a vállát, és rántott egyet a széklábakon. A lábakat összefogó keresztrudak hangos koppanással a padlóra estek. Aztán megfordította a széket, a bal kezével az ülőkéjét fogta, és a jobb kezével kitépett egy lábat. A többit eldobta, a széklábat a kezében fogta. Úgy egy méteres lehetett, nagyjából akkora, mint egy baseballütő.

– Most csináld utánam – mondta.

McGuire felkapta a saját székét, és megpróbálkozott vele. Felfelé fordította, és megragadta a lábait. Az izmai megfeszültek, a tetoválás kiduzzadt, de nem jutott semmire. Csak állt, kezében a székkel, és erőlködött, de hiába.

– Nagy kár – mondta Reacher. – Próbáltam igazságossá tenni a küzdelmet.

– A különleges alakulatnál szolgál – kezdte McGuire. – Részt vett a Sivatagi Viharban is. Nagyon kemény fickó.

– Az nem számít – mondta Reacher. – Ha ellenáll, az FBI agyonlövi. A probléma el van intézve.

McGuire nem szólt semmit.

– Nem fogja megtudni, hogy tőled tudtuk meg a nevét – mondta Reacher. – Majd úgy tüntetik fel, mintha valami nyomot hagyott volna hátra, és annak alapján találtak rá.

McGuire még mindig nem szólt semmit. Reacher meglóbálta a széklábat.

– Jobb vagy bal? – kérdezte.

– Micsoda?

– Melyik karodat törjem el először?

– LaSalle Kruger a neve – nyögte ki McGuire. – A hadianyagraktárnál van. Ezredes.

25. fejezet

A telefonlopás gyerekjáték volt, de a megfigyelés és felderítés már nem lesz könnyű. Az időzítés a legeslegfontosabb. Meg kell várnod a teljes sötétséget, és mindenképp meg akarod várni a nappal őrködő rendőr utolsó óráját. Mert a helyi rendőr ostobább, mint az FBI embere, és mert az utolsó óra mindig jobban kihasználható, mint egy frissen váltott őr első órája. Az utolsó órára már lanyhul a figyelme és elunja magát. Már csak arra tud gondolni, hogy bár a haverjaival sörözhetne, vagy otthon ülhetne a tévé előtt a feleségével, vagy ki tudja, hogy szokta tölteni az estéit.

Tehát nagyjából negyven perc áll rendelkezésedre, mondjuk, héttől hét óra negyvenig. Két részben tervezed a dolgot. Először a házat veszed szemügyre, aztán a környéket. Visszahajtasz a reptérről, aztán három utcával a nő házától lefordulsz az útról, és beállsz egy kirándulók számára fenntartott parkolóba. Egy széles, kavicsos ösvény vezet fölfelé a Mount Hood keleti lejtőjén. Kiszállsz a kocsiból, és az ösvénynek hátat fordítva nyugatnak indulsz, egy fákkal ritkásan benőtt részen. Nagyjából olyan magasságban vagy, mint a múltkori megfigyelőhelyed, de most a másik oldalról látod a házat, hátulról, nem szemből.

A hegyvidék miatt a házaknak nincs nagy udvaruk errefelé, csak keskeny kis kertecskék húzódnak meg mögöttük, aztán a kerítés következik, és utána máris meredeken emelkedik a bozótos hegyoldal. Átsétálsz a bokrok között, és egy kerítéshez érsz. Megállsz mozdulatlanul a sötétben, és mindent megfigyelsz. A sötétítő-függönyök be vannak húzva. Minden csöndes. Nagyon halkan zongoraszót hallasz. A ház a hegyoldalba épült, és úgy áll, hogy tulajdonképpen az oldala néz az utcára. Az elején végig terasz húzódik. A veled szemben lévő falon több ablak, ajtók nincsenek, végigsétálsz a kerítés mellett, és megnézed a másik oldalt is, a ház hátsó részét. Itt sincs ajtó. Tehát csak a teraszon át, a bejárati ajtón lehet bejutni, vagy az utcára néző garázsajtón. Nem ideális, de erre számítottál, így terveztél. Minden eshetőségre van kész terved.

Akkor most már el fogjuk kapni Kruger ezredes grabancát! – jelentette ki diadalmasan Leighton.

Az ügyeleti irodában voltak, nedvesen az esőtől, a hidegtől és a sikertől kipirulva. Nagy kézrázás és hátveregetés folyt. Harper is nevetett, és Reacher nyakába ugrott. Leighton épp egy menüt nézett a számítógépen, Reacher és Harper pedig egymás mellett ültek az íróasztal előtt a régi, kemény székeken. Harper még mindig mosolygott, elárasztotta a megkönnyebbülés és a diadal.

– Imádtam a cirkuszt a székkel! – lelkesedett. – Mindent végignéztünk ám a videokamerán.

Reacher vállat vont.

– Kicsit csaltam – mondta. – Csak a megfelelő széket választottam, ennyi az egész. Gondoltam, a látogatási időnél mindig azon ül az őrmester, amelyik az ajtónál van. Unalmában nyilván fészkelődik is rajta, és egy ilyen nagydarab ember alatt biztos kilazult egy kicsit. Szinte magától szétesett a kezemben.

– Azért hatásos volt.

– Úgy is terveztem. Az első szabály az, hogy mindig hatásosan kell kinéznie annak, amit csinálunk.

– Igen itt van a névsorban – mondta Leighton. – LaSalle Kruger, ezredes a légierőnél.

Megkocogtatta a körmével a képernyőt, amely ismét csilingelő üveghangot adott.

– Volt már valami baj vele? – kérdezte Reacher.

– Azt még nem tudom megmondani – felelte Leighton. – Gondolja, hogy van priusza a katonai rendőrségnél?

– Valami csak történhetett – mondta Reacher. – A különleges alakulatoknál vett reszt a Sivatagi Viharban, most meg egy raktárt felügyel? Emögött biztosan rejlik valami.

Leighton bólintott. – Igen, lehet, hogy valami fegyelmi ügy.

Leighton kilépett a névsorból, és egy másik menüre kattintott. Kicsit hallgatott, aztán azt mondta: – Erre rámehet az egész este.

Reacher elmosolyodott. – Úgy erti, nem akarja, hogy mi is lassúk.

Leighton is elmosolyodott. – Talált. A foglyokkal annyit szórakozik, amennyit akar, de a számítógépes adatainkba nem tekinthet be. Tudja, hogy van ez.

– Hát persze – bólintott Reacher. Leighton várt.

– Mondja csak, annak utána tudna nézni a számítógépen, hogy nem hiányzik-e valamelyik raktárból nagy tétel álcázó-festék? – kérdezte Harper.

– Igen, elméletileg lehet.

– Tizenegy nő szerepel a listáján, tehát nagyjából háromszáz gallon kell neki. Ha sikerülne kideríteni, hogy Kruger annak a raktárnak a közelében dolgozik, ahonnan esetleg eltűnt a festék, az sokat segítene.

Leighton bólintott.

– És a dátumoknak is utána kéne nézni – mondta Harper. – Hogy szolgálatban volt-e vagy szabadnapos, amikor a gyilkosságok történtek. És esetleg a helyszíneket is egyeztetni lehetne, hogy történtek-e azokban a raktárakban lopások, ahol az áldozatok szolgáltak, és tényleg láthattak-e valamit.

Leighton a nőre nézett. – A feletteseim imádni fognak ezért – jegyezte meg. – Egész éjjel dolgozom, hogy az FBI kezére juttassam egy emberünket.

– Sajnálom – mondta Harper –, de egyértelműen egy gyilkossági ügy gyanúsítottjáról van szó.

Leighton hirtelen elkomorodott. Nem felelt semmit, csak bólintott.

A házból eleget láttál. Ha tovább állsz itt, bámulsz a sötétben és hallgatod a zongorát, az nem segít semmit. Úgyhogy elindulsz a kerítéstől, visszabújsz a bozótba, és délkelet felé elsétálsz, vissza a kocsihoz. Odaérsz, leporolod magad, beülsz, és elindulsz visszafelé, a három út kereszteződéséhez. A feladat második része következik, amire nagyjából húsz perced van. Tovább vezetsz. A kereszteződés után két mérföldre van egy kis bevásárlóközpont, az út bal oldalán. Régimódi, földszintes, olyan alakja van, mint egy szögletes C betűnek. Középen egy szupermarket, a két szárnyban pedig kis üzletek sorakoznak. Egyik-másik üzlethelyiség lelakatolva, üresen áll. Bekanyarodsz a parkolóba, aztán lassan végighajtasz az épület mellett, és benézel. Meg is találod, amit keresel, a szupermarkettől a harmadik üzlet. Magadban elmosolyodsz. Aztán megfordulsz a kocsival, és visszamész a parkolóba. Ellenőrzöd, és a mosoly eltűnik az arcodról. Nem tetszik a hely. Egyáltalán nem tetszik. Nagyon ide látni. Minden üzletnek errefelé nyílik a kirakata. Most ugyan rosszul van megvilágítva, de amit tervezel, azt nappal kell végrehajtanod. Megkerülöd a C betű egyik karját, és megint visszatér a mosoly az arcodra. Itt is van egy kis parkoló, egy sor hely, szemben az üzletek ide nyíló hátsó bejáratával, amerre a szállítók közlekednek. Megállsz és körbenézel. Ez lesz az a hely. Semmi kétség. Tökéletes.

Aztán visszahajtasz a parkolóba, és megállsz az ott várakozó néhány autó mellett. Leállítod a motort, és vársz. Figyeled az utat. Vársz és figyelsz tíz percig, aztán meglátod az FBI Buickját, amely az őrségváltásra igyekszik.

– jó munkát, fiúk – mormolod.

Aztán beindítod a kocsit, és elhajtasz az ellenkező irányba.

Leighton ajánlott nekik egy motelt, egy mérföldnyire innen az 1-es úton, Trenton felé. Azt mondta, itt szoktak megszállni a látogatók, akik a fogva tartottakhoz jönnek. Olcsó, tiszta, és mérföldes körzetben ennek az egynek tudta a telefonszámát. Harper vezetett, és könnyen meg is találták a motelt. Kívülről kellemesnek festett, és bőven volt üres szoba.

– A tizenkettes egy szép kétágyas – ajánlotta a recepciós. Harper bólintott.

– Jó lesz – mondta.

– Kétágyas? – kérdezte Reacher.

– Majd később megbeszéljük.

Harper készpénzzel fizetett, a recepciós pedig átadta a kulcsot

– Tizenkettes. Az épület legvégénél.

Reacher előresétált az esőben, Harper pedig elment a kocsiért, és odaállt vele a tizenkettes ajtó elé. Reacher ott várta.

– Ugyan már, úgyse fogunk aludni, nem? – kérdezte Harper. – Csak megvárjuk, míg Leighton telefonál. Itt mégiscsak jobb, mint a kocsiban.

Reacher csak vállat vont, és megvárta, míg Harper kinyitja az ajtót. Belépett, Reacher követte.

– Különben is túl izgatott vagyok, úgyse tudnék aludni – jegyezte meg még Harper.

Átlagos motelszoba volt, ismerős és kellemes. Túl meleg volt a fűtés. Az eső kopogott a tetőn. A szoba végében az ablak előtt álló asztal mellett két szék. Reacher odament, és leült a jobb oldalira. Az asztalra könyökölt, és a kezébe támasztotta a fejét. Mozdulatlanul ült. Harper nyugtalanul odament

– Elkaptuk a fickót, igaz?

Reacher nem felelt semmit.

– Fel kéne hívnom Blake-et, elmondani neki a jó hírt.

Reacher megrázta a fejét. – Még ne.

– Miért ne?

– Hadd végezzen előbb Leighton. Ha most odaszólunk Quanticóba, Leighton kezéből rögtön kiveszik az ügyet. Ö csak egy kapitány. Bevonnának valami kétcsillagos hülyét, ő meg soha nem fog jutni semmire. Hagyjuk, hadd legyen Leightoné a dicsőség.

Harper a fürdőszobában volt, a törülközőket, a sampont és a szappanokat nézegette. Kijött, és levette a zakóját. Reacher elfordult.

– Teljesen biztonságos, van rajtam melltartó – mondta Harper.

Reacher nem felelt.

– Mi az? Mire gondol?

– Gondolok valamire?

– Persze, érzem. Női intuíció.

Reacher egyenesen ránézett. – Az igazság az, hogy nincs nagy kedvem együtt lenni magával egy szobában, ahol ágy is van.

Harper lelkesen és pajkosan elmosolyodott. – Nagy a kísértés?

– Én is ember vagyok.

– Én is, de tudok uralkodni magamon. Biztos vagyok benne, hogy maga is.

Reacher nem felelt.

– Most megyek, gyorsan lezuhanyozom – közölte Harper.

– Jesszusom – morogta Reacher.

Átlagos motelszoba, ahol megszálltál, olyan, mint sok ezer más, amit láttál már országszerte. Kis előtér, jobbra a fürdőszoba, balra gardróbszekrény, dupla ágy, fésülködőasztalka, asztal két székkel. A falakon borzalmas képek. Régi tévékészülék, jegesvödör. A kabátodat beakasztod a szekrénybe. A kesztyűt magadon tartod. Semmi szükség rá, hogy tele legyen minden az ujjlenyomataiddal. Nem mintha túl valószínű lenne, hogy valaha is megtalálják ezt a szobát, de hát az egész életedet arra alapoztad, hogy óvatos legyél. Az egyetlen alkalom, amikor leveszed a kesztyűt, az, amíg megmosakszol, de a motelek fürdőszobája ilyen szempontból biztonságos hely. Tizenegykor távozol, tizenkettőkor már itt lesz a takarítónő, aki mindent lespriccel tisztítószerrel, és minden felületet letöröl. Soha senki nem talált még használható ujjlenyomatot egy motel fürdőszobájában.

Bemész a szobába, és leülsz a bal oldali székre. Hátradőlsz, lehunyod a szemed, és gondolkozni kezdesz. Holnap. Holnap lesz a nagy nap. Ügy dolgozod ki az időzítést, hogy visszafelé számolsz. Be kell sötétedni, mielőtt nekikezdhetsz, ez alapvető döntés, ehhez kell igazítani minden mást. De azt akarod, hogy a nappal őrködő rendőr találja meg a nőt. Tudod, hogy ez csak szeszély, de hát ha a kis szeszélyeidet se elégítheted ki, ugyan mi lenne benne az élvezet? Tehát sötétedés után kell elmenned innen, de még a rendőr utolsó vécészünete előtt. Ez elég pontosan behatárolja az időpontot, valamikor hat és fél hét között. Mondjuk, legyen háromnegyed hat, hogy hagyjunk rá egy kis időt. Nem, fél hat, mert ott kell lenned, hogy láthasd a rendőr arcát.

Tehát fél hat. Ez még csak alkony, nem teljes sötétség, de elfogadható. A leghosszabb idő, amit az előző alkalmakkor eltöltöttél egy helyen, huszonkét perc volt. Elméletben most sem tarthat tovább, de félórát számolsz rá. Tehát ötkor bent kell lenned a házban és elkezdeni. Aztán átgondolod a nő szempontjából. Egyértelmű, hogy nagyjából kettőkor keli odatelefonálnod.

Tehát itthagyod ezt az ócska motelt tizenegykor, odaérsz még tizenkettő előtt, vársz, figyelsz és kettőkor telefonálsz. El van döntve. Kinyitod a szemed és fölállsz. Levetkőzöl, kimész a fürdőszobába. Aztán bebújsz az ágyba. Nincs rajtad semmi, csak a kesztyű.

Harper kijött a fürdőszobából, egyszál törülközőben. Az arca még nedves volt, a haja is vizesen lógott, a súlyától kisimulva egész a derekáig ért. Festék nélkül végképp tizennégy éves kislánynak lehetett volna nézni, ha nem lenne olyan magas. És a magassága miatt a moteltörülköző enyhén szólva keveset takart.

– Azt hiszem, jobb, ha felhívom Blake-et – mondta. – Ideje jelenteni neki, hogy haladunk.

– Ne mondjon neki semmit. Komolyan gondoltam. Nem kell engedni, hogy kicsússzon a kezünkből az ügy.

Harper bólintott. – Csak annyit mondok, hogy közel vagyunk a megoldáshoz.

Reacher megrázta a fejét. – Még ennyit se, jó? Csak annyit, hogy holnap beszélünk valakivel, akinek esetleg lehet valami köze a dologhoz.

– Jó, vigyázni fogok. – Harper leült a tükör elé. A törülköző felcsúszott a combján. A haját nézegette a tükörben. – Ideadná a telefont a táskámból?

Reacher az ágyhoz ment, és belenyúlt a táskába. Valami enyhe illat csapta meg belőle. Megkereste a telefont, és odavitte.

– Ne mondjon semmi egyértelműt, oké? – figyelmeztette megint a nőt.

Harper bólintott, és elvette a telefont.

– Jó-jó, ne aggódjon.

– Azt hiszem, én is elmegyek addig zuhanyozni. Harper elmosolyodott. – Nem megyek be, megígérem. Reacher a fürdőszobába ment, és becsukta az ajtót. Harper ruhái ott lógtak az ajtó belső felén, az akasztón. Az összes, a csipkés fehérneművel egyetemben. Arra gondolt, jéghidegre állítja a zuhanyt, de aztán úgy döntött, csak az akaraterejére hagyatkozik. Inkább forróra állította a vizet, aztán levetkőzött, a ruháit egy kupacban a földre dobta. Kivette a zakója zsebéből az összehajtható fogkefét és fogat mosott, csak úgy, vízzel. Aztán beállt a zuhany alá, és megmosakodott, ugyanazzal a samponnal és szappannal, amit Harper használt. Sokáig állt a vízsugár alatt, és próbált lazítani. Aztán feladta, és inkább mégis hidegre állította. Levegő után kapkodva állt alatta, egy percig, kettőig. Aztán elzárta, és a törülköző után tapogatózott.

Harper bekopogott az ajtón.

– Készen van? Kellenének nekem a ruháim. Reacher a dereka köré tekerte a törülközőt.

– Oké, lehet – szólt ki.

– Csak adja ki a ruháimat – mondta Harper.

Reacher összefogta őket egy csomóba és leakasztotta. Résnyire nyitotta az ajtót, és kidugta, Harper elvette és elment. Reacher megtörölközött és felöltözött. Kicsit kényelmetlen volt a szűk helyen. Az ujjaival megfésülgette a haját. Egy percig mozdulatlanul állt, aztán a kilincset jó hangosan megzörgetve kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába. Harper az ágy mellett állt, félig felöltözve. A zakó és a nadrág a fésülködőasztalka előtti székre terítve. A haját megfésülte, a mobiltelefon összecsukva ott hevert a jegesvödör mellett az asztalon.

– Mit mondott Blake-nek? – kérdezte Reacher.

– Amit maga javasolt. Hogy holnap reggel találkozunk valakivel, de semmi részleteset.

Az ing rajta volt, de a nyakkendő a szék hátára vetve lógott. A melltartó is.

– Ő mondott valamit?

– Poulton Spokane-ben van. A Hertznél végül nem sikerült semmit kideríteni. Csak valami üzletasszony volt, aki olyan rövid időre bérelte a kocsit. Az UPS sofőrje viszont emlékszik valamire. Ma este fog beszélni vele, de ott három órával korábban van, úgyhogy valószínűleg csak holnap reggel fogjuk megtudni, mire jutott. Sikerült azonosítani a dátumot a baseballmeccs alapján, és az UPS most vizsgálja az adatbázisában az aznapi szállításokat.

– Mindegy, biztos, hogy nem az fog sehol szerepelni a papírokon, hogy LaSalle Kruger ezredes.

– Nem valószínű, de ez már nem számít. Űgyis megtaláltuk. Harper leült az ágy szélére, háttal Reachernek.

– Hála magának. Teljesen igaza volt. Egy okos fickó, teljesen hétköznapi motivációval.

Harper nyugtalanul felállt. Fel-alá járkált az asztal és az ágy közötti szűkös helyen. Bugyi volt rajta, ez látszott az ing fehérségén át. Szép feneke volt, vékony, hosszú lábai. A lábfeje finom, és a magasságához képest kicsi.

– Ünnepelnünk kéne – mondta.

Reacher feltámasztotta a párnákat az ágyon, és nekidőlt. Felnézett a mennyezetre, és az eső kopogására koncentrált.

– Egy ilyen helyen nincs szobaszerviz – mondta.

Harper szembefordult vele. Az ingének két legfelső gombja ki volt gombolva. Az ilyesminek a hatása attól függ, milyen messze vannak egymástól a gombok. Ha közel vannak, nem sokat jelent. De ezek gombok jó messze voltak, öt-hat centi is volt közöttük.

– Jodie miatt, igaz? – kérdezte.

Reacher bólintott. – Persze.

– Ha ő nem lenne, akarná, ugye?

– Így is akarom. – Kicsit hallgatott. – De nem teszem meg. Jodie miatt.

Harper elmosolyodott. – Ezt értékelem egy férfiban.

Reacher nem szólt semmit.

– A hűséget – mondta Harper.

Reacher nem felelt. Csönd lett. Csak az eső kopogott a tetőn, kitartóan és makacsul.

– Vonzó tulajdonság – folytatta Harper.

Reacher a mennyezetet bámulta.

– Nem mintha nem lenne sok más vonzó tulajdonsága.

Reacher az esőt hallgatta. Harper felsóhajtott, egészen halkan. Egy-két centire elhúzódott, de ez is elég volt, hogy enyhítsen a helyzet a feszültségén.

– Szóval New Yorkban marad – mondta. Reacher bólintott. – Úgy tervezem.

– Jodie-t bántani fogja a ház. Mégiscsak az apja hagyta magára.

– Lehet. De kénytelen lesz beletörődni. Én úgy látom, az apja azt hagyta rám, hogy döntsek, ahogy akarok. A házat akarom, vagy a pénzt, amit kapok érte. Az én döntésem. Tudta, hogy milyen vagyok. Nem lepődne meg rajta, hogy ezt akarom, és nem is lenne dühös.

– De ez érzelmi kérdés.

– Nem látom be, miért lenne az. Jodie-nak nem jelent semmit az a ház. Nem ott nőtt fel, vagy ilyesmi. Soha nem is laktak ott igazán. Csak egy épület.

– Egy kikötő, ő így látja.

– Épp ezért adom el.

– Akkor természetes, hogy Jodie aggódik.

Reacher vállat vont. – Majd megszokja a helyzetet. Úgyis vele maradok, akár megvan a ház, akár nincs.

Megint csönd lett. Az eső közben kicsit alábbhagyott. Harper leült az ágyra, szemben Reacherrel, meztelen lábát maga alá húzva.

– Még mindig kedvem lenne ünnepelni – mondta. Az ágyra tenyerelt, és közelebb hajolt.

– Csak egy ünnepi csók – suttogta. – Semmi több, megígérem. Reacher a bal karjával magához húzta és megcsókolta. A nő a feje mögé támasztotta a kezét, és a hajába mélyedtek az ujjai. Érezte a nyelvét a fogain, a szájában. Lehunyta a szemét. Mohó volt a nyelve. Kinyitotta a szemét, és meglátta az övét egészen közelről, olyan közel, hogy csak homályosan tudott ráfókuszálni. Szorosan csukva volt. Elengedte a nőt, és elhúzódott. Rémes bűntudatot érzett.

– Mondanom kell valamit – szólalt meg Reacher.

Harper kócosan, kifulladva nézett rá.

– Mit?

– Nem mondtam egészen igazat

– Miben?

– Nem hiszem, hogy Kruger a mi emberünk lenne.

– Micsoda?

Csönd lett. Egymástól pár centire ültek. Harper keze még mindig Reacher hajára simult.

– Leighton embere, az biztos – folytatta Reacher. – De nem hiszem, hogy ő lenne a gyilkos. Soha nem is hittem.

– Micsoda? Dehogynem! De hát ez a maga elmélete volt. Miért akarja most visszavonni?

– Soha nem gondoltam komolyan. Csak hangosan gondolkodtam. Őszintén szólva az is meglepett, hogy egyáltalán létezik ez a fickó.

Harper döbbenten elvette a kezét és elhúzódott.

– De hát a maga elmélete volt!

Reacher vállat vont. – Csak kitaláltam. Egyáltalán nem gondoltam komolyan. Kellett valami elfogadható ürügy, hogy egy időre elszabaduljak Quanticóból.

Harper rámeredt. – Kitalálta? Nem gondolta komolyan?!

Reacher megint vállat vont. – Félig-meddig meggyőzően hangzott, de nem igazán hittem benne.

– Akkor mi a fenének mondta?

– Mondtam már. Csak ki akartam jutni onnan. Hogy legyen időm gondolkodni. És kísérlet is volt. Látni akartam, ki támogatja az elméletemet, és ki ellenzi. Látni akartam, ki az, aki tényleg meg akarja oldani az ügyet.

– Ezt el sem hiszem. De miért?

– Miért ne?

– Mindenki meg akarja oldani!

– Poulton ellenezte – mondta Reacher.

Harper rámeredt.

– Mi ez magának, játék?

Reacher nem felelt. A nő hallgatott egy-két percig.

– Mi a fenét művel? Itt emberéletek forognak kockán!

Hirtelen kopogtatás dobolt az ajtón. Hangos, erőszakos dörömbölés. Harper elhúzódott. Reacher a padlóra rakta a lábát és felállt. Az ujjaival végigfésülte a haját, és az ajtóhoz sétált. Újból kemény kopogtatás hangzott az ajtón.

– Oké, megyek már! – kiáltotta Reacher.

A kopogás elhallgatott. Reacher kinyitotta az ajtót. Odakint a motel előtt a hadsereg Chevroletje állt, ferdén leparkolva. Leighton állt az ajtó előtt, a ruháján esőcseppek.

– Kruger a mi emberünk – mondta.

Beviharzott a szobába. Észrevette, hogy Harper az ingét gombolgatja.

– Elnézést – mondta.

– Meleg van itt – magyarázkodott Harper, és elfordult. Leighton kicsit meglepetten az ágyra nézett.

– A mi emberünk, ez biztos – mondta. – Minden pontosan stimmel.

Hirtelen megcsörrent Harper mobiltelefonja, amely a jegesvödör mellett hevert az öltözőasztalon. Leighton elhallgatott, és intett a nőnek, hogy vegye csak fel. Harper átmászott az ágyon, és felkapta a telefont. Reacher halkan hallotta a távoli, torzított hangot. Harper hallgatta, és Reacher látta, hogy az arca elfehéredik. Becsukta a telefont és lerakta, olyan mozdulattal, mintha törékeny lenne, mint egy kristálypohár. –Visszahívtak Quanticóba – mondta. – Most azonnal. Megszerezték Caroline Cooke teljes anyagát. Igaza volt, rengeteg helyen szolgált. De soha még csak közelében sem volt fegyvereknek. Egyetlen pillanatig sem.

– Én is ezért jöttem – mondta Leighton. – Kruger a mi emberünk, de az biztos, hogy nem ő a gyilkos.

Reacher egyszerűen csak bólintott.

26. fejezet

Leighton keresztülsétált a szobán, és leült az asztalhoz, a jobb oldali székre, ugyanoda, ahol az előbb Reacher üldögélt. Az asztalra könyökölt, és a kezébe támasztotta a fejét, ugyanazzal a mozdulattal. Aztán felnézett Harperre. – Azt kérte, ellenőrizzem, történtek-e lopások azokon a helyeken, ahol az áldozatok dolgoztak. Tehát először kellett volna egy lista a szóban forgó nőkről, de nem találtam. Elkezdtem telefonálgatni. Kiderült, hogy amikor pár hónappal ezelőtt megkerestek minket az FBI-tól, akkor össze kellett volna állítanunk egy listát. Elég nagy munka lett volna végignézni minden feljegyzést, úgyhogy valakinek támadt egy jó ötlete. Felhívta az egyik nőt, valami légből kapott ürüggyel. Azt hiszem, Alison Lamarr volt, és ő szolgáltatta a listát. Állítólag egy-két évvel ezelőtt az ilyen ügyek áldozatául esett nők alakítottak egy érdekvédelmi csoportot.

– Scimeca biztos erre gondolt, amikor azt mondta, hogy a „társnőim” – jegyezte meg Reacher. – Emlékszik? Azt mondta, „négy társnőm halott”.

– Ők maguk állították össze a listát? – kérdezte csodálkozva Harper.

– Nem mi csináltuk, az biztos – felelte Leighton. – Aztán összeegyeztettem mindent Kruger adataival, de semmi nem stimmel, se a helyek, se az időpontok, még csak megközelítőleg se.

– Nem lehet, hogy utólag meghamisította valahogy? Leighton vállat vont. – Lehetséges. A leltárak meghamisítása remekül ment neki, az biztos. De még nem említettem a legfontosabbat.

– Mi az?

– Ahogy Reacher is mondta, ha valaki a különleges alakulattól átkerül egy raktárba, ahhoz kell valami komoly indok, úgyhogy utánanéztem, mi is történt. Az Öböl-háború alatt nagykutya volt, őrnagy. Kint volt a sivatagban a tűzvonal mögött, egy mobil Scud kilövő egységet kellett megkeresnie, akiknek elromlott a rádiójuk. Senkinek nem volt fogalma se, merre vannak. Kruger egysége tűz alá került, sok sebesült volt, köztük Kruger is. De mivel a hadsereg volt az élete, maradni akart, úgyhogy előléptették, és ezredes lett, aztán kerestek neki valami olyan helyet, ahol nem akadályozzák a sebesülései, így került a raktárhoz. Szerintem nagyon megkeseredett ember lehet, és ez az egész lopásügy valamiféle bosszú a részéről. A hadsereggel szemben, az élettel szemben, amiért így kitoltak vele.

– És mi a nagy hír? – kérdezte Harper.

Leighton egy pillanatra elhallgatott.

– A pasas mindkét lábát elvesztette.

Csönd.

– Tolókocsiban ül.

– A fenébe… – mormolta Harper.

– Na igen. Nem túl valószínű, hogy lépcsőkön szaladgálna fel emeleti fürdőszobákba. Tíz éve legalábbis biztos, hogy nem.

Harper a falra meredt.

– Oké. Akkor tévedtünk – mondta végül.

– Attól tartok, igen. És Cooke-kal kapcsolatban is igazuk van. Ellenőriztem, soha nem volt a kezében tollnál nehezebb dolog.

– Oké – mondta megint Harper, és tovább bámulta a falat.

– Hát, mindenesetre köszönjük. Akkor mi már itt se vagyunk. Mehetünk vissza Quanticóba. Azt hiszem, jó nagy letolás vár ránk.

– Várjanak még – mondta Leighton. – utánanéztem annak is, nem hiányzik-e valahol zöld festék. Az egyetlen utalást egy titkosított fájlban találtam. Elloptak száztíz darab háromgallonos festéket.

– Ez lesz az – kiáltott fel Harper. – Az háromszázharminc gallon. Tizenegy nő, fejenként harminc gallon.

– A bizonyítékok egyértelműek voltak – mondta Leighton. – Megtalálták a tolvajt. Egy utahi raktáros őrmester volt.

– Ki volt a pasas?

– Nő volt – mondta Leighton. – Lorraine Stanley őrmester.

Döbbent csönd lett.

– De hát ez lehetetlen – szólalt meg végül Harper. – ő az egyik áldozat.

Leighton megrázta a fejét. – Telefonáltam Utahba, és beszéltem a nyomozást vezető tiszttel. Azt mondja, Stanley volt, semmi kétségük. Megvolt a lehetősége és az alkalma az elkövetésre. Megpróbálta eltüntetni a nyomait, de nem volt elég ügyes. Minden egyértelmű volt. Nem indítottak ellene eljárást, mert politikai okokból akkoriban ez nem vette volna jól ki magát. Nem sokkal azelőtt esett át azon a zaklatásügyön. Úgyhogy szép csendben szemmel tartották, míg ott nem hagyta a sereget. De ő volt.

– Az egyik áldozat lopta a festéket? – kérdezte Reacher. – És egy másik állította össze a listát azokról nőkről, akik szexuális zaklatás áldozatai voltak?

Leighton komoran bólintott. – így volt, ez teljesen egyértelmű. Tudja, hogy nem vezetném félre Garber egy emberét. Reacher csak bólintott.

Ezután nem beszéltek többet. A szobára néma csönd telepedett. Leighton csak ült az asztalnál. Harper gépies mozdulatokkal felöltözött. Reacher felvette a kabátját, és megkereste a Nissan kulcsait Harper zsebében. Kiment, és egy hosszú pillanatig csak állt az esőben. Aztán beszállt a kocsiba, beindította a motort és várt. Harper és Leighton együtt léptek ki az ajtón. Harper odasietett a Nissanhoz, Leighton a saját kocsijához. Röviden intett nekik. Reacher indított, és lassan kihajtott a motel parkolójából.

– Nézze meg a térképen, merre menjünk.

– A 295-ösön, aztán a New Jersey Turnpike felé. Reacher bólintott. – Jó, onnan már tudom, Lamarr is arra vitt.

– De mi a nyavalyának lopta volna el Lorraine Stanley azt a festéket?

– Fogalmam sincs.

– És azt megmondaná, miért csinálta ezt az egészet? Tudta, hogy a hadsereg-szál nem vezet sehová, mégis hagyta, hogy rápazaroljunk harminchat órát. Miért?

– Már mondtam. Kísérlet volt, és időre volt szükségem, hogy gondolkozzak.

– Miről?

Reacher nem felelt. Harper is hallgatott.

– Jó, hogy nem vittük túlzásba az ünneplést – mondta aztán.

Reacher erre sem felelt. Egész úton meg sem szólalt. Csak megkereste az utakat, amerre menni kellett, és vezetett az esőben. A fejében új kérdések tolongtak, és próbálta megtalálni a válaszokat, de nem jutott az eszébe semmi. Nem nagyon tudott másra gondolni, csak Lisa Harper csókjára. Más volt, mint Jodie-é. Más volt az íze. Biztos mindenkié más.

Gyorsan vezetett egész úton, és így Trenton külvárosától Quanticóig alig három óra volt az út. A 295-ösről lekanyarodott a jelöletlen mellékútra, és áthajtott a sötétben a haditengerészet ellenőrző pontjain, aztán megállt a sorompónál. Az FBI-őr egy zseblámpával ellenőrizte az igazolványukat, az arcukba világított, aztán felemelte a csíkos sorompót, és intett, hogy mehetnek. Lassan végigkanyarogtak az úton a parkolóig, és megálltak a hatalmas üvegajtó előtt. Az eső már akkor elállt, amikor Marylandben jártak. Virginiában teljesen száraz volt minden.

– Hát akkor menjünk, vár a fejmosás – mondta Harper.

Reacher bólintott. Leállította a motort, kikapcsolta a reflektorokat, és egy pillanatig mozdulatlanul ült. Egymásra néztek, aztán kiszálltak, és az ajtóhoz mentek. Vettek egy jó nagy levegőt. Amikor beléptek, odabent nagy nyugalom fogadta őket. Csönd, sehol egy lélek. Senki nem várta őket. Lementek a lifttel Blake irodájába. Az íróasztalánál találták, egyik keze a telefonon, a másikban egy gyűrött fax. A tévé bekapcsolva, lehalkítva, valami hírcsatorna, öltönyös férfiak egy elegáns asztal körül.

Blake nem figyelt oda. Egy pontot bámult az íróasztalán, egyenlő távolságban a fax és a telefon között, az arckifejezése teljesen üres volt. Harper odabólintott neki. Reacher nem mondott semmit.

– Fax az UPS-től – mondta Blake halkan. Barátságos, sőt jóindulatú volt a hangja. Lelombozódottnak, zavartnak, szórakozottnak látszott. Mint aki vereséget szenvedett.

– Mit gondolnak, ki küldte a festéket Alison Lamarrnak? – kérdezte.

– Lorraine Stanley – mondta Reacher. Blake bólintott.

– Igen. Egy utahi kisvárosban adta fel, ahol volt egy kis raktára. És mit gondolnak, mi történt még?

– Az összes helyre ő küldte.

Blake megint bólintott. – Az UPS tizenegy megbízást kapott egymás után, tizenegy egyforma kartondoboz, tizenegy címre, köztük Stanley saját lakása is San Diegóban. És még mi derült ki?

– Mi?

– Amikor először összehordta a festéket ebben a kis raktárban, még meg sem volt a saját háza. Várt majdnem egy évig, míg letelepedett, akkor visszament Utahba, és szétküldte a csomagokat. Mit gondol erről?

– Nincs semmi ötletem – rázta a fejét Reacher.

– Nekem sem.

Blake felvette a telefont. Rábámult, aztán megint lerakta.

– Poulton az előbb telefonált – mondta. – Spokane-ből. Mit gondol, mit mondott?

– Mit?

– Most végzett az UPS sofőrjének kihallgatásával. A pasas elég jól emlékezett mindenre. Isten háta mögötti cím, nagy kartondoboz. Gondoltam, hogy emlékezni fog rá.

– És?

– Alison otthon volt, amikor kivitte a csomagot. Épp ő is a baseballmeccset hallgatta a rádión a konyhában. Be is hívta a sofőrt, megkínálta kávéval, együtt voltak, amikor a grand slam volt. Együtt örültek neki, ittak még egy kávét, aztán a sofőr mondta, hogy egy nagyon nagy csomagot hozott.

– És?

– És Alison azt mondta „Igen? Remek!” A sofőr kiment, leemelte egy targoncára, a nő helyet csinált neki a garázsban, a sofőr betolta, lerakta, a nő végig lelkesen mosolygott.

– Mintha várta volna a csomagot?

Blake bólintott. – A sofőr így látta. És utána mit csinált a nő?

– Mit?

– Letépte a szállítócédulát, és bevitte magával a konyhába. A sofőr utánament, hogy megigya a kávéját. A nő kivette a cédulát a kis műanyag tokból, apró darabokra tépte, aztán kidobta.

– Miért?

Blake vállat vont. – Honnan a fenéből tudjam? De ez a sofőr négy éve dolgozik az UPS-nél, és azt mondja, ilyet még soha nem látott.

– Megbízható a sofőr vallomása?

– Poulton szerint igen. Azt mondja, rendes, értelmes, és hajlandó akár a Bibliára is megesküdni.

– Szóval, maga mit gondol?

Blake megrázta a fejét. – Ha lenne valami ötletem, magának mondanám el először.

Mély csönd lett az irodában.

– Elnézést kell kérnem – szólalt meg Reacher –, amiért nem vezetett sehová az elméletem.

Blake elhúzta a száját. – Ugyan. Érdemes volt utánajárni. Mi is így ítéltük meg, különben nem engedtük volna el.

– Lamarr bent van?

– Miért?

– Szeretnék tőle is bocsánatot kérni.

Blake megrázta a fejét. – Otthon van. Nem jött még vissza azóta. Azt mondja, romokban hever. El is tudom képzelni. Nem okolhatjuk.

Reacher bólintott. – Rengeteg stressz érte. Ráfér a pihenés. Elutazhatna egy kicsit valahová.

Blake vállat vont. – Hová? Nem hajlandó repülőre ülni. És nem örülnék, ha most sokat vezetne, ilyen állapotban.

Aztán a tekintete hirtelen megkeményedett. Mintha megint visszakerült volna a földre.

– Keresek egy másik konzultánst – mondta. – És ha találtam, maga elmehet. Nem jut sehová. Átadom a New York-iak kezébe.

Reacher bólintott.

Blake elfordult. Harper megérezte, hogy a beszélgetésnek vége, és kivezette Reachert az irodából. Ki a liftbe, fel a földszintre, fel a harmadikra. Végigsétáltak a folyosón az ismerős ajtóig.

– Vajon miért várta azt a csomagot Alison? Mikor a többiek nem?

Reacher vállat vont. – Nem tudom.

Harper kinyitotta az ajtót.

– Akkor jó éjszakát – mondta.

– Haragszik rám?

– Elpocsékolt harminchat órát.

– Nem, befektettem harminchat órát.

– Mibe?

– Azt még nem tudom.

Harper megvonta a vállát. – Maga nagyon fura pasas.

Reacher bólintott. – Sokan mondták már.

Barátian arcon csókolta a nőt, mielőtt az elhúzódhatott volna, aztán belépett a szobájába. Harper megvárta, amíg becsukódik az ajtó, majd visszaindult a lifthez.

Az ágyat időközben áthúzták, új szappan és sampon is volt kitéve, új borotva és borotvahab. Reacher felfelé fordította a poharat, és belerakta a fogkeféjét. Az ágyhoz ment és végignyúlt rajta, felöltözve, kabátban. A mennyezetre bámult. Aztán felkönyökölt, és fogta a telefont. Jodie számát hívta. Négyszer kicsöngött, aztán megszólalt Jodie hangja, álmosan motyogva.

– Tessék, ki az?

– Én vagyok – mondta Reacher.

– Hajnali három óra van.

– Majdnem.

– Felébresztettél.

– Ne haragudj.

– Hol vagy?

– Quanticóban, bezárva.

Jodie hallgatott. Reacher hallotta a vonal zúgását és New York távoli éjszakai zajait. Egészen halk autódudák, és egy nagyon távoli sziréna vijjogása.

– Hogy áll a nyomozás? – kérdezte Jodie.

– Sehogy. Fel akarnak váltani valaki mással. Nemsokára otthon leszek.

– Otthon?

– New Yorkban.

Jodie hallgatott. Reacher hallotta a sürgetően vijjogó szirénát Talán ott a Broadwayen lehet, gondolta, Jodie ablaka alatt.

– A ház eladása nem változtat semmin, mondtam.

– Holnap van a vezetői értekezlet.

– Akkor ünneplünk – mondta Reacher. – Majd ha hazaértem.

Már ha nem kerülök börtönbe. Deerfielddel és Cozóval még nem tisztáztam a dolgokat.

– Azt hittem, szemet fognak hunyni.

– Úgy lett volna, ha segítek nekik. De nem tudtam segíteni.

Jodie megint hallgatott egy darabig.

– Eleve nem lett volna szabad belekeveredned.

– Tudom.

– Azért szeretlek.

– Én is téged. Sok szerencsét holnapra.

– Neked is.

Reacher lerakta a kagylót, visszafeküdt az ágyra, és újból a mennyezetet kezdte bámulni. Próbálta Jodie-t maga elé idézni, de Lisa Harpert és Rita Sdmecát látta maga előtt. A két legutóbbi nő, akiket ágyba akart vinni, de a körülmények miatt nem lehetett. Scimeca esetében teljesen helytelen lett volna, Harper esetében hűtlenség. Teljesen jó okok, de azért az ösztönökön ez nem változtat. Harper testére gondolt, a mozgására, ártatlan mosolyára, őszinte, nyílt tekintetére. Scimeca arcára, a láthatatlan sebekre, a fájdalomra a tekintetében. Újra felépítette az életét Oregonban, virágok, zongora, kifényesített bútorok, bezárkózott, védekező otthonosság. Reacher behunyta a szemét, aztán kinyitotta, és mereven bámulta a fehérre festett mennyezetet. Aztán hirtelen megint felkönyökölt, és felkapta a telefont, Benyomta a nullát, remélte, így a telefonközpont fog jelentkezni.

– Tessék? – szólalt meg egy idegen hang.

– Reacher vagyok, a harmadik emeletről.

– Tudom, ki maga és hol van.

– Lisa Harper itt van még?

– Harper ügynök? Kérem, várjon egy kicsit.

A vonal elnémult, zene nem volt, se rögzített hirdetések, semmi. Aztán megint megszólalt a hang.

– Harper ügynök még itt van – közölte.

– Megmondaná neki, hogy beszélni szeretnék vele? Most azonnal.

– Átadom az üzenetet – mondta a hang.

A vonal elnémult. Reacher felült az ágy szélére, az ajtóval szemben, és várt.

Amikor Virginiában hajnali három óra van, a Csendes-óceán partjánál éjfél. Rita Scimeca mindig ilyenkor szokott lefeküdni. Minden este ugyanaz a rutin, részben, mert természete szerint hajlott a rendszerességre, amit a katonai kiképzés is megerősített benne, másrészt, mert ha az ember egyedül van, és mindig is egyedül volt, akkor nem nagyon lehet olyan sokféleképpen befejezni a napot.

A garázsban kezdte. Lekapcsolta az automata ajtónyitót, eltolta a reteszt, ellenőrizte, hogy be van-e zárva a kocsi ajtaja, és leoltotta a villanyt. Bezárta a pinceajtót, ellenőrizte a kazánt. Felment a házba, eloltotta a villanyokat, és bezárta az előszobaajtót. Ellenőrizte, hogy a bejárati ajtó is zárva van-e, eltolta a reteszt, felrakta a biztonsági láncot.

Aztán megnézte az ablakokat. Összesen tizennégy ablak volt a házon, mindegyik zárható. Ilyenkor késő ősszel, amikor már hideg van, amúgy is mindig zárva voltak, de azért egyenként ellenőrizte őket. Aztán visszament a nappaliba, és vitt egy rongyot a zongorához. Délután négy órán keresztül játszott, többnyire Bachot, leginkább közepes tempóban. Most letörölgette a billentyűket. Fontos letörölni a savakat, amiket az ember keze otthagy. Tudta ugyan, hogy a billentyűk valami modern műanyagból vannak, de megszokta, hogy letörölgesse őket. Ha az ember jól bánik a zongorával, meghálálja.

Alaposan letörölgette a billentyűket, mélyen dörgő hangokat csalva ki alul és magasan csilingelőket a másik végén, mind a nyolcvannyolc billentyűt. Lecsukta a zongora tetejét, aztán visszavitte a rongyot konyhába. Leoltotta a villanyt, és a sötétben feltapogatózott az emeletre, a hálószobába. A fürdőszobában megmosakodott, fogat mosott, a megszokott szigorú sorrendben. Kicsit ferdén állt meg a mosdókagyló előtt, hogy ne kelljen a kádra néznie. Nem nézett rá, mióta Reacher elmesélte a festék-dolgot

Aztán átment a hálószobába, és ágyba bújt. Felhúzott térdét átkarolva feküdt. Reacherre gondolt. Kedvelte, komolyan. Jó volt újra látni. Aztán a másik oldalára fordult, és próbált inkább másra gondolni, úgysem látja soha többé.

Reacher húsz percet várt, míg nyílt az ajtó, és megjött Harper. Nem kopogott, csak bejött a kulcsával. Csak ingben volt, az ujja könyékig feltűrve. A haja kibontva. Melltartó nem volt rajta, lehet, hogy a motelszobában hagyta.

– Beszélni akart velem? – kérdezte.

– Még mindig dolgozik az ügyön?

Harper beljebb lépett a szobába, és vetett egy pillantást a tükörbe. Megállt a fésülködőasztalka mellett, és szembefordult Reacherrel.

– Persze. Ha valaki egyszerű mezei ügynök, annak megvan az az előnye, hogy nem neki kell elvinni a balhét mások hülye ötletei miatt.

Reacher hallgatott. Harper csak nézte.

– Mit akar?

– Kérdezni akartam valamit. Mi történt volna, ha már tudunk a csomagban küldött festékről, és megkérdezzük róla Alison Lamarrt? Vajon mit mondott volna?

– Valószínűleg ugyanazt, mint a sofőr. Poulton azt mondta, a fickó megbízhatónak látszott.

– ő megbízható, de Alison Lamarr hazudott volna nekünk.

– Ugyan miért?

– Mert mindnyájan hazudnak. Hét nővel beszéltünk, és mindegyik hazudott. Homályos sztorik lakótársakról meg téves szállításokról? Mind halandzsa volt. Ha korábban beszéltünk volna Alisonnal, ő is valami ilyen mesét adott volna elő.

– Honnan tudja?

– Mert Rita Scimeca hazudott nekünk, ez biztos. Most jöttem rá. Nem volt neki lakótársa. Soha. Ez teljes képtelenség.

– Miért?

– Sehogy se stimmelne. Látta, milyen a lakása. Látta, hogyan él. Milyen mániákusan rendes minden, hogy ragyog a tisztaságtól.

Ha valaki így él, nem viseli el, hogy más is betegye a lábát a házába. Minket is elég hamar kidobott, pedig én tényleg jó barátja voltam. És a pénz miatt se lehetett rá szüksége, hogy közösen bérelje a házat valakivel. Látta, milyen vadonatúj kocsija van. És a zongora. Tudja, mennyibe kerül egy ilyen zongora? Talán még drágább, mint az autó. Ez mind jelzésértékű.

– Hová akar kilyukadni?

– Oda, hogy ő is számított a küldeményre, ahogy Alison is. Ahogy az összes nő, aki kapott. Megjött a doboz, mire ők azt mondták, „remek!”, ahogy Alison is, helyet csináltak neki, és szépen tárolták.

– Ez lehetetlen. Miért tették volna?

– Mert a gyilkos valahogy irányítja őket. Ráveszi őket, hogy vegyenek részt a dologban. Rávette Alisont, hogy állítsa össze neki a listát, rávette Lorraine Stanleyt, hogy lopja el a festéket, és rejtse el Utahban, rávette, hogy a kellő időben küldje szét, rávette mindegyiküket, hogy vegyék át a küldeményt, aztán, amíg kell, tárolják. Rávette őket, hogy a szállítócédulát dobják el, és arra is, hogy ha megkérdezik őket, hazudjanak valamit.

Harper Reacherre meredt. – De hogy a pokolba tudná ezt megcsinálni?

– Fogalmam sincs – mondta Reacher.

– Zsarolással? Fenyegetéssel? Azt mondja nekik, ha segítenek, akkor a többieket megöli, de őt nem?

– Fogalmam sincs. Sehogy se áll össze a kép. Azért egyikük se volt egy gyáva nő, nem? Alison semmi esetre se úgy nézett ki. Azt pedig tudom, hogy Rita Scimecát nem könnyű megijeszteni.

Harper csak bámult rá.

– És nemcsak egyszerűen arra veszi rá őket, hogy vegyenek részt a dologban – mondta aztán. – Ráadásul még lelkesednek is. Alison azt mondta, hogy „remek!”, amikor megérkezett a küldemény. Mintha megkönnyebbült volna.

– És mit akar tőlem, most mit csináljak? – kérdezte Harper. Reacher vállat vont. – Csak gondolkozzon. Maga az egyetlen, aki most tehet is valamit. A többiek úgyse jutnak sehová, ha abba az irányba folytatják, amerre most tartanak.

– El kell mondania Blake-nek.

Reacher megrázta a fejét. – Blake nem fog rám hallgatni. Eljátszottam nála a hitelemet. Magától függ minden.

Harper leült az ágyra, mintha hirtelen bizonytalanul állna a lábán. Reacher ránézett, furcsa tekintettel.

– Mi az? – kérdezte a nő.

– A kamera működik még?

Harper megrázta a fejét. – Nem, azt feladták. Miért?

– Mert meg akarom csókolni.

– Minek?

– Jólesett.

Harper elpirult. – De semmi több? Reacher bólintott.

– Hát jó.

Odafordult hozzá. Reacher átkarolta és megcsókolta. Úgy mozgatta a fejét, mint a múltkor. Odaszorította az ajkát és a szájába dugta a nyelvét. Reacher végigsimított a hátán. A nő a hajába túrt az ujjaival. Sürgető és mohó volt a nyelve. Aztán mellkasára tette a kezét, és kifulladva eltolta magától.

– Most kéne abbahagyni – mondta.

– Igen, azt hiszem.

Harper bizonytalanul felállt. Előrehajolt, és hátradobta a haját.

– Most megyek. Holnap találkozunk.

Kinyitotta az ajtót és kilépett. Reacher hallotta, hogy elhalad a lift felé. Megint végignyúlt az ágyon. Nem tudott aludni, csak gondolkozott. Az engedelmességről, az eszközökről, a motivációról és a lehetőségekről. Az igazságról és hazugságokról. Öt órán át törte a fejét, megállás nélkül.

Harper reggel nyolckor jött vissza. Üdén ragyogott, másik öltöny és nyakkendő volt rajta. Áradt belőle az energia. Reacher fáradt volt, gyűrött, izzadt, melege volt és fázott egyszerre. De ott állt az ajtónál, begombolt kabátban, várta a nőt, és szíve sürgetően vem

– Gyerünk, induljunk – mondta. – Most azonnal.

Blake az irodájában volt, az íróasztalnál ült, ugyanúgy, mint a legutóbb. Lehet, hogy ott töltötte az egész éjszakát. Az UPS faxa még mindig ott hevert a könyökénél. A tévékészülék ugyanúgy bekapcsolva, elnémítva. Ugyanaz a hírcsatorna ment. Egy riporter ácsorgott a Pennsylvania Avenue-n, a háta mögött látszott a Fehér Ház. Szépnek nézett ki az idő: ragyogó, kék ég, tiszta, hideg levegő. Kellemes nap az utazásra.

– Ma újból átnézik a dossziékat – jelentette ki Blake.

– Nem lehet, el kell utaznom Portlandbe – mondta Reacher. – Megkaphatnám a repülőt?

– A repülőt? Megőrült? Szó se lehet róla!

– Oké – vonta meg a vállát Reacher.

Az ajtóhoz lépett. Még egyszer visszanézett, aztán kiment a folyosóra. Megállt némán és mozdulatlanul a szűk helyen. Harper elnyomakodott mellette.

– Miért, mi van Portlandben? – kérdezte.

Reacher ránézett. – Az igazság és a hazugságok – mondta.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Jöjjön velem, és megtudja.

27. fejezet

Mi a fene ez az egész? – kérdezte Harper.

Reacher megrázta a fejét. – Nem mondhatom el. Teljesen őrültnek tartana. Egyszerűen faképnél hagyna.

– De miért? Mondja el!

– Nem tehetem. Egyelőre csak egy kártyavár az egész. Akárki szét tudná fújni. Saját szemével kell látnia, különben nem hiszi el. Sőt nekem is saját szememmel kell látnom. Azt akarom, maga is legyen ott a letartóztatásnál.

– Miféle letartóztatásnál? Mondjon már valamit!

Reacher megint megrázta a fejét. – Hol van a kocsija?

– A parkolóban.

– Akkor menjünk.

Rita Scimeca a katonai szolgálat alatt megszokta, hogy mindig pontban hatkor van az ébresztő, és ehhez civilként is ragaszkodott. A huszonnégyből mindig hat órát aludt, éjféltől másnap reggel hatig. Élete egynegyede. Aztán felkelt, hogy szembenézzen a fennmaradó háromnegyeddel.

Üres napok végtelen sora… Késő ősszel már a kertben sem volt tennivaló. A téli hidegek túl könyörtelenek voltak errefelé ahhoz, hogy bármilyen növény túlélje. Tehát ültetni csak tavasszal lehetett, a metszést és a takarítást pedig a nyár végére elvégezte. Késő ősszel és télen az ajtó zárva maradt, és ő az egész napot bent töltötte.

Úgy tervezte, ma Bachhal foglalkozik. A Háromrészes invenciókat gyakorolta. Nagyon szerette ezt a darabot, azt, ahogy a zene halad előre, egyre tovább és tovább, könyörtelen logikával, míg végül visszaérkezik oda, ahonnan elindult. Mint Mauritius Escher rajzai a végtelen lépcsősorokról. Csodálatos, de nehéz darab. Nagyon lassan játszotta. Először az egyes akkordokat dolgozta ki, aztán a frazírozást, majd az egész jelentését, és legvégül a tempót. Nincs annál szörnyűbb, mint túl gyorsan és rosszul játszani Bachot.

Lezuhanyozott, aztán a hálószobában felöltözött. Sietett, mert hideg volt a házban. Errefelé északnyugaton már az ősz is nagyon hideg évszak. De ezen a napon ragyogott az ég. Rita Scimeca kinézett az ablakon, és látta, hogy az égbolton vörösen ragyogó sávok húzódnak, mintha izzó acélrudak lennének. Később már felhős lesz az ég, a napkorong épp csak derengeni fog. Olyan lesz, mint sok más nap. Nem is rossz, nem is jó, de elviselhető.

Harper egy pillanatra megállt az alagsori folyosón, aztán elindult a lifthez, és felmentek a földszintre. Kiléptek a hidegbe, és odasétáltak a kocsihoz. Egy kis, sárga, kétüléses autó volt. Reacher még soha nem látta. Harper kinyitotta, Reacher pedig a fejét behúzva, nagy nehezen bepréselte magát az ülésre. Harper vetett rá egy pillantást, aztán az ölébe dobta a táskáját, és ő is beült. Szinte összeért a válluk, olyan szűken voltak. Amikor Harper a sebességváltóhoz nyúlt, a könyöke nekiütközött Reacher könyökének.

– Akkor hogy megyünk?

– Kénytelenek leszünk repülőjegyet venni. Gondolom, menjünk a Nationalre. Van hitelkártyája?

Harper megrázta a fejét.

– Mind üres.

– Az összes?

Harper bólintott. – Pillanatnyilag egy fillérem sincs.

Reacher nem szólt semmit.

– Na és magának? – kérdezte a nő.

– Nekem soha nincs – mondta Reacher.

A Bach-invenciók közül a BWV 791 – es az ötödik, és ez az egyik legnehezebb, de ez volt Rita Scimeca kedvence. Az ember elméjéből indul ki a zene, végigbizsereg a vállán, a karján, a kezén, az ujjain. Az egész darab szeszélyes semmiség, ugyanakkor mégis teljesen komolyan kell hangzania, egyszerre tökéletesre csiszoltnak és őrültnek. A lelke mélyén azt gyanította, Bach is őrült volt egy kicsit.

A zongora sokat segített. Elég nagy volt ahhoz, hogy a hangja zengő legyen, de a finom árnyalatokat is jól kihozta. Kétszer végigjátszotta az egészet, feles tempóban, és aránylag meg volt vele elégedve. Úgy döntött, három órát játszik, aztán megebédel, utána rendet tesz a házban. Hogy délután mit csinál, azt még nem döntötte el. Talán tovább zongorázik.

Korán elfoglalod a megfigyelőhelyedet. Elég korán ahhoz, hogy figyelemmel kísérhesd a nyolcórás váltást. Végignézel mindent. Ugyanúgy folyik, mint előző nap. Az FBI embere még ébren van, de már alig tud figyelni. Megérkezik a Crown Vic, megáll egymás mellett a két autó, váltanak pár szót. A Buick elindul, a Crown Vic visszafordul az úton, és leparkol a helyére. A motor leáll, és a rendőr feje a ház felé fordul. Lejjebb csúszik az ülésen, és megkezdődik az utolsó műszakja. Mert holnaptól azt sem fogják rábízni, hogy a forgalmat irányítsa az északi sarkkörön.

Szóval, akkor hogy megyünk? – kérdezte megint Harper.

Reacher kicsit hallgatott. – Így – mondta aztán.

Belenyúlt a nő táskájába, és kivette a mobiltelefont. Lehunyta a szemét, és maga elé idézte, ahogy ott ült Jodie konyhájában, és telefonált. Próbálta felidézni a számokat. Lassan, egyenként, reménykedve benyomkodta őket. Egy hosszú percig csöngött. Aztán felvették. Egy mély hang szólalt meg, kicsit kifulladva.

– John Trent ezredes, tessék.

– Reacher vagyok. Mondja csak, még mindig kedvel engem?

– Miért?

– Szükségem lenne egy repülőre. Két személy, az Andrews reptérről Portlandbe.

– Mikor?

– Mondjuk most azonnal.

– Ugye, most viccel?

– Nem. Már elindultunk az Andrewsra. Félóra múlva ott vagyunk.

Egy másodpercig csönd volt.

– Az Andreswról Portlandbe?

– Igen.

– Milyen hamar kell odaérniük?

– A lehető leghamarabb. Megint csönd.

– Jól van – mondta aztán Trent.

A vonal elnémult. Reacher összecsukta a telefont.

– Segít? – kérdezte Harper.

Reacher bólintott.

– Tartozik nekem. Akkor indulhatunk.

Elhajtottak az őr mellett, aztán a kanyarban elhaladtak az első haditengerészeti ellenőrző pontnál. Reacher a szeme sarkából látta, hogy meglepett arcok fordulnak utánuk.

– Tehát miről van szó? – kérdezte Harper.

– Az igazságról és a hazugságokról. Az eszközről, a motivációról és a lehetőségekről. Minden nyomozás szentháromsága. Az az igazán jó, ha a háromból három stimmel, igaz?

– Én egyet se tudok összehozni – mondta Harper. – Mi a megoldás kulcsa?

Elszáguldottak a második ellenőrző pont mellett.

– Apróságok. Tulajdonképpen mindent tudunk, amit tudnunk kell a megoldáshoz. Egy részét már napok óta tudjuk. De mindent elrontottunk. Nagy hibákat követtünk el, és téves feltételezéseink voltak.

Harper balra kanyarodott, a 95-ös útra. Nagy volt a forgalom, még idáig ért a Washington felé áramló reggeli kocsisor. Harper sávot váltott, de hiába, előtte összetorlódtak az autók.

– A francba – mormolta Reacher.

– Ne aggódjon. Scimecára vigyáznak. A többi nőre is.

– De nem eléggé. Amíg mi oda nem érünk, nincsenek biztonságban. A gyilkos nagyon, de nagyon agyafúrt.

Harper bólintott. Balra, majd jobbra húzódott, keresve a leggyorsabb sávot, de mind lassú volt. A sebességmutató egyre jobban visszaesett.

A távcsővel végignézed, amikor először vécére megy. Egy órája ült a kocsiban, és a kávét kortyolgatta, amit magával hozott Mostanra hatott. Kinyílik az ajtó, megfordul az ülésen, kirakja a lábát, és kiszáll. Mereven mozog a sok üléstől. Nyújtózkodik egyet, egyik kezével megtámaszkodik a kocsi tetején. Becsapja az ajtót, és odasétál a ház előtti behajtóúthoz, majd végigballag a kerti ösvényen. Fellépked a terasz lépcsőin. Becsönget. Kicsit hátrább lép, és vár.

A nőt nem látod innen, amikor ajtót nyit. De a férfi bólogat és mosolyog, aztán bemegy. Továbbra is az ajtón tartod a távcsövet. Három-négy perc múlva ismét nyílik az ajtó, kilép a rendőr, és a vállán át még hátraszól valamit. Aztán megfordul, és visszasétál az ösvényen, visszamegy a kocsihoz, és beül. Az ajtó becsapódik, a kocsi kicsit rugózik. A rendőr elhelyezkedik az ülésen. A feje a ház felé fordul. Figyel.

Harper kihúzódott a kis autóval az útpadkára, és elhúzott a beragadt kocsisor mellett. Durva kaviccsal volt felszórva az út széle. A bal oldalukon kamionok álltak sorban, amelyeknek a kerekei majdnem magasabbak voltak, mint Harper kis autója.

– Milyen hibákat követtünk el? – kérdezte. – Milyen téves feltételezésekről beszél?

– Elég ironikusak, az adott körülmények között – mondta Reacher. – De nem egészen a mi hibánk. Azt hiszem, lenyeltünk egy-két jó nagy hazugságot.

– Milyen hazugságot?

– Gyönyörű, óriási, hajmeresztő hazugságokat – mondta. – Olyan óriásiak és szemet szúróak, hogy szinte csoda, hogy senki nem vette észre.

Scimeca vett egy mély levegőt, és próbált megnyugodni, miután a rendőr kiment. Egész nap ki-be járkál. Megzavarja a koncentrációban. Ha az ember jól akarja játszani ezt a darabot, ahhoz majdnem valamiféle transzban kell lennie. És ez az átkozott hülye rendőr állandóan megzavarja!

Leült, és újból végigjátszotta az egészet, az első hangtól az utolsóig. A hangjegyek tökéletesen a helyükön voltak, de ez még semmi. Mi ennek az egésznek a jelentése? Van-e benne bármi érzelem és gondolat? Úgy sejtette, igen. Újból eljátszotta, aztán még egyszer. Magában elmosolyodott. Az arca visszatükröződött a zongora fényes fekete fedelén. Igen, halad. Most már csak a tempót kell kicsit felgyorsítani, de azért nem túlságosan. Jobban szerette Bachot lassan. Ha túl gyorsan játsszák, attól triviális lesz. Habár alapjában véve ez egy triviális zene. De ez mind beletartozik Bach gondolatjátékába. Szándékosan triviális zenét irt, amit nem lehet másképp játszani, mint a legnagyobb ünnepélyességgel.

Felállt és nagyot nyújtózkodott. Lecsukta a zongora tetejét, és kiment az előszobába. Az ebéd a következő megoldandó probléma. Rá kell kényszerítenie magát, hogy egyen valamit.

Nyilván mindenkinek probléma ez, aki egyedül él. Egyedül enni nem túl jó szórakozás.

Az előszobában lábnyomok sötétlettek a parkettán. Nagy, sáros cipőtalpak nyomai. Az a nyavalyás rendőr, aki mindent tönkretesz! A zongorázást. A parkettát. Rábámult a sárfoltra, és közben megszólalt a csengő. Már megint itt van ez az idióta. Mi a fene van ezzel? Valami baj van a hólyagjával? Scimeca megkerülte a lábnyomokat, és kinyitotta az ajtót.

– Nem – mondta.

– Tessék?

– Nem, nem jöhet be. Elegem van.

– De hölgyem, muszáj. Megbeszéltük előre.

– Sajnálom, meggondoltam magam. Nem akarom, hogy idemászkáljon. Megőrjít vele.

– Muszáj itt lennem.

– Nevetséges. Nincs szükségem a védelmükre. Menjen el, jó? Határozottan becsukta az ajtót, rázárta, és kiment a konyhába.

A rendőr nem ment be. Nagyon figyelmesen végignézed, mi történik. Csak áll a teraszon, először meglepetten, aztán kicsit morcosan. Látod a testbeszédéből. Háromszor mond valamit, kicsit védekezően, aztán az ajtó nyilván becsukódott, mert hirtelen hátralép. Sértettnek látszik. Mozdulatlanul áll és bámul, aztán sarkon fordul, és visszasétál az ösvényen, ahol fél perccel előbb odament. Mi történhetett?

Megkerüli a kocsit, kinyitja az ajtót. Nem ül be teljesen, csak féloldalt, a lába kint marad a földön. Odanyúl a rádió mikrofonjához. Pár másodpercig a kezében tartja, nézi, gondolkozik. Aztán visszateszi. Nyilván mégse szól be a kapitányságra. Ugyan mit mondhatna? „Őrmester úr, nem engedik, hogy bemenjek pisilni?” Akkor most mit fog csinálni? Vajon változtat ez valamit az egész helyzeten?

Úgy értek oda az Andrews légibázisra, hogy majdnem végig az útpadkán haladtak, ahol lehetett, behúzódva a szélső sávba. A támaszpont a nyugalom szigetének hatott. Egyetlen helikopter volt a levegőben, de olyan messze, hogy a zaj nem hatolt el idáig. Trent meghagyta Reacher nevét a kapunál, az őr már várta őket. Felemelte a sorompót, és azt mondta, parkoljanak le a haditengerészet irodája előtt, és menjenek be.

Harper megállt a kis sárga kocsival négy olajzöld Chevrolet mellett. Kiszállt, és Reachert követve, az iroda ajtajához sétált. Egy tizedes jól megbámulta, aztán intett, hogy bemehetnek a kapitányhoz. A kapitány is megbámulta, és közölte velük, hogy egy új teherszállító Boeinget tesztelnek, amelynek az útvonalát átirányították San Diegóból Portland felé. Ezzel elviszik őket. Ők lesznek az egyetlen utasok. Felszállás három óra múlva.

– Három óra? – kérdezte Reacher.

– Portland polgári repülőtér – mondta a kapitány. – Máskorra nem tudtunk leszállási engedélyt kapni.

Reacher hallgatott. A kapitány megvonta a vállát. – Ennél többet nem tehetett az ezredes úr – mondta.

28. fejezet

A kapitány elvezette őket egy kis váróhelyiségbe, a második emeletre. Kopár helyiség volt, neonvilágitással, a padlón linóleum. Az alacsony asztalok körül összehajtható, műanyag székek álltak rendetlen összevisszaságban. Az asztalokon kávéscsészék lenyomatai. A sarokban a szemetes, tele kidobott műanyag poharakkal.

– Nem valami szép – mentegetőzött a kapitány –, de nincs más. A nagykutyák is itt szoktak várni.

De biztos nem három órát, tette hozzá gondolatban Reacher. Mégsem mondott semmit, csak megköszönte, majd megállt az ablaknál, és kibámult a felszállópályára. Nem nagyon történt semmi odakint. Harper megállt mellette egy pillanatra, aztán elfordult, és leült egy székre.

– Mondjon már valamit! Mi ez az egész?

– Kezdjük a motivációval. Kinek van indítéka a gyilkosságokra?

– Nem tudom.

– Menjünk vissza Amy Callanhez. Tegyük fel, hogy ő lett volna az egyetlen áldozat, akkor kit gyanúsítanának?

– A férjét.

– Miért a férjét?

– Ha egy férjezett nő az áldozat, mindig a férjet vizsgáljuk meg először. Mert az indíték a legtöbbször személyes. És egy nőhöz legközelebb álló személy a férje.

– És mit vizsgálnának rajta?

– Amit mindig. Alaposan kifaggatnánk, megvizsgálnánk az alibijét, addig kutatnánk, amíg rá nem bukkanunk valamire.

– És ő nem tartana ki, igaz?

– Előbb vagy utóbb biztos megtörne.

Reacher bólintott. – Jó, akkor tegyük fel, hogy Amy Callan férje a gyilkos. Hogy kerülhetné el, hogy így rászánjanak a nyomozók?

– Nem kerülheti el.

– De igen. úgy, hogy keres néhány nőt, akik valamiben hasonlítanak a feleségére, és azokat is elteszi láb alól. Valami bizarr módon, mert tudja, hogy akkor mindenki összevissza fog találgatni, hogy mi lehet ennek az értelme. Elterelheti magáról a figyelmet a többi gyilkossággal, mert így elrejti a személyes motivációját. Hol lehet a legjobban elrejteni egy homokszemet?

Harper bólintott. – A sivatagban.

– Pontosan.

– Tehát, Callan férje a gyilkos?

– Nem, nem ő. De?

– De a lényeg az, hogy csak az egyik nő ügyében kell megtalálnunk az igazi motivációt – mondta Harper. – Nem ugyanaz a motiváció az összesnél. A többi csak félrevezetés. Homokszem a sivatagban.

– Az bizony. Leplezés, ködösítés, háttérzaj.

– De melyikük? Melyikük volt az igazi áldozat?

Reacher nem felelt semmit. Ellépett az ablaktól, leült és várt.

Vársz. Hideg van idefent a hegyekben, és kényelmetlen itt guggolni a sziklák tövében. A szél nyugatról fúj, és nyirkos. De te csak vársz. A megfigyelés nagyon fontos. Tudod, hogy ha koncentrálsz, bármit megtehetsz. Bármit a világon. Tehát vársz.

Figyeled a rendőrt a kocsiban, és azzal szórakozol, hogy elképzeled, milyen kínos helyzetben van. Százméternyire van tőled, de egy másik világban. Te akármikor elmehetsz innen a szikla mellől, és az egész hegyvidéket használhatod vécének. Ő meg ott rostokol a civilizáció kellős közepén, emberek, utcák, járdák, kertek között. Le is tartóztatnák, ha itt végezné el a dolgát. Saját magát kéne letartóztatnia! A motor nem jár, úgyhogy a kocsiban jó hideg lehet. Ettől jobb vagy rosszabb?

Figyeld és vársz.

A kapitány visszajött, valamivel azelőtt, hogy letelt volna a három óra. Levezette őket a földszintre, és kimentek ugyanazon az ajtón, ahol bejöttek az épületbe. Egy autó várakozott odakint.

– Kellemes utazást – mondta a kapitány.

A kocsi megkerülte a reptér betonját, és odavitte őket egy magányosan várakozó Boeinghez. Az üzemanyagot szállító tartálykocsi épp távozott, karbantartók sürögtek-forogtak a gép körül, amely szemlátomást vadonatúj volt és ragyogó fehér.

– Addig nem festik le őket, míg nem tesztelték le, hogy jól működik-e – magyarázta a sofőr.

Az elülső kabinajtóhoz egy kerekes lépcsőt toltak. Egyenruhás pilóták álltak a tetejénél, kezükben kitömött aktatáskával és dossziékkal.

– Isten hozta önöket a fedélzeten – üdvözölte őket a másodpilóta. – Gondolom, nem lesz nehéz üres helyet találni.

A gépen kétszázhatvan hely volt. Átlagos utasszállító gép volt, csak az utasok kényelmét szolgáló apróságok nélkül. Nem volt tévé, nem voltak magazinok, nem voltak a stewardessek hívására szolgáló gombok. Se takarók, se párnák, se fülhallgatók a rádióhoz. Az ülések egyforma khekiszínűek voltak, a huzat vadonatúj szagot árasztott. Reacher oldalt elnyúlva elfoglalt három helyet, és az ablaknak támaszkodott.

– Jó sokat repültünk az elmúlt pár napban – jegyezte meg.

Harper leült mögötte, és becsatolta az övet.

– Az biztos.

A másodpilóta odakiáltott nekik a folyosó végéről: – Ez nem polgári járat, úgyhogy a repülés előtti üdvözlés a hadsereg stílusában lesz megtartva, rendben? A lényeg az, hogy ne féljenek, nem fogunk lezuhanni. Ha meg mégis, úgyis azonnal fasírt lesz belőlünk, és pillanatok alatt szénné égünk, akkor meg minek aggódni?

Reacher elmosolyodott. Harper nem vett tudomást a viccelődésről.

– Szóval, melyikük az igazi célpont? – kérdezte megint.

– Találja ki – mondta Reacher.

A gép kicsit hátrált, aztán elindult a felszállópálya felé. Egy perc múlva már a levegőbe is emelkedtek, simán, halkan zúgó, erőteljes motorokkal. Nemsokára Washington fölött repültek el, és még magasabbra emelkedtek. Aztán már a felhők között repültek tovább nyugati irányba, beállva a repülési magasságba.

A fickó még mindig kitart. Nem szállt ki a kocsiból, és a kocsi nem mozdult a ház elől. Végignézted, ahogy a kollégája meghozta neki zacskóban az ebédet, és egy nagy, háromdecis pohárban kávét. Szerencsétlen nemsokára elég rémesen fogja érezni magát, ha ezt megissza. De a te terveidet ez nem befolyásolja. Hogy is befolyásolhatná'? Két óra van, itt az ideje, hogy telefonálj.

Szétnyitod a lopott mobilt. Benyomkodod a számokat. Hallod, hogy kicsöng. Behúzódsz a szikla mögé és várod, hogy beszélhess. Itt a szikla tövében kicsit melegebb van, nem ér úgy a szél. A telefon egyre csak csöng. Vajon felveszi a nő? Lehet, hogy nem. Egy ilyen makacs nőszemély, aki nem hagyja, hogy a testőre használja a fürdőszobáját, lehet, hogy a telefont se lesz hajlandó felvenni. Egy pillanatra pánik fut át rajtad. Mit csinálsz, ha nem veszi fel? Végül felveszi.

– Halló?

A hangja fáradt, bosszús és védekező. Azt hiszi, a rendőrkapitány akar panaszkodni. Vagy az FBI embere akar a lelkére beszélni.

– Hello, Rita – mondod neki.

Érzed, hogy amint meghallja a hangodat, megnyugszik.

– Tessék? – mondja.

Elmondod neki, mit akarsz tőle, mit csináljon.

Az első biztosan nem – mondta Harper. – Az elsőt találomra választotta, hogy eltereljen minket a nyomról. Talán még a második sem. A második csak arra kell, hogy kiderüljön, sorozatgyilkosságról van szó.

– Egyetértek – bólintott Reacher. – Callan és Cooke csak elterelő hadművelet volt.

Harper bólintott és hallgatott. Átült a Reacher háta mögötti ülésről a mellette levő széksorba. Furcsa érzés volt egy teljesen üres repülő. Ismerős, de furcsa. Sehol senki körülöttük, csak az egyforma, üres széksorok.

– De nem is hagyja túl későre – folytatta Harper. – Van egy célpontja, szeretné elintézni, még mielőtt kinyomoznak valamit a hatóságok.

– Ezzel is egyetértek – bólintott megint Reacher.

– Tehát a harmadik vagy a negyedik.

Reacher csak bólintott.

– De melyikük? – kérdezte Harper. – Mi a megoldás kulcsa?

– Minden. Ahogy eddig is. A nyomok. A földrajzi elhelyezkedés, a festék, az erőszakosság hiánya.

Rita Scimeca ebédje egy kicsit ráncos almából és egy darab svájci sajtból állt, ennyit talált a hűtőben. Szépen felszolgálta magának tányéron, hogy legalább a külsőségeket megőrizze. Aztán elmosta a tányért, visszarakta a konyhaszekrénybe, kiment az előszobába, és kinyitotta az ajtót. Egy pillanatra megállt a hidegben, aztán végigsétált a kerti úton. A rendőrségi autó ott állt a behajtóút végében, keresztben. A rendőr meglátta, hogy a nő közeledik, és leeresztette az ablakot.

– Csak azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek – mondta Scimeca, a tőle telhető legkedvesebb hangon. – Nem kellett volna azt mondanom az előbb. Csak kezdek kicsit belefáradni a dologba. Bejöhet bármikor, amikor csak akar.

A rendőr kicsit értetlenül bámult rá, mintha azt gondolná magában, hogy csak nőkkel ne kezdjen az ember.

– Hát, akkor most be is mennék – mondta a rendőr. – Ha tényleg nem bánja.

Scimeca bólintott, és megvárta, amíg a rendőr kiszáll. Észrevette, hogy az ablakot letekerve hagyta. Jó hideg lesz a kocsiban, mire visszaér. Elindult vissza az úton, a rendőr a nyomában. Szegénynek nagyon kellhet, gondolta Scimeca.

– Tudja, merre van – mondta, és megállt az előszobában.

A férfi nemsokára visszajött, az arcán megkönnyebbült kifejezéssel. Scimeca kinyitotta neki az ajtót.

– Bármikor – mondta. – Csak csöngessen be.

– Köszönöm. Ha biztos benne…

– Persze. Hálás vagyok azért, amit értem tesznek.

– Ez a dolgunk – felelte büszkén és szégyenlősen a rendőr.

Scimeca végigkísérte a tekintetével, míg visszaért a kocsihoz.

Aztán bezárta az ajtót, és visszament a nappaliba. Megállt, és nézte a zongorát. Úgy döntött, még háromnegyed órát gyakorol. Vagy talán egy órát is.

Így már jobb. És lehet, hogy az időzítés is pont jó lesz. Ebben nem lehetsz biztos. Sok mindenhez értesz, de urológus azért nem vagy. Figyeled a rendőrt, ahogy visszasétál a kocsihoz. Túl fiatal ahhoz, hogy prosztatabántalmai legyenek, úgyhogy most minden attól függ, mikor szedi megint össze a bátorságát, hogy zavarja a nőt.

Most van fél három, este nyolcig még legalább kétszer biztos ki kell mennie. Talán még egyszer azelőtt, hogy a nő meghal.

Észak-Dakota felett már derült volt az ég. A másodpilóta odament hozzájuk, és megmutatta a helyet, ahol született, amikor elrepültek fölötte. Egy kisvároska, Bismarcktól délre. Átszelte a Missouri vékony, ezüstös cérnaszálja. Aztán visszament a pilótafülkébe. Reacher elgondolkozott a navigációs problémákról. Nem sokat tudott erről a dologról. Ha Virginiából Oregonba akarnak eljutni, akkor át kell repülniük Kentucky, Illinois, Iowa, Nebraska, Wyoming és Idaho fölött. Észak-Dakota sehogy se fért bele. De valamiért, ha repül az ember, a kerülőútvonal néha meggyorsítja az utat. Reacher ezt soha nem értette, hogy lehet gyorsabb, ha kerülővel mennek.

– Lorraine Stanley lopta el a festéket – mondta Harper. – Az erőszakosság hiánya azt bizonyítja, hogy a pasas csak megjátssza az egészet. De mit bizonyít a földrajz?

– Már megbeszéltük.

– Hogy demonstrálja, milyen messzire elér.

Reacher bólintott. – És hogy milyen gyors.

Harper is rábólintott. – És mozgékony. Ne felejtsük el a mozgékonyságot.

Rita Scimeca végül másfél órát töltött a zongoránál. A rendőr egyszer sem csöngetett be. Attól, hogy megnyugodott, a játéka is jobb lett. Gondolatai a hangokra összpontosultak, és egyre gyorsított a tempón, egészen odáig, hogy már kicsit zaklatott lett. Aztán visszavett belőle, és megállapodott egy olyan tempónál, amely egy egészen kicsit lassúbb volt, mint a kottában jelölt. De így hangzott a legszebben. Talán jobb is így, mint ha pontosan az eredeti tempóban játszaná. Logikus volt, magával ragadó, ünnepélyes. Tetszett neki, amit hallott.

Hátratolta a zongoraszéket, megtornáztatta az ujjait, és a karját a feje fölé emelve, nagyot nyújtózkodott. Aztán lecsukta a zongora tetejét, és felállt. Kiment az előszobába, majd fel az emeletre, a fürdőszobába. Megállt a tükör előtt és megfésülködött. Aztán visszament a földszintre, és kivett a gardróbból egy kabátot. Rövid volt, ami kényelmes a kocsiban, de azért elég meleg. Cipőt is cserélt, egy vastagabb talpúra. Kinyitotta a garázsba vezető ajtót, és lement a lépcsőn. Bement a garázsba, és távirányítóval kinyitotta a kocsi ajtaját. Beült, és beindította a motort, miközben az automata garázsajtó zörögve felgördült.

Kihajtott az útra, és benyomta a garázsajtót záró gombot. Kicsit helyezkedett az ülésen. A rendőrségi autó elállta az útját. A motort bekapcsolva hagyta, kiszállt, és odasétált a rendőrhöz, aki letekerte az ablakot.

– Csak bevásárolni megyek – mondta Scimeca.

A rendőr egy másodpercig csak nézett rá, mintha erre a helyzetre nem készítették volna fel.

– Meddig lesz távol? – kérdezte.

Scimeca megvonta a vállát. – Félóra, egy óra.

– A boltba megy?

Scimeca bólintott. – Kell vennem egy-két dolgot.

A rendőr még egy kicsit csak bámult, aztán meghozta a döntést.

– Jól van, én itt várok. A házat kell szemmel tartanom, nem magát.

Scimeca bólintott. – Jó. Nem valószínű, hogy bárki is megtámadna a boltban.

A rendőr is bólintott, de nem mondott semmit. Beindította a motort, és kicsit hátrább húzódott, hogy utat engedjen Scimeca kocsijának. Figyelte, ahogy lekanyarog a hegyoldalban, aztán visszaállt a helyére.

Látod, hogy nyílik a garázsajtó, és kigördül az autó, aztán megint becsukódik a garázs ajtaja. Látod, hogy a nő megáll a behajtóúton, és kiszáll. Végignézed a beszélgetést a rendőrrel. A rendőr hátrább áll a kocsijával, és a nő kihajt az utcára. A rendőr visszaáll az eredeti helyére, a nő pedig lekanyarog a hegyoldalban. Elmosolyodsz, és visszahúzódsz a sziklák fedezékébe. Aztán felállsz, és munkához látsz.

Scimeca a hegy aljánál balra kanyarodott, aztán jobbra Portland felé. Hideg volt. Ha még egy hétig csökken a hőmérséklet, megjön az első hó is. És akkor kicsit butának fog kinézni, amiért ilyen autót választott. Mindenki másnak nagy, komoly, négykerék-meghajtású kocsija van errefelé, dzsip vagy ilyesmi. Ő meg egy alacsony szedant választott, ami legalább négyszer olyan hosszú, mint amilyen magas. Aranyozott, krómozott keréktárcsák, az üléseken vajpuha, barna bőrborítás. Úgy festett, mintha legalább egymillióba került volna, de csak kétkerék-meghajtású volt. A tél nagy részében kénytelen lesz gyalog járni, vagy a szomszédait megkérni, hogy vigyék be a városba.

De a kocsi simán és halkan suhant, és olyan volt, mint egy álom. Scimeca megtett két mérföldet nyugat felé, aztán lassított, amikor az út bal oldalán feltűnt a bevásárlóközpont. Megvárta, míg egy teherautó kihajt a parkolóból, aztán bekanyarodott. Az üzletek mögötti parkolórészre ment, és megállt. Nem volt ott más kocsi, csak az övé. Kivette a slusszkulcsot, és a táskájába dobta. Kiszállt, és sietős léptekkel elindult a hidegben a szupermarket felé.

Odabent már melegebb volt. Fogott egy bevásárlókocsit, és szép kényelmesen végigsétált az összes polc mellett. Nem volt rendszer a bevásárlásban, csak megnézett mindent, és vett abból, amiről úgy sejtette, nincs otthon. Nem vett túl sok mindent, mert itt nem árultak olyasmit, ami őt igazán érdekelte: nem voltak se kották, se növények, végül olyan keveset vásárolt, hogy beállhatott a gyors pénztárhoz, amely a néhány tételt vásárlók számára volt fenntartva.

A pénztáros lány mindent egy barna papírzacskóba rakott. Scimeca készpénzzel fizetett, aztán kisétált, a karjában a zacskóval. Odakint jobbra indult a keskeny járdán, és végigsétált az üzletek kirakatai előtt. Megállt egy háztartási boltnál. Régimódi kis üzlet volt, mindenféle háztartási cikket tartottak. Járt már itt máskor is, tőzeget vett és trágyát az azáleáknak.

Egyik karjába ügyeskedte a csomagot, és a másik kezével benyitott. Egy harangocska szólalt meg az ajtó fölött. Egy barna köpenyes, idősebb férfi állt a pultnál, üdvözlésül odabólintott. Scimeca előbbre ment a zsúfolt polcok között. Elhaladt a szerszámok és szögek mellett, és megkereste azt a részt, ahol az olcsó tapéták és ragasztók, ecsetek és festőhengerek voltak. És festékek, olyan magasra felrakva, mint ő. A polchoz odacsíptetve egy kartonon a színminták. Lerakta a csomagját a földre, elvett egy színmintát és kinyitotta. Széttárult, mint egy szivárvány.

– Segíthetek, hölgyem? – szólal meg az eladó. Odalépett mögé, segítőkészen és reménykedve, hogy sikerül eladni valamit.

– Ez hígítható vízzel? – kérdezte Scimeca.

Az eladó bólintott. – Az van ráírva, hogy latex – mondta. – Ez azt jelenti, hogy vízalapú. Lehet hígítani, és a festékhenger is kimosható vízben.

– Sötétzöldet keresnék – mutatta Scimeca az árnyalatot a színmintán. – Ilyesfélét, mint ez az olajzöld.

– Az avokadózöld nagyon szép – mondta az eladó.

– Túl világos.

– Hígítani akarja?

Scimeca bólintott. – igen, azt hiszem.

– Attól még világosabb lesz.

– Azt hiszem, inkább az olajzöldet kérném. Olyan katonai zöldet akarok kikeverni.

– Értem. Mennyit adhatok?

– Csak egy dobozt. Egy gallonosat.

– Az nem lesz elég sok mindenre. Persze, ha hígítja, akkor több lesz.

Az eladó visszavitte a festéket a pulthoz, és beütötte a pénztárgépbe. Scimeca készpénzzel fizetett. Az eladó berakta egy zacskóba a festéket, mellé az ingyen járó fa keverőpálcikát, amelyen a bolt neve állt.

– Köszönjük a vásárlást – mondta.

Scimeca egyik kezében a papírzacskót vitte, a másikban a festéket. Végigsétált az üzletek sora mellett. Hideg volt. Felnézett az égre. Egyre feketébben tornyosultak a felhők, amelyek nyugat felől sodródtak erre. Az utolsó üzletnél bekanyarodott az épület mögé, és a kocsijához sietett. A hátsó ülésre pakolta a csomagokat, aztán beült, becsapta az ajtót, és indított.

A rendőr már nagyon fázott, ami segített, hogy éberen tartsa a figyelmét. Ha nyáron kéne így ülni, és nem csinálni semmit, attól elálmosodna, de ilyen hidegben erre semmi esély. Így aztán rögtön észrevette a közeledő alakot, amikor az még százméternyire volt a hegyoldalban. A meredek emelkedő miatt először a fejét látta meg, aztán a vállát, aztán a mellkasát. Az idegen céltudatos léptekkel közeledett a megrövidült horizont felől, és egyre nagyobb lett az alakja. Őszes volt, a haja szépen rövidre nyírva. Egyenruhában volt. A váll-lapján és hajtókáján sasok – egy ezredes. A nyakkendő helyén azonban papi gallért viselt. Egy tábori lelkész közeledett sietősen a járdán, szinte masírozva.

Hirtelen megtorpant, egy méterrel a rendőrautó orra előtt. Csak megállt a járdán, a nyakát nyújtogatta, és felnézett Scimeca házára. A rendőr letekerte az ablakot. Nem tudta, mit mondjon. Ha valami helybéli lakos lenne, akkor egyszerűen odaszólna neki, hogy „uram, idefáradna?”, olyan hangon, hogy az ellensúlyozza az uram megszólítást. De hát ez mégiscsak egy lelkész és ezredes.

– Elnézést! – szólt oda neki.

Az ezredes megfordult, és közelebb lépett. Magas volt. Egyik kezét a Crown Vic tetejére rakta, lehajolt, és benézett az ablakon.

– Segíthetek valamit? – kérdezte a rendőr.

– Azért jöttem, hogy ennek a háznak a lakóját meglátogassam – mondta az ezredes.

– Épp elment itthonról – közölte a rendőr. – És a helyzet kicsit bonyolult.

– Miért, mi történt?

– Az illető rendőri őrizet alatt áll, nem mondhatom el, miért. Meg kell kérnem, hogy szálljon be a kocsiba, és mutasson valami igazolványt.

Az ezredes egy pillanatig habozott, mintha zavarban lenne. Aztán felegyenesedett, és kinyitotta a másik ajtót. Beült, és benyúlt kabátja belső zsebébe. Kivett egy tárcát, felnyitotta, és elővett egy ütött-kopott katonai igazolványt. Odanyújtotta a rendőrnek, aki megnézte, ellenőrizte a fotót, aztán visszaadta az igazolványt, és bólintott.

– Rendben van, ezredes úr. Várhat itt velem, ha gondolja. Elég hideg lehet kint.

– Az biztos – mondta az ezredes, habár a rendőrnek feltűnt, hogy kicsit izzad. Talán attól, hogy olyan gyorsan jött fel a meredek utcán.

Nem jutok semmire – mondta Harper. A gép már ereszkedőben volt, Reacher érezte eldugult fülében. És azt is, hogy néha hirtelen irányt változtatnak. A pilóta katona volt, úgyhogy a botkormányt használta. A civil pilóták ezt elkerülik, mert ettől a gép ide-oda imbolyog, mint ahogy egy kocsi megcsúszik az úton a hirtelen fékezésnél. Az utasok ezt nem szeretik. A civil pilóták ezért inkább úgy fordulnak, hogy egyik oldalon felpörgetik a motorokat, a másikon meg visszafogják, így simán fordul a gép. De hát egy katonai pilóta nem törődik az utasok kényelmével, akik amúgy sem fizettek a jegyért.

– Emlékszik arra jelentésre, amit Poulton írt Spokane-ből? – kérdezte Reacher.

– Mi van vele?

– Az a kulcs. Van benne valami szemet szúróan nyilvánvaló.

Scimeca balra lekanyarodott az országútról, aztán jobbra fordult az utcába, ahol lakott. A rendőr már megint ott állt keresztben a behajtóút előtt. Valaki ült mellette az első ülésen. Scimeca megállt, remélte, a rendőr észreveszi, hogy elállja az utat, és odébb húzódik, de ő csak kinyitotta az ajtót, kiszállt, mintha beszélni akarna vele. Odasétált, mereven a sok üléstől, a kocsija tetejére rakta a kezét, és lehajolt. Scimeca letekerte az ablakot. A rendőr benézett, vetett egy pillantást a hátsó ülésen heverő csomagokra.

– Kapott mindent, ami kellett? – kérdezte.

Scimeca bólintott.

– Minden rendben? Scimeca megint bólintott.

– Van itt valaki, aki beszélni akar magával – mondta. – Egy lelkész a hadseregtől.

– Aki a kocsijában ül? – kérdezte Scimeca, csak hogy mondjon valamit. Elég nyilvánvaló volt, hogy csak ő lehet, innen is látszott a papi gallérja.

– Valami ezredes – mondta a rendőr. – Rendben van az igazolványa, ellenőriztem.

– Küldje el – mondta Scimeca.

A rendőr kicsit megijedt.

– Washingtonból jött – mondta.

– Nem érdekel, honnan jött. Nem akarok beszélni vele.

A rendőr nem felelt semmit, csak vetett egy pillantást hátra a válla fölött. Az ezredes épp kiszállt a kocsiból. Kihúzta magát teljes magasságában, aztán elindult feléjük. Scimeca nem állította le a motort, csak kinyitotta az ajtót, kiszállt, és szorosan összehúzta magán a kabátját.

– Maga Rita Scimeca? – kérdezte a lelkész, amikor elég közel ért.

– Mit óhajt?

– Azért jöttem, hogy megnézzem, jól van-e.

– Hogy jól vagyok-e? – kérdezett vissza a nő. – És mi van, ha nem vagyok jól?

– Akkor talán tudok segíteni.

A férfi hangja meleg volt, halk és szépen zengő, olyan hang, amelynek mindent el lehet hinni. Igazi templomi hang.

– A hadsereg küldte? – kérdezte Scimeca. – Hivatalos megbízásból jött?

Az ezredes megrázta a fejét. – Sajnos, nem – mondta. – Bár sok vitám volt emiatt a feletteseimmel.

Scimeca bólintott. – Ha beleegyeznének ebbe, azzal beismernék a felelősségüket.

– Igen, ők így látják – mondta az ezredes –, ami roppant sajnálatos. Tehát ez csak egy magánküldetés. Titokban, felsőbb parancs ellenében cselekszem. De hát a lelkiismeret az első, nem igaz?

Scimeca elfordította a tekintetét.

– Miért pont hozzám jött? Sok ilyen nő van még.

– Maga az ötödik, akit felkeresek. Azokkal kezdtem, akikről egyértelmű volt, hogy egyedül élnek. Úgy gondoltam, nekik lehet leginkább szükségük a segítségemre. Sokfelé megfordultam, egyes utazásaim hasznosak voltak, mások értelmetlenek, igyekszem nem rájuk erőltetni a segítségemet. De úgy éreztem, mindenképp meg kell próbálnom.

Scimeca egy darabig hallgatott. Nagyon fázott.

– Hát, attól tartok, megint értelmetlen volt az utazása. Nincs szükségem a segítségére.

Az ezredes nem lepődött meg. – Biztos benne?

Scimeca bólintott. – Teljesen biztos.

– Komolyan? Kérem, gondolja meg. Hosszú utat tettem meg ezért.

Scimeca nem felelt, csak türelmetlen pillantást vetett a rendőrre, aki egyik lábáról a másikra állva próbálta magára vonni az ezredes figyelmét.

Csönd honolt az utcában, csak Scimeca kocsijának motorja zúgott halkan, a kipufogófüst csípős szaga belevegyült az őszi levegőbe.

– Meg kell kérnem, uram, hogy távozzon – mondta a rendőr. – Az én feladatom, hogy a hölgy nyugalmáról gondoskodjam.

Az ezredes egy hosszú másodpercig még nem mozdult. Aztán bólintott.

– Az ajánlatom továbbra is áll – mondta. – Bármikor vissza tudok jönni.

Hirtelen sarkon fordult, és szapora léptekkel elindult lefelé a hegyoldalban. Lassan eltűnt a lejtőn, először a lába, aztán a háta, majd a feje. Scimeca figyelte, míg eltűnik a horizonton, aztán visszaült a kocsijába. A rendőr elégedetten bólintott, és kétszer megkocogtatta a kocsi tetejét.

– Szép autó – mondta.

Scimeca nem felelt.

A rendőr visszasétált a járőrkocsihoz, és kicsit feljebb állt, hogy utat engedjen. Scimeca befordult a behajtóútra. Megnyomta a gombot a távirányítón, és a garázsajtó felgördült. Behajtott, és megint megnyomta a gombot. Látta, hogy a rendőr visszaáll a helyére, mielőtt legördült az ajtó és ő ottmaradt a sötétben.

Kinyitotta az ajtót, de még mielőtt kiszállt volna, a kis karral felnyitotta a csomagtartó tetejét. Kikászálódott a kocsiból, és kivette a csomagjait a hátsó ülésről. Felsétált velük a lépcsőn az előszobába, onnan a konyhába ment. Lerakta a csomagokat a konyhaasztalra, aztán leült, és várt.

A kocsi jó alacsony, úgyhogy a csomagtartója elég hosszú és széles ugyan, de nem túl mély. Az oldaladon fekszel, összekuporodva, a lábadat magzatpózban felhúzva. Nem volt probléma bebújni a parkolóban. A nő nyitva hagyta a kocsiját, ahogy mondtad neki. Figyelted, amint bemegy a szupermarketba, aztán egyszerűen odasétáltál a kocsihoz, beültél az első ülésre, és megkerested a csomagtartót nyitó kart. Hátrasétáltál, és felnyitottad a tetejét. Senki nem látott meg. Szépen bebújtál, és magadra húztad a tetejét. Nem volt nehéz.

Hosszú volt a várakozás. De aztán meghallottad, hogy a nő visszajön, beül, és beindítja a motort. A combod alatt érzed, hogy átmelegszik, ahol a kipufogócső húzódik. Nem valami kényelmes az utazás. Elég zötyögős. Gondolatban követed a kanyarokat, és pontosan tudod, mikor érkeztek meg a ház elé. Valami baj van. Végighallgatsz egy beszélgetést, valami féleszű tábori lelkésszel. Kezdesz pánikba esni. Mi a fene folyik itt? Mi lesz, ha behívja? De szerencsére elküldi. Hallod, milyen fagyos a nő hangja. A sötétben elmosolyodsz, és diadalittasan ökölbe szorítod a kezed. A nő behajt a garázsba. Az akusztika hirtelen megváltozik. A motor mintha hangosabban zúgna, a hang visszaverődik a betonfalakról és a padlóról.

A nő nem felejti el felkattintani a csomagtartó tetejét, ahogy mondtad neki. Aztán hallod, hogy a léptei eltávolodnak, nyílik és csukódik a házba vezető ajtó. Felemeled a csomagtartó tetejét, és kimászol. Megállsz, és nyújtózkodsz egyet a sötétben. Megdörzsölöd a combodat, ahol majdnem megégette a forró kipufogócső. Aztán odasétálsz a kocsi orrához, felhúzod a kesztyűdet, leülsz a motorháztetőre, és vársz.

29. fejezet

A gép leszállt a portlandi nemzetközi repülőtéren, mint bármilyen más Boeing, de a termináltól jóval távolabb állt meg. Egy kis teherautó gördült lassan mellé, rászerelt lépcsővel. Ezt egy minifurgon követte. Mindkét jármű ragyogó tiszta volt, és a Boeing társaság színeire festett. A pilóták a fedélzeten maradtak, hogy elemezzék a számítógép adatait. A minifurgon elvitte Reachert és Harpert az érkezési oldalhoz, ahol taxik várakoztak. Az első a sorban egy ütött-kopott Caprice volt, az oldalán kockás csíkkal. A sofőr nem helybéli volt, meg kellett néznie a térképen, hogy merre visz az út a Mount Hood lejtőjén meghúzódó kis falucskába.

Scimeca öt perce volt a házban, amikor megszólalt az ajtócsengő. A rendőr volt az. Scimeca kiment a konyhából, végigsétált az előszobán az ajtóhoz, és kinyitotta. A rendőr ott állt, nem mondott semmit, próbálta az arckifejezésével közvetíteni, mit akar.

– Hello – mondta Scimeca, és csak nézett rá, mosolytalanul.

– Hello – mondta a rendőr.

Scimeca várt. Azért is megvárta, hogy kimondja, mit akar.

– Használhatnám a mosdót?

A hideg levegő beáradt kintről, Scimeca érezte a lábánál, a farmeren keresztül is.

– Hát persze – mondta.

Beengedte a rendőrt, becsukta utána az ajtót, hogy ne menjen ki a meleg. Ottmaradt az ajtó mellett, míg a rendőr eltűnt, aztán megint visszajött.

– Milyen jó meleg van idebent – jegyezte meg.

Scimeca bólintott, bár nem igazán volt meleg. Olyan hidegen tartotta a házat, amennyire kibírta. A zongora miatt, hogy ne hangolódjon le, és a fa ne száradjon ki.

– A kocsiban nagyon hideg van – mondta a rendőr.

Scimeca megint bólintott.

– Kapcsolja be a motort meg a fűtést.

A rendőr megrázta a fejét. – Nem lehet. Nem engedik. A légszennyezés miatt vagy mi.

– Akkor pihenjen egy kicsit. Vezessen egy kört. Én rendben leszek.

A rendőr nyilván nem ezt a választ várta, de azért elgondolkozott rajta. Aztán megint megrázta a fejét.

– Nem lehet, parancsot kaptam, hogy ne mozduljak.

Scimeca nem felelt.

– Sajnálom, hogy zavartam azzal a pappal.

Scimeca bólintott.

– Viszek majd magának egy jó forró kávét, jó? Öt perc.

A rendőr örült. Zavartan elmosolyodott.

– Akkor megint be kell majd jönnöm.

– Amikor csak akar.

Scimeca becsukta az ajtót a rendőr után, visszament a konyhába és feltette a kávét. Megkereste a legnagyobb bögréjét, és kiöntötte a kávét. Tejszínt vett elő hozzá a hűtőből, cukrot a szekrényből. A rendőr fiatal volt és kicsit kövérkés, úgy nézett ki, mint aki így szereti. Amikor kész lett, kivitte neki a kávét. Végigsétált a kerti úton. A bögre gőzölgött a kezében, fehér párafelhő szállt utána. Bekopogott a kocsi ablakán. A rendőr odafordult, elmosolyodott, és leengedte az ablakot. Ügyetlenül, két kézzel kinyúlva átvette a kávét.

– Köszönöm – mondta.

Azonnal a szájához emelte, Scimeca pedig sarkon fordult, és visszament a házba. Becsukta maga után az ajtót, ráfordította a kulcsot, és amikor megfordult, meglátta a látogatót, akit várt. Ott állt a garázsból felvezető ajtónál.

– Hello, Rita – mondta a látogató.

– Hello – felelte Scimeca.

A taxi a 205-ös úton tartott déli irányba, aztán keletre fordult a 26-oson. Úgy zötyögött, mintha a követkézé útja már az ócskavastelepre vezetne. Valószínűleg leszolgált már jó pár évet New Yorkban, aztán talán még egy párat Chicago külvárosaiban is. De azért elég jól haladtak, és a taxióra sokkal lassabban ketyegett, mint ahogy New Yorkban vagy Chicagóban ment volna.

Ami fontos is volt, mert Reachernek szinte egy fillér sem volt a zsebében.

– Miért fontos a gyilkosnak, hogy demonstrálja a mozgékonyságát? – faggatta útközben Harper.

– Itt rejlik az egyik nagy hazugság, amit simán lenyeltünk – felelte Reacher.

Scimeca nyugodtan megállt az ajtó előtt. A látogató kérdő tekintettel nézte az előszoba túlsó végéből.

– Megvetted a festéket?

Scimeca bólintott. – Igen.

– Akkor készen állsz?

– Nem vagyok biztos benne.

A látogató egy pillanatig csak nézte, nagyon nyugodt, határozott tekintettel.

– Most már készen állsz?

– Nem tudom – felelte Scimeca.

A látogató elmosolyodott. – Én azt hiszem, készen állsz. Te mit gondolsz? Készen vagy?

Scimeca lassan bólintott.

– Igen, készen állok.

– Elnézést kértél a rendőrtől?

Scimeca megint bólintott. – Igen, mondtam neki, hogy sajnálom.

– Be kell engedni, igaz?

– Mondtam neki, hogy bejöhet, amikor csak akar.

– Neki kell majd megtalálnia. Így akarom.

– Jó – mondta Scimeca.

A látogató egy hosszú pillanatig hallgatott, csak állt, és figyelmesen nézte. Scimeca zavartan várt.

– Jól csináltad a pappal – mondta a látogató.

– Segíteni akart nekem.

– Senki nem tud segíteni.

– Igen, tudom.

– Menjünk a konyhába – mondta a látogató.

Scimeca ellépett az ajtótól. Elment a látogató mellett a szűk folyosón, és bevezette a konyhába.

– Itt van a festék – mondta.

– Mutasd.

Scimeca kivette a zacskóból a festéket, és a fogantyújánál fogva felemelte a kannát.

– Olajzöld. Ez volt a leghasonlóbb szín.

A látogató bólintott. – Jól van, jól csináltad.

Scimeca elpirult a dicséretre.

– Most nagyon kell koncentrálnod – folytatta a látogató. – Mert sok információt adok meg.

– Miről?

– Arról, amit csinálnod kell.

Scimeca bólintott.

– Először is, szeretném, ha mosolyognál a kedvemért. Ez nagyon fontos, nekem sokat jelent.

– Oké – bólintott Scimeca.

– Tudsz mosolyogni?

– Nem tudom…

– Próbáld meg, jó?

– Nem szoktam mostanában mosolyogni.

A látogató együttérzően bólintott. – Tudom, de azért próbáld csak meg.

Scimeca lehajtotta a fejét, koncentrált, aztán felemelte az arcát, rajta halvány mosollyal. Épp csak elhúzta kicsit a száját, de azért ez is valami volt. Kétségbeesetten próbált mosolyogni.

– Remek – mondta a látogató. – Szeretném, ha végig így mosolyognál.

– Oké.

– Végezzük örömmel a munkánkat, nem igaz?

– Persze.

– Kellene valami, amivel ki tudjuk nyitni a festékesdobozt.

– A szerszámok lent vannak.

– Van csavarhúzód?

– Persze, nyolc-kilenc is.

– Hozz egy nagyobbfajtát, jó?

– Persze.

– És ne felejts el mosolyogni, rendben?

– Igen, bocsánat.

A rendőr egyszerre itta meg az egész kávét, mert túl nagy volt a bögre, sehová nem tudta lerakni. Mindig így járt. Partikon például, ha egy üveggel a kezében álldogált, mindig gyorsabban megitta, mint egyébként, mondjuk, ha egy bárpultnál üldögélne, ahol néha le lehet rakni az italt. De a dohányzással is így van. Ha van hamutartó, ahová le lehet rakni, sokkal tovább tart a cigaretta, mintha a kezében tartva járkál vele, mert akkor másfél perc alatt végez.

Ült, az üres bögrét a combjára támasztva, és azon gondolkozott, visszavigye-e a házba. Tessék, csak a bögrét hoztam – mondaná. – Nagyon köszönöm. És akkor megint adódna egy lehetőség, hogy elejtsen néhány megjegyzést arról, milyen hideg van kint. Talán rá tudná venni a nőt, hogy tegyen oda neki egy széket az előszobába, és akkor ott tölthetné az őrségből hátralévő időt. Senki nem szólhatna egy szót sem, így még szorosabb az őrizet.

De végül nem mert újból becsöngetni, Elég csípős nyelvű a nő, az biztos. Ki tudja, hogy reagálna, még ha nagyon udvariasan csak a bögrét vinné is vissza? Táncoltatta a térdén a bögrét, és próbálta eldönteni, mi a rosszabb. Az, hogy mennyire fázik, vagy hogy mennyire tart a nőtől?

A taxi továbbszáguldott, át Greshamon, Kelsón, és Sandyn. A 26-os út elején tábla mutatta, hogy ez vezet a Mount Hoodhoz. Az út egyre meredekebb lett. Az öreg V-8-as motor mély hangon berregett.

– Ki a gyilkos? – kérdezte Harper.

– A kulcs Poulton jelentésében van, amit Spokane-ben írt.

– Tényleg?

Reacher bólintott. – Teljesen nyilvánvaló. De beletelt némi időbe, míg észrevettem.

– Az UPS-szel kapcsolatos? Azt már megbeszéltük.

Reacher megrázta a fejét. – Nem, korábban. A Hertznél.

Scimeca visszajött a pincéből, egy csavarhúzóval a kezében. Ez volt a harmadik legnagyobb, úgy húsz centi hosszú. Elég vékony volt a pengéje, hogy be lehessen csúsztatni a kanna széle és a teteje közé, és elég széles, hogy le lehessen feszíteni vele.

– Azt hiszem, ez lesz a legjobb – mondta. – Az adott célra.

A látogató messziről megnézte. – Biztos vagyok benne, hogy jó lesz. Ha neked megfelel. Te fogod használni, nem én.

Scimeca bólintott. – Azt hiszem, jó lesz – mondta.

– Merre van a fürdőszoba?

– Az emeleten.

– Megmutatnád?

– Persze.

– A festéket is hozd – mondta a látogató. – Meg a csavarhúzót.

Scimeca visszament a konyhába, és fogta a festékeskannát.

– A pálcikát is vigyem? – kérdezte.

A látogató kicsit habozott. Új eljárás, új technika.

– Igen, hozd azt is.

A pálcika úgy harminc centi hosszú volt. Scimeca összefogta a csavarhúzóval a bal kezében. A jobbal felemelte a kannát.

– Erre – mondta.

Kiment a konyhából, és felment lépcsőkön, aztán végig az emeleti folyosón a hálószobájához. Onnan nyílt a fürdőszoba.

– Ez az – mondta.

A látogató benézett. Kezdte nagy szakértőnek érezni magát a fürdőszobák terén, végül is ez már az ötödik. Valószínűleg közepes költségvetéssel készült. Kicsit régimódi. De illik a ház korához. – Egy elegáns, divatos márványberendezés furcsán hatott volna.

– Tegyél le mindent a földre.

Scimeca lehajolt és lerakta a kannát. A fém halkan megcsörrent a kövön. Lehajtotta a fogantyúját, és a csavarhúzót meg a keverőpálcikát keresztben a tetejére fektette. A látogató a kabátja zsebéből elővett egy összehajtogatott fekete nejlon szemeteszacskót. Kirázta, és szétnyitotta a szájánál. – Szeretném, ha ebbe beleraknád a ruháidat.

A rendőr kiszállt a kocsiból, kezében a bögrével. Megkerülte az autót, és elindult a behajtóút felé. Végighaladt a kacskaringós kis ösvényen. Felment a terasz lépcsőin. Átvette a másik kezébe a bögrét, és készült becsöngetni. Aztán megtorpant. Nagy csönd volt odabent. Nem hallatszott zongoraszó. Ez jó jel vagy rossz? A nő mániákusan játszotta mindig újra meg újra ugyanazt. Lehet, hogy nem szereti, ha megzavarják közben. De az, hogy most nem játszik, azt is jelentheti, hogy valami fontosabbat csinál. Talán alszik. Az FBI embere azt mondta, reggel hatkor kelt. Lehet, hogy délutánonként sziesztázik. Lehet, hogy olvas. Bármit csinál is, nyilván nem csak ül, és várja, hogy ő mikor csönget be megint. Legalábbis ez eddig nem volt túl jellemző.

Állt, tétován, a keze kinyújtva a csengő felé. Aztán leejtette a karját, sarkon fordult, és visszament az ösvényen. Újból megkerülte a kocsit, beült, és lerakta a bögrét az utasülés elé, a padlóra.

Scimeca zavarodottnak látszott. – Milyen ruhákat? – kérdezte.

– Ami rajtad van – mondta a látogató.

Scimeca bizonytalanul bólintott.

– Oké – mondta.

– Nem tetszik a mosoly, Rita – szólt rá a látogató. – Kezd halványodni.

– Elnézést.

– Nézd meg a tükörben. Szerinted ez egy boldog arc?

Scimeca a tükör felé fordult. Egy másodpercig nézte magát, aztán egyenként igazgatva az arcizmait, mosolyra húzta a száját. A látogató figyelte a tükörben.

– Nagy mosolyt kérek, igazi jókedvűt.

Scimeca visszafordult. – Így jó lesz? – kérdezte, és olyan szélesen mosolygott, ahogy csak bírt.

– Igen, remek – bólintott a látogató. – Szeretnél örömet okozni nekem, ugye?

– Igen.

– Akkor rakd szépen a zacskóba a ruháidat.

Scimeca levette a pulóvert, vastag, kötött holmi volt, a nyaka szoros. Az aljánál fogva felhúzta, aztán át a fején. Kirázta, hogy kifordítsa, aztán odahajolt a zacskóhoz és beledobta. Alatta egy flanelblúz volt, olyan sokszor mosva, hogy egész megpuhult az anyaga, és formátlan lett. Kigombolta, és kihúzta az alját a farmerből, amibe be volt tűrve. Levette, és a zacskóba rakta.

– Fázom – mondta.

Kigombolta a farmert, lehúzta a cipzárat, és letolta. Lerúgta a cipőjét, és kilépett a nadrágból. Beletekerte a farmerbe a cipőket, és a zsákba rakta. Lehúzta a zokniját, kirázta, és azt is bedobta.

– Siess, Rita – sürgette a látogató.

Scimeca bólintott, hátranyúlt, és kikapcsolta a melltartóját. Lehámozta magáról, és a zacskóba dobta. Kibújt a bugyijából, és az is bedobta. A látogató összecsukta a zacskó száját, és ledobta a földre. Scimeca csak állt meztelenül, és várt.

– Engedd meg a fürdővizet – mondta a látogató. – Legyen jó meleg, hogy ne fázz.

Scimeca lehajolt, és bedugta a kádat. Egyszerű kis gumidugó lógott egy láncon. Kinyitotta a csapokat, háromnegyed rész meleget engedett, negyedrész hideget.

– Nyisd ki a festéket – mondta a látogató.

Scimeca leguggolt, és fogta a csavarhúzót. Benyomta a fedél széle alá, és felpattintotta. Kicsit elfordította a kannát, és még egy-két helyen felfeszegette a tetejét, míg egy cuppanással levált.

– Vigyázz, nem akarom, hogy elcsöpögjön.

Scimeca óvatosan lefektette a földre a doboz tetejét, aztán várakozóan felnézett.

– Öntsd bele a festéket a kádba.

Scimeca két kezében fogva felemelte a dobozt. Széles volt, nem esett jól kézre. A két keze közé szorítva odavitte a kádhoz. A kád szélének döntve önteni kezdte. Sűrű volt a festék és ammóniaszagot árasztott. Lassan kiömlött a dobozból, bele a vízbe. A csapból folyó vízzel összevegyülve, spirálformában örvénylett. A szélénél kezdte feloldani a víz, és egyre jobban szétterjedt, mint egy zöld felhő. Scimeca megdöntve tartotta a festékesdobozt. Egyre vékonyabb sugárban csordogált a festék, végül elfogyott.

– Óvatosan – mondta a látogató. – Most rakd le a dobozt. De el ne csöpögtesd.

Scimeca elvette a kannát a kádtól, megint leguggolt, és óvatosan lerakta a festékesdobozt a földre, a teteje mellé, üresen kongva koppant egyet.

– Most fogd a pálcikát, és keverd össze.

Scimeca felemelte a keverőpálcikát, és letérdelt a kád széléhez. Belenyúlt a leülepedett festékbe, és felkeverte.

– Összekeveredik – mondta.

A látogató bólintott. – Ezért kellett vízalapú festék.

A szín lassan megváltozott, ahogy a festék oldódott. Sötét olajzöldről olyanra váltott, mint a nedves fű, és olyan állagúra hígult, mint a tej. A látogató figyelmesen nézte. Rendben van így is. Nem olyan drámai hatású, mint az eredeti változat, de azért csak megcsinálta, hogy legyen benne festék is.

– Jó lesz. Tedd a dobozba a pálcikát. Óvatosan.

Scimeca kihúzta a zöld vízből a keverőpálcikát, és óvatosan lerázogatta. Beleállította az üres kannába.

– A csavarhúzót is.

A csavarhúzót is mellé rakta.

– Tedd vissza a tetejét.

Scimeca a szélénél felemelte a tetőt, és a kanna tetejére rakta. Kicsit ferdén állt, mert a keverőpálcika kiállt a dobozból.

– Most már elzárhatod a csapot.

Scimeca visszament a kádhoz, és elzárta a csapokat. A víz szintje tizenöt centire volt a kád szélétől.

– Hol tartottad a kartondobozt?

– A pincében. De elvitték.

A látogató bólintott. – Tudom. Emlékszel, pontosan hol volt?

Scimeca bólintott. – Sokáig ott állt – mondta.

– Azt akarom, hogy vidd oda a festékesdobozt. Pontosan oda, ahol a kartondoboz volt. Meg tudod csinálni?

Scimeca megint bólintott. – Igen, persze.

Felemelte a kannát a fogantyújánál, és kivitte a fürdőszobából. Egyik kezében a fogantyú, a másik tenyerét rászorította, nehogy leessen a teteje. Lement a lépcsőn, át az előszobán, le a pincébe. Egy másodpercig megállt a hideg betonpadlón, és koncentrált, hogy eltalálja a pontos helyet. Aztán kicsit balra lépett, és lerakta a festékeskannát a padlóra, pontosan annak a helynek a közepére, ahol a mosógépkarton volt.

A taxi felkapaszkodott egy hosszú kaptatón, és elhaladtak egy kisebbfajta bevásárlóközpont mellett. Volt egy szupermarket is, mellette sorban kisebb üzletek kirakatai. A parkoló szinte teljesen üres.

– Minek jöttünk ide? – kérdezte Harper.

– Mert Scimeca lesz a következő – mondta Reacher.

A taxi tovább zötyögött az úton. Harper megrázta a fejét.

– Mondja meg, ki az.

– Gondoljon arra, hogyan csinálja – mondta Reacher. – Ebben rejlik a végső bizonyíték.

Scimeca két centivel jobbra tolta a festékesdobozt. Alaposan szemügyre vette. Bólintott, aztán megfordult, és felszaladt a lépcsőn, úgy érezte, sietnie kell.

– Kifáradtál? – kérdezte a látogató.

Scimeca nyelt egyet, és bólintott.

– Futottam visszafelé – mondta.

– Jól van, pihenj egy percig.

Scimeca párszor mély levegőt vett, és kisöpörte az arcából a haját.

– Jól vagyok – mondta.

– Akkor most be kell ülnöd a fürdőkádba.

Scimeca elmosolyodott. – Csupa zöld leszek – mondta.

– Igen – bólintott a látogató. – Csupa zöld leszel.

Scimeca a kád mellé lépett, és felemelte az egyik lábát

A lábujja hegyét beledugta a vízbe.

– Meleg – mondta.

A látogató bólintott. – Az a jó.

Scimeca beleállt a fürdőkádba az egyik lábával, arra helyezve a testsúlyát, aztán a másikat is utána húzta. Állt a lábszárközépig érő vízben.

– Most ülj bele. Csak óvatosan.

A nő a kád szélébe kapaszkodott, és lassan a vízbe ereszkedett.

– Nyújtsd ki a lábad.

Scimeca kinyújtotta a lábát. A térde is a zöld vízbe merült.

– A karokat is.

Elengedte a kád szélét, és vízbe engedte a karját.

– Jól van – mondta a látogató. – Most csússz lejjebb, lassan és óvatosan.

Scimeca előbbre csúszott a kádban. A térde megint kibukkant, zöld foltos volt, aztán lassan lefolytak róla a zöld patakocskák. Hátradőlt a vízben, érezte, ahogy egész testét átjárja a melegség. A válla is víz alá merült.

– A fejedet hátra.

Hátrahajtotta a fejét, és felnézett a mennyezetre. Érezte, hogy a haja lebeg a vízben.

– Ettél már valaha osztrigát? – kérdezte a látogató.

Scimeca bólintott. Érezte, hogy a haja úszik a vízben, ahogy megmozdítja a fejét.

– Egyszer-kétszer – mondta.

– Emlékszel, milyen érzés? Ott van a szádban, aztán hirtelen egyben lenyeled.

Scimeca megint bólintott.

– Szerettem – mondta.

– Csinálj úgy, mintha a nyelved egy osztriga lenne – mondta a látogató.

Scimeca értetlenül ránézett.

– Nem értem – mondta.

– Azt akarom, hogy nyeld le a nyelvedet. Hirtelen, egyszerre, mintha egy osztriga lenne.

– Nem hiszem, hogy ezt meg tudom csinálni.

– Megpróbálnád?

– Persze, megpróbálom.

– Jó, akkor csináld.

Scimeca keményen koncentrált, és megpróbálta. Hirtelen nagyot nyelt. De nem történt semmi, csak gurgulázó hang tört fel a torkából.

– Nem megy – mondta.

– Segíts az ujjaddal – mondta a látogató. – A többiek is így csinálták.

– Az ujjammal?

A látogató bólintott. – Nyomd hátra az ujjaddal. A többieknél bevált.

– Oké.

Felemelte a kezét. A festékes víz lecsorgott a karján. Helyenként sűrűbb foltok sötétlettek, ahol nem keveredett el rendesen a festék.

– Melyik ujjammal? – kérdezte.

– Legyen a középső – mondta a látogató. – Az a leghosszabb.

Scimeca kinyújtotta a középső ujját, és kinyitotta a száját.

– Tedd a nyelved alá – mondta látogató. – És nyomd hátra.

Scimeca nagyra nyitotta a száját, és hátranyomta a nyelvét.

– Most nyelj egyet.

Scimeca nyelt. Aztán a szeme rémülten nagyra tágult.

30. fejezet

A taxi megállt, szemben a járőrkocsival, az orruk majdnem összeért. Reacher szállt ki először, részben, mert ideges volt és sietett, részben, mert úgyis Harper fizetett. Megállt a járdán, és körbenézett. Aztán odament a rendőr kocsijához.

– Minden rendben van? – szólt be az ablakon.

– Maga kicsoda? – kérdezte a rendőr.

– FBI – mondta Reacher. – Minden rendben?

– Láthatom az igazolványát?

– Harper, mutassa meg az igazolványát – szólt hátra Reacher.

A taxi elhátrált, és egy hajtűkanyarral megfordult az utcában. Harper a táskájába tette a pénztárcáját, és előhúzta az igazolványát az aranyozott sassal. A rendőr vetett rá egy pillantást, és megnyugodott. Harper visszarakta az igazolványt a táskájába, és felnézett a házra.

– Minden nyugis volt – szólt ki a rendőr az ablakon.

– A nő bent van? – kérdezte Reacher.

A rendőr a garázsajtó felé mutatott.

– Az előbb jött vissza a boltból – mondta.

– Elment?

– Nem tilthattam meg neki – mondta a rendőr.

– A kocsiját ellenőrizte?

– Csak ő volt benne meg a két csomag, amit vásárolt. Járt itt egy pap, hozzá jött látogatóba. A hadseregtől, valami lelki tanácsadás. Elküldte.

Reacher bólintott. – Gondoltam. Nem vallásos.

– Nekem mondja?

– Oké, bemegyünk – mondta Reacher.

– Csak a vécére ne akarjanak kimenni – jegyezte meg a rendőr.

– Miért ne?

– Attól ideges.

– Vállalom a kockázatot – mondta Reacher.

– Odaadnák ezt neki? – kérdezte a rendőr, lehajolt, és felvette a földről az üres kávésbögrét. Kinyújtotta az ablakon keresztül.

– Hozott ki nekem kávét. Ha jobban megismeri az ember, tulajdonképpen kedves.

– Igen, az – bólintott Reacher.

Átvette a bögrét, aztán követte Harpert a ház felé, végig az ösvényen, fel a lépcsőkön az ajtóhoz. Harper becsöngetett. Reacher hallgatta, ahogy a hang visszhangzik a házban. Harper várt tíz másodpercet, majd megint megnyomta a csengőt. Fémes csöngés, aztán a visszhang, aztán csönd.

– Hol lehet? – kérdezte, majd harmadszor is becsöngetett. Csöngés, visszhang, csönd. Harper aggódó pillantást vetett Reacherre, aztán megnézte a zárat az ajtón. Komoly, súlyos zár, valószínűleg új. Nyilván vastag acéltok tartja. Az ajtókeret oregoni fenyőfa, amit talán száz éve vágtak ki. A legjobb faanyag a világon, amely az idők során úgy megkeményedik, mint a vas.

– A francba – mormolta Reacher. Hátrább lépett a terasz szélére, és a korlátra rakta az üres bögrét. Aztán nekifutott és jó nagyot rúgott a zárba.

– Mi a fenét csinál? – kérdezte csodálkozva Harper.

Reacher visszalódult, megint nekifutott, és rúgott, kétszer, háromszor. Érezte, hogy a deszkák kicsit engednek. A korláttól ellökve magát, teljes száztíz kilóját bevetve még egyszer nekiveselkedett, és nagyot rúgott az ajtóba, pont a zár fölött. Az ajtókeret elrepedt, és az ajtó betört.

– Az emeletre! – lihegte Reacher.

Felrohant, Harper szorosan a nyomában. Reacher berohant a hálószobába. Nem ez az. Dohos szag, hideg, egyszerű ágynemű. Vendégszoba lehet. Berontott a következő ajtón. Ez az. Az ágy bevetve, szép díszpárnák, otthonos hangulat, az éjjeliszekrényen telefon és egy vizespohár. Bentről egy másik ajtó nyílt, amely résnyire nyitva állt. Reacher odarohant és feltépte. Meglátta a fürdőszobát.

Tükrök, mosdókagyló, zuhanyfülke.

A kád, tele visszataszítóan zöld vízzel.

Scimeca a kádban.

És Julia Lamarr.

Lamarr a kád szélén ült. Hirtelen felpattant és megpördült. Pulóver volt rajta és nadrág, a kezén fekete bőrkesztyű. Az arca falfehér a gyűlölettől és a félelemtől. A szája félig nyitva volt, kivillantak ferde fogai. Reacher megmarkolta a pulóvere elejét, felrántotta, és az öklével megütötte, dühös, ösztönös, hatalmas erejű ütéssel. Az állkapcsa oldalán találta telibe. A nő feje hátrarándult, és nekiesett a szemben levő falnak, aztán lecsúszott, és elnyúlt a földön, mintha egy teherautó gázolta volna el. Reacher ezt már nem látta, mert a kádhoz ugrott. Scimeca mereven, meztelenül feküdt a kádban, a feje hátrahajtva, a szája nyitva.

Nem mozdult.

Nem lélegzett.

Reacher egyik kezével a nő tarkója alá nyúlt, és felemelte a fejét. A másik kezével a szájába nyúlt, de nem tudta elérni a nyelvét Teljes öklét beleerőltette a szájába, amely egyetlen hatalmas O-vá kerekedett. A fogai lehorzsolták a bőrt a kezéről. Az ujjával sikerült a nyelve alá nyúlni és visszahúzni. Csúszós volt és furcsán eleven, hosszú, súlyos és izmos. Kicsusszant a torkából, vissza a helyére. Reacher kihúzta kezét a nő szájából, még jobban lehorzsolva a bőrt. Lehajolt, hogy mesterséges légzést alkalmazzon, de amikor közel hajolt az arcához, megérezte, hogy görcsösen kifújja a levegőt, aztán hörgő hangot adott, és a mellkasa is emelkedni-süllyedni kezdett. Zihálva kapkodott levegő után. Reacher tartotta a fejét. A nő zihált, és fájdalmas hörgések törtek fel a torkából.

– Nyissa meg a zuhanyt – ordított oda Reacher Harpernek.

Harper odarohant a zuhanyfülkéhez, és elfordította a csapot.

Reacher benyúlt Scimeca háta alá a kádba, és kihúzta a dugót. A sűrű zöld víz örvényleni kezdett a nő teste körül a lefolyó felé. Reacher a válla és a térde alatt fogva kiemelte a nőt a kádból, és megállt vele a fürdőszoba közepén, szanaszét csöpögtetve a zöld festékes vizet.

– Le kell mosni róla – zihálta tehetetlenül.

– Majd én – mondta halkan Harper.

Megfogta a hóna alatt a nőt, és bevonszolta magával a zuhany alá. Behúzódott a fülke sarkába, és a hóna alatt fogva tartotta az elernyedt testet, mintha egy részeget tartana a hideg zuhany alá. A festék színe lassan világoszöldre változott, aztán egyre jobban kibukkant alóla a nő kivörösödött bőre. Harper szorosan tartotta, három-négy percig. A ruhái is csuromvizesek lettek, és mindenhol összekente a zöld festék. Mintha valami bizarr, imbolygó táncot jártak volna, ide-oda mozgatta a nőt, hogy mindenhol elérje a testét a vízsugár. Aztán óvatosan hátradöntötte, hogy a hajából is kimossa a ragacsos zöldet. A zöld víz egyre csak folyt és folyt. Harper kezdett elfáradni. A nő teste síkos lett a festéktől, nehéz volt tartani.

– Hozzon törülközőt – mondta zihálva. – Meg valami köntöst.

A törülközők akasztókon lógtak, pont a földön fekvő Lamarr feje fölött. Reacher lekapott két fürdőlepedőt, Harper meg kicipelte a nőt a zuhanyfülkéből. Reacher odatartott egy törülközőt, és Harper átadta az ő karjaiba Scimecát. Reacher jól becsavarta a törülközőbe. Harper elzárta a vizet, és fogta a másik fürdőlepedőt. Megállt a hirtelen támadt csöndben, zihálva lélegzett, és az arcát törölgette. Reacher a karjába emelte Scimecát, és átvitte a hálószobába. Óvatosan lefektette az ágyra, fölé hajolt, és kisimította az arcából nedves haját. A nő még mindig zihálva szedte a levegőt. A szeme nyitva volt, de a tekintete teljesen üres.

– Nincs semmi baja? – kérdezte Harper.

– Nem tudom – felelte Reacher.

Figyelte a nő lélegzetét. A mellkasa süllyedt és emelkedett, kapkodva, mintha egy mérföldet futott volna.

– Azt hiszem, jól lesz. Lélegzik.

Megfogta a csuklóját, és kitapintotta a pulzusát. Jól kivehető volt, erős és gyors.

– Jól van – mondta megkönnyebbülten. – Jó a pulzusa.

– Kórházba kell vinnünk – tanácsolta Harper.

– Itt jobb lesz neki.

– Szüksége lesz valami nyugtatóra. Rémes sokk lehetett ez az egész.

Reacher megrázta a fejét. – Ha magához tér, nem fog emlékezni semmire.

Harper rámeredt. – Hogyhogy?

Reacher felnézett rá. Harper állt, a kezében egy köntössel, csuromvizesen, festékesen. Az inge olajzöld lett és átlátszó.

– Hipnotizálták – mondta Reacher, és a fürdőszoba felé intett – így csinálta mindet, végül is az FBI legjobb hipnózisszakértője.

– Hipnózis?

Reacher elvette tőle a köntöst, és ráterítette a mozdulatlanul fekvő nőre. Jól betakargatta vele. Aztán föléhajolt, és meghallgatta a lélegzetét. Még mindig erős volt, de lassúbb. Úgy nézett ki, mint aki nagyon mélyen alszik, csak épp a szeme nyitva volt, és a semmibe bámult.

– Ezt nem hiszem el – mondta döbbenten Harper.

Reacher a törülköző sarkával Scimeca arcát szárítgatta.

– Így csinálta mindet – mondta megint.

Az ujjaival végigsimított a nő szemhéján, hogy lecsukja. A lélegzete még mélyebb lett, és kicsit félrefordította a fejét Nedves haja a párnára hullott. Aztán a másik oldalra fordította a fejét, a párnába mélyesztve az arcát, nyugtalanul, mintha rosszat álmodna. Harper dermedten állva csak nézte. Aztán megfordult, és a fürdőszoba felé nézett.

– Mikor jött rá? – kérdezte.

– Teljesen biztosan csak tegnap este.

– De hogyan?

Reacher a törülközővel letörölgette a zöld patakocskát, amely még Scimeca hajából folyt.

– A gondolataim egyre csak körbe jártak – mondta. – Az elejétől fogva csak gondolkodtam és gondolkodtam, majd beleőrültem. Aztán rájöttem, mi a megoldás, egyszerűen azért, mert nem lehetett más.

Harper rámeredt. Reacher feljebb húzta a köntöst Scimecán, hogy nyakig betakarja.

– Azt tudtam, hogy tévednek a motivációt illetően. Ezt végig tudtam. De nem értettem, miért. Hiszen okos emberek. De mégis ilyen nagyot tévedtek. Feltettem magamnak a kérdést, hogy miért? Hirtelen megbutultak volna? Ennyire elvakítja őket a hivatásuk? Először arra gondoltam, csak ennyiről van szó. Egy nagy szervezeten belül dolgozó kisebb csoport mindig védekező pozíciót foglal el. Úgy gondoltam, itt van egy csoport pszichológus, akiket azért fizetnek, hogy nagyon bonyolult ügyeket oldjanak meg, és egyszerűen nem hajlandóak belátni, hogy itt most egy egészen egyszerű ügyről van szó, hanem tudat alatt agyonbonyolítják a dolgot, önigazolásból. De végül ezt elvetettem. Tovább róttam a köröket. És végül csak az a válasz maradt, hogy azért tévednek, mert szándékosan tévedni akarnak.

– És tudta, hogy Lamarr dolgozta ki a motivációt – mondta Harper. – Ez tulajdonképpen az ő ügye volt. Tehát rá gyanakodott.

Reacher bólintott.

– Pontosan. Amikor Alison is meghalt, kénytelen voltam végiggondolni, hogy mi van, ha Lamarr a gyilkos, hiszen közeli rokona, és ahogy maga is mondta, először mindig a legközelebbi családtagokat kell megvizsgálni. Tehát feltettem magamnak a kérdést, hogy mi van, ha mindet ő követte el? Mi van, ha csak elrejti a saját személyes indítékát az első három gyilkossággal? De nem értettem, hogyan csinálja és miért. Nem láttam semmi személyes indítékot. Nem voltak ugyan nagyon jóban a húgával, de azért kijöttek egymással. Családi problémák nem voltak. Nem volt probléma az örökséggel sem, igazságosan megoszlott közöttük. Nem lehetett irigy vagy féltékeny. És különben is, soha nem ül repülőre, akkor ugyan hogy lehetett volna ő a gyilkos?

– De?

– De aztán átszakadt a gát. Eszembe ötlött valami, amit Alison mondott. Azt mondta, a testvéreknek törődniük kell egymással. Akkor azt hittem, érzelmi támogatásra gondol. De aztán eszembe jutott, hogy mi van, ha nem így értette? Mi van, ha arra gondolt, hogy ő gondoskodni akar a nővéréről anyagilag? Megosztani vele az örökséget? Mintha tudta volna, hogy az apja csak rá hagyja a pénzét, és Julia nem kap semmit. Viszont Lamarr nekem azt mesélte, hogy mindent fele-fele arányban kapnak, és különben is már most sem szegény, mert az apja mindig bőkezű volt vele. Feltettem magamnak a kérdést, hogy mi van, ha hazudott? Mi van, ha az apja egyáltalán nem volt bőkezű és igazságos? Mi van, ha egyáltalán nem gazdag?

– Hazudott?

Reacher bólintott. – Csak így lehetett. Hirtelen összeállt előttem minden. Rájöttem, hogy egyáltalán nem úgy fest, mint akinek van pénze. Feltűnően olcsó ruhákat hord. Olcsó táskákat.

– A táskája alapján jutott ilyen következtetésekre?

Reacher megvonta a vállát. – Mondom, ez az egész csak elmélet volt, feltételezés. De tapasztalatom szerint, ha valakinek vannak más anyagi forrásai a fizetésén kívül is, az valahol meglátszik. Ha csak nagyon finoman, apróságokban is, de kiütközik. És Julia Lamarrnál nyomát se láttam semmi ilyesminek. Egyértelmű volt, hogy szegény. Tehát hazudott nekem. Jodie mesélt a múltkor valamit arról, hogy ha rájönnek, hogy egy ügyfelük hazudott valamiben, akkor mindig elgondolkoznak azon, hogy vajon miben hazudik még. Úgyhogy elgondolkoztam azon, hogy mi van, ha hazudott a húgához fűződő kapcsolatáról is? Mi van, ha még mindig gyűlöli, mint gyerekkorukban? És mi van, ha hazudik arról, hogy közösen kapják az örökséget? Mi van, ha ő nem is kap semmit?

– Utánanézett?

– Hogy tudtam volna utánanézni? De szerintem, ha ellenőrzik, ez fog kiderülni. És akkor mi lehet még hazugság? Mi van, ha minden hazugság? Például az, hogy soha nem repül? Mi van, ha ez is egy szép, nagy, kövér hazugság, olyan szemet szúró, hogy senkinek eszébe sem jut elgondolkozni rajta? Kérdeztem is magát, hogy teheti ezt meg, mire azt mondta, mindenki megszokta és elfogadja, mintha valami természeti törvény lenne. Hát mind elfogadtuk. Ahogy ő akarta. Tudta, hogy így teljesen kizárja magát a gyanú alól. De ez hazugság volt. Csak az lehetett. Túl irracionális dolog a repüléstől való félelem, az ilyesmi egyáltalán nem jellemző rá.

– Dehát ilyesmiben nem lehet hazudni. Valaki vagy repül, vagy nem.

– De régebben repült. Nekem ezt mondta. Aztán kitört rajta valami fóbia, és abbahagyta. Meggyőző volt. Akik ismerik, soha nem látták repülni, úgyhogy mindenki hitt neki. De ha arra került a sor, nyugodtan felszállt a repülőre. Ha valamiért nagyon muszáj volt. És ezért nyilván megérte. A legkomolyabb motiváció, amit csak el lehet képzelni. Alison kapott minden pénzt, ő meg magának akarta az összesét. Hamupipőke, akit éget a gyűlölet és persze az irigység.

– Hát engem sikerült átvágnia, az biztos – ismerte be Harper.

Reacher Scimeca haját simogatta.

– Mindenkit átvágott. Ezért csinálta először ilyen távoli helyeken. Hogy mindenki a földrajzi távolságokon törje a fejét.

Harper egy pillanatig hallgatott. – De hát olyan zaklatott volt a húga miatt. Mennyire sírt mindenki előtt, emlékszik?

Reacher megrázta a fejét. – Nem a zaklatottságtól sírt, hanem mert megijedt. Nagyon veszélyes helyzet volt az a számára. Emlékszik? Nem volt hajlandó elmenni pihenni. Mert tudta, hogy mindenképp ott kell lennie, hogy minden fejleményt kézben tudjon tartani, és ki tudjon találni valamit, ha esetleg kiderülne valami a boncolásnál. Aztán én elkezdtem a motivációt feszegetni, mire rémesen ideges lett, mert tudta, hogy jó irányba tapogatózom. Amikor oda jutottam, hogy esetleg a hadseregen belül valami fegyverlopási ügy lehet, akkor fakadt sírva. De nem a zaklatottságtól, hanem a megkönnyebbüléstől, mert megint biztonságban érezte magát, mert megint téves vágányra terelődött minden, a hadsereg felé. Emlékszik, mit csinált ezután?

Harper bólintott. – Nagyon lelkesen támogatni kezdte a fegyverlopás-elméletet.

– Pontosan – bólintott Reacher. – Azonnal egyetértett azzal, amit mondtam. Szinte a számba adta a szavakat. Azt mondta, ez tényleg elképzelhető forgatókönyv, érdemes utánanézni, teljes erőbedobással, most azonnal. Rögtön kapott a lehetőségen, mert látta, hogy ezzel megint rossz irányba indulunk. Őrülten improvizált, és mindenkit elküldött egy újabb zsákutcába. De nem gondolkozott eléggé, mert nem jött rá, hogy én nem gondolom komolyan. Az egészben volt egy kilométerről szemet szúró hiba.

– Milyen hiba?

– Lehetetlen, hogy a tizenegy nő, aki szemtanú volt, ugyanaz a tizenegy legyen, aki a lista szerint egyértelműen egyedül él. Mondtam, hogy részben kísérletként csináltam ezt az egészet. Látni akartam, ki az, aki nem támogatja az elméletemet. Csak Poulton mondott ellent. Blake azonnal belement, mert nagyon odavolt, amiért Lamarr ilyen állapotban van. Lamarr meg szívvel-lélekkel támogatta, mert így biztonságba került. Aztán szépen hazament, mindenki együttérzésétől kísérve. De valójában nem hazament, vagy legfeljebb annyi időre, hogy összecsomagoljon egy táskát. Egyenesen idejött, munkához látott.

Harper elsápadt.

– A saját szájával ki is mondta. Ott a megbeszélésen, mielőtt elment. Emlékszik? Azt mondta, hogy „én öltem meg”. Mert elpocsékolta az időt. Micsoda beteges vicc!

Reacher bólintott. – Ez a nő nagyon beteg. Megölt négy nőt a mostohaapja pénzéért. És ez a festék-ötlet? Hihetetlenül bizarr. Olyan bizarr, hogy minden mást elnyomott, csak erre figyeltünk. És jó nehéz lehetett megoldani. El tudja képzelni, milyen gyakorlati problémákkal kellett ehhez megbirkózni? És miért csinálna valaki ilyet?

– Hogy minket összezavarjon.

– És még?

– Mert élvezte – mondta Harper. – Mert tényleg beteg.

– Pokolian beteg – bólintott Reacher. – De nagyon okos is. El tudja képzelni, mennyi tervezés kellett mindehhez? Két teljes évvel ezelőtt neki kellett fognia. Az apja valamikor akkoriban lett beteg, amikor a húga otthagyta a hadsereget. Már akkor elkezdhetett összeállni a fejében a terv. A húgától megszerezte a listát azokról a nőkről, akik hasonló ügyek áldozatául estek. Kiválasztotta azokat, akik szemmel láthatóan egyedül éltek, aztán sorra felkereste őket, titokban, talán a hétvégeken, repülővel. Mindenhová bejutott, ahogy magát is beengedte Alison, és most az előbb is simán beengedte a rendőr. Nincs bizalomgerjesztőbb, mint egy nő FBI-igazolvánnyal. Aztán valószínűleg mindnek előadott valami mesét arról, hogy az FBI nyomoz a hadsereggel kapcsolatban, amin a nők kapva kaptak. Jó bosszú volt. Szépen leültette őket a saját nappalijukban, és megkérdezte, hipnotizálhatja-e őket, hátha eszükbe jut valami mélyre eltemetett információ.

– A saját húgát is? És hogy ment oda Alisonhoz, aki tudta, hogy soha nem repül?

– Alison ment Quanticóba, mondta is. De nem azért hipnotizálta őket, hogy háttér-információkat szedjen ki belőlük, hanem utasításokat táplált beléjük. Elmondta nekik, mit kell majd csinálniuk. Lorraine Stanley akkor még szolgált, őt utasította, hogy lopja el a festéket, és rejtse el egy kis raktárban. A többieknek azt mondta, hogy számítsanak rá, hogy valamikor a közeljövőben kapnak majd egy nagy kartondobozt, amit tárolniuk kell. Azt is mondta, hogy újból meg fogja majd látogatni őket, és ha addig is bárki bármit kérdezne tőlük, mindent tagadjanak le. Vagy találjanak ki valami mesét, mondjuk, egy lakótársról, vagy téves szállításról. Harper bólogatott és a fürdőszobaajtóra bámult.

– Később utasította Stanleyt, hogy indítsa el a küldeményeket – vette át a szót Harper. – Aztán Floridába utazott, és megölte Amy Callant. Aztán Caroline Cooke-ot. Tudta, hogy azután azonnal mindenki azt fogja hinni, egy sorozatgyilkos működik, és az egész ügy Blake-hez fog kerülni, Quanticóba, ahol majd ő szép kényelmesen manipulálhatja a nyomozást. Te jó ég, rá kellett volna jönnöm! Mennyire ragaszkodott hozzá, hogy ezen az ügyön dolgozzon! Minden tökéletesen egybevág. Ki készítette a profilt? Ő. Ki ragaszkodott hozzá, hogy a hadsereggel függ össze a dolog? Ő. Ki mondta, hogy egy katonát kell keresnünk? Ő. Még magát is ő találta meg, mint kitűnő példáját annak, hogy milyen lehet az a valaki, akit keresünk.

Reacher nem szólt közbe, hallgatott. Harper tovább bámulta a fürdőszobaajtót.

– És Alison volt az egyetlen valódi célpont – folytatta a nő. – Azt hiszem, a háromhetes időközt is ezért adta fel. Mert már olyan izgatott volt, alig tudta kivárni, hogy rá kerüljön a sor.

– És mi derítettük fel neki a helyszínt – mondta Reacher. – Emlékszik, mennyit kérdezősködött a házról? Mivel feladta a három hetet, nem maradt ideje megfigyelésre sem, inkább tőlünk tájékozódott. Mennyire elszigetelt helyen van, zárva tartja-e az ajtót…

Harper lehunyta a szemét. – Azon a napon nem dolgozott, amikor Alison meghalt. Vasárnap volt. Egész Quantico nagyon nyugodt volt. Tudta, hogy senki nem fog törődni vele vasárnap.

– Nagyon okos – bólintott Reacher.

Harper kinyitotta a szemét. – És gondolom, mindez megmagyarázza, miért nem találtak sehol semmi nyomot ő aztán tudja, mit keresnek a nyomozók egy gyilkosság helyszínén.

– És ráadásul nő. Mindig férfit kerestek, mert a profil szerint férfi az elkövető. A bérelt autóval is ez volt. Tudta, hogy ha utána is járnak, arra fognak jutni, hogy egy nő bérelte a kocsit, akivel nem fognak törődni. Pontosan így is történt.

– De valami igazolvány is kellett az autóbérléshez.

– És a repülőjegy-vásárláshoz is – mondta Reacher. – De szerintem egy fiókra való igazolványa van. Mondjuk, olyan nőké, akiket az FBI küldött börtönbe.

Harper bűntudatos képet vágott. – És ezt az információt én továbbítottam, emlékszik? Azt mondtam, a Hertznél nem jutottak semmire, csak valami nő volt az, üzleti úton.

Reacher bólintott. – Igen, nagyon okos volt Szerintem még arra is odafigyelt, hogy olyasféle ruha legyen rajta, mint az áldozatokon. Ahogy most egy olyan pulóver van rajta, mint Scimecáé. Így ha hagyott is hátra szövetszálakat, nem lehetett megkülönböztetni az áldozat ruhájától. Emlékszik, hogy kifaggatott, hogy Alison még mindig úgy öltözködik-e, mint régen? Még mindig sportos, napbarnított, és úgy öltözködik, mint egy cowboy? Biztos, hogy oda farmerban és cowboycsizmában ment.

– Azért karcolta meg az arcát, mert gyűlölte?

Reacher megrázta a fejét. – Nem. Attól tartok, az az egész az én hibám volt. Folyton szóba hoztam, hogy miért nincs semmi erőszakosság. Úgyhogy szolgáltatott egy kicsit. A következő alkalommal. Jobban tettem volna, ha befogom a számat.

Harper nem szólt semmit.

– És ebből tudtam, hogy most itt fogjuk találni – folytatta Reacher. – Mert egész idő alatt megpróbált imitálni egy olyasféle fickót, mint amilyen én vagyok. Ugye, mondtam, hogy ha én lennék a gyilkos, Scimeca lenne a következő? Tudtam, hogy előbb vagy utóbb idejön. De kicsit gyorsabb volt, mint gondoltam. Mi meg kicsit lassúbbak a kelleténél. Nem vesztegette az időt, az biztos.

Harper megint a fürdőszoba felé pillantott és megborzongott, aztán elfordította a tekintetét.

– Hogy jutott eszébe a hipnózis?

– Ahogy a többi dolog is. Az volt az érzésem, azt már nagyjából tudom, ki tette és miért, de a hogyan még mindig teljesen érthetetlen volt, úgyhogy újra meg újra végiggondoltam mindent. Ezért akartam elszabadulni Quanticóból, hogy nyugodtabban tudjak gondolkodni. Elég sok időbe telt. De végül rájöttem, mi az egyetlen lehetséges megoldás. Ami mindent megmagyaráz, a passzivitást, az engedelmességet. És hogy miért tűnt úgy minden a helyszínen, hogy a gyilkos hozzá se nyúlt egy ujjal sem az áldozatokhoz. Egyszerűen csak megmondta nekik, mit csináljanak, egészen odáig, hogy ők töltötték meg a kádat, és aztán lenyelték a saját nyelvüket. Az egyetlen, amit ő csinált, az volt, hogy utána visszahúzta a helyére a nyelvüket, hogy a boncolásnál semmi ne tűnjön fel.

– De hogy jött rá a nyelvre?

Reacher egy kicsit hallgatott. – A csókból – mondta aztán.

– A csókból?!

Reacher elmosolyodott. – Ez volt az egyetlen ötlet, ami egybevágott Stavely boncolási jegyzőkönyvével. De el sem tudtam képzelni, hogy lehetne arra rávenni valakit, hogy önként megtegye, amíg rá nem jöttem, hogy Lamarr volt, aki ért a hipnózishoz, és akkor minden összeállt.

Harper hallgatott.

– Az első alkalommal, amikor találkoztunk, egyébként engem is hipnotizálni akart. Nyilván arra utasított volna, hogy vigyem teljesen félre a nyomozást. Blake is nagyon rá akart beszélni, hogy egyezzek bele, de én azt mondtam, hogyisne, a végén még rávenne, hogy szaladjak végig meztelenül a Fifth Avenue-n. Azt hittem, milyen jó vicc, pedig milyen közel jártam az igazsághoz!

Harper hirtelen megborzongott. – Vajon hány után hagyta volna abba?

– Talán még egy – mondta Reacher. – Hat elég lett volna. Homokszemek a sivatagban…

Harper odament, és leült Reacher mellé az ágy szélére. Lenézett Scimecára, aki ernyedten és mozdulatlanul feküdt a köntössel betakarva.

– Nem lesz semmi baja? – kérdezte aggódva.

– Nem hiszem – mondta Reacher. – Nagyon kemény nő.

Harper rápillantott. Reacher inge és nadrágja vizes volt és csupa zöld folt. A karja vállig festékes.

– Csupa víz lett – jegyezte meg szórakozottan.

– Maga is – mondta Reacher. – Még vizesebb, mint én.

Harper bólintott. – De legalább vége van.

Reacher nem felelt semmit.

– Ezt a sikerre – mondta Harper. – Odahajolt, és átfogta Reacher nyakát vizes karjaival, magához húzta és megcsókolta. Reacher érezte a nyelvét, de aztán megtorpant, és Harper elhúzódott.

– Fura érzés. Azt hiszem, soha többé nem leszek képes erre anélkül, hogy ne jusson az eszembe mindenféle morbid dolog.

Reacher nem felelt.

– Rémes lehet így meghalni.

Reacher ránézett és elmosolyodott. – Össze kell szednünk magunkat. Az élet megy tovább.

Odahajolt, megfogta a nő fejét, magához húzta és megcsókolta. Harper egy pillanatig teljesen mozdulatlan maradt, aztán visszacsókolta. Egy hosszú perc után elhúzódott, szégyenlősen mosolyogva.

– Menjen, térítse magához Lamarrt – mondta Reacher. – Tartóztassa le, és kezdje el a kihallgatást.

– Nem fog beszélni nekem.

Reacher lenézett Scimeca alvó arcára.

– Dehogynem. Mondja meg neki, hogy ha hallgat, eltöröm a karját. Ha továbbra is hallgat, összemorzsolom a csontjait.

Harper megint megborzongott, aztán elfordult. Felállt, és a fürdőszobába ment. A hálószobában mély csönd lett. Semmi más nem hallatszott, csak Scimeca ritmikus, de hangosan ziháló lélegzése, mint egy gép. Aztán egy hosszú perc múlva visszajött a szobába Harper. Az arca falfehér volt.

– Nem fog beszélni – mondta.

– Honnan tudja? Még nem is kérdezett tőle semmit.

– Mert meghalt.

Csönd.

– Megölte.

Csönd.

– Amikor megütötte.

Csönd.

– Eltörte a nyakát.

Hirtelen hangos léptek koppantak odalent az előszobában, aztán a lépcsőkön, majd a folyosón a hálószoba előtt. A rendőr lépett be a szobába, a kezében a kávésbögrével, amit a terasz korlátjáról vett el. Rájuk meredt.

– Itt meg mi folyik? – kérdezte.

31. fejezet

Hét órával később jóval éjfél után Reacher egyedül üldögélt, bezárva az FBI portlandi irodájának fogdájába. A rendőr betelefonált az őrmesternek, aki viszont szólt az FBI-nak. Portlandből odatelefonáltak Quanticóba, onnan a Hoover Buildingbe, onnan pedig New Yorkba. A rendőr az izgalomtól kifulladva mesélte el, mi történt. Megérkezett a helyszínre az őrmester, Harper eltűnt valahová, megjött a mentő, hogy kórházba vigye Scimecát. A rendőrség minden különösebb huzavona nélkül átadta az ügyet az FBI-nak. Megérkezett két ügynök Portlandből, hogy letartóztassák Reachert. Megbilincselték, bevitték a városba, és bezárták egy fogdába.

Meleg volt a cellában. A ruhái egy óra alatt megszáradtak, olyan merevek lettek, mint a deszka, és tele voltak olajzöld festékfoltokkal. Bezárták, otthagyták, aztán nem történt semmi. Úgy gondolta, idő kellhet, hogy összeszedjék a szükséges embereket. Eltűnődött, vajon ők jönnek-e ide Portlandbe, vagy őt viszik vissza Quanticóba. Senki nem mondott neki semmit. Senki nem jött be hozzá, egyedül hagyták. Egész idő alatt Scimeca miatt aggódott, aki most idegenek között van valahol egy kórház sürgősségi osztályán.

Éjfél utánig csönd volt és nyugalom. Aztán zajlani kezdtek az események. Hangokat hallott az épületben. Érkező emberek, izgatott hangú beszélgetések. Az első ember, akit meglátott, Nelson Blake volt. Szóval ők jönnek ide, gondolta. Nyilván a Learjettel utaztak, az nagyjából ennyi időbe telhetett. Nyílt az ajtó, Blake odasétált a rácsokhoz, és benézett a cellába, az arcán furcsa kifejezéssel. Most aztán tényleg elszúrta, mintha valami ilyesmit akart volna mondani. Fáradtnak és feszültnek látszott, az arca egyszerre volt vörös és sápadt.

Utána egy órára megint csönd lett. Elmúlt éjjel egy óra. Megérkezett Alan Deerfield New Yorkból. Nyílt az előtér ajtaja, besétált Deerfield, némán és morózusan, a vastag szemüveglencse mögött kivörösödött szemekkel. Megállt, és bebámult a rácsokon, ugyanazzal az elgondolkozó tekintettel, mint amikor először találkoztak. Szóval maga az a pasas?

Kisétált, és megint egy órára csönd lett. Elmúlt éjjel két óra, amikor bejött egy helybéli ügynök, a kezében egy kulcscsomóval. Kinyitotta a cella ajtaját.

– Ideje, hogy beszéljünk – mondta.

Kivezette Reachert a cellából egy folyosóra, majd egy kis konferenciaszobába kísérte. Minden kisebb volt, mint a New York-i épületben, és ugyanolyan olcsó. Ugyanolyan világítás, ugyanolyan nagy asztal. Deerfield és Blake egymás mellett ültek az asztal egyik oldalán. Velük szemben egy szék. Reacher odament és leült. Egy hosszú pillanatig csönd volt, senki nem szólalt meg, senki nem mozdult. Aztán Blake előbbre hajolt.

– Egy beosztottam meghalt – mondta. – És ennek nem örülök.

Reacher csak nézett rá, és hallgatott. – Négy nő meghalt – mondta aztán. – Lehetett volna öt is.

Blake megrázta a fejét. – Nem lett volna öt. Az ellenőrzésünk alatt tartottuk a helyzetet. Julia Lamarr azért utazott a helyszínre, hogy megmentse az ötödik áldozatot, amikor maga megölte.

A szobában megint csönd lett. Halálos csönd. Reacher megfontoltan bólogatott.

– Maguk így látják a történteket?

Deerfield felemelte a tekintetét.

– Nagyon is elfogadható álláspont, nem gondolja? Lamarr rájön valamire, legyőzi a repülés iránt érzett félelmét, és azonnal odarohan a helyszínre, a gyilkos nyomában. Épp időben érkezik, és elsősegélyt akar nyújtani az áldozatnak, amikor maga beront és megüti. Lamarr hős, maga pedig bíróság elé kerül egy szövetségi ügynök meggyilkolásáért.

Megint csönd lett.

– A kronológiát össze tudják hozni? – kérdezte Reacher.

Blake bólintott. – Hát persze. Mondjuk, Lamarr keleti parti idő szerint reggel kilenckor otthon van. Ottani idő szerint ötre ért oda Portlandbe. Ez tizenegy óra. Épp elég idő ahhoz, hogy eközben valami nagy felismerést tegyen, kirohanjon a reptérre, és felszálljon egy gépre.

– A rendőr látta a gyilkost bemenni a házba?

Deerfield vállat vont. – Mondjuk, hogy a rendőr elaludt. Tudja, milyenek ezek a vidéki rendőrök.

– Azt látta, amikor a tábori lelkész megérkezett. Akkor még ébren volt.

Deerfield megrázta a fejét. – A hadseregnél azt fogják mondani, ők nem küldtek semmiféle lelkészt. A rendőr csak álmodta.

– Azt látta, amikor Lamarr bement a házba?

– Még mindig aludt.

– Hogy jutott be?

– Bekopogott, amivel megzavarta a gyilkost. A gyilkos kirohant, de ő nem üldözte, mert először felrohant az emeletre, hogy megnézze, Scimecával mi van.

– A rendőr látta, amikor a gyilkos kirohan a házból?

– Még mindig aludt.

– És Lamarr vette magának a fáradságot, hogy bezárja maga után az ajtót, pedig annyira sietett az emeletre, hogy megnézze, mi van Scimecával?

– Úgy tűnik.

A szobában csönd lett.

– Scimeca magához tért már? – kérdezte Reacher.

Deerfield bólintott. – Az előbb telefonáltunk a kórházba. Nem emlékszik a világon semmire. Egy seregnyi pszichológust kerítünk majd, aki ki fogja jelenteni, hogy ez teljesen normális.

– Jól van?

– Nincs semmi baja.

Blake elmosolyodott. – Nem fogjuk kihallgatni, és nem faggatjuk arról, esetleg tud-e személyleírást adni a támadójáról. A pszichológusaink azt fogják mondani, ez rendkívüli érzéketlenség lenne ebben a helyzetben.

Megint csönd lett.

– Hol van Harper? – kérdezte Reacher.

– Felfüggesztették – mondta Blake.

– Amiért a saját szakállára nyomozott?

– Mindenféle gyerekes illúziókban ringatja magát – mondta Blake. – Előadott nekünk valami fantasztikus, légből kapott mesét.

– Ugye, látja, milyen kínos helyzetben van? – kérdezte Deerfield. – A kezdetektől fogva utálta Lamarrt. Tehát megölte, személyes indítékból, aztán kitalált egy mesét, hogy leplezze magát. De a mese nem túl meggyőző. Semmi nem támasztja alá. Lamarr még csak közelében sem volt soha a gyilkosságok helyszínének.

– Nem hagyott hátra semmi nyomot – bólintott Reacher.

Blake elmosolyodott. – Hát nem ironikus? Pontosan ezt mondta maga is az elejétől fogva. Azt mondta, mi csak gondoljuk, hogy egy olyan valaki tette, mint maga. Most pedig magának nincs semmi bizonyíték a birtokában, csak azt gondolja, hogy Lamarr tette.

– Hol van a kocsija? – kérdezte Reacher. – A repülőtértől kocsival ment Scimeca házáig.

– A gyilkos ellopta – közölte Blake. – Eredetileg gyalog jöhetett, és hátulról cserkészte be a házat, mert nem tudhatta, hogy a rendőr alszik. De amikor Lamarr meglepte, bepattant a kocsijába, és azzal elhúzott.

– Meg fogják találni a Lamarr nevére szóló bérelt autót?

Blake bólintott. – Valószínűleg. Többnyire megtaláljuk, amit akarunk.

– Na és a repülőjegy Washingtonból? Meg fogják találni a saját nevére szóló jegyet a légitársaság számítógépében?

Blake megint bólintott. – Ha nagyon muszáj.

– Ugye, látja, mekkora pácban van? Nem törődhetünk bele, hogy egy ügynökünk meghalt. Valakit felelőssé kell tennünk.

Reacher bólintott. – Abba meg végképp nem törődhetnek bele, hogy egy ügynökük gyilkos.

– Ezt felejtse el – csattant fel Blake.

– Akkor is, ha tényleg gyilkos volt?

– Nem volt gyilkos – szögezte le Deerfield. – Egy lojális ügynök, aki remekül végezte a munkáját.

Reacher bólintott.

– Hát, ha nem tévedek, én itt nem fogok fizetést kapni a munkámért – mondta.

Deerfield elhúzta az orrát, mintha valami rossz szagot érezne.

– Ez nem vicc, Reacher – mondta. – Ezt értse meg. Nyakig van a pácban. Azt mond, amit csak akar a gyanúiról, mindenki hülyének fogja nézni. Senki nem fog magára hallgatni. Különben is, ha annyira gyanakodott Lamarr-ra, hagynia kellett volna, hogy Harper letartóztassa.

– Nem volt rá idő.

Deerfield megrázta a fejét. – Marhaság.

– Épp fizikailag bántalmazta Scimecát, amikor beléptek? – kérdezte Blake.

– Nem, de el kellett onnan távolítanom.

– Az ügyvédünk azt fogja mondani, az lett volna a kötelessége, hogy azonnal Scimecához menjen, aki a kádban feküdt, és Harperre kellett volna hagynia, hogy elbánjon Lamarr-ral. Ketten voltak egy ellen. És így gyorsabb is lett volna. Ha annyira aggódott Scimeca miatt, vele kellett volna először foglalkoznia.

– Ez fél másodperc volt

– Fél másodperc is döntő fontosságú lehet egy ilyen helyzetben – mondta Deerfield. – Az ügyvédünk ezt nagyon ki fogja használni. Azt állítja majd, az, hogy vesztegette a drága időt azzal, hogy megüsse Lamarrt, bizonyítja a személyes gyűlöletet.

A szoba elcsendesedett. Reacher az asztalt bámulta.

– Maga, ugye, nagyon járatos a jogi dolgokban, biztos ezt is tudja – szólalt meg Blake. – Jóhiszemű tévedések előfordulnak, de ha valaki az áldozat védelmében követ el valamit, az csak akkor jogos, ha abban a pillanatban történik, amikor az áldozatot a támadás éri. Nem utána. Ha utána történik, az már egyszerűen csak bosszú.

Reacher nem felelt semmit.

– És azt nem állíthatja, hogy véletlen volt. A múltkor azt mondta, ha maga be akarja törni valakinek a fejét, hát tudja, hogy kell, véletlenül nem fordulhat elő, emlékszik? És ez, ugye, a nyak eltörésére is vonatkozik? Tehát nem baleset volt. Szándékos gyilkosság.

Csönd lett.

– Oké. Mi legyen az egyezség?

– Nincs egyezség. Börtönbe kerül – jelentette ki Deerfield.

– Marhaság – mondta Reacher. – Egyezség mindig van.

Megint csönd lett, hosszú percekre. Aztán Blake megvonta a vállát.

– Ha hajlandó együttműködni, esetleg köthetünk kompromisszumot – mondta. – Mondhatjuk azt, hogy Lamarr öngyilkosságot követett el, lelkiismeret-furdalásból, amiért nem tudta megmenteni a húgát.

– Cserébe maga befogja a száját – szólt közbe Deerfield. – Nem mond senkinek semmit, csak azt, amit mi akarunk.

Megint csönd lett.

– Miért tennék ilyet? – kérdezte aztán Reacher.

– Mert okos – mondta Deerfield. – Ne felejtse el, a világon semmi bizonyíték nincs Lamarr ellen. Ezt maga is tudja. Lamarr zseniális volt. Akár éveken át is húzódhatna az ügy, már ha vannak milliói az ügyvédi honoráriumokra. Esetleg előáshatnának valami jelentéktelen közvetett bizonyítékot, de mit ér az az esküdtszéknek? Egy ilyen nagydarab fickó gyűlöl egy törékeny nőt, a fickó egy csavargó, a nő FBI-ügynök, a pasas eltöri a nő nyakát, aztán őt okolja mindenért, és kitalál valami fantasztikus mesét a hipnózisról? Ezt senki nem fogja bevenni.

– Úgyhogy szembe kell néznie a tényekkel – tette hozzá Blake. – Mostmár tényleg a kezünkben van.

Csönd lett. Aztán Reacher megrázta a fejét.

– Nem – mondta. – Ebbe nem megyek bele.

– Akkor börtönbe kerül.

– Először lenne még egy kérdésem – mondta Reacher.

– Micsoda?

– Lorraine Stanleyt is én öltem meg?

Blake megrázta a fejét. – Nem.

– Honnan tudják?

– Nagyon jól tudja, honnan. Egész héten követtük.

– És az erről szóló jelentést átadták az ügyvédemnek, igaz?

– Igaz.

– Oké – bólintott Reacher.

– Mi oké?

– Akkor elmehetnek a fenébe – mondta Reacher.

– Elmagyarázná részletesebben?

Reacher megrázta a fejét. – Jöjjön rá magától.

A szobában csönd lett.

– Szóval? – kérdezte Blake.

Reacher rámosolygott. – Gondolkozzon a hosszú távú stratégián. Lehet, hogy Lamarr miatt lecsuknak, de azt soha nem állíthatják, hogy én öltem meg az összes áldozatot, mivel az ügyvédem kezében van a maguk jelentése, amely bizonyítja, hogy Stanley esetében nem lehettem én a gyilkos. És akkor mit csinálnak?

– Nem mindegy az magának? – kérdezte Blake. – Így is, úgy is börtönbe kerül.

– Gondoljon a jövőre – figyelmeztette Reacher. – Azt mondják a nagy nyilvánosságnak, hogy nem én voltam a sorozatgyilkos, és arra is megesküsznek, hogy nem Lamarr, tehát akkor úgy kell tenniük, mintha folytatnák a nyomozást, nemdebár? Nem hagyhatják csak úgy abba, mert akkor mindenki faggatózni kezdene, hogy miért. Gondoljon bele, micsoda újságcikkek jelennének meg. Az elit FBI-csoport kudarca. A nyomozás tizedik évében még mindig semmi eredmény. Továbbra is őrizni kellene a szóba jöhető nőket, egyfolytában dolgozni az ügyön, telnének az évek, és maguk egyre keresnék a gyilkost. Erre hajlandó lenne?

Csönd lett.

– Nem, ezt nem fogják megtenni – folytatta Reacher. – Viszont, ha nem folytatják, az egyenlő azzal, mintha bevallanak, hogy tudják, mi az igazság. Lamarr halott, a nyomozás leállt, a gyilkos nem én voltam, tehát Lamarr volt. Úgyhogy maguknak ez most minden vagy semmi. Ideje dönteniük. Ha nem ismerik be, hogy Lamarr volt, akkor az idők végezetéig erre az ügyre kell fordítani minden erejüket, és úgy tenni, mintha keresnének egy gyilkost, akiről nagyon jól tudják, hogy nem létezik. Ha viszont beismerik, hogy Lamarr volt, akkor engem nem csukhatnak le, amiért megöltem, mert a körülmények engem igazolnak.

Megint csönd.

– Úgyhogy elmehetnek a fenébe – mondta végül Reacher.

Csönd. Reacher mosolygott.

– Akkor most mi lesz? – kérdezte aztán.

Deerfield és Blake egy hosszú percig hallgattak, aztán összeszedték magukat.

– Az FBI nagyon meg tudja ám nehezíteni az életét – jegyezte meg Deerfield.

Reacher megrázta a fejét. – Az én életem úgyis elég nehéz – mondta. – Maguk nem sokat tehetnek, hogy még jobban megnehezítsék. De abbahagyhatnák végre a fenyegetőzést. Meg fogom őrizni a titkukat.

– Valóban?

Reacher bólintott. – Kénytelen leszek. Mert ha nem hallgatok, minden Rita Scimecára fog visszaütni, ő az egyetlen élő tanú. Halálra üldöznék az ügyészek, a rendőrség, az újságok, a tévések. Minden borzalmas részlet napvilágra kerülne. Nagyon sok fájdalmat okozna neki. És ezt nem akarom.

Megint csönd lett.

– Szóval a titkuk jó helyen van nálam.

Blake az asztalt bámulta. Aztán végül bólintott.

– Hát jó, ezt elfogadom – mondta.

– De szemmel fogjuk tartani – tette hozzá Deerfield. – Mindig. Ezt ne felejtse el.

Reacher megint elmosolyodott.

– Csak rajta ne kapjam magukat – mondta. – Ugye, emlékeznek, mi történt Petrosian embereivel? Maguk meg ezt ne felejtsék el.

Így ért véget az ügy, döntetlennel, fáradt, örökös sakk-kal. Senki nem mondott többet. Reacher felállt, megkerülte az asztalt, és kisétált a szobából. Megkereste a liftet, és lement a földszintre. Senki nem ment utána. Talált egy kétszárnyú ajtót, összekaristolt tölgyfából, rajta kis ablakok dróthálóval. Kinyitotta, és kilépett a sötét, elhagyatott portlandi utcára, az éjszaka kellős közepén. Megállt a járdaszélen, és elbámult a semmibe.

– Hello, Reacher – szólalt meg Harper hangja.

Mögötte állt, a bejárati ajtó kétoldalán őrködő oszlopok árnyékában. Reacher megfordult, és meglátta a fény csillanását a haján, és a fehérséget, ahol kilátszott az inge.

– Hello. Jól van?

Harper odalépett hozzá.

– Nem lesz semmi baj – mondta. – Áthelyeztetem magam. Talán ide. Tetszik itt.

– Engedni fogják?

Harper bólintott. – Hát persze. Nem akarnak semmi botrányt, amíg a költségvetési vita folyik. Úgy el fognak hallgatni mindent, mint még soha.

– Mintha meg se történt volna. Mi ebben maradtunk odafent

– Szóval, rendben van velük?

– Amennyire csak lehet.

– Én kiálltam volna maga mellett, bármibe kerül is.

Reacher bólintott. – Tudom. Több ilyen ember kéne, mint maga.

– Ezt odaadom – szólalt meg hirtelen Harper. Átnyújtott egy fényes kis papírlapot. Egy utazási utalvány volt, Quanticóban adták ki. – Ezzel eljuthat New Yorkig.

– És magával mi lesz?

– Majd azt mondom, hogy elvesztettem. Küldenek másikat.

Közelebb lépett Reacherhez, és arcon csókolta. Aztán elindult.

– Sok szerencsét – szólt vissza.

– Magának is – kiáltott utána Reacher.

Gyalog ment ki a repülőtérre. Tizenkét mérföldet bandukolt az országút szélén. Három órába telt, míg odaért. Az FBI-utalvánnyal vett egy repülőjegyet, és egy órát várt a gépre. A levegőben négy órát aludt, és délután egykor szállt le a LaGuardia repülőtéren.

Az utolsó pénzén vett egy buszjegyet, amivel elment a metróig, aztán metróval Manhattanbe. A Canal Streetnél szállt le, és dél felé sétált tovább, a Wall Streetre. Pár perccel két óra után már Jodie irodaépületének előcsarnokában volt. Magával sodorta az emberek áradata, akik az épület hatvan emeletének valamelyikén dolgoztak, és épp az ebédszünet után tértek vissza. Jodie irodájának fogadóhelyisége üres volt, senki nem ült az íróasztalnál. Reacher bement egy nyitott ajtón, és végigballagott egy folyosón, amelyet tölgyfa polcok szegélyeztek, telerakva jogi szakkönyvekkel. Jobbra és balra üres irodák nyíltak. Az íróasztalokon papírhalmok, a székek hátán odaterített zakók, de sehol egy lélek.

Megérkezett egy kétszárnyú ajtóhoz. A másik oldalról beszélgetés zsongását hallotta, poharak csilingelését, nevetést. Benyitott a jobb oldali ajtószárnyon, és megcsapta a zaj. Egy konferenciaterembe lépett, amely zsúfolva volt emberekkel. Sötét öltönyök, hófehér ingek, nadrágtartók és szolid nyakkendők, a nőkön komoly, sötét ruha és fekete nejlonharisnya. Az egyik falon végig hatalmas ablakok, előttük egy hosszú asztal fehér abrosszal leterítve, telerakva csillogó poharakkal és vagy száz üveg pezsgővel. Két pincér töltögette a habzó, aranyszínű italt, amilyen gyorsan csak tőlük telt.

Az, emberek ittak és pohárköszöntőket mondtak, közben mindenki Jodie-t nézte. A lány úgy vonzotta az embereket, mint egy mágnes. Akárhová lépett, a vendégek köré csoportosultak. Állandóan változó, izgatott kis körök alakultak ki, amelyeknek mindig ő volt a középpontjában, jobbra-balra fordult, mosolygott, koccintgatott, aztán találomra továbbsiklott, mint egy golyó a játékgépben. Hirtelen meglátta Reachert az ajtóban, ugyanabban a pillanatban, mint amikor Reacher megpillantotta magát egy Renoir-festmény fölött függő tükörben. Borotválatlan volt, gyűrött khekiszínű inge merevre száradt a zöld festékfoltoktól. Jodie-n egy vadonatúj, ezerdolláros ruhaköltemény volt. Száz arc fordult vele együtt az ajtó felé, és a teremben hirtelen csönd lett. Jodie egy pillanatig habozott, mintha valami döntést hozna. Aztán átnyomakodott a tömegen, és kezében a pezsgőspohárral, átkarolta Reacher nyakát.

– Szóval kineveztek – mondta Reacher.

– Hát persze.

– Gratulálok, drágám. Sajnálom, hogy elkéstem.

Jodie magával húzta Reachert az emberek közé, és a tömeg összezárult körülöttük. Reacher kezet rázott vagy száz ügyvéddel, ahogy annak idején idegen hadseregek tábornokaival. Ne kezdj ki velem, akkor én se veled. A főnök egy öreg, vöröses arcú ember volt, úgy hatvanöt éves. A fia az egyik alapítónak, akinek a neve szerepelt az iroda réztábláján. Az öltönye valószínűleg többe került, mint az összes ruha együttesen, amit Reacher életében valaha is vett. De a hangulat olyan volt, hogy ő sem viselkedhetett másképp, mint a legnagyobb barátsággal. Úgy festett, mint aki akár Jodie házának portásával is szívesen kezet rázna.

– Jodie sztárügyvéd lett – mondta. – És nagyon örülök, hogy elfogadta az ajánlatunkat.

– Ő a legjobb ügyvéd, akivel valaha is találkoztam – próbált kedélyeskedni Reacher a zajban.

– Maga is vele megy?

– Hová?

– Londonba. Nem mondta? Az új vezetők első megbízatása mindig az, hogy egy-két évre át kell venni valamelyik európai irodánkat.

Jodie közben mosolyogva megjelent az oldalánál, és elhúzta magával. A tömeg kis csoportokba rendeződött, a beszélgetés munkahelyi dolgokra és pletykákra terelődött. Jodie egy nyugodt zugba vezette Reachert, az ablak mellé. A kikötőre lehetett látni, amelyet mindkét oldalon magas toronyépületek szegélyeztek.

– Felhívtam az FBI-t – mondta Jodie. – Nagyon aggódtam miattad, és technikai szempontból még mindig én vagyok az ügyvéded. Beszéltem Alan Deerfield irodájával.

– Mikor?

– Két órával ezelőtt. De nem mondtak semmit.

– Nem volt mit mondani. Végeztünk, kvittek vagyunk.

Jodie bólintott. – Szóval végül mégiscsak eredményes voltál.

Aztán kicsit hallgatott.

– Be fognak idézni tanúnak? – kérdezte. – Lesz egyáltalán tárgyalás?

Reacher megrázta a fejét. – Nem lesz. Jodie bólintott. – Csak a temetés, ugye?

Reacher vállat vont. – Nem maradtak rokonai. Gondoskodott róla.

Jodie megint hallgatott, mintha valami fontos bejelentésre

– Tudom. Az én hibám minden.

– Te is azt érzed, amit én? – kérdezte Jodie.

Reacher csak nézett rá.

– Azt hiszem, igen – hazudta.

– A hónap végéig még van időnk.

Reacher bólintott.

– Sok embernek ennyi se jut – mondta. – Ki tudod venni a mai napot? Ráérsz délután?

– Hát persze. Most már vezető vagyok, azt csinálok, amit akarok.

– Akkor menjünk.

Kiürült poharukat otthagyták az ablakpárkányon, és átpréselték magukat a beszélgető csoportok között. Mindenki figyelte őket, míg elértek az ajtóig, aztán az emberek folytatták tovább a halk pletykálkodást.

VÉGE.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet