LEE CHILD

NE ADD FEL KÖNNYEN

(Tartalomjegyzék)

1. fejezet

Nathan Rubinnak a bátorsága lett a végzete. Nem az a fajta átgondolt bátorság, amelyért háborúban kitüntetést adnak, csupán egy szemvillanásnyi elvakult bátorság, amely miatt valakinek az utcán kell meghalnia. Rubin aznap korán indult el otthonról, ahogy mindig, a hét hat napján, az év ötven hetében. Keveset reggelizett, ahogy, az egy alacsony, negyvenes éveiben járó, alakjára vigyázó férfihoz illik. Végigsétált tóparti házának hosszú, szőnyeggel borított folyosóján, amely méltó volt egy, az év háromszáz munkanapjának mindegyikén ezer dollárt kereső férfihoz. Hüvelykujjával megnyomta a garázsajtó távirányítóját, aztán csuklóját elfordítva beindította drága importautójának halk motorját. Bekapcsolta a CD-lejátszót, kifarolt a sóderrel borított kocsiútra, enyhén fékezett, sebességet váltott, gázt adott, és elindult élete utolsó rövid útjára. Hétfő reggel, hat óra negyvenöt perc volt. A munkahelyére vezető úton az egyetlen jelzőlámpa zölden világított, és feltehetőleg ez okozta a halálát. Ez annyit jelent, hogy amikor Rubin beállt az irodája mögötti zárt parkolóba, Bach B-moll fúgájának prelúdiumából még harmincnyolc másodperc hátra volt. Rubin a kocsiban ülve megvárta, amíg az utolsó orgonasíp is elnémul, így a kocsijához Közeledő három férfi addigra már elég közel került ahhoz, hogy észlelje őket. Rubin rájuk pillantott. A három férfi erre elfordult és irányt változtatott, egyszerre lépve, mint a katonák. Rubin elindult az iroda felé. Aztán megállt és hátranézett. A három férfi a kocsijánál állt. Az ajtót feszegették. – Hé! – kiáltotta. Rövid, meglepetéssel, haraggal és kihívással telt felkiáltás volt. Az a fajta ösztönös kiáltás, amit egy becsületes és naiv állampolgár tesz, amikor olyat lát, ami nem helyénvaló. Az a fajta ösztönös kiáltás, amely egy becsületes és naiv állampolgár halálát okozhatja. Rubin gondolkodás nélkül visszaindult a kocsijához. Ellenfelei többségben voltak ugyan, de jogos felháborodása önbizalommal töltötté el. Miközben rohant visszafelé, úgy érezte, dühös, de tettre kész, és ura a helyzetnek. Ám mindez csupán illúzió volt. Egy olyan puha, kertvárosi fickó, mint ő, soha nem uralhat egy ilyen helyzetet. Állóképességét fittness termekben szerezte. Az pedig egy fabatkát sem ér. Feszes hasizmai az első brutális ütéstől elszakadtak. A feje előrehanyatlott, miközben kemény ütések záporoztak a szájára, és kiverték a fogait. Erős öklök markolták meg, és úgy emelték a magasba, mintha pehelysúlyú lenne. A kocsi kulcsot kitépték a kezéből, aztán óriási ütést mértek a fülére. A szája megtelt vérrel. Ledobták az aszfaltra, és nehéz csizmák kezdték rugdosni a hátát. Aztán a tüdejét. Aztán a fejét. Úgy sötétült el minden előtte, mint egy villámsújtotta televízió Képernyője. Eltűnt előtte az egész világ. Vékony, forró csíkban zsugorodott össze, majd sercegve a semmibe olvadt. Rubinnak azért kellett meghalnia, mert egy szemvillanásnyi időre bátor mert lenni. De nem halt meg azonnal. Csak jóval később, miután a pillanatnyi bátorságból hosszú, fojtogató félelem lett és miután a hosszas félelem végül hosszú percekig tartó, eszeveszetten üvöltő pánikban tört ki.

Jack Reacher azért maradt életben, mert óvatos volt. Azért volt óvatos, mert figyelmeztette őt a múlt Reachernek sokrétű múltja volt, de ez az emlék a legrosszabbik feléből tört elő. Tizenhárom évig szolgált a hadseregben, és egyetlen egyszer sebesült meg, akkor sem golyótól. Egy haditengerész őrmester állcsontjának szilánkja sebesítette meg. Éppen Bejrútban állomásozott, a repülőtérnél fekvő amerikai bázison. A bázist bombatalálat érte. Reacher a kapunál állt. Az őrmester a robbanáshoz száz yarddal közelebb. Csupán egy állcsontszilánk maradt belőle. A százyardnyira álló Reachernek úgy fúródott ez a szilánk a hasába, mint egy lövedék. A tábori sebész, aki később összevarrta a sebét, azt mondta, nagy szerencséje volt. Szerinte egy golyó, sokkal csúnyább sérülést okozott volna. Reachernek most pontosan ez visszhangzott a fejében. És azért volt kénytelen hallgatni a figyelmeztetésre, mert most, tizenhárom évvel később, egy hasának szegezett kézifegyverrel találta magát szembe. A fegyver úgy, másfél inch távolságra volt tőle. Kilencmilliméteres automata pisztoly volt. Vadonatúj. Olajozott. Alacsonyan tartották, épp Reacher sebhelye fölött. A pisztolyt tartó pasas úgy festett, mint aki nagyjából érti a dolgát. A fegyver biztonsági mechanikáját kioldotta. A cső rezzenéstelen maradt Semmi feszültség. A ravaszon tartott ujj készenlétben. Reacher ezt mind pontosan látta. Erősen koncentrált a ravaszon tartott ujjra. Egy nő mellett állt, akinek a karját fogta. Azelőtt soha nem találkozott még vele. A nő is egy kilencmilliméteres fegyver csövére meredt, amelyet a hasához tartottak. De a másik fegyveres fickó valahogy idegesebbnek tűnt Feszült Volt. Aggódni látszott. A pisztolya remegett a kezében. Látszott, hogy rágja, a körmét. Egy ideges, izgága fickó. Négyen álltak így az utcán, hárman szoborrá dermedve, a negyedik pedig egyik lábáról a másikra állva. Chicagóban voltak. A város központjában, egy zsúfolt járda közepén, hétfőn, június utolsó napján. Fényes nappal, vakító nyári napsütésben. Az egész egy szempillantás alatt játszódott le. Ilyen véletlent semmiképp nem lehetett előre kiszámítani. Reacher csak sétált az utcán, se nem lassan, se nem gyorsan. Odaért egy tisztítóüzlet kijáratához. Az ajtó az orra előtt kinyílt, és kirepült rajta egy régi, fémből készült mankó a járdára. Reacher. felnézett, és az ajtóban meglátott egy nőt. A nő kilenc tisztítószsákot tartott a karján, és majdnem leejtette mindet Harminc év körüli, drágán öltözött, sötét hajú, vonzó, magabiztos nő volt. Az egyik lábával valami baj volt Valami sérülése lehetett. Reacher észrevette a testtartásából, hogy fájdalmai vannak. A nő vetett rá egy „megengedi” pillantást, amit Reacher egy „parancsoljon” pillantással viszonzott, majd felszedte a földről a mankót. Egyik kezével elvette a nőtől a kilenc zsákot, a másikkal pedig átnyújtotta neki a segédeszközt. Feldobta a vállára a zsákokat, és érezte, ahogy a kilenc fém vállfa az ujjába vág. A nő felállította a járdán a botot, és alkarját belecsúsztatta a görbe mélyedésbe. Reacher kinyújtotta felé a kezét. A nő habozott Aztán zavartan bólintott, mire Reacher karon fogta, és egy pillanatig várt, mert segíteni akart, de közben furcsán érezte magát. Ezután mindketten egyszerre fordultak meg, hogy elinduljanak. Reacher úgy gondolta, néhány lépést együtt tesz meg a nővel, amíg az szilárdan meg nem áll a saját lábán. Aztán elengedi a karját, és visszaadja neki a ruhákat. Ehelyett azonban egyenesen belesétált a két kilenc milliméteres fegyvert tartó férfiba. Négyen álltak egymással szemben, farkasszemet nézve. Mint négy ember, aki egy bokszba bezsúfolódva ül a vacsoraasztalnál. A két fegyveres fickó fehér, jó erőben lévő, katonákra emlékeztető férfi volt, és némileg hasonlítottak egymásra. Középmagas termet, rövidre nyírt barna haj. Hatalmas, izmos kezek. Széles arcok, nyájas kifejezéssel. Feszült, kemény tekintet. Az ideges fickó valamivel kisebb növésű volt, mintha minden energiáját elégette volna az idegeskedés. Mindketten kockás ingét és ballon széldzsekit viseltek. Egy darabig így álltak, egymáshoz préselődve. Reacher jóval magasabb volt a többi háromnál. Ellátott a fejük felett. De ő is csak állt meglepődve, vállán a nő tisztított ruháival. A nő a botjára támaszkodva állt, és némán meredt a többire. Két férfi egészen közelről fegyvert fogott rájuk. Reacher úgy érezte, mintha nagyon régóta álldogálnának már így. De tudta, hogy az érzés csalóka. Az egész talán úgy másfél másodpercig tarthatott. Úgy tűnt, hogy a Reacherrel szemben álló fickó a főnök. A magasabbik. És a nyugodtabb. Elnézett Reacber és a nő között, majd automata fegyverével a járdaszegély felé mutatott. – Beszállni a kocsiba, kurva – szólalt meg. – Te is, seggfej. Sürgetően beszélt, de halkan. Tiszteletet parancsoló hangon. Akcentus nélkül. Talán kaliforniai lehet, gondolta Reacher. Mellettük egy szedán állt. Rájuk várt. Hatalmas, fekete, drága autó. A sofőr hátrahajolt az utasülés fölött, hogy kinyissa a hátsó ajtót. A Reacherrel szemközt álló férfi most újra intett a fegyverével. Reacher nem mozdult. Jobbra-balra pillantgatott. Úgy gondolta, maradt még egy másfél másodperce, hogy felmérje a helyzetet. A két kilenc milliméteres automatát tartó fickó nem aggasztotta túlságosan. Igaz, csak egy keze volt szabad, mivel a másikban a tisztított ruhákat fogta, de úgy vélte, könnyűszerrel leterítheti a két pasast. A probléma inkább abban rejlett, ami mellette és mögötte volt. A tisztító kirakatát tükörnek használva, végigpásztázta a terepet. Úgy húszyardnyira mögöttük rengeteg ember sietett át a gyalogosátkelőn. Egy-egy eltévedt golyó biztos célpontot találna bennük. Efelől semmi kétség. Az égvilágon semmi. Ez tehát a mögötte lévő probléma. Mellette pedig itt áll ez az ismeretlen nő. Akinek a képességeiről semmit sem tud. Valami baj van a lábával. Tehát lassan tud csak reagálni és mozdulni. – Reacher nem állt készen a harcra. Nem ilyen környezetben és nem ilyen partnerrel. , A kaliforniai akcentussal beszélő pasas előrenyúlt és megragadta Reacher csuklóját, amely addig a hátán lógó kilenc ruha súlyától a vállához préselődött. A férfi ennél a csuklójánál fogva húzta Reachert a kocsi felé. Közben ujját továbbra is készenlétben tartotta a ravaszon. Reacher a szeme sarkából figyelte. Elengedte a nő karját. Aztán odalépett a kocsihoz. Rádobta a hátsó ülésre a tisztaruhás zsákokat, majd maga is bemászott. A nőt betuszkolták utána. Ezután az izgága pasas is bepréselődött melléjük, és becsapta az ajtót. A főnök az első ülésre ült be. Ő is becsapta az ajtót. A sofőr sebességbe tette az autót, amely ezután lomhán és észrevétlenül elindult. Abból, hogy a nő alig kapott levegőt a fájdalomtól, Reacher úgy vélte, hogy az izgága fickó a bordájához szorítja a fegyverét. A főnök hátrafordult az első ülésen, fegyverét a vastag bőrből készült fejtámlának támasztva. A fegyver egyenesen Reacher mellkasára célzott Egy Glock 17-es gyártmány volt. Reacher jól ismerte ezt a fegyvert. Az egységénél ő értékelte ezt a prototípust. Ez volt a feladata, miközben lábadozott a Bejrútban elszenvedett sérüléseiből. A Glock kicsi, de erős fegyver volt. A tüzelő pecektől a csővégig hét és félujjnyi hosszú. Elég hosszú ahhoz, hogy pontos legyen. Reacher hetvenöt láb távolságból lőtt vele rajzszögekre. A belőle kilőtt lövedék is meglehetősen jó volt. Negyedunciás golyókat, óránként közel nyolcszáz mérföldes sebességgel. Egy tárban tizenhét lövedék volt, innen kapta a nevét. A fegyver ráadásul könnyű volt. Mindennel együtt nem nyomott többet két fontnál. A fontosabb alkatrészek acélból készültek. A többi pedig műanyagból. Fekete polikarbonátból, mint a drága fényképezőgépek. Igazi mestermű. De Reacher mégsem kedvelte túlságosan. Legalábbis az egységénél felmerülő speciális követelményekre nem tartotta alkalmasnak. Erre a célra inkább a 92F-es Berettát részesítette előnyben. A Beretta szintén kilencmilliméteres volt, fél fonttal súlyosabb, egy ujjnyival hosszabb, és két lövedékkel kevesebb tölténytáranként. Viszont tíz százalékkal nagyobb lassító ereje volt a Glockénál. Reacher ezt fontosnak tartotta. És a fegyver nem műanyagból készült. Reacher ezért döntött a Beretta mellett. És az egységparancsnok egyetértett vele. Körbeküldte mindenkinek Reacher elemzését, és az egész hadsereg támogatta a javaslatát. Ugyanazon a héten előléptették, felterjesztették két katonai kitüntetésre, aztán megrendelték a Berettákat, pedig sokkal drágább volt, ráadásul a NATO a Glockért rajongott, Reacher pedig csak egy magányos farkas volt, a katonai rendőrségnél, akinek nem sok befolyása volt a hadseregben. Hamarosan áthelyezték egy másik állomáshelyre, és szinte a világ minden táján szolgált egy ideig, és azóta sem találkozott Glock 17-essel. De most, tizenkét évvel később elég közel volt ahhoz, hogy újra szemügyre vegyen egyet. Reacher elfordította tekintetét a fegyverről, és vetett még egy pillantást a fegyvert tartó fickóra. A férfi arca szépen le volt barnulva, csak a hajvonalánál fehérlett a bőre. A haját nemrég nyírhatták. A sofőrnek vastag, fényes szemöldöke volt, vékony, hátrafésült haja, rózsaszín, élénk arca és az a fajta vigyor, amelyet azok a bűn ronda fickók viselnek, akik jóképűnek hiszik magukat. Ugyanaz az olcsó, áruházi ing, ugyanaz a széldzseki. Ugyanaz a kukoricával jóllakott alkat. Ugyanaz a belső magabiztosság, csak némi kimerültséggel társítva. Három fickó, úgy harminc-harmincöt év körüliek, egy főnök, egy engedelmes követő és egy izgága követő. Mindhárman kissé feszültek, de jól felkészültek, mintha valamilyen missziót hajtanának végre. Rejtély. Reacher elnézett a rezzenéstelenül tartott Glock felett, egyenesen a tulajdonosa szemébe. A pasas azonban megrázta a fejét. – Csak semmi duma, seggfej – szólalt meg. – Ha beszélni kezdesz, lelőlek. Erre mérget vehetsz. Tartsd a szád, és nem esik bajod. Reacher elhitte, amit mond. A férfi tekintete kemény maradt, a száját pedig szűk Vonalban összepréselte. Jobbnak látta, ha nem szól semmit. A kocsi lassított, majd megállt egy betonozott udvaron. Az udvar egy elhagyatott gyárépület mögött feküdt. A város déli részén. Reacher úgy vélte, talán úgy öt mérföldet mehettek a körgyűrűn. A sofőr óvatosan megállította a hatalmas járművet úgy, hogy a hátsó ajtó egyvonalban állt egy kis furgon hátuljával. A furgon egymagában állt az üres telken. Egy Ford Econoline volt, koszos fehér, nem túl régi, de meglehetősen lestrapált. Az oldalán valamilyen felirat lehetett. Frissen átfestették fehér festékkel, amely elütött a jármű eredeti színétől. Reacher körbepillantott. Az udvar tele volt szeméttel. A furgon mellett látott egy eldobott festékesdobozt. Meg egy ecsetet. A környéken egy lélek sem volt. Teljesen elhagyatott helyre jöttek. Ha valamilyen akcióba kezd, akkor ez a megfelelő idő és a megfelelő hely. Az első ülésen terpeszkedő fickó azonban halványan elmosolyodott, és jobbra áthajolt a hátsó ülésre. Bal kezével megragadta Reacher gallérját, jobbjával pedig a fülének szegezte a Glock csövét. – Maradj nyugton, seggfej – parancsolt rá. A sofőr kiszállt a kocsiból, és körbepásztázta a terepet. Zsebéből előhúzott egy kulcscsomót, és kinyitotta a furgon csomagtartóját. Reacher mozdulatlanul ült. Nem feltétlenül okos dolog valakinek a fülébe szorítani egy fegyvert. Ha ugyanis az illető hirtelen elfordítja a fejét, a fegyver azonnal kiszabadul. Végigcsúszik az illető homlokán. Akkor pedig még egy gyors lövő sem tud túl sok kárt tenni benne. Legfeljebb az illető fülcimpáját találhatja el, és szétveri a dobhártyáját. De ezek nem halálos sérülések. Reacher eltöltött néhány pillanatot azzal, hogy mindezt felmérje. Aztán az izgága pasas kiráncigálta a nőt a kocsiból, és betuszkolta a furgon hátuljába. A nő ugrándozva, sántikálva tette meg a rövid utat. Az egyik ajtón ki, a másikon be. Reacher a szeme sarkából figyelte. A pasas elvette tőle a határidőnaplóját, és visszadobta a kocsi hátsó ülésére. Reacher lábainál landolt. Súlyos puffanással esett a vastag szőnyegre. Drága bőrkötéses, vastag határidőnapló volt, benne valami nehéz tárgy. Valami fémes tárgy. Csakis egyetlen fémtárgy puffanhatott ekkorát. Reacher hirtelen érdeklődéssel pillantott a nő felé. Betuszkolták a furgon hátuljába. A lába akadályozta a mozgásban. Ezután a főnök kirángatta Reachert a bőrülésről, és átadta izgága társának. Amint az egyik Glock kikerült Reacher füléből, a másikba nyomban odaszorítottak egyet. Végigvonszolták a hepehupás úton. Egyenesen a furgon hátuljához. Aztán belökték a nő mellé. Az izgága pasas fedezte őket a kezében tartott reszkető csövű Glockkal, míg a főnökük benyúlt a kocsiba és előhúzta a nő mankóját. Odalépett a furgonhoz, és bedobta a botot az ajtón. Fémes csengéssel csattant neki a fémpárkánynak. A nő tisztított ruháit otthagyta a szedánban, a kézitáskájával együtt. Ezután a kabátzsebéből elővett egy pár bilincset. Elkapta a nő jobb csuklóját, és a bilincs egyik felét rákattintotta. Ezután durván elrántotta a nőt, és megmarkolta Reacher bal csuklóját. Rákattintotta a bilincs másik felét. Aztán megrázta a bilincset, hogy ellenőrizze, biztosan zár-e. Végül rájuk csapta a furgon bal hátsó ajtaját. Reacher észrevette, hogy a sofőr műanyagüvegekből telefröcsköli valamivel a szedánt. Orrát erős benzinszag csapta meg. Az egyik üveg tartalmát a hátsó ülésre, a másikat pedig az elsőre öntötte. A főnök ezután a furgon jobb hátsó ajtaját is becsapta. Reacher még annyit látott, mielőtt elsötétült előtte mindén, hogy a sofőr gyufásdobozt vesz elő a zsebéből.

2. fejezet

Chicagótól pontosan ezerhétszázkét mérföldnyi kocsiútra szálláshelyet ácsoltak. Az épület egyetlen helyiségből állt. A szoba szokatlan tervrajz alapján készült, de mérnöki gondossággal. A szálláshelyet speciális célra, egy speciális vendég számára tervezték. A cél jellege és a vendég személye szabta meg a szükséges feltételeket. Az építkezés egy már meglévő épület második szintjén folyt. Kiválasztottak egy sarokszobát. Két falon hatalmas ablakok nyíltak benne. Déli és keleti irányba néztek. Az ablakokból kitörték az üveget, és vastag furnérlemezt szögeltek a megmaradt ablakkeretekre. a furnérlemezt kívülről fehérre festették, amely beleolvadt az épület deszkaburkolatának színébe. A furnérlemezt belülről nem festették le. A sarokszoba mennyezetét kibontották. Régi épület lévén, a mennyezet nehéz gipszből készült. Fojtogató porfelhő keletkezett, miután lebontották. A szoba mennyezetét így a gerendákig feltárták. A belső falakat kidöntötték. Régi, fenyőből készült falak voltak, amelyeket az idő és a lakkrétegek fényesre koptattak. Ez most mind megsemmisült. Az épület keretszerkezetét a külső deszkaburkolat mögötti kátránypapírig kibontották. A padlót felszedték. A széles hézagok között látni lehetett az alattuk fekvő szoba mennyezetét. A szobából nem maradt más, csak egy külső héj. Mielőtt az ablakokat furnérlemezzel beszögelték volna, kidobálták rajtuk a mennyezetből kibontott gipszet meg a falakról és a padlóról lebontott deszkákat. A rombolást végző két férfi hatalmas kupacba lapátolta össze a hulladékot, majd odatolattak egy teherautóval, hogy felpakoljanak rá minden szemetet. Szerették volna tisztán és rendezetten átadni a terepet. Most dolgoztak először ennek a megbízónak, aki utalt rá, hogy esetleg több munkát is ad majd. És a terepet elnézve, akadt is munka itt bőven. Optimizmusra okot adó helyzetet láttak. Errefelé nehéz volt új megbízást találni, ráadásul ezt a megbízót nemigen érdekelte az ár. A két férfi úgy érezte, hosszú távú érdekeiket figyelembe véve jobb, ha elsőre jó benyomást tesznek megbízójukra. Éppen buzgón lapátolták a teherautóra az utolsó gipszdarabkákat, amikor felbukkant a megbízó. – Kész van minden? – kérdezte. A megbízó hatalmas termetű fickó volt, groteszkül puffadt arcú, magas hangú, sápadt arcán két égő piros folt. Könnyedén és halkan mozgott, mintha negyedakkora sem volna. Mindent egybevéve az a fajta ember volt, akire nem szívesen néznek rá, de azonnal válaszolnak neki. . . – Már csak a takarítás maradt – felelte az egyik munkás. – Hová öntsük a sittet? – Majd megmutatom – felelte a megbízó. – Két fuvart kell csinálniuk. Azokat a deszkákat külön hozzák, rendben? A másik munkás bólintott. A padlódeszkák tizennyolc ujjnyi szélesek voltak, még abból az időből, amikor a favágók kivághattak minden fát, ami az útjukba került. Semmiképpen sem fértek volna el a többi hulladék tetején. Felpakolták a maradék gipszhulladékot, aztán a megbízóval együtt bepréselődtek a teherautóba: A fickó akkora darab volt, hogy szorosan össze kellett húzni magukat. Egy régi épület irányába mutatott. – Induljon észak felé – mondta –, és menjen egy mérföldet. Az út kivezette őket a városból, majd kanyarogva folytatódott egy meredek hegyoldalon. A megbízó megmutatott egy helyet. – Oda tegyék le – mondta. – Egész hátra. Ezután eltűnt, a két munkás pedig lepakolta a teherautóról a szemetet. Aztán visszamentek a házhoz, és felpakolták a nehéz tölgydeszkákat. Újra végighajtottak a kanyargós úton, majd megint lepakoltak mindent. Becipelték a deszkákat az épületbe, és szépen sorba rakták őket. A sötét épület leghátsó részében. A sötétből ekkor lépett elő a megbízó. Már várta őket. A kezében tartott valamit. – Mindennel végeztünk – szólalt meg az egyik. A megbízó bólintott. – Egész biztos – mondta. A keze felemelkedett. Egy pisztolyt tartott benne. Matt fekete automata fegyvert. Az egyik férfit fejbe lőtte vele. A golyó fülsiketítő zajt csapott. Mindenütt vér, csont és agydarabkák fröccsentek szét. A másik férfi halálra dermedve állt egy helyben. Aztán rohanni kezdett. Oldalvást lendült, és kétségbeesetten keresett valami menedéket. A megbízó elmosolyodott. Szerette, amikor az áldozatok futnak. Hatalmas karját tompább szögben leeresztette. Tüzelt, és a rohanó férfi térdébe eresztett egy golyót. Arcán újra mosoly jelent meg. Így már sokkal jobb. Szerette, ha futnak, de azt még jobban szerette, amikor a földön vonaglanak. Megállt, és egy pillanatig a férfi jajveszékelését hallgatta. Aztán halkan közelebb lépett, és pontosan célzott. A második golyó az áldozat másik térdét fúrta át. Egy darabig tovább nézte, aztán megunta a játékot. Vállat vont, és a harmadik golyót egyenesen a férfi fejébe küldte. Ezután a földre fektette a fegyvert, a két holttestet hátragörgette, és precízen egy vonalba fektette őket a deszkákkal.

3. fejezet

Már egy órája és harmincöt perce úton voltak. Miután átaraszoltak a városon, felgyorsították, majd egyenletes tempóban haladtak tovább. Úgy hatvan mérföldet tehettek már meg. De a furgon zajos sötétjében Reachernek fogalma sem volt, melyik irányba tették meg azt a hatvan mérföldet. Odabilincselték a fájós lábú fiatal nőhöz, és kényszerű ismeretségük első néhány perce alatt sikerült a lehető legkényelmesebb pózban elhelyezkedniük. Addig izegtek-mozogtak a furgonban, amíg egymás mellé nem kerültek a padlón, és hátukkal a jobb oldalra erősített hatalmas pótkeréknek támaszkodva zötykölődtek tovább. A nő a jármű hátuljához ült közelebb, Reacher pedig az elejéhez. Összebilincselt kezük egymás mellett feküdt egy fém domborulat tetején, mintha Valami szerelmespár lennének, akik egy kávéházban lopják a napot. Eleinte nem szóltak egymáshoz. Hosszú ideig csak döbbent némaságban ültek. A legszembetűnőbb probléma a túlzott meleg volt Dél körül járhatott, egy júniusi napon, Közép-Nyugaton. Egy zárt fémdobozban ültek. Nem volt semmiféle légáramlás. Reacher úgy vélte, az autó külsején végigsüvítő levegő hűt valamicskét a belsejében, de korántsem eleget. Csak ült a félhomályban, és a forró holtidőszakot gondolkodásra és tervezésre használta, ahogy tanították. Igyekezett nyugodt és kiegyensúlyozott maradni, készenlétben állt, de nem pazarolta az energiáját fölösleges spekulációra. Csupán értékelt és leltározott. A három fickó bizonyos mértékű felkészültségről adott tanúbizonyságot. Nem voltak túl tehetségesek vagy kifinomultak, de túl nagy hibákat sem követtek el. A második Glockot rájuk fogó izgága pasas talán a csapat leggyengébb tagja, de a vezetőjük elég jól fedezi. Hatékony trió. Látott már ennél sokkal rosszabbat is. De egyelőre nem aggódott Volt már reménytelenebb helyzetben is, mégis túlélte. Reachernek feltűnt valami furcsaság. Észrevette, hogy egyelőre a nő sem esik pánikba. Ő is nyugodt maradt Csak üldögélt mellette, zötykölődve, a csuklójához bilincselve, és teljesen úgy tűnt, mintha őt is megtanították volna, hogy ilyenkor gondolkodni és kalkulálni kell. Amikor Reacher vetett rá egy pillantást a félhomályban, a nő egyenesen őt nézte. Rejtélyes pillantással, nyugodtan, magabiztosan, enyhén felsőbbrendű és enyhén rosszalló tekintettel. Előrenyújtotta megbilincselt jobbját, és bár magával rántotta Reacher bal kezét, azért a férfi értette a barátságos mozdulat célját. Megrázta a kinyújtott kezet, aztán mindketten egyszerre mosolyodtak el ennek a hivatalos formalitásnak az iróniáján. – Holly Johnson – mutatkozott be a nő. Alaposan szemügyre vette Reachert Érezte, ahogy a nő végigjáratja tekintetét az arcán. Aztán a tekintet a ruhájára siklott, majd újra vissza az arcára. Holly ismét kurtán elmosolyodott, majd úgy érezte, a férfi megérdemel némi udvariasságot. – Örvendek a találkozásnak – mondta. Reacher most ránézett. Szemügyre vette az arcát. Nagyon csinos nő volt. Úgy huszonhat-huszonhét éves lehetett. Végigmérte a ruháját, amelynek láttán egy dalszöveg derengett fel benne: „százdolláros ruhákról álmodozol”. Gondolkozott a következő soron, de nem jutott az eszébe. Inkább visszamosolygott a nőre, és bólintott. – Jack Reacher – mondta. – Szintén örvendek, Holly. Nehéz volt hallani egymás szavát, mert az autó zajosan zötykölődött. A motor bugása egybeolvadt a kerekek surrogásával. Reacher szívesebben üldögélt volna csöndben egy darabig, Holly azonban nem. – Meg kell szabadulnom magától – szólalt meg. Magabiztos nő, teljesen ura önmagának. Reacher nem válaszolt. Csak vetett egy pillantást szomszédjára, aztán elfordult. Eszébe jutott a dal következő sora: „Hideg, hidegvérű nő”. Szomorú, elevenbe vágó szöveg. Egy régi Memphis Síim nóta szövege. De erre a nőre nem vonatkozhatott. Egyáltalán nem illett hozzá. Mert Holly nem tűnt hidegvérűnek. Reacher újra rápillantott, majd vállat vont. A nő csak mereven nézett rá. Nem tetszett neki a hallgatása. – Felfogta egyáltalán, hogy mi történt? – kérdezte. Reacher a lány arcát nézte. Aztán a szemét Egyenesen őt bámulta. Arcára döbbenet ült ki. Azt hitte, hogy a balsors egy idiótával hozta össze. Úgy gondolta, Reacher nem is tudja pontosan, mi történik velük. – Elég világos, nem? – felelte Reacher. – Mármint a bizonyítékok alapján. – Miféle bizonyítékok? – kérdezte Holly. – Hisz az egész csak néhány másodperc alatt játszódott le. – Pontosan – vágta rá Reacher. – Nekem ennyi bizonyíték épp elég. Ebből többé-kevésbé kiderül, amit tudni akarok. Ekkor elhallgatott, és újra gondolataiba mélyedt. A legközelebbi lehetőség a szökésre a következő megálló lesz. De addig még eltelik néhány óra. Érezte, hogy hosszú napja lesz. Érezte, hogy spórolnia kell az energiájával. – És mit akar pontosan tudni? – faggatta tovább a lány. Tekintetét Reacherre szegezte. – Magát elrabolták – felelte a férfi. – Én pedig csak véletlenül keveredtem bele. Holly még mindig őt bámulta. Továbbra is magabiztosan. És tovább gondolkodva. Még mindig nem volt biztos benne, hogy egy idiótához bilincselték-e vagy sem. – A dolog meglehetősen egyértelmű, nem? – folytatta Reacher. – A célpont nem én voltam. A lány nem válaszolt Csak összevonta vékony szemöldökét– Senki nem tudta, hogy én porit arra járok – magyarázta tovább a férfi. – Még én magam sem tudtam, hogy ott leszek. Amíg oda nem értem. De az akciót előre kitervelték. Egy ideje figyelhették magát, ez holtbiztos. Három fickó, egy a kocsiban, kettő kint az utcán. A kocsi pontosan mellettük parkolt. Azt nem tudhatták előre, hogy én hol leszek. De azt nyilván tudták, hogy maga hol lesz. Úgyhogy ne nézzen most úgy rám, mint valami hülyére. Elvégre maga követett el egy óriási hibát– Miféle hibát? – kérdezte a nő. – Túl rendszeres életet él – felelte Reacher. – Ezek az emberek már két-három hete figyelhették, maga pedig egyenesen a karjaikba sétált. Egyedül, magára számítottak akkor. Ez világos, nem? Elvégre csak egy pár bilincset hoztak magukkal. Reacher a lány csuklójával együtt felemelte a csuklóját, hogy érthetőbbé tegye, amit mond. Holly hosszú ideig hallgatott. Gondolatban megváltoztatta véleményét a mellette ülőről. Reacher eközben mosolyogva zötykölődött tovább. – Pedig maga lehetett volna körültekintőbb is – szólalt meg újra. – Úgy látom, valami ügynökféle. CIA vagy FBI, vagy valami hasonló, de lehet, hogy a chicagói rendőrségnél van. Még új, de már nagyon elkötelezett. És meglehetősen gazdag. Tehát vagy váltságdíjat akarnak, vagy valakinek az útjában állt, és bármi legyen is az ok, sokkal óvatosabbnak kellett volna lennie. Holly a férfira nézett Bólintott, és tekintete elkerekedett a félhomályban. Le volt nyűgözve a hallottaktól. – És a bizonyítékok? – kérdezte. Reacher újra elmosolyodott– Akad egynéhány – felelte. – Például a tisztítóból elhozott ruhák. Én arra tippelek, hogy minden hétfőn ebédszünetben elviszi az előző heti szennyest, és elhozza a tiszta ruhákat. Ez annyit jelent, hogy lehet vagy tizenöt-húsz kosztümje. És abból ítélve, amit most visel, nem öltözködik olcsón. Egy-egy kosztüm megér vagy négyszáz dolcsit, tehát ruhában áll legalább nyolc lepedője. Ebből feltételezem, hogy meglehetősen gazdag, és ezért mondtam, hogy rendszeres életet él. Holly lassan bólintott. – Oké – mondta. – És miből gondolja, hogy rendőr vagyok? – Mi sem egyszerűbb – felelte Reacher. – Magára fogtak egy Glock 17-est, betuszkolták egy kocsiba, aztán belökték egy teherautóba, hozzá bilincselték egy vadidegenhez, és fogalma sincs, hogy hová viszik és miért. Egy normál földi halandó erre már régen pánikba esne és teleüvöltözné az utcát. Maga viszont nem ezt tette. Csak ül itt nyugodtan, amiből azt feltételezem, hogy kapott valamiféle kiképzést, hogyan viselkedjen az ilyen veszélyhelyzetekben. És talán bizonyos abban, hogy nemsokára egy rakás ember fogja keresni. Reacher elhallgatott, a lány pedig bólintott, hogy folytassa. – Ezen kívül a táskájában volt egy fegyver – folytatta Reacher. – Méghozzá elég nehéz, talán egy hosszú csövű 38-as. De nem a sajátja, mert egy magafajta nő inkább valami kecsesebbet választana, mondjuk egy kis 22-est. De a maga revolvere nagyméretű volt, tehát kiutalták magának. Ezért feltételeztem, hogy valami zsaruféle. A lány ismét lassan bólintott– És miből gondolja, hogy még új vagyok? – kérdezte. – A korából – felelte Reacher. – Hány éves? Huszonhat? – Huszonhét – válaszolta a lány. – Az még túl fiatal egy detektívnek – mondta Reacher. – Hiszen a főiskola után még el kell tölteni néhány évet, mielőtt előléptetnék. És az FBI-nál meg a CIA-nél is túl fiatal. Tehát bárhol legyen is, még újonc. A lány vállat vont– Oké – felelte. – És miért tűnök annyira elkötelezettnek? Reacher megbilincselt bal kezével gesztikulálva magyarázott– A sérülése miatt – mondta. – Volt valami balesete, de már munkába is állt, még mielőtt végleg felépült volná. Még csak mankóval tud járni. Mások a maga helyében még otthon maradnának betegállományban. A lány elmosolyodott. – Lehetnék akár – mozgássérült is – mondta. – Akár így is születhettem volna. Reacher a félhomályban megrázta a fejét. – Ez egy kórházi mankó – mondta. – Csak rövid időre kapta kölcsön, amíg fel nem épül. Ha állandóan használnia kéne, akkor biztosan saját mankót vett volna magának. Lenne belőle vagy egy tucat. Mindegyik más színre festve, hogy passzoljon a kosztümjeihez. A lány nevetett. Kellemes nevetése volt, még így, az autó motorbúgásán és az út zajain keresztül is. – Egész jó, Jack Reacher – mondta. – Valóban FBI-ügynök vagyok. Méghozzá múlt ősz óta. És nemrég elszakadt az ínszalagom focizás közben. – Maga focizik? – ámuldozott Reacher. – Ezt nevezem, Holly Johnson. És miféle FBI-ügynök a múlt ősz óta? A lány egy pillanatig hallgatott. – Csak sima ügynök – felelte. – Egy a sok közül a chicagói irodában. Reacher megrázta a fejét. – Nem egy a sok közül – mondta. – Inkább olyan ügynök, aki elkövetett valaki ellen valamit, amit az illető meg akar bosszulni. Tehát ki volt ez a valaki? Holly csak megrázta a fejét– Erről nem beszélhetek – magyarázta. – Civilekkel nem. Reacher bólintott Ezt el tudta fogadni válaszul. – Rendben van – mondta. – Minden ügynöknek lehetnek ellenségei – magyarázta Holly. – Hát persze – felelte a férfi. – Nekem éppen úgy, mint bárki másnak – mondta a lány. Reacher vetett egy pillantást rá. Furcsa megjegyzés volt ez. Olyan védekező. Úgy hangzott, mintha a lányt a kiképzése után íróasztalhoz láncolták volna, holott ő inkább a terepen akart bizonyítani. – A pénzügyi részlegen van? – találgatott. A lány nemlegesen intett a fejével. – Erről nem beszélhetek – felelte újra. – Mindenesetre ellenségre már sikerült szert tennie – mondta Reacher. Holly halványan elmosolyodott, de csak egy pillanatra. Azután hallgatásba burkolózott. Nyugodtnak tűnt, de Reacher a csuklóján érezte, hogy most már kicsit ideges. Pedig nem volt rá oka, hogy féljen. – Nem akarják megölni – szólalt meg Reacher. – Ha igen, már rég megtették volna ott, az elhagyott gyárudvaron. Miért hurcolták volna el ebben az autóban? Aztán meg ott van a mankó is. – Mi van a mankóval? – kérdezte Holly. – Az, hogy semmi értelme – felelte. – Miért dobták volna maga után a mankót, ha később meg akarják ölni? Maga itt nem más, mint túsz, Holly. Biztos benne, hogy nem ismeri ezeket az embereket? Sohasem látta őket? – Nem, soha – felelte a lány. – Fogalmam sincs, ki az ördögök lehetnek, és mi a fenét akarnak tőlem. Reacher rászegezte a tekintetét. Túl határozottnak tűnt a válasza. Sokkal többet tudott annál, mint amennyit elmondott neki. Elhallgattak. Együtt himbálóztak és pattogtak az autó zötyögésével. Reacher a félhomályba bámult. Érezte, hogy Holly mellette döntéseket hoz. Hirtelen újra felé fordult. – Ki kell magát szabadítanom innen – szólalt meg a lány. Reacher visszanézett rá. Aztán elfordult, és elvigyorodott. – Én benne vagyok, Holly – felelte. – Minél hamarabb, annál jobb. – Nem fog valakinek hiányozni? – kérdezte. Erre a kérdésre Reacher nem szívesen válaszolt volna. De a lány mereven nézte, és a válaszra várt. Ezért a férfi némi töprengés után elmondta az igazságot. – Nem – felelte. – Miért nem? – kérdezte a lány, – Kicsoda maga, Reacher? A férfi megvonta a vállát. – Senki – felelte. A lány továbbra is kérdő pillantással méregette. Kicsit bosszankodott. – De mégis, miféle senki? – faggatta tovább. Reachernek újra eszébe jutott a Memphis Slim egyik dala: „Egy acélgyárba küldött dolgozni.”– Kidobó ember vagyok – mondta. – Egy chicagói klubban. – Melyik klubban? – kérdezte Holly. – Egy blues kocsmában a South Side-on – felelte a férfi. – Nem hiszem, hogy ismeri. Holly ránézett, és megrázta a fejét. – Kidobó ember? – ismételte. – Ahhoz képest elég jó helyzetelemzést adott. – A kidobó emberek sokszor kerülnek furcsa helyzetbe – felelte Reacher. A lány csöppet sem volt meggyőzve. A férfi közben lehajolt az órájához, hogy megnézze az időt. Délután fél három volt. – És maga mikor fog hiányozni valakinek? – kérdezte most a lánytól. Holly is megnézte a saját óráját, majd enyhe grímaszt vágott. – Még jó ideig senkinek – felelte. – Ma délután ötkor lett volna egy előadásom. Azelőtt semmi konkrét Még két és fél óra eltelik, mielőtt bárkinek is szemet szúrna, hogy eltűntem.

4. fejezet

A második emeleti szobából meghagyott falak közé újabb falat emeltek. A falat vadonatúj, kétszer-négyes puhafából készítették, amelyet hagyományos módszerrel összeszögeltek, és a szoba úgy festett, mint egy új helyiség a régi közepén. Az új szoba azonban egy jó lábnyival rövidebb volt minden oldalon a réginél. Egy lábnyival rövidebb hosszában és széltében, és egy lábnyival rövidebb magasságában is. Az új szoba padlózatának is egy lábnyival magasabb tartóalapot ácsoltak, tizenkét ujjnyi vastag puhafából. Az új alap olyan volt, akár egy egész erdőnyi rövid gólyaláb, amely az új padlózatot készült megtartani. A szoba régi falait is megtoldották egy ujjnyi széles tartólécekkel, amelyekre az új fal került. A vadonatúj faborítás csak úgy sárgállott Szinte világított a régi falborítás füstös, mézszíne mellett. A régi borítás úgy festett, mint valami csontváz, amelynek belsejében most hirtelen egy újabb csontváz kezd növekedni. Hárman dolgoztak az új szobán. Gyakorlott mozdulatokkal léptek az egyik eresztéktől a másikig. Úgy tűnt, nagy gyakorlattal rendelkeztek az építkezésben. És gyorsan dolgoztak. A szerződésük szigorú határidőt írt elő. A megbízó pontosan kikötötte a határidőt. Sürgős munkáról volt szó. Az ácsok azonban nem panaszkodtak. Hiszen a megbízó azonnal elfogadta az első árajánlatukat. Meglehetősen magasra szabták, lókupeci árrést tettek rá. De a pasas nem faragott le az árrésből. Egyáltalán nem alkudozott. Csak bólintott, és meghagyta, hogy azonnal lássanak munkához, amint a bontók befejezték az övékét. Errefelé nehéz volt munkát találni, és olyan megbízót, aki elsőre elfogadta az árat, még nehezebb. A három férfi ezért boldogan nekilátott, hogy keményen, gyorsan és késő estig dolgozzon. Nagyon igyekeztek jó benyomást kelteni megbízójukban. A környéket elnézve, rengeteg munka akadt még ott. Mindent beleadtak. A lépcsőn fel-le rohangálva hordták a szerszámokat és az új deszkákat. Szemmértékre dolgoztak, körmükkel jelöltek rovátkákat a fába az illesztések helyén, aztán fűrészeltek és szögeltek, amíg bele nem izzadtak. Gyakran megálltak, hogy megmérjék a régi és az új fal közötti rést. A megbízó kikötötte, mennyire fontos az a méret. A régi fal hatujjnyi vastag volt, az új pedig négy. A két fal közötti rés tizenkét ujjnyi. – Hat meg négy meg tizenkettő – számolta hangosan az egyik ács. – Az összesen huszonkettő. – Annyi? – kérdezte a másik a főnököt. – Pontosan – felelte a főnök. – Pontosan annyi, amennyit mondott.

5. fejezet

Holly Johnson délután ötre tervezett előadását a chicagói FBI-iroda harmadik emeleti tárgyalójába írták ki. A tárgyaló tágas, körülbelül negyvenszer húsz láb széles helyiség volt, amelyet nagyjából be is töltött egy hosszú, lakkozott asztal, mindkét oldalán tizenöt, összesen harminc székkel. A székek masszív, bőrből készült ülőalkalmatosságok voltak, az asztal keményfából készült, de minden erőfeszítés, amely a helyiséget igazi üzleti tárgyalónak próbálta feltüntetni, hiábavalónak bizonyult a kopott állami tapéta és az olcsó padlószőnyeg miatt. A padlót mintegy kilencven négyzetméternyi szőnyeg fedte, de az egész alig kerülhetett többe egyetlen szék áránál. Nyáron, délután ötkor a nap még forrón sütött az egész falat beborító ablakon át, ami az elsőnek érkezőket választás elé állította. Ha az ablakkal szemben ülnek le, a szemükbe süt a nap, az egész előadást végigpisloghatják, és szaggató fejfájással távozhatnak. De a napsütés még a légkondicionálást is semlegesítette, így ha háttal ülnek az ablaknak, annyira felmelegszenek, hogy egy idő után feszengve gondolkoznak majd azon, vajon a dezodoruk még így, délután öt óra táján is hatásos-e. Nehéz választás volt, de a fejfájás helyett inkább a felmelegedést kockáztatták meg. Az elsőnek érkezők inkább az ablak felőli oldalon foglaltak helyet. A terembe elsőnek egy pénzügyi bűnözésre specializálódott FBI-jogász érkezett. Egy pillanatig álldogált, és fontolóra vette a tárgyalás valószínű időtartamát. Talán negyvenöt percig fog tartani, gondolta, ismerve Hollyt, majd felmérte, melyik székre vetődik majd az ablakokat elválasztó vékony oszlop árnyéka. Az árnyékcsík most a sorban a harmadik szék bal oldalára esett, de idővel az asztalfő felé fog araszolni. Az ügyvéd így a második szék előtti asztalrészre dobta le az aktáit, levette a zakóját, és a székre akasztva elfoglalta magának a helyet. Ezután megfordult, és odaballagott a terem túlsó felén álló asztalkához, hogy töltsön magának egy csésze kávét. Következőnek két ügynök lépett be, akik egy meglehetősen csúnya ügyön dolgoztak együtt Holly Johnsonnal. Biccentettek az ügyvéd felé, és látták, hogy már foglalt magának helyet. Tudták, hogy az ablak felőli oldalon álló maradék tizennégy szék közül teljesen mindegy, hogy melyiket választják. Idővel valamennyi ugyanolyan forró lesz. Így aztán ledobták a jegyzettömbjüket a legközelebbi két szék elé, majd felsorakoztak a kávéfőző előtt. – Nincs még itt? – kérdezte az egyikük a jogászt. – Egész nap nem láttam – felelte a jogász. – Sajnálhatod – jegyezte meg a másik férfi. Holly Johnson újonc volt még, de nagyon tehetséges, ami rendkívül népszerűvé tette, Régebben a hivatal nem szívesen piszkálta azokat az üzletembereket, akik után Holly nyomozott, de az idők változtak, és a chicagói hivatal manapság előszeretettel foglalkozott ilyen ügyekkel. Az üzletemberek manapság inkább csirkefogók, és nem tisztes állampolgárok benyomását keltették, és az ügynököknek elegük volt abból, hogy hazafelé, a gyorsvasúton őket bámulják. Az ügynökök hosszú mérföldekkel azelőtt leszálltak a vonatról, mielőtt a bankárok és tőzsdebrókerek elérték volna fényűző külvárosi negyedeiket. Az ügynököknek újabb lakáshiteleken és pluszmunkán járt az eszük, vagy a magánnyomozóként eltöltött éveken, hogy kiegészíthessék majd soványka állami nyugdíjukat. Eközben az üzletemberek elégedett mosollyal ültek mellettük. Ezért, amikor egy-egy dörzsöltebb fickó lebukott, a hivatalnokok a kezüket dörzsölték. És amikor az egy-kettőből tíz-húsz lett, aztán száz, szabályos hajtóvadászat indult ellenük. A dolog egyetlen hátránya az volt, hogy keményen kellett dolgozni rajta. Talán keményebben, mint minden más ügyön. És ezért könnyítetté meg a dolgokat Holly Johnson érkezése. A lány tehetséges volt. Elég volt egy pillantást vetnie egy üzleti mérlegre, hogy megmondja, valami nincs rendben. Mintha kiszagolta volna. Csak ült az asztalánál, a papírokat böngészve, félrehajtott fejjel, és gondolkodott. Előfordult, hogy órákig is üldögélt egy-egy papír felett, de amikor végzett, mindig tudta, mi folyik egy cégnél. És ezután előadást tartott a szóban forgó ügyről. Az egészet logikusan levezette, mintha kétségnek semmi helye nem volna sehol. Holly az a fajta nő volt, aki egyenesen menetelt előre. Az a fajta nő, aki a vonattal ingázó kollégáiban jó érzést, keltett. És pontosan ez tette őt népszerűvé.

A harmadik emeleti tárgyalóba negyedikként az az ügynök érkezett, aki Hollynak segített a fizikai munkában, amíg a lány futballsérülése, rendbe nem jött. Az ügynököt Milosevicnek hívták, vékony testalkatú, enyhe nyugati parti akcentussal beszélő férfi volt. Negyvenévesnél fiatalabb, lezser öltözék, drága khaki nadrág, nyakán és csuklóján arany ékszer. Milosevic szintén újonc volt, nemrég helyezték át Chicagóba, mert itt volt szükség pénzügyi szakemberekre. Beállt a kávénál gyülekezők sorába, és körülnézett a teremben. – Holly késik? – kérdezte. A jogász vállat vont, mire Milosevic is megvonta a vállát. Kedvelte Holly Johnsont. A focipályán történt baleset óta öt hete dolgoztak már együtt, és a munka minden percét élvezte. – Rendszerint nem szökött késni – jegyezte meg. Ötödikként Brogan érkezett, Holly osztályvezetője. Brogan ír származású volt, Bostonban született, majd Kaliforniában telepedett le. Negyvenes évei elején járt. Sötét haj, vörös, ír arc. Kemény fickó, jól öltözött, drága selyemzakó, ambiciózus tekintet. Miloseviccsel egy időben érkezett Chicagóba, és bosszankodott, hogy nem New Yorkba küldték. Úgy érezte, ennél jobbat érdemelt volna. Az a hír járta, hogy Holly érkezése az osztályára növelte az esélyeit egy előléptetésre. – Még nincs itt? – kérdezte. A másik négy férfi vállat vont. – Majd jól seggbe rúgom – mondta Brogan. Holly a Wall Streeten dolgozott részvényelemzőként, mielőtt – jelentkezett volna az FBI-hoz. Senki sem tudta pontosan, miért döntött a változtatás mellett. Rendelkezett némi felsőbb kapcsolattal, meg egy illusztris papával, és a legegyszerűbb magyarázat az volt, hogy az apjának akart imponálni ezzel. Senki sem tudta biztosan, hogy elégedett volt-e az öreg a lányával, de nagyon remélték, hogy igen. Holly egyike volt az évente jelentkező tízezer pályázónak, és a négyszáz kiválasztott közül a legjobb eredményt érte el. Minden szempontból megfelelt a felvételi kritériumoknak. A hivatal jogi vagy számviteli végzettséggel rendelkezőket keresett, vagy gyatrább diplomásokat, akik viszont már dolgoztak legalább három évet. Holly mindennek megfelelt. A Yale-en szerzett számviteli diplomát, majd egy másodikat a Harvardon, és emellett még három évet dolgozott is a Wall Streeten. Az intelligencia– és alkalmassági teszteken könnyedén átjutott. Végül a legutolsó elbeszélgetésen elbűvölte a három ügynököt, akik megpróbálták sarokba szorítani. Holly ezután sikeresen túljutott minden háttérvizsgálaton, majd ezután a quanticói FBI-Akadémiára küldték. Ott még komolyabban vette a dolgot. Fitt volt és erős, megtanult lőni, a vezetőképző tanfolyamon remekelt, és kitűnő eredménnyel lőtt célba a szimulált tűzharcokban. Ám a legnagyobb sikerét a magatartásával aratta. Egy csapásra két dolgot elért. Először is, teljes egészében elsajátította a hivatali etikát. Mindenki számára teljesen egyértelmű volt, hogy ez a nő képes az életét áldozni az FBI-ért. Másodsorban viszont mindezt úgy tette, hogy még a nyomát sem látták körülötte a zűrnek. Holly könnyed, kissé szarkasztikus humorral beszélt mindenkivel, így senki sem utálta meg. Ehelyett mindenki kedvelte. Nem volt kétség afelől, hogy a hivatal értékes új taggal bővült, végül elküldték Chicagóba, és karba tett kézzel várták az eredményt. A harmadik emeleti tárgyalóba utolsóként egy egész kis csoport érkezett. Tizenhárom ügynök és egy ügyeletes tiszt, McGrath. A tizenhárom ügynök a főnök körül csoportosult, aki menet közben egyfajta helyzetértékelést tartott kollégáinak. A tizenhárom ügynök csak úgy csüngött a szavain. McGrath rendkívül komoly helyzeti előnyben volt Megjárta a csúcsot, aztán újra visszajött, és terepen dolgozott tovább. Három évig dolgozott a Hoover épületben, az FBI igazgatóhelyetteseként, majd lefokozást kért, és kevesebb fizetésért visszament külsősnek. A döntés éves szinten tízezer dollárral kevesebbet hozott neki a konyhára, de visszanyerte a józanságát, miközben hihetetlen tiszteletet vívott ki magának az oldalán dolgozó ügynökök körében. A chicagói terepen dolgozó ügyeletes tiszt olyan, mint egy óriási hadihajó kapitánya. Elméletileg vannak felettesei, de azok néhány ezer mérföldnyire dolgoznak tőle, Washingtonban. A főnökei csak elméletben léteznek. Az ügyeletes tiszt pedig hús-vér ember. Úgy osztogatja a parancsokat, mint valami istenség. Így tekintett a chicagói hivatal McGrathre. ő pedig semmi olyat nem tett, ami meghazudtolta volna ezt a képet Távolságtartó volt, de ugyanakkor megközelíthető. Visszahúzódó, ugyanakkor azt az érzést keltette az embereiben, hogy bármit megtenne értük. Alacsony, zömök férfi volt, energiától duzzadó, az a fajta fáradhatatlan ember, aki teljes magabiztosságot sugároz. Az a fajta vezető, aki képes összefogni a csapatát. A keresztneve Paul volt, de mindenki csak Macknek szólította. Megvárta, míg a tizenhárom ügynök leül a teremben, tízen az ablaknak háttal, hárman pedig a szemükbe tűző nappal szemben. Ezután kihúzott egy széket, és odakészítette az asztalfőre Hollynak. Elballagott az asztal másik végéhez, és magának is kihúzott egy széket. Oldalvást ült a napnak. Kezdett aggódni. – Hol lehet? – kérdezte. – Brogan? Az osztályvezető széttárta a kezét és vállat vont. – Már rég itt kellene lennie – felelte. – Hagyott valakinél üzenetet? – kérdezte McGrath. – Milosevic? Milosevic, a tizenöt ügynök és a hivatali jogász egyszerre vontak vállat és rázták meg a fejüket. McGrath kezdett még jobban aggódni. Minden embernek megvannak a maga szokásai, ez amolyan magatartásbeli ujjlenyomat Holly még csak egy-két percet késett, de már ez is annyira eltért a megszokottól, hogy megkongatta a vészharangokat. Az elmúlt nyolc hónapban egyszer sem késett. Sohasem fordult még elő. Mások akár öt perces késéssel is megjelennek egy-egy tárgyaláson, és teljesen normálisnak tartják. Mert az a szokásuk, Holly azonban nem ilyen. Három perccel öt óra után McGrath rámeredt a lány üres székére, és tudta, hogy valami baj van. Újra felállt, és néma csöndben odalépett a fal mellett álló asztalkához. A kávéfőző mellett volt egy telefonkészülék. Felvette, és feltárcsázta az irodája számát. – Holly Johnson nem telefonált? – kérdezte a titkárnőjét– Nem, Mack – felelte a nő. McGrath ezután letette a kagylót, és felhívta a két emelettel lejjebb álló recepciós pultot. – Holly Johnson nem hagyott üzenetet? – Nem, főnök – felelte a portás. – Ma még nem láttam. McGrath újra lenyomta a gombot, és felhívta a telefonközpontost. – Holly Johnson nem telefonált? – érdeklődött. – Nem, uram – felelte a telefonközpontos. McGrath a telefont a kezében tartva intett, hogy adjanak neki papírt és ceruzát. Ezután újra beleszólt a kagylóba. – Megadná a személyi hívója és a mobilja számát? – kérte. A kagyló reccsent egyet, amíg felírta a számokat. Miután végzett a telefonközponttal, feltárcsázta Holly személyi hívóját. De csupán egy hosszú, mély bugás jelezte, hogy a készüléket kikapcsolták. Ezután a mobiltelefon számával próbálkozott. Egy elektromos sípolás után az üzenetrögzítő hangja jelezte, hogy a hívott szám pillanatnyilag nem elérhető. McGrath letette a telefont, és körbepillantott a teremben. Hétfő délután öt óra tíz perc volt.

6. fejezet

Reacher órája hat harmincat mutatott, amikor a furgon mozgása hirtelen megváltozott. Hat órán és negyvenöt percen keresztül egyenletes iramban haladtak, talán ötvenöt-hatvan mérföldes sebességgel óránként, miközben a forróság a tetőfokára hágott, majd alábbhagyott. Reacher izzadtan és zötykölődve üldögélt a sötétben a Holly Johnsontól elválasztó abroncs mellett, miközben a fejében egy láthatatlan térképen méregette a megtett utat. Úgy vélte, hogy megtehettek már háromszázkilencven mérföldet. Azt azonban nem tudta, melyik irányba. Ha keletnek tartottak, most Indianában járnának, és nemrég hagyták el Ohiót, talán épp most érnek át Pennsylvaniába vagy Nyugat-Virginiába. Déli irányban most hagyhatták el Illinois-t, és Missouriban, Kentuckyban vagy akár már Tenesse-ben is járnak, ha a sebességüket alábecsülte. Nyugat felé Iowa államot szelik éppen át. Talán végigmentek a tó déli oldalán, és most észak felé tartanak Michiganen keresztül. Vagy akár északnyugatnak is mehettek, akkor pedig valahol Minneapolis közelében járnak. Annyi biztos, hogy valahová megérkeztek, mert a kocsi lassított. Éles kanyart tettek jobbra, mintha letérnének az autópályáról. Hallani lehetett a sebességváltó hangját, és ahogy göröngyös útra, érnek. A kanyarban szinte kirepültek a helyükről. Holly mankója ide-oda csúszkált a hideg fémpadlón. A furgon nyöszörögve hajtott fel az emelkedőkön, majd lejtő következett, aztán rövid megállás néhány láthatatlan útkereszteződésben, később gyorsítás, egy éles balkanyar, és végül egy negyedórás lassú iramú menet valami egyenes, göröngyös szakaszon. – Valahol vidéken vagyunk – jegyezte meg Reacher. – Nyilvánvalóan – felelte Holly. – De hol? Reacher csak megvonta a vállát a félhomályban. A furgon szinte megállásig lelassított, majd éles kanyarral jobbra fordult. Az út itt még rosszabb lett. A jármű tovább zötykölődött még vagy százötven yardnyit, majd megállt. Hallották, amint elől kinyílik az egyik ajtó. A motor tovább zúgott. Az ajtó ezután becsapódott. Reacher hallotta, hogy kinyílik egy nagy ajtó, és a kocsi lassan megindult alattuk. A motorbúgás visszaverődött a fémes falak között. Reacher újra hallotta az ajtó hangját, és a motor visszhangzása felerősödött. Ezután leállt, és végleg elnémult. – Valami istállóféleségben lehetünk – mondta Reacher. – És az ajtó zárva van. Holly türelmetlenül bólintott. – Ennyit éh is tudok – felelte. – Egy tehénistállóban vagyunk. Érzem a szagát. Reacher odakintről tompa beszélgetés zaját hallotta. Majd a hátsó ajtó felé közeledő lépések hangját. A zárba beillesztették a kulcsot. Lenyomták a kilincset. Aztán vakító fény áradt be a kocsiba, ahogy kinyílt az ajtó. Reacher csak pislogott a hirtelen mesterséges fénytől. Három férfi, két Glock meg egy sörétes puska nézett velük szembe: – Kifelé! – szólt rájuk a főnök. Összebilincselt kézzel kikászálódtak a kocsiból. Nem volt könnyű. Merev volt minden tagjuk a hat órás egyhelyben üldögéléstől. Hollynak teljesen elzsibbadt a térde. Reacher elindult, hogy visszamenjen a mankóért. – Hagyd csak ott, seggfej – utasította a főnök. A pasas hangja kimerült volt és ingerlékeny. Reacher mereven rápillantott, és vállat vont Holly felegyenesedett, és megpróbált ráállni a lábára. Felszisszent a fájdalomtól, és feladta. Személytelen pillantást vetett Reacherre, mintha egy fadarab lenne, aztán szabad bal kezével szorosan belekapaszkodott a nyakába. Csak így bírt állva maradni. – Elnézést – dünnyögte. A főnök a Glockjával balra intett Egy hatalmas pajtában voltak. Teheneknek nyoma sem volt, de a szagból ítélve nemrég vihették el őket. A furgon a széles középső folyosón parkolt. Mindkét oldalon tágas bokszok voltak, erősen összehegesztett, galvanizált acélcsövekkel elválasztva. Reacher megfordult, átfogta Holly derekát, és ketten oda bukdácsoltak ahhoz a bokszhoz, amelyre a pasas a fegyverével mutatott. Holly megfogta a korlátot, és zavartan belekapaszkodott– Elnézést kérek – mormogta újra. Reacher bólintott, és várt. A sofőr fedezte őket a vadászpuskával, míg a főnök elment Kitárta a hatalmas ajtót, és kilépett rajta. Reacher egy pillanatra meglátta a szürkülő eget. Felhős volt. De fogalma sem volt, hol lehetnek. A főnök öt percig nem jött vissza. Ezalatt az istállóban csönd volt. A másik kettő csak némán álldogált, készenlétben tartott fegyverrel. A Glockot tartó izgága fickó meredten bámulta Reachert. A vadászpuskás sofőr ezalatt Holly melleit nézte. Arcán enyhe mosoly jelent meg. Senki sem szólt. A főnök ekkor belépett az ajtón. Kezében még egy bilincset tartott, és két hosszú, vaskos láncot. – Óriási hibát követnek el – szólalt meg Holly. – Én FBI-ügynök vagyok. – Tudjuk, kisanyám – felelte a pasas. – És most pofa be. – Súlyos bűntényt követnek el – mondta Holly. – Tudom, te szajha – mondta újra a férfi. – De mondtam, hogy pofa be. Még egy szó, és fejbe lövöm ezt a pasast. Aztán az egész éjszakát egy csuklójához bilincselt hullával töltheti, jó lesz? Megvárta, míg Holly némán bólint. Ezután a vadászpuskás sofőr mögéjük lépett, a főnök pedig kinyitotta a bilincsüket Átdobta az egyik láncot a korlát fölött, és a másik végét hozzáerősítette a Reacher bal csuklóján csüngő bilincshez. Aztán megrángatta, hogy ellenőrizze, biztosan zár-e. Ezután elvonszolta Hollyt két boksszal távolabb, és az új bilinccsel meg a másik lánccal hozzá bilincselte a rácshoz, Reachertől húszlábnyira. Holly térde nem bírta tovább, és a lány a fájdalomtól felszisszenve lezuhant a koszos szalmára. A főnök nem vett róla tudomást, csak visszasétált oda, ahová Reachert bilincselte. Megállt vele szemben. – Tehát, ki az ördög maga, seggfej? – kérdezte. Reacher nem válaszolt Tudta, hogy a bilincsek kulcsa a férfi zsebében van. Tudta, hogy egy szempillantás alatt elkaphatná a pasas nyakát a csuklóján csüngő lánccal. De a másik két fickó távolabb állt tőle. Egy Glock és egy vadászpuska, amely túl messze van ahhoz, hogy kirántsa a kezükből, mielőtt kiszabadítaná magát, és túr közel, hogy egyáltalán lehetősége legyen a szabadulásra. Meglehetősen hatékony ellenfelekkel állt szemben. Így csak megvonta a vállát, és a lábánál fekvő szalmát nézte. Össze volt ragadva a trágyától. – Kérdeztem valamit – szólalt meg a főnök. Reacher ránézett. A szeme sarkából látta, hogy az izgága pasas egy-két fokkal feljebb emeli a kezében tartott Glockot. – Kérdeztem valamit, seggfej – ismételte meg a főnök, de egész halkan. Az izgága fickó előrenyújtotta a Glockját. Egyenesen előre mutatott, vállmagasságban. Egyenesen Reacher fejére célzott. A cső egész enyhén remegett, de ahhoz bizonyára nem eléggé, hogy célt tévesszen. Legalábbis ilyen kis távolságból nem. Reacher az egyik fickóról a másikra nézett. A vadászpuskás férfi elvette a tekintetét Holly melleiről. A csípőjéhez emelte a fegyverét. Reacherre szegezte. Egy Ithaca 37-es volt, tizenkét kaliberes. A pisztoly markolatos, válltámasz nélküli ötlövéses változat. A pasas elforgatott egy tölténysort a tárban. A recsegő-ropogó hang élesen visszhangzott az istállóban. Visszaverődött a fém falakról. Aztán a visszhang elnémult. Reacher látta, amint a ravasz rövid pályáján egy töredéknyit elmozdul. – Neved? – kérdezte a főnök. A ravasz még jobban megfeszült Ha ezen a pályán lövi ki a tárat, akkor Reacher elveszti mindkét lábát, és a gyomra nagy részét– Neved? – kérdezte másodszorra is a főnök. A tizenkét kaliberes nem végezne vele azonnal, de elvérezne a koszos szalmán. Ha a combcsonti artériát eltalálják, úgy egy-másfél perc alatt halott lenne. Ilyen körülmények között viszont nem érdemes túl sokat vacakolni azzal, hogy megmondja a nevét ennek a pasasnak. – Jack Reacher – mondta. A főnök elégedetten bólintott, mintha elért volna valamit. – ismered ezt a szajhát? – kérdezte. Reacher Hollyra pillantott– Jobban, mint egy pár embert – felelte. – Elvégre hat órán keresztül hozzá voltam bilincselve. – Mi vagy te, valami nagyokos, seggfej? – kérdezte a főnök. Reacher megrázta a fejét. – Csak egy ártatlan járókelő – felelte. – Soha életemben nem találkoztam vele. – Te is a hivatalnál vagy? – kérdezte a férfi. Reacher újra megrázta a fejét– Kidobó ember vagyok egy chicagói klubban – magyarázta. – Biztos, seggfej? – kérdezte a másik. Reacher bólintott. – Biztos – mondta. – Ahhoz elég okos fiú vagyok, hogy egy nap alatt ne felejtsem el, miből élek. Hosszú csönd következett. Feszült hallgatás. Aztán az izgága fickó a Glockkal ellépett a lövőállásból. A vadászpuskás sofőr pedig leeresztette a fegyverét a földre. Elfordult, és újra bámulni kezdte Holly melleit. A főnök pedig biccentett Reacher felé. – Jól van, seggfej – mondta. – Ha okosan viselkedsz, akkor egyelőre életben maradsz. Ugyanez vonatkozik a szajhára is. Senkinek nem lesz semmi baja. Legalábbis egyelőre nem.

A három férfi csatlakozott egymáshoz a folyosó közepén, majd együtt elhagyták az istállót. Mielőtt bezárult az ajtó, Reacher még egyszer rövid időre meglátta az eget. Sötétebb volt. És még mindig felhős. Csillagoknak semmi nyoma. Semmiféle támpont. Megrázta a láncát. Egyik vége biztosan oda volt erősítve a bilincshez, a másik pedig a rácshoz. Körülbelül hét láb hosszú volt. Hallotta, amint Holly ugyanúgy leteszteli a láncot. Megfeszíti egészen addig, amíg enged. – Szíveskedne elfordulni? – kiáltott át Reachernek. – Miért? – kiáltotta vissza. Rövid csönd következett Majd egy sóhajtás. Részben zavart, részben kimerült sóhaj. – Biztos, hogy tudni akarja? – kérdezte a lány. – Hat órán keresztül ültünk abban a kocsiban, és nem volt benne vécé, igaz? – A másik bokszba megy? – kérdezte Reacher. – Természetesen – felelte Holly. – Oké – mondta a férfi. – Akkor maga jobbra megy, én pedig balra. És nem nézek oda, ha maga sem.

A három férfi egy óra múlva élelemmel tért vissza az istállóba. Valami fémbögrébe töltött főzelékfélét hoztak, egyet-egyet mindkettőjüknek. A bögrében marhahúsdarabkák meg egy csomó keményre főtt répa úszkált. Akárkik legyenek is ezek az emberek, a főzés nem az erősségük. Reacher ezt megállapította. Kiosztottak még mindkettőjüknek egy-egy zománcozott bögre gyenge kávét Aztán beszálltak a furgonba. Beindították a motort, és kitolattak az istállóból. Lekapcsolták a reflektorokat Reacher elkapott egy pillanatot a kinti sötét ürességből. Ezután behúzták a vaskos ajtót és kulcsra zárták. A foglyokat magukra hagyták a sötétségben és a csöndben. – Tankolnak – szólalt meg Holly húszlábnyi távolból. – Tankolniuk kell az út hátralevő részéhez. Velünk együtt nem tudnak. Biztos arra számítanak, hogy dörömbölnénk az ajtón, és segítségért kiabálnánk. Reacher bólintott, és megitta az utolsó korty kávéját. Aztán tisztára nyalta a főzelékhez kapott villát. Kihajlította az egyik fogát, és a hüvelykujjával begörbítette egy kicsit a végét. Olyan volt, mint egy kis horog. A villával kipiszkálta a bilincse zárját. Összesen tizennyolc másodpercébe telt. Ledobta a szalmára a bilincset meg a láncot, és odament Hollyhoz. Lehajolt hozzá, és kioldotta az ő csuklóját is. Tizenkét másodperc. Ezután talpra segítette. – Kidobó ember, mi? – jegyezte meg Holly. – Az hát – felelte a férfi. – Nézzünk kicsit körül. – Nem tudok járni – mondta a lány. – A mankómat abban az átkozott kocsiban hagyták. Reacher bólintott. A lány a bokszban maradt, a rácsba kapaszkodva. Reacher ezalatt körbe pásztázta az üres istállót. Erős fémszerkezet volt, ugyanolyan fémrudakból készült, mint a bokszokat elválasztó korlát. A hatalmas ajtó kívülről zárva volt Valószínűleg egy acélrudat lakatoltak rá. Ami nem is jelentene problémát, ha hozzájuthatna a lakathoz, csak éppen az kinn volt, ő pedig idebenn. A falak L-acélkarimában csatlakoztak a padlózathoz, amelyet erősen a betonaljzathoz erősítettek. Magát a falat úgy harminc láb hosszú, négy láb magas fémlemezek alkották. Szintén L-acélkarimákkal csatlakoztak egymáshoz. Minden egyes peremlemeznek hatujjnyi éle volt. Mintha egy hatalmas létra lenne, amelynek fokai négy lábnyira vannak egymástól. Reacher felmászott a falra, villámgyorsan felhúzta magát, peremről peremre, négylábnyi lépésekkel. Az istállóból kivezető menekülőút pontosan ott volt a fal tetején, hét fokkal feljebb, az aljzattól huszonnyolc lábnyi magasságban. A legfelső fallemez és a fémtető lelógó része között volt egy szellőzőnyílás. Körülbelül tizennyolc ujjnyi széles. Egy ember vízszintesen átgurulhatna rajta, mint egy régimódi magasugró, aztán megkapaszkodhatna a külső peremben, és leugorhatna a húsz lábnyira alatta fekvő földre. Reacher megtehette volna, Holly Johnson azonban nem. Még a falig sem bírt elmenni. Nem tudná megmászni, és az még biztosabb, hogy nem bírna megkapaszkodni a külső peremen, majd leugrani húszlábnyi mélységbe a térdében elszakadt ínszalaggal. – Menjen csak – szólalt meg a lány. – Jusson ki innen minél előbb. Reacher nem vett róla tudomást, csak kikémlelt a résen a sötétségbe. A lelógó tető miatt csupán alacsonyan kémlelhette az égboltot. Amerre csak a szem ellátott, kihalt vidék húzódott. Lemászott, és sorra megmászta a másik három falat is. A másik oldalról megpillantott egy parasztházat. Fehér zsindelytető. Két kivilágított ablak. Az istálló negyedik oldala egyenesen a farmra vezető útra nézett. Úgy százötven yardnyi egyenes út. Mögötte üresség. A távolban egy jármű fényszórója pislákolt a sötétségben. Két, egymástól távol álló fényszóró. Egyre nagyobb és nagyobb. Egyre közelebb ér. A furgon visszafelé közeledett. – Ki tudja venni, hol lehetünk? – szólt oda neki Holly. – Fogalmam sincs – szólt vissza Reacher. – Valahol vidéken. Bárhol lehet. Mindenütt tartanak tehenet. És mindenütt vannak földek, meg ilyesmi. – Lát odakinn hegyeket? – kérdezte Holly? – Vagy inkább sík a terep? – Nem tudom kivenni – felelte Reacher. – Túl sötét van. De talán inkább kicsit dombos vidék. – Akkor lehet, hogy Pennsylvaniában vagyunk – mondta Holly. – Arrafelé vannak hegyek meg tehenek. Reacher lemászott a negyedik falról, és odament a lány bokszához. – Az Isten szerelmére, meneküljön innen – parancsolt rá a lány. – És értesítsen mindenkit. Reacher megrázta a fejét. Hallotta, hogy a dízelmotoros autó lelassít, hogy ráforduljon a behajtó útra. – Nem biztos, hogy az a legbölcsebb megoldás mondta. A lány csak bámult rá. – Ki mondta, hogy itt megoldást kell találnia? – kérdezte. – Megparancsolom magának. Maga csak egy civil, én pedig FBI-ügynök vagyok, ezért megparancsolom, hogy most azonnal helyezze magát biztonságba. Reacher csak vállat vont, de nem mozdult. – Nem hallotta a parancsot? – ismételte meg Holly. – Nem fog engedelmeskedni? Reacher újra megrázta a fejét. – Nem – felelte. A lány dühösen nézett rá. De ekkor megérkezett az autó. Hallották a motor zúgását és a kerekek csikorgását a hepehupás úton. Reacher visszacsukta Holly bilincsét, aztán visszarohant a saját helyére. Hallották, ahogy becsapódik a kocsi ajtaja, majd lépések közelednek a betonon. Reacher odabilincselte magát a rácshoz, és visszahajlította a villát eredeti formájára. Amikor kinyílt az istálló: ajtaja és rávilágítottak, csöndben üldögélt a szalmán.

7. fejezet

A tömítőanyagot, amellyel a belső és a külső fal közötti tizenkét ujjnyi rést feltöltötték, egy nyitott teherautón szállították a raktárból a helyszínre. Az anyag egy tonnányit nyomott, így négy fuvart kellett tenni. Minden egyes rakományt nyolc önkéntes pakolta le nagy óvatossággal. Úgy dolgoztak, mint valami régimódi tűzoltó brigád, akik kézről kézre adják a vizesvödröt. Dobozonként adogatták a rakományt egymás kezébe, amely így jutott be az épületbe, majd a lépcsőn át a második emeletre. A dobozokat az átépített sarokszoba előtti folyosóra halmozták fel. A három ács ezután sorra kinyitotta a dobozokat, és behordta a rakományt a szobába. Aztán óvatosan beletömték az új puhafa burkolat mögötti résbe. A teherautót pakolók eközben néhány perces szünetet tartva figyelték őket, és örültek egy kis pihenőnek. A rakomány mennyisége és a mozgatás közben megkövetelt óvatosság miatt a munka szinte az egész délutánt kitöltötte. Miután az utolsó négy dobozt is felvitték az emeletre, a nyolc önkéntes távozott. Közülük heten a miséző csarnokba tartottak. A nyolcadik kinyújtózott a késő délutáni napsütésben, és sétálni indult. Ez volt a szokása. Hetente négy-öt alkalommal hosszú, magányos sétákat tett, különösen ilyen nehéz munka után. Mindenki azt gondolta, így piheni ki magát. Elsétált az erdőig. Szűk ösvény vezetett nyugat felé a csöndes erdőben. A férfi fél mérföldön át az ösvényt követte. Aztán megállt, és újra kinyújtózott. A mozdulat úgy tűnt, mintha egy fáradt ember fájós hátát akarná kicsit ki lazítani, de a férfi eközben élénken pásztázta a környéket. Azután letért az ösvényről. Felgyorsította lépteit. A sétából sietős gyaloglás lett. A fákat kikerülve széles kört tett nyugat, majd észak felé. Útját ekkor égy kiszemelt fának vette. A fa tövénél hatalmas szikla hevert. A férfi mozdulatlan maradt és várt: Feszülten hallgatózott. Aztán lehajolt, és félregördítette a helyéről a sziklát. Alatta egy szögletes tárgy feküdt vízhatlan vászonba tekerve. Kibontotta a borítást, és kivett belőle egy kisméretű, kézi rádióvevőt. Kihúzott rajta egy rövid antennát, megnyomott egy gombot, és várt. Aztán hosszú, izgatott üzenetet suttogott bele.

Amikor az épületben újra csönd lett, a megbízó megjelent, és újabb furcsa utasításokat adott a három ácsnak. A három férfi nem kérdezősködött. Csak figyelmesen hallgattak. A pasasnak joga volt azt kérnie, amit akart. Az új utasításoknak megfelelően a munka egy részét újra kellett kezdeni. De ilyen körülmények között ez nem okozott problémát. Különösen akkor nem, amikor a megbízó az eredeti árra még prémiumot is ígért. A három férfi gyorsan munkához látott, és hamarabb végeztek, mint gondolták. De már jócskán beesteledett, mire elkészültek. A legfiatalabb hátramaradt a szerszámokkal meg a kábelkötegekkel. A csapat főnöke meg a második fickó a sötétségben északnak hajtott, és leparkoltak pontosan azon a helyen, amit a megbízó megjelölt. Kiszálltak a teherautóból, és csöndben várakoztak. – Jöjjenek ide – hívta őket egy hang. A megbízó hangja volt. – Ide hátra. Bementek. A helyiségben sötét volt. A férfi már várta őket valahol a sötétben. – Tudják valamire használni ezeket a deszkákat? – kérdezte a megbízó. Egészen hátul egy halom fenyődeszka állt. – Jó fűrészanyagnak tűnik – tette hozzá. – Talán fel tudják használni valamire. Újra feldolgozható, meg ilyesmi. A deszkák mellett a földön volt még valami. Valami furcsa. A két ács csak mereven bámulta. Furcsa, púpos alakok. A két ács csak nézte a furcsa, púpos valamiket, aztán egymásra meredtek, végül megfordultak. A megbízó mosolyogva nézte őket, kezében egy tompa, fekete automata fegyverrel.

Az FBI rádióállomásán dolgozó ügyeletesnek elég esze volt ahhoz, hogy felfogja, fontos dologról van szó. Nem tudta biztosan, hogyan és miért olyan fontos, de azt tudta, hogy egy beépített ügynök nem kockáztatna meg ok nélkül egy titkos rádióüzenetet. Ezért az üzenetet továbbította az FBI számítógépes rendszerébe. A jelentés végigment a központi hálózaton, majd betöltődött az FBI washingtoni Hoover épületének első emeleti számítógépébe. A Hoover épületi adatbázison naponta másodpercenként futnak be a jelentések, így az FBI szoftverének alig néhány másodpercébe telt, míg átfutotta és kikereste az üzenetből a kulcsszavakat. Miután ez megtörtént, a gép betáplálta a memóriájába a jelentést, és várt. Ezzel egy időben a rendszer letöltött egy másik üzenetet is az FBI chicagói irodájából. Az ottani hivatal főnöke, McGrath ügynök jelentette, hogy eltűnt az egyik embere. Holly Johnson ügynöknek nyoma veszett, utoljára chicagói idő szerint déli tizenkettőkor látták, jelenlegi tartózkodási helye ismeretlen, a kapcsolatfelvételt megkísérelték, de sikertelennek bizonyult. És mivel Holly Johnson különleges esetnek számított, az üzenetet bizalmas kóddal látták el, így csupán az épület emeletén fekvő igazgatói iroda számítógépén volt olvasható.

Az FBI igazgatója nem sokkal este fél nyolc előtt sétált ki egy költségvetési megbeszélésről. Visszament az irodájába, és megnézte az üzeneteit. Az igazgatót Harland Websternek hívták, és harminchat éve állt az FBI szolgálatában. Még egy éve volt hátra az igazgatói szolgálati idejéből, amely után nyugdíjba vonulhat. Nem kereste a bajt, mégis megtalálta a számítógépe vibráló monitorján. Rákattintott a jelentésre, és kétszer végigolvasta. – A francba – mondta. – A francba. A McGrathtől Chicagóból érkező üzenet nem a legrosszabb volt, amit Webster harminchat év alatt kapott, de elég közel állt ahhoz. Megnyomta az asztalán álló telefon gombját, és a titkárnője válaszolt. – Hívja fel nekem McGratht Chicagóban – mondta. – Már a vonalban is van – felelte a titkárnő. – Magára várt. Webster mormogva megnyomta az egyes vonal gombját. Kihangosította a hívást, és hátradőlt a székében. – Mack? – szólalt meg. – Mi ez a história? McGrath hangja tisztán hallatszott Chicagóból. – Üdvözlöm, főnök – mondta. – Nincs semmiféle história. Még nincs. Talán kissé túl korán kezdtünk el aggódni, de rossz érzésem támadt, amikor a lány nem jelent meg. Tudja, hogy van ez. – Hát persze, Mack – felelte Webster. – De elmondaná, mi a tényállás? – Tények nem állnak rendelkezésünkre – mondta McGrath. – Holly Johnson nem jelent meg az ötórai előadásán. Ez már a maga nemében szokatlan. Nem hagyott sehol és senkinél üzenetet. A személyi hívóját és a mobiltelefonját kikapcsolta. Körbekérdezősködtem, és utoljára úgy dél körül látták. – Ma reggel bement az Irodába? – kérdezte Webster. – Egész délelőtt itt volt – felelte McGrath. – És délután öt óra előtt nem volt valakivel találkozója? – érdeklődött tovább Webster. – A naptárában semmi sincs – felelte McGrath. – Fogalmam sincs, mit csinált és merre járt. – Az Isten szerelmére, Mack – csattant fél Webster magának kellett volna vigyáznia rá. Magának gondoskodnia kellett volna arról, hogy az irodához kösse a munkáját. – Az ebédszünetben ment ki – mondta McGrath. – Mi a fenét tehettem volna? Az igazgató irodájában ülő csöndet csupán a kihangosított mikrofon halk zúgása törte meg. Webster az ujjával dobolt az asztalon. – Milyen ügyön dolgozott? – kérdezte. – Azt felejtse el – felelte McGrath. – A dolognak feltehetően nincs köze egy gyanúsítotthoz. Holly esetében legalábbis nem lehet köze. Webster magában bólogatott– Egyetértek, az ő esetében valóban nem – felelte. – Akkor mi más lehet? – Volt egy sérülése – magyarázta McGrath. – Focizás közben elszakadt a térdszalagja. Lehet, hogy valahol elesett, és még jobban meghúzódott, aztán a sürgősségi rendelésen kötött ki. Éppen most ellenőrizzük a kórházakat. Webster dörmögött valamit magában. – Vagy talán van egy barátja, akiről nem tudunk – folytatta McGrath. – Talán épp egy motelszobában vannak és hancúroznak. – Hat órán keresztül? – kérdezte Webster. – Bárcsak én lennék ilyen szerencsés. Újabb csönd következett Aztán Webster előredőlt ültében. – Rendben van, Mack – szólalt meg. – Tudja, mi a dolga. És azt is tudja, mit nem tehet az ilyen esetekben, igaz? Maradjunk kapcsolatban. Most be kell mennem a Pentagonba. Egy óra múlva visszajövök. Ha szüksége van rám, akkor felhívhat. Webster megszakította a vonalat, majd megkérte a titkárnőjét, hogy készítsék élő a kocsiját. Ezután kilépett az irodájához tartozó lifthez, és lement vele a föld alatti parkolóba. A sofőrje már ott várta, s együtt elsétáltak az igazgató golyóálló limuzinjához. – A Pentagonba – mondta Webster a sofőrnek. A forgalom nem volt nagyon vészes egy júniusi hétfő estéhez képest. A két és fél mérföldes utat nem egész tizenegy perc alatt megtették. Webster a kocsiban elintézett a mobiltelefonján néhány sürgős hívást. Olyan közeli helyeket tárcsázott fel a város különböző pontjain, amelyeken talán üvöltve is meghallották volna. Aztán a hatalmas autó odaállt a Pentagon folyóparti bejáratához, és odalépett hozzájuk egy tengerészgyalogos őr. Webster kikapcsolta a telefonját, és leengedte az ablakot, hogy azonosítsa magát– Az FBI igazgatója a hadsereg vezérkari főnökéhez – mondta. Az őr szalutált egyet, majd átengedte a limuzint. Webster visszazárta az ablakot, és megvárta, amíg megállnak. Ezután kiszállt, és belépett a személyzeti bejáraton. Végigment az elnök irodáján. Az elnök titkárnője már várta. – Menjen csak be, uram – mondta. – A tábornok úr hamarosan itt lesz. Webster belépett az elnök irodájába, és állva várakozott. Kipillantott az ablakon. Csodás kilátás volt, de furcsa fémes színű. Az ablakok ugyanis golyóálló üvegből készültek. Szükséges volt az óvatosság. Webster jól látta a kocsiját, a mellette álldogáló sofőrrel. A kocsi mögött, a Potomac folyó másik partján ott magaslott a Capitolium. Webster látta a Tidal Basinben ringatózó vitorlásokat, melyekre az utolsó, halvány délutáni nap vetette rá sugarait. Nem rossz iroda, gondolta. Jobb, mint az enyém. Az FBI igazgatója számára mindig problémát jelentett, amikor a vezérkari főnökkel találkozott. Kicsit kényelmetlen volt a helyzet, mivel, nem lehetett pontosan meghatározni az alá-fölérendeltségi viszonyt. Ki a magasabb rangú? Mindkettőjüket az elnök nevezte ki. Mindketten egyetlen közvetítőn keresztül jelentettek az elnöknek, a hadügyminiszteren vagy az igazságügy-miniszteren keresztül. A vezérkari főnök a nemzet legfelsőbb katonai rangja volt. Az FBI igazgatói posztja pedig a legmagasabb végrehajtó szervezet feje. A maguk nemében mindketten a karrierjük legfelsőbb pozícióját foglalták el. De vajon melyik a magasabb presztízsű karrier? Webster számára ez problémát jelentett. Az igazat megvallva azért, mert valójában az ő munkaköre volt az alantasabb. Ő kétmilliárd dolláros költségvetésért felelt, és közel huszonötezer emberért. A vezérkari főnök pedig kétszázmilliárd dolláros költségvetésért, és közel egymillió emberért tartja a hátát. A nemzeti gárdát és a tartalékosokat is hozzávéve, kétmillióért. A vezérkari főnök hetente legalább egyszer jár az Ovális teremben. Webster pedig szerencsés esetben évente kétszer jut be oda. Nem csoda, hogy ennek a fickónak szebb az irodája. A vezérkari főnök maga is tiszteletre méltó ember volt. Négy csillagos tábornoki ranggal büszkélkedhetett, ameddig látványos út vezetett. A semmiből jött, és gyorsabban jutott fel a hadsereg csúcsára, mint ahogy a szabója győzte felvarrni a csillagokat az egyenruhájára. A tábornok egyik mellét szinte lehúzták a kitüntetések. Aztán Washingtonba csalták, ahová be is költözött, és egész kis katonai bázist létesített ide. Webster hallotta a tábornok közeledtét, megfordult, hogy üdvözölje, amikor belép az irodába. – Üdvözlöm, tábornok úr – kezdte. A tábornok a kezével intett és elvigyorodott. – Akar venni rakétákat? – kérdezte. Webster meglepett képet vágott. – Miért, van eladó rakétája? Miféle rakéták? A tábornok megrázta a fejét és elmosolyodott. – Csak vicceltem – felelte. – Fegyverzetkorlátozás. Az oroszok felszámoltak egy szibériai bombavető bázist, így most nekünk is meg kell szabadulnunk arányos mértékű fegyverzettől. Elvégre köt a szerződés, nemde? Ez így tisztességes. A nagyobb cuccot eladjuk Izraelnek. De még maradt néhány száz kisebb fegyver, tudja, néhány Stinger, azok a föld-levegő rakéták. És mind felesleges. Még az is megfordult a fejemben, hogy a drogkereskedőknek kéne eladni őket. De azoknak mindenük megvan, ami kell. A fegyvereik még a mieinknél is jobbak. . A tábornok beszéd közben odasétált a székéhez, és leült. Webster bólintott, ismerte már az ilyen történetekét, egy-két könnyed sztori, néhány poén, és megtörik a jég, most már a tárgyra térhetnek. A tábornok hátradőlt a székben és elmosolyodott – Tehát, mit tehetek magáért, igazgató úr? – kérdezte. – Nemrég jelentették Chicagóból, hogy a lánya eltűnt – tájékoztatta Webster.

8. fejezet

Chicagóban éjfélre a harmadik emeleti tárgyaló központi parancsnoksággá alakult át. Az FBI-technikusok egész este sürgölődtek, telefonvonalakat kötöttek be, és a tárgyalóasztal közepén sorban felállítottak néhány új számítógépet. Éjfélre a szoba sötét volt, hűvös és csöndes. Az üvegfalon túl fényes feketeség, csillogott Itt már nem kellett azon gondolkozni, az asztalnak melyik oldala a jobb. Senki nem ment még haza. A bőrszékeken tizenhét ügynök üldögélt. Még a hivatali jogász is ott maradt. Igaz, semmi különösebb oka nem volt rá, de belőle is ugyanazt a reakciót váltotta ki a dolog, mint a többiekből. Az FBI gondoskodik az embereiről. Ez volt az első dolog. A chicagói iroda gondoskodik Holly Johnsonról. Ez volt a második. És nem a kapcsolatai miatt gondoskodik róla. Annák ehhez semmi közé. Holly az Holly. De a harmadik ok az volt, hogy amit McGrath akart, mindig megkapta. És ha McGrath aggódik Holly miatt, akkor mindannyian aggódnak, és aggódni is fognak, amíg meg nem találják Hollyt, vagy biztonságban nem tudják. Ezért maradtak mindannyian az irodában. Hallgattak és aggódtak. Amíg McGrath be nem trappolt vidáman a tárgyalóba, szájában az elengedhetetlen cigarettával. – Jó hírem van, emberek – szólalt meg. Elevickélt a hosszú asztal végéhez. A teremben a zsongás hirtelen abbamaradt. Tizennyolc szempár szegeződött rá. – Megtaláltuk Hollyt – jelentette be. – Megtaláltuk. Biztonságban van, és jól van. Pánik lefújva, emberek. Most már megnyugodhatunk. Egyszerre tizennyolc hang szólalt meg a tárgyalóban. Valamennyi ugyanazt a kérdést tette fel. McGrath feltett kézzel csöndet kért, mint valami elnökjelölt a beszédén. – Kórházban van – magyarázta. – Az történt, hogy a sebészének ma délután váratlanul felszabadult egy időpontja. Felhívta Hollyt, ő pedig bement, és azonnal bevitték a műtőbe. Már jól van és lábadozik, és nagyon sajnálja, hogy ilyen kalamajkát okozott. A tizennyolc hang újra felmorajlott, McGrath pedig hagyta, hogy egy ideig duruzsoljanak. Aztán újra felemelte a kezét. – Tehát vége a pániknak, érthető? – szólalt meg mosolyogva. A morajlás kissé elhalkult, ahogy a megkönnyebbülés úrrá lett mindenkin. – Akkor most irány haza, emberek – mondta McGrath. – Holnap be kell jönni dolgozni, rendben? De azért köszönöm, hogy itt maradtak. A magam és Holly nevében. Nagyon sokat jelentett ez neki. Brogan és Milosevic, maguk még maradjanak, megbeszéljük a heti teendőket. A többieknek pedig jó éjszakát, és még egyszer köszönöm, uraim. A tizenöt ügynök és a hivatali jogász mosolyogva és ásítozva felálltak. Aztán hangosán és vidáman kitódultak a teremből. McGrath, Brogan és Milosevic továbbra is benn maradtak, kissé távol ülve egymástól. McGrath a hirtelen támadt csöndben odasétált az ajtóhoz. Halkan bezárta. Aztán visszafordult másik két kollégájához. – Az előbbiből egy szó sem volt igaz – jelentette ki McGrath. – Gondolom, mindketten kitaláltátok. Brogan és Milosevic döbbenten meredtek rá. – Webster telefonált – folytatta McGrath. – És gondolom, mindketten kitaláltátok, hogy miért. Washingtonban áll a bál. Mindenki be van rezelve. VIP-emberrablásról van szó. Websternek személyesen kellett kezébe vennie az ügyet. Teljes titoktartást és minimális létszámot akar. Azt szeretné, ha egyelőre itt az irodában senki sem dolgozna az ügyön rajtam és még két emberen kívül. Azért választottalak titeket, mert ti ismeritek a legjobban Hollyt. Így most csak mi hárman vagyunk. Közvetlenül Websterrel tartjuk a kapcsolatot, és senkinek nem szólunk egy szót sem, érthető? Brogan a főnökére bámult és bólintott. Milosevic csatlakozott hozzá. Tisztában voltak azzal, hogy logikusan esett rájuk a választás. Azért mégis megtisztelőnek érezték, hogy bármilyen okból is, de McGrath épp őket szemelte ki a feladatra. Mindketten tudták ezt, ahogyan a főnök is tudta. És ezt határozott bólintással jelezték. Egy hosszú pillanatig csönd támadt a szobában. McGrath cigarettafüstje hangtalanul kígyózott a mennyezet felé. A falon függő óra éjjel fél egy felé ketyegett. – Oké – szólalt meg végül Brogan. – Akkor most hogyan tovább? – Egész éjjel dolgozni fogunk – mondta McGrath. – Egész nap és egész éjjel, minden nap és minden éjjel, amíg meg nem találjuk Hollyt. Vetett egy pillantást az előtte ülő kettősre. Végiggondolta a döntését. Jó kis csapat, állapította meg. Megfelelő keverék. Brogan idősebb, kissé szárazabb és pesszimistább. Egy összefogott ember, világos, rendezett gondolatokkal, némi képzelőerővel gazdagítva, amely csak a javára válhat. A magánélete kicsit kusza, van egy barátnője meg valahol néhány ex felesége, és mindez túl sok pénzbe és aggódásba kerül, de sohasem vet árnyékot a munkájára. Milosevic fiatalabb, kevésbé ösztönös, kissé feltűnőbb, de kemény. Kicsit haverkodó, de az nem feltétlenül hiba. Gyengéi a drága, négy kerék meghajtásos kocsik, de mindenkinek kell valami hobbi. Mindketten középtávú veteránnak számítanak a hivatalnál, mind a leszolgált időt, mind pedig az összegyűjtött skalpokat számítva. Mindketten odafigyeltek a munkájukra, és sohasem panaszkodtak a munkaidő miatt. Vagy éppen a fizetés miatt, ami nagyon különlegessé tette őket. jó kis csapat. Igaz, ők is újak még Chicagóban, de ez a munka nem fog Chicagóra korlátozódni. McGrath erre szinte mérget vett volna. – Milo, te kideríted, merre járt a lány – adta ki az utasítást. – Déli tizenkettőtől kezdve minden lépését meg kell tudnod. Milosevic alig láthatóan biccentett, mintha már el is merült volna a munkában. – Brogan, te a háttérben kutakodsz – folytatta McGrath. – Kell találnunk valamilyen indítékot. Brogan fagyosan bólintott, mintha már tudná, hogy az indíték az egész dolognak a nyitja. – Az öreggel kezdjem? – kérdezte. – Természetesen – felelte McGrath. – Én is nála kezdeném. – És melyikkel? – kérdezte Brogan. – Teljesen mindegy – felelte a főnöke. – Rád bízom.

Ezerhétszáz mérfölddel távolabb valaki szintén stratégiai döntést készült hozni. A döntés a harmadik ácsra vonatkozott. A megbízó a csapatfőnök furgonjával visszahajtott a fehér épülethez. A harmadik ács éppen befejezte a szerszámok elrendezését, és egy lépést tett előre, amikor meglátta a furgont közeledni. Aztán a kormánynál ülő hatalmas férfi láttán értetlenül megállt. Tétovázva álldogált, amíg a megbízó leparkolt az út szélén, és kikászálódott a volán mögül. – Minden rendben? – kérdezte az ácsot. – Hol vannak a srácok? – kérdezett vissza az ács. – Közbejött valami – felelte a megbízó. – Közbejött valami. – Valami gond van? – kérdezte a munkás. Aztán elhallgatott, és számolgatni kezdte, mennyi jár neki a fizetségből. Nyilván a legkisebb rész, hiszen ő a kezdő a csapatban, de még az a kis rész is annyi pénz volt, amennyit régóta nem látott. – Van itt egy fűrész valahol? – kérdezte a megbízó. A férfi csak mereven nézte. – Micsoda hülye kérdés, nem igaz? – folytatta a megbízó. – Pont egy ácsot kérdezek, hogy van-e nála fűrész. Mutassa csak a legjobb fűrészét. Az ács egy pillanatig még nem mozdult, aztán lehajolt, és előhúzott a szerszámok közül egy vastag fűrészt. Tompa fényű, hatalmas körfűrész volt, amelyen ott volt még a friss fűrészpor nyoma. – Keresztvágó fűrész? – kérdezte a megbízó. – Amivel jó kemény anyagot is át lehet fűrészelni? A férfi bólintott. – Elég jó fűrész – felelte óvatosan. – Jól van, akkor ide hallgasson – szólalt meg a megbízó. – Kellene egy próba. – A fűrészt kell kipróbálni? – kérdezte a másik. – Nem, a szobát – felelte a megbízó. – A szobát? – ismételte meg az ács. – Arról volt szó, hogy senki sem tud kijönni onnan – magyarázta a megbízó. – Úgy lett megépítve, nem igaz? – Maga tervezte – felelte a férfi. – De maga építette, igaz? – kérdezett vissza most a megbízó. – Nos, épp erről van szó. Ki akarom próbálni. Hogy bebizonyítsuk, jól lett megépítve. – És hogyan? – kérdezte az ács. – Maga bemegy – felelte a megbízó. – És meglátjuk, hogy reggelig sikerül-e kijutnia. Elvégre maga építette. Minden gyenge pontját ismernie kell. Ha valaki ki tud onnan jutni, hát maga biztosan, nem igaz? A másik férfi egy pillanatig hallgatott. Igyekezett fölfogni a dolgot. – És ha sikerül kijutnom? – kérdezte. A megbízó vállat vont. – Akkor nem fizetem ki – felelte. – Mert nem építette meg elég jól. A másik férfi újra csak hallgatott. Azon tűnődött, vajon most viccelnek-e vele. – Biztosan észrevette a logikai bukfencet a dologban – magyarázta tovább a megbízó. – Most biztos azt gondolja, magának az az érdeke, hogy egész éjszaka a seggén üljön, és holnap azt mondja nekem, képzelje, egyszerűen nem tudtam kijutni innen. Az ács idegesen felnevetett. – Tényleg ezt gondoltam – jegyezte meg. – Tehát szüksége van egy kis ösztönzésre – mondta a megbízó. – Érti? Azért, hogy nagyon igyekezzen kijutni. Az ács felpillantott a befalazott, második emeleti sarokszobára. Amikor tekintete újra a megbízóra esett, egy tompa fekete automata fegyvert pillantott meg a kezében. – Van egy zsák a furgonban – mondta a megbízó. – Menjen, és hozza ide. Az ács döbbenten nézett körbe. A megbízó erre a fejének szegezte a fegyvert. – Hozza ide a zsákot – utasította halkan. A furgon csomagtartójában nem volt semmi. Az első ülésen volt egy durva vászonzsák. Egy körülbelül másfél láb hosszú csomagként megkötve. A zsák nehéz volt. Olyan érzés volt, mint amikor valaki a piacon a hűtőkocsiból kihúz egy fél disznót fagyasztva. – Bontsa ki – parancsolta a megbízó. – És nézze meg. Az ács kibontotta a szövetet. Az első dolog, amit meglátott, egy ujj volt. Már teljesen elfehéredett, kifolyt belőle minden vér. A zsák alól kilógott egy sárga munkaruha, amely egyértelmű volt, hogy kié. – Most szépen bezárom abba a szobába – szólalt meg a megbízó. – Ha reggelig nem jut ki onnan, ugyanez fog történni magával is, érthető? És a saját fűrészével fogom csinálni, mert az enyémet ezek már eltompították.

9. fejezet

Reacher szótlanul feküdt az istálló koszos szalmáján. Nem aludt, de akár alhatott is volna, annyira tartalékra tette magát. Teljesen ellazította az izmait, miközben lassan, egyenletes tempóban lélegzett. A szemét becsukta, mivel az istállóban sötét volt, így nem volt mit nézni. Az elméje azonban teljesen éber maradt. Nem cikáztak benne a gondolatok, csupán folyamatosan haladtak, olyan éjszakai intenzitással, amely minden más zavaró körülmény hiányában működik. Reacher egyszerre két dolgot csinált. Először is, lépést tartott az idő múlásával. Közei két órája nézte meg utoljára az óráját, mégis szinte húsz másodpercnyi pontossággal meg tudta volna mondani, mennyi az idő. Régen tett szert erre a képességre, még a katonaság alatt, amikor sok-sok álmatlan éjszakát töltött el így. Amikor az ember várja, hogy történjen valami, pihenőre teszi a szervezetét, mint valami hétvégi házat, miközben a fejében számolja a másodpercek egyenletes múlását Olyan ez, mint az öntudatlanság. Energiát takaríthatunk meg vele, miközben az öntudatlan agy egy ideig nem felel a szívverésért, hanem továbbadja a felelősséget egyfajta rejtett órának. Így hatalmas űr marad a gondolatoknak. Ugyanakkor az ember éber marad annyira, hogy készenlétben álljon, ha bármi történnék. És eközben mindig tudja, mennyi idő telt el. Reacher ezzel egy időben végzett egy kis fejszámolást is. Nagy számokat szorzott össze, fejben. Harminchét éves és nyolc hónapos volt, szinte napra pontosan. Harminchét szorozva háromszázhatvanöttel, az pontosan annyi, mint tizenháromezer-ötszázöt. Ehhez még hozzáadva a tizenkét szökőév tizenkét napját, az annyi, mint tizenháromezer-ötszáztizenhét. Az októberi születésnapjától a mai júniusi napig eltelt idő pontosan nyolc hónap, vagyis kétszáznegyvenhárom nap. Azaz összesen tizenháromezer-hétszázhatvan nap telt el a születése óta. Tizenháromezer-hétszázhatvan nap és tizenháromezer-hétszázhatvan éjszaka. Megpróbálta ezt az éjszakát elhelyezni egy láthatatlan mércén. Hogy felmérje, mennyire súlyos. Az igazat megvallva, nem a legjobb éjszakája volt, amit életében eltöltött, de jócskán elmaradt az eddigi legrosszabb mögött. Messze elmaradt attól. Élete első egynéhány évéből semmire sem emlékezett, tehát körülbelül tizenkétezerháromszáz éjszakát kellett sorra vennie. Ez a mai éjszaka minden valószínűség szerint ott van a legfelső harmadban. Mert különösebb erőlködés nélkül is felsorolhatott volna vagy ezer éjszakát, amely a mainál sokkal rosszabb volt. Ma éjszaka melegben van és kényelmesen, nem sebesült meg nincs kitéve közvetlen veszélynek, és még enni is kapott. Nem jót, de ennek inkább a hiányos szakácstudomány, mint a tudatos rosszindulat volt az oka. Fizikailag tehát nem panaszkodhatott. A dolog mentális oldala már másképp festett. A fejében óriási űr tátongott, körülbelül olyan sötét, mint az istálló, amiben feküdt. A problémát az információ teljes hiánya okozta. Reacher nem az a fajta ember volt, aki szükségszerűen rosszul érezte magát, ha nem kap elég információt Egy tengerészgyalogos fiaként gyakorlatilag egész életében katonák között élt így aztán hozzá szokott már a zavaros és kiszámíthatatlan helyzetekhez. Most azonban kicsit túl sok volt a hiányosság. Nem tudta, hol van. Talán véletlen, talán szándékosan, elrablói szinte semmiféle utalást nem tettek arra vonatkozóan, hogy merre járnak. Reacher ettől úgy érezte magát, mintha hánykolódna. A probléma oka abban gyökerezett, hogy katonaként leélt tizenháromezer-hétszázhatvan napjának Reacher alig egyötödét töltötte az Egyesült Államokban. Igazi amerikai volt, csak éppen élete nagy részében a világ különböző tájain szolgált. Az Egyesült Államokon kívül. Emiatt viszont körülbelül úgy ismerte saját országát, mint egy átlag tizenhét éves diák. Nem tudott különbséget tenni az amerikai tájak ritmusa, érzése és illata között. Valaki más talán azonnal felismerte volna a láthatatlan táj halvány körvonalait, vagy megérezte volna az éjszaka levegőjének és hőmérsékletének másságát, és tudta volna, melyik államban vannak. Vannak emberek, akik képesek erre. Reacher azonban nem tartozott közéjük. Ez viszont problémát jelentett neki. És mindehhez hozzájön még az is, hogy fogalma sem volt, kik az elrablói. Vagy, hogy mit akarnak. Mik a szándékaik, Reacher minden lehetőséget megragadott, hogy közelebbről tanulmányozhassa őket. De nehéz volt következtetéseket levonni. Mert a bizonyítékok teljésen ellentmondtak egymásnak. Hárman voltak, meglehetősen fiatalok, úgy harminc-harmicöt év körüliek, viszonylag hatékony együttműködésre kiképezve. Akár katonák is lehetnének, de mégsem azok. Szervezettek, de nem hivatalosan. Mert a megjelenésükről üvöltött, hogy amatőrök, Túl tiszták voltak. Mindhármuk új ruhákat viselt egyszerű, áruházi pamuting és ballondzseki, frissen vágott frizura. A fegyvereiket is mintha most vették volna ki a dobozából. A két Glock vadonatúj – volt. A vadászpuska úgyszintén, még nem fénylett rajta, a zsírozás nyoma. Ezek a tények arra utaltak, hogy nem profik. Mert egy profi nap mint nap csinál ilyesmit. Legyen akár a CIA, FBI vagy valami speciális kommandó tagja, egy profinak ez a munkája. Munkaruhát visel. És olyan fegyvert használ, amit egy vagy két éve utaltak ki neki, kipróbált és megbízható fegyvert, amelyen már karcolások vannak, mert munkaeszköz. Ha három profi bármikor összeáll, az biztos, hogy az egyiknek az ingén még ott a tegnap esti pizza nyoma, a másik nem borotválkozott, a harmadiknak pedig pocsék nadrágja van, amin a két kollégája röhög a háta mögött. Előfordulhat, hogy valamelyiknek új a dzsekije vagy a cipője, esetleg a fegyvere, de hogy ugyanaznap, mindhármukon minden új legyen, az szinte lehetetlen. Ennek a háromnak ráadásul a viselkedése is árulkodó. Értik a dolgukat, de azért idegesek, ellenségesek, durvák és feszültek. Kaptak valamilyen kiképzést, de nincs gyakorlatuk. Gyakorlatlanok. Elméletben elpróbáltak mindent, és eddig még nem követtek el nagyobb hibát, de nem profi módon viselkedtek. Amiből az következik, hogy amatőrökről van szó. Akik elraboltak egy újonc FBI-ügynököt. De vajon miért? Mit árthatott bárkinek is egy újonc FBI-ügynök? Reachernek fogalma sem volt. A szóban forgó újonc FBI-ügynök pedig nem beszélt. Ez volt a következő rejtély, amit nem bírt kibogozni. No, nem a legsúlyosabb. Amire egyáltalán nem tudott rájönni, az volt, hogy mi az ördögöt keres még mindig itt. Afelől nem volt kétsége, miért rabolták őt is el. Merő véletlenségből ő is pont Holly Johnson közelében volt, amikor a lányra lecsaptak. Ezt még el tudta fogadni. Hiszen a véletlent nem lehet kiszámítani. Az élet véletlenekre épül, habár sokan igyekeznek az ellenkezőjét gondolni. Reacher azonban soha nem vesztegette az idejét azzal, hogy találgassa, mi történt volna más esetben. Nyilvánvaló, hogy ha egy perccel korábban vagy később ér Chicagónak abba a bizonyos utcájába, és a véletlen úgy hozza, akkor most nem kellene azzal vesztegetnie itt az idejét, hogy hol is van. Azt azonban szerette volna tisztázni, miért van még mindig itt, a fejében ketyegő óra szerint tizennégy órával később. Adódott két halványabb és egy sziklaszilárd, esélye arra, hogy kijusson. Ott, az utcán sikerült volna elfutnia. Valószínűleg. De a járulékos veszélyforrás megakadályozta ebben. Aztán az elhagyott gyárudvaron, amíg átszálltak a fehér furgonba, talán sikerült volna elmenekülnie. Talán. Mindkét esetben egy a háromhoz volt az esélye, de a másik három amatőr volt, ő pedig Jack Reacher, aki magabiztosan vállalta az esélyeit. A sziklaszilárd esélye arra volt, hogy kijusson ebből az istállóból, úgy egy órával azután, hogy a három fickó visszatért a benzinkútról. Újra kinyithatta volna a bilincsét, felmászhatott volna a falon, leugorhatott volna az udvarra, és már árkon-bokron túl lenne. Csak kikocog az útra, elindul rajta, aztán eltűnik a kanyarban. De miért nem tette meg? Ahogy ott feküdt, a fekete sötétségben, ellazult állapotban, Reacher rájött, hogy Holly miatt nem ment el. Azért nem szökött meg, mert nem akart kockáztatni. A három fickó talán pánikba esett volná, elintézi a lányt, és meglép. Reacher nem akarta, hogy ez megtörténjen. Holly okos, értelmes nő volt. Gyors, türelmetlen, magabiztos és kemény, mint a kő. És vonzó, egyfajta félénk, természetes módon. Sötét hajú, vékony, intelligens és energiával teli. Gyönyörű szeme van. Egy szép szempár Reacher gyöngéje volt. El tudott veszni egy gyönyörű szempárban. De ezúttal nem a lány szeme miatt maradt mellette. Nem a külsője miatt. Sem az intelligenciája vagy a személyisége miatt. Hanem a térde miatt. Az tartotta ott Reachert. A lány büszkesége és keménysége. Reacher bátor és nemes dolognak tartotta, ahogy egy csinos, értelmes nő mosolyogva küzd egy számára szokatlan fogyatékossággal. Ez tette Hollyt szimpatikussá. Mert megbirkózott vele. Méghozzá igen jól. Nem panaszkodott. Nem kérte a segítségét. És mivel nem kérte, Reacher elhatározta, hogy megkapja a segítségét.

10. fejezet

Kedden reggel fél hatkor Brogan FBI-ügynök egyedül ült a harmadik emeleti tárgyalóban, ahol az egyik újonnan felszerelt telefonvonalon hívta fel a barátnőjét. Reggel fél hat nem éppen a legjobb időpont arra, hogy valaki elnézést kérjen, amiért le kellett mondania az előző esti randevút, de Brogan nagyon elfoglalt volt és arra számított, hogy később még több dolga lesz majd. Így aztán elhatározta, hogy telefonál. Felébresztette a barátnőjét, és megmondta neki, hogy kapott egy megbízást, ami valószínűleg az egész hetét leköti majd. A lány álmos volt és bosszús, és kétszer megismételtette vele, amit mondott. Aztán úgy értelmezte a dolgot, mint egy későbbi szakítás gyáva elővezetését. Erre aztán Brogan gurult dühbe. Hisz megmondta, hogy első a munka. Hát nem emlékszik? De nem ez volt a legszerencsésebb dolog, amit egy álmos, bosszús nőnek mondhatott reggel fél hatkor. Rövid veszekedés után Brogan lesújtva tette le a kagylót. Kollégája, Milosevic egyedül ült az irodai bokszában. Székébe süppedve, szintén lesújtva. Az ő problémája a képzeletszegénység volt. Ez volt a leggyöngébb pontja. McGrath kiadta neki, hogy kövesse nyomon Holly Johnson minden lépését tegnap déltől kezdve. De még semmivel sem sikerült előállnia. Látta, amikor a lány elment az FBI épületéből. Kilépett az ajtón az utcára, karjával a kórházi mankóra támaszkodva. Ez az a pont, ameddig még látta. Itt azonban elsötétült a kép. Egész éjjel erősen gondolkozott, de semmit sem tudott mondani McGrathnek. Háromnegyed hatkor kiment a mosdóba, aztán hozott magának kávét. Ugyanolyan szerencsétlenül érezte magát. Visszasétált az asztalához. Leült, és hosszú ideig a gondolataiba mélyedt Aztán rápillantott a csuklóján lévő vaskos aranyórára. Megnézte az időt. Elmosolyodott. Most már jobban érezte magát. Újra eltöprengett. Újra megnézte az óráját. Aztán önmagának bólintott. Most már meg tudja majd mondani McGrathnek, hová ment tegnap délben Holly Johnson.

Ezerhétszázkét mérfölddel távolabb pánikhangulat uralkodott. Az ács az első órákat zsibbadt félelemben töltötte él. A zsibbadtság gyöngévé és erőtlenné tette. Hagyta, hogy a megbízó feltuszkolja a lépcsőn, és bezárja a szobába. Aztán a zsibbadt félelem elvesztegette az első óráit, csak ült, és mereven bámult maga elé. Aztán valami őrült optimizmus lett úrrá rajta, és azt gondolta, ez az egész csak egy rossz, buta tréfa. Ez újabb értékes órákat vett el tőle, mialatt meg volt róla győződve, hogy semmi sem fog történni. De végül minden remény elszállt belőle, mint minden rabból, akit a hideg éjszakára egyedül elzárnak, és csak reszkető, kétségbeesett pánikot érzett. Miután a fele idejét elfecsérelte, kétségbeesetten munkához látott. De tudta, hogy a dolog reménytelen. Az ügy iróniája ott lebegett a feje fölött. Keményen dolgoztak ezen a szobán, jól megépítették. Eközben dollárjelek lebegtek a szemük előtt. Nem spóroltak az anyaggal. Ezúttal kihagyták minden szokásos, hitvány trükkjüket. Minden deszka egyenes volt és pontosan illeszkedett. Minden egyes szöget mélyen beleütöttek a fába. Ablakok nem voltak. Az ajtó erős volt. Reménytelen volt a szabadulás. Az ács egy órán keresztül őrült módjára rohangált a szobában. Kezét végighúzta a felületek minden egyes négyzetcentiméterén. A padlótól kezdve a mennyezeten át, egészen a falakig. Ez volt életük legjobb munkája. Végül egy sarokba kuporodva csak bámulta a kezét, és sírni kezdett.

A harmadik emeleti tárgyalóban ültek. A főnök az asztalfőn, kedd, réggel hét órakor. Éppen kibontott egy friss csomag cigarettát. – A tisztítóba ment – mondta McGrath. – Tényleg? – kérdezte Brogan. – Tényleg a tisztítóba ment? McGrath bólintott. – Mondd el neki, Milo – kérte. Milosevic elmosolyodott. – Nemrég jutott eszembe – kezdte. – Már öt hete dolgoztam együtt vele. Amióta elszakadt a térdszalagja. És minden hétfőn ebédidőben elmegy a tisztítóba. Elhozza az előző heti adagot, és elviszi az újat. Semmi oka nem volt rá, hogy tegnap másként tegye. – Rendben van – szólalt meg Brogan. – De melyik tisztitóba ment? Milosevic megrázta a fejét. – Azt nem tudom – felelte. – Mindig egyedül ment. Én mindig felajánlottam, hogy elviszem helyette, de ő nemet mondott, öt egymást követő hétfőn át. Azt elfogadta, ha az irodában segítek neki a munkában, de nem akarta, hogy még a tisztítóba is eljárjak helyette. Nagyon független nő. – De gyalog ment, igaz? – kérdezte McGrath. – Igen – felelte Milosevic – Mindig gyalog ment. És volt nála vagy nyolc-kilenc ruhafogas. Vagyis: elég közeli tisztítóba járhatott. Brogan bólintott. Elmosolyodott. Ezen legalább már elindulhatnak. Elővette a telefonkönyvet, és kinyitotta a tisztítóknál. – Milyen széles körzetben keressük? – kérdezte. McGrath vállat vont. – Húsz perc oda, és húsz perc vissza – tűnődött hangosan. – Maximum annyira lehet, igaz? A mankójával nem hiszem, hogy húsz perc alatt negyed mérföldnél többet meg tudott volna tenni. Úgy, sántikálva. Vegyünk egy félmérföldes oldalú négyzetet, amelynek ez az épület a középpontja. Abba mi fér bele? Brogan elővett egy térképet. A mutató– és a hüvelykujjával lemérte a félmérföldes távolságot a térkép kicsinyített vonalzóján. Aztán felrajzolt egy négyszöget a sűrű utcák köré. Ezután hol a térképre, hol a telefonkönyvre pillantva, kipipálta a ceruzájával a neveket. Végül megszámolta. – Huszonegy tisztítószalon – közölte. McGrath rámeredt. – Huszonegy? – ismételte. – Ez biztos? Brogan bólintott. Átcsúsztatta a telefonkönyvet a lakkozott faasztalon. – Huszonegy – mondta. – Úgy tűnik, ebben a városban az emberek nagyon tiszták. – Oké – szólalt meg McGrath. – Huszonegy tisztító. Akkor indulás, fiúk. Brogan elvitt tíz címet, Milosevic pedig tizenegyet. McGrath mindkettőjüket ellátta egy-egy Holly Johnsonról készült színes fényképpel. Aztán egy fejbiccentéssel útnak indította őket a tárgyalóterem asztalfőjétől, ő pedig ott maradt a telefonok mellett, az ürességet bámulva, cigarettával a szájában, miközben ceruzája tompa végével idegesen dobolt az asztalon.

Az ács sokkal korábban hallani vélt hangokat, mint ahogy kellett volna. Nem volt órája, s ablak sem volt, de biztos volt benne, hogy még nem virradt meg. Bizonyosra vette, hogy még van legalább egy órája. Vagy talán kettő. De odakintről zajt hallott. Az utcán emberek jártak. Visszatartott lélegzettel hallgatózott. Lehettek úgy hárman-négyen. Újra körbejárta a szobát. A tétovázás megbénította. Pedig dörömbölnie és rugdosnia kellene az új deszkafalon. Ezzel tisztában volt. De mégsem tette. Mert tudta, hogy úgyis reménytelen, és mert valami azt súgta, jobb, ha csöndben marad. Ebben biztos volt. Meg volt győződve róla. Ha csöndben marad, talán békén hagyják. Talán elfelejtik, hogy bent van.

Milosevic talált rá a helyre, amely a tizenegyes listán a hetedik volt. Épp nyitásra ért oda, reggel háromnegyed nyolcra. Egész kicsi tisztító volt, de elegáns, nem az a tipikus olcsó hely. Szolgáltatásai között felsorolt számtalan különleges eljárást, a szokásos tisztítóprogramok mellett. Az üzletvezető egy koreai nő volt. Milosevic igazolta magát az FBI jelvényével, és lerakta Holly fotóját a nő elé a pultra. – Látta valaha ezt a nőt? – kérdezte. A koreai nő rápillantott a képre, udvariasan, koncentrálva, kezét a háta mögött összefogva. – Igen, láttam – mondta. – Miss Johnsonnak hivják, hétfőnként jár ide. Milosevic közelebb lépett a pulthoz. Egész közel hajolta nőhöz. – Tegnap is itt volt? – kérdezte. A nő elgondolkodott, majd bólintott– Igen – mondta. – Ahogy mondtam, minden hétfőn jön. – És mikor szokott jönni? – kérdezte Milosevic. – Ebédidőben – felelte a nő. – Mindig ebédidőben. – Úgy tizenkettő körül? Tizenkettő, fél egy körül? – Igen – vágta rá a nő. – Mindig hétfőn, ebédidőben. – És tegnap mi történt? – faggatta tovább Milosevic. A nő vállat vont. – Semmi nem történt – mondta. – Miss Johnson bejött, elvitte a ruháit, fizetett, aztán itt hagyta a tisztítanivalókat– Volt vele még valaki? – Nem, senki – felelte a nő. – Soha senki nem jön vele. – És merrefelé indult el? – érdeklődött Milosevic? A nő az FBI épülete felé mutatott. – Onnan jött – magyarázta. – Nem azt kérdeztem, honnan jött – mondta Milosevic –, hanem azt, hogy merre ment, miután távozott? A nő elgondolkodott. – Azt nem láttam – mondta. – Mert hátravittem a ruháit Hallottam, hogy kinyitja az ajtót, de nem láttam, merre ment el. Hátul voltam. – Csak megfogta a ruhákat, és hátrarohant, amíg még itt volt? – kérdezte Milosevic. A nő elbizonytalanodott, mintha udvariatlansággal vádolná valaki. – Nem rohantam hátra – magyarázta. – Miss Johnson lassan tudott csak menni. Tudja, az egyik lába rossz. És úgy éreztem, nem illik megbámulni. Úgy éreztem, zavarban van. Azért vittem hátra a ruháit, hogy ne érezze úgy, bámulom őt. Milosevic bólintott, hátrahajtotta a fejét és a mennyezet felé sóhajtott. Ekkor megpillantott egy pult fölé szerelt videokamerát– Az ott micsoda? – kérdezte. A koreai nő elfordult, és követte a tekintetét. – Biztonsági kamera – mondta. – A biztosító társaság megköveteli. – És működik? – Persze, hogy működik – felelte a nő. – A biztosító kötelezővé teszi, hogy működjön. – Egész nap be van kapcsolva? – kérdezte Milosevic. A nő bólintott, aztán kuncogni kezdett. – Hát persze – felelte. – Most is be van kapcsolva. Maga is rajta lesz a kazettán. Milosevic ránézett az órájára. – Szükségeim volna a tegnapi kazettára – szólalt meg. – Most rögtön. A nő ismét elbizonytalanodott Milosevic másodszorra is elővette a jelvényét. – Itt most egy FBI-nyomozásról van szó – magyarázta. – Hivatalos ügyről. Most rögtön szükségem van a kazettára, érti? A nő bólintott, majd felemelt kézzel intett, hogy várjon. Kilépett a helyiség hátsó ajtaján. Egy hosszú pillanat múlva visszajött, kezében egy videokazettát és vegyszerszagot hozva maga után. – De szeretném, ha visszaadná, oké? – mondta. – A biztosító azt mondja, egy hónapig meg kell őrizni őket.

Milosevic nyomban bevitte a kazettát az irodába, és fél kilencre a technikusok már újra benn nyüzsögtek a harmadik emeleti tárgyalóban, ahol egy videomagnót csatlakoztattak a hosszú asztal közepén felsorakoztatott monitorokra. Adódott egy kis probléma az egyik biztosítékkal, aztán kiderült, hogy túl rövid a kábel, így a számítógépet ki kellett húzni, hogy közelebb vihessék a videomagnót az asztal közepéhez. Ezután a főtechnikus McGrath kezébe nyomta a távirányítót, és bólintott. – Innen már a magáé, főnök – mondta. McGrath kiküldte a szobából, és a három ügynök a monitorok előtt ülve várta, mikor jelenik meg rajtuk a kép. A monitorok háttal álltak az ablakoknak. De ebben a napszakban még nem kellett attól félni, hogy valakit is zavarni fog a fény, mert a forró reggeli napsütés egyelőre még csak az épület másik oldalát érte.

Chicagótól ezerhétszázkét mérföldre ugyanaz a nap sütött, és világította be a fehér épület körül a reggelt. Az ács tudta, hogy megvirradt. Hallotta, ahogy a régi deszkafal sercegve átmelegszik. Odakintről tompa hangok hallatszottak, egy emelettel lejjebb, az utca szintjén. Az emberek új napot kezdtek. A körmei teljesen tönkrementek. Talált egy rést két deszka között, ahol nem illeszkedett szorosan a fal. Ujjait átpréselte közötte, és minden erejével feszegetni kezdte. A körmei egyenként törtek le. De a deszka nem mozdult, végül visszasietett a szoba egyik sarkába, és összekuporodott a földön. Szopogatni kezdte a véres ujjakat, amitől a szája csupa vér lett, mint amikor egy tortát evő gyerek szája csupa tejszínhab. A lépcsőn lépések zaját hallotta. Egy nagydarab férfi közeledett, könnyed léptekkel. A hangok az ajtónál elnémultak. Aztán kattant a zár. Kinyílt az ajtó. Benézett a megbízó. Püffedt, vörös arca volt. – Még mindig itt van – állapította meg. Az ács bénultan ült. Sem mozdulni, sem megszólalni nem bírt. – Vesztett – folytatta a megbízó, A szobában csönd volt. Csak a külső faburkolat tompa sercegését lehetett hallani, ahogy a reggeli napsütés egyre magasabbra felkúszott a tetőre. – Akkor, most mit tegyünk? – kérdezte a megbízó. Az ács csak üres tekintettel nézte. Nem mozdult. Aztán a megbízó arcán könnyed, barátságos mosoly jelent meg. Mintha hirtelen meglepődött volna valamin. – Azt hiszi, komolyan gondoltam? – kérdezte lágyabban. Az ács csak pislogott. Enyhén, reménykedve megrázta a fejét. – Hall valamit? – kérdezte a megbízó. A másik férfi erősen fülelt. Hallotta a fa halk sercegését, az erdei madarak énekét és a napos reggel némaságát. – Tényleg csak hülyéskedett? – szólalt meg végül. A hangja száraz krákogásnak tűnt. A torkából megkönnyebbülés, reménység és félelem tolult a szájára. – Hallgassa csak – mondta a megbízó. Az ács tovább hallgatózott. A fa sercegett, a madarak énekeltek, és a meleg levegő sóhajtozott. Semmi mást nem hallott. Minden csöndes maradt. Aztán hirtelen kattant valami. És valami felzúgott. Először csak lassan, csöndesen, majd ismerős erősséggel zúgott tovább. Az ács jól ismerte ezt a hangot. Egy hatalmas körfűrész hangja volt, amelyet maximum fokozatra állítottak. – Most már elhiszi, hogy komolyan gondoltam? – üvöltötte a megbízó.

11. fejezet

Holly Johnson némi csalódással hallgatta végig, ahogy Reacher felbecsüli ruhatárának értékét Reacher úgy számolta, lehet talán tizenöt-húsz kosztümje, darabonként négyszáz dolláros áron, amely összesen nyolc lepedőt tesz ki. Az igazság az volt, hogy Holly szekrényében összesen harmincnégy kosztüm lógott. Három évig dolgozott a Wall Streeten. Csak cipőre elköltött már nyolc lepedőt. Négyszáz dollárért általában csak egy blúzt vett, de azt is csak olyankor, amikor a józanész ráparancsolt, hogy kicsit fogja vissza magátA kedvenc márkája az Armani volt. Tizenhárom tavaszi Armani kosztümje volt. Milanóban ezek a tavaszi kollekció darabjai voltak, de a chicagói nyárnak tökéletesen megfeleltek. Talán az augusztusi forróságban átvált majd a Moschino kosztümökre, de júniusban, júliusban, sőt jobb esetben még szeptemberben is tökéletesen megfelelt az Armani. A kedvencei azok a sötétbarack színű darabok voltak, amelyeket még tavaly vett, amikor a brókercégnél dolgozott. Az anyaguk valami pazar olasz selyemkeverék volt. Olyan emberek szabták és varrták ezeket a ruhákat, akiknek az ősei több száz éve varrtak kézzel finom holmikat. Csak ránéznek egy anyagra, kiszabják, és csodás, lágy esésű ruha lesz belőle. Aztán piacra dobják, egy Wall Street-i bróker megveszi őket, és két év múlva is viseli, amikor már az FBI-nál dolgozik és elrabolják Chicago egyik utcáján. És tizennyolc órával később is ugyanez a kosztüm van rajta, egy istálló koszos szalmáján töltött álmatlan éjszaka elteltével. Addigra azonban a kosztümöt még maga Armani sem ismerné fel rajta. A három emberrabló visszaállt a furgonnal az istálló középső, kövezett részére. Aztán bezárták az istálló ajtaját, és eltűntek. Holly arra tippelt, hogy az éjszakát a házban töltötték. Reacher hangtalanul aludt a bokszában, a korláthoz láncolva, miközben Holly csak hánykolódott és forgolódott a szalmán, álmatlanul, folyton csak Reacherre gondolva. Felelősnek érezte magát a férfi biztonságáért. Elvégre csak egy ártatlan járókelő, aki véletlenül keveredett bele az ő ügyébe. Bármi várjon még rá, Reachert biztonságba kell helyeznie. Ez kötelessége. A férfi csak teher a számára. És ráadásul hazudik. Holly szinte teljesen bizonyos volt abban, hogy a férfi nem kidobó ember egy bárban. És abban is, hogy valójában kicsoda. A Johnson család katonacsalád volt. Holly az apja miatt egész életét katonai bázisokon élte le, amíg be nem iratkozott a Yale-re. Ismerte a hadsereget. Ismerte a katonákat. Ismerte ezt a típust, és tudta, hogy Reacher is közéjük tartozik. Holly a kinézetéből is megállapította ezt. És a viselkedéséből. Meg a reakcióiból. Az még lehetséges, hogy egy kidobó ember ki tud nyitni egy bilincset és megmászik egy falat, de ha egy kidobó ember csinál ilyesmit, azzal a fajta bátorsággal és izgatottsággal teszi, amely ilyenkor mindenkire jellemző. Nem azzal a természetességgel, mint Reacher. Ő visszafogott, hallgatag ember volt, higgadt, fitt és jól képzett, míg szinte emberfeletti nyugalom áradt belőle. Talán tíz évvel idősebb lehetett Hollynál, úgy negyven körül, hat láb ötujjnyi magas, megtermett, körülbelül kétszázhúsz font súlyú, kék szemű, ritkuló, szőke hajjal. Elég nagydarab kidobó embernek, és elég idős ahhoz, hogy tapasztalt legyen, az biztos, de igazából katona. Egy katona, aki kidobó embernek adja ki magát. De vajon miért? Hollynak fogalma sem volt. Csak feküdt a helyén, kényelmetlen pózban, és hallgatta a férfi halk lélegzését húsz lábbal arrébb. Kidobó ember Vagy katona, tíz évvel idősebb vagy sem, mégis ő a felelős érte. Holly nem aludt semmit. Túlságosan lekötötték a gondolatai, és fájt a térde. Amikor az órája elérte a fél kilencet, hallotta, hogy Reacher felébred. Kicsit megváltozott a lélegzésének ritmusa. – Jó reggelt, Reacher! – szólt oda neki Holly. – Jó reggelt, Holly – felelte a férfi. – Visszajönnek. Egy darabig csönd volt, de néhány pillanat múlva Holly meghallotta a lépéseket odakintről. Úgy mászik, mint egy majom, és a hallása, akár egy denevéré, gondolta. Jó kis kidobó ember. – Jól van? – kérdezte Reacher. A lány nem válaszolt. A saját jóléte az ő felelőssége és nem a férfié. Hallotta, hogy megcsikordul az istálló ajtaja, és kinyílik a zár. Az ajtó kitárult, és beömlött rajta a fény. Elkapott egy kis darabot a kinti zöld tájból. Talán Pennsylvania, gondolta. A három férfi belépett az ajtón, aztán behúzták maguk mögött– Felkelni, szajha! – utasította a főnök Hollyt. Holly nem mozdult Elfogta valami erőteljes vágy, hogy ne kerüljön vissza abba a furgonba. Túl sötét volt, és kényelmetlen, és unalmas. Nem tudta, kibírna-e még egy napot ott zötykölődve, ráadásul úgy, hogy fogalma sincs, hová a pokolba viszik, vagy hogy kik és miért. Ösztönösen megmarkolta a korlátot, és megfeszített karral kapaszkodott belé, mintha közelharcra készülne. A főnök mozdulatlanul állt, és elővette a Glockot. Lenézett a lányra. – Két útja van, hogy felállj – mondta. – Az egyik könnyebb, a másik kicsit nehezebb. Holly nem felelt. Csak ült tovább a szalmán, és szorosan markolta a korlátot. A rosszarcú sofőr tett három lépést felé, elvigyorodott, és újra a melleit kezdte bámulni. Holly szinte meztelennek érezte magát a pillantása alatt– Tiéd a választás, ribanc – mondta a főnök. Holly ekkor hallotta, hogy Reacher megmozdul a bokszában. – Nem, a maguké a választás – hallotta, ahogy a másik férfihoz szól. – Mi lenne, ha kicsit jobban együttműködnénk? Ha azt akarják, hogy visszamenjünk abba a furgonba, tegyenek valamit maguk is. Reacher hangja nyugodt volt és megfontolt. Holly átnézett hozzá. Látta, ahogy ott ül, megláncolva, fegyvertelenül, egy csőre töltött automata fegyverrel farkasszemet nézve, teljesen esélytelenül ezzel a három ellenséges férfival szemben. – Kérünk reggelit – folytatta Reacher. – Pirítóst lekvárral. És kávét, de főzzék erősebbre a tegnap esti mosléknál. Nekem nagyon fontos a jó kávé. Ezt meg kell, hogy értsék. És tegyenek be a kocsiba néhány matracot. Egy dupla méretűt meg egy kisebbet. Barkácsoljanak nekünk egy heverőt. Így már beszállunk. Néma csönd lett. Holly fürkésző pillantást vetett a két férfi között ülő Reacherre. Reacher higgadtan méregette a főnököt, tekintete rezzenéstelen maradt. A főnök csak bámult rá mereven. A sofőr is levette a tekintetét Hollyról, és Reacherre szegezte. Szemében harag villant. Aztán a főnök megfordult, és biccentve intett a két társának, hogy kövessék. Holly hallotta, amint becsukódik mögöttük az ajtó. – Szereti a pirítóst? – kérdezte Reacher. A lány szóhoz sem bírt jutni. – Ha meghozták, küldje vissza – folytatta a férfi. – Süttesse át még egyszer. Mondja azt, hogy túl világos, vagy túlégett, vagy ilyesmi. – Mégis mit művel maga itt? – kérdezte a lány. – Csak egy kis pszichológia – felelte Reacher. – Ki kell vívnunk magunknak egy kis fölényt Az ilyen helyzetekben ez nagyon fontos. A lány csak bámult rá. – Csak tegye, amit mondtam, rendben? – kérte Reacher higgadtan.

Holly megtette. Az izgága fickó hozta be a pirítóst. Tökéletesre volt sütve, de a lány visszaküldte. Olyan undorral vette szemügyre, mintha egy gyanús pénzügyi mérleg lenne, és kijelentette, hogy túl fekete. Teljes súlyával az egyik lábára nehezedve állt, és igazán siralmas képet nyújtott mocskos, barackszínű Armani kosztümjében, de sikerült annyi gőgös lenézést kipréselnie magából, amivel elbátortalanította a sofőrt. Vissza is vitte a pirítóst a házba, s újat hozott helyette. Az újabb adag pirítós egy bögre erős kávéval érkezett, Holly és Reacher pedig húsz lábnyira egymástól, lánccsörgés kíséretében elfogyasztották külön reggelijüket, míg a másik két pasas becipelt két matracot az istállóba. Egy dupla és egy szimpla méretűt. Betuszkolták a furgon hátsó ajtaján, leterítették a dupla matracot a földre, a szimplát pedig derékszögben nekitámasztották a kocsi oldalának. Holly figyelte, ahogy dolgoznak, és mindjárt sokkal jobban érezte magát. Aztán hirtelen rádöbbent, kire irányul Reacher pszichológiája. Nemcsak az emberrablókra, hanem rá is. Nem akarta, hogy Holly ellenszegüljön. Mert úgyis vesztene. Reacher azért lépett közbe, hogy megakadályozzon egy reménytelen kimenetelű vitát. Holly nem jutott szóhoz a döbbenettől. Csak egy dolog jutott eszébe: hiszen ez a fickó megfordította a dolgot. Ő az, aki megvéd engem, és nem fordítva. – Nem akarják megmondani a hevüket? – szólalt meg higgadtan Reacher. – Elvégre együtt utazunk, lehetnénk egy kicsit civilizáltabbak is, nem? Holly látta, ahogy a főnök csak mereven bámul rá. A Fickó nem válaszolt. – Az arcukat már úgyis láttuk – folytatta Reacher. – Nem lesz semmi bajuk, ha megmondják a nevüket. Így talán emberibb hangot is megüthetünk egymással. A másik elgondolkozott, majd bólintott. – Loder – közölte. Az alacsony, izgága fickó áthelyezte a testsúlyát a másik lábára. – Stevie – szólalt meg. Reacher bólintott. Aztán a rosszarcú sofőr észrevette, hogy mind a négyen ránéznek. Félrekapta a fejét. – Én nem mondom meg a nevemet – mondta: – Mi a francnak mondanám meg? – Egyvalamit azért tisztázzunk – tette hozzá a Loder nevű fickó. – A civilizált modor nem egyenlő a haverkodással. Holly látta, hogy Reacher fejének szegezi a Glockot, és egy hosszú pillanatig ott tartja. Loder arca rezzenéstelen volt. Barátságos vonásnak nyoma sem volt rajta. Reacher bólintott. Egész, halvány, óvatos mozdulattal. Otthagyták a szalmán a kávéscsészéket meg a tányérokat, és Loder kinyitotta a bilincseiket. A középső járdán találkoztak. Két Glock és egy vadászpuska szegeződött rájuk. A rosszarcú sofőr sokatmondó pillantással nézett. Reacher lehajolt, és úgy kapta a karjába Hollyt, mintha pehelysúlyú lenne. Tíz lépés után a furgonhoz értek. Finoman berakta a csomagtérbe. Aztán együtt elkúsztak a rögtönzött kanapéig. Kényelmesen elhelyezkedtek rajta. A kocsi hátsó ajtaja nagyot csapódva bezárult mögöttük. Holly hallotta, amint kinyílik a hatalmas istállóajtó. A motor felbúgott. Kihajtottak az istállóból, és végigzötykölődtek a százötven yardos göröngyös behajtóúton. Majd láthatatlan jobb kanyar után egyenletes, lassú tempóban haladtak vagy tizenöt percig. – Nem Pennsylvaniában vagyunk – állapította meg Holly. – Túl egyenesek az utak. És túl vízszintesek. Reacher megvonta a vállát a sötétben. – De már nincs rajtunk bilincs sem – felelte. – Ez is pszichológia.

12. fejezet

Ez meg mi az ördög? – horkant fel McGrath. Lenyomta a távirányítót, és visszatekerte a szalagot. Aztán megnyomta a lejátszó gombot, és újra megnézte a filmet. De semmi értelme nem volt annak, amit látott. A képernyőn csupán zavaros, felgyorsított kockák és mákos fehérség villogott. – Mi az ördög folyik itt? – kérdezte újra. Brogan odalépett mellé, és. megrázta a fejét. Milosevic is közelebb húzódott, hogy lássa. Mivel ő hozta be a kazettát, személyes felelősséget érzett érte. McGrath újra visszatekerte a szalagot, és még egyszer próbálkozott. Az eredmény ugyanaz volt. Csak egy homályos, kivehetetlen képsorozat. – Hívjátok vissza azt az átkozott technikust – üvöltötte. Milosevic a kávéfőző mellett álló telefonhoz lépett. Felhívta a technikust a tárgyalóba. A főtechnikus egy percen belül megérkezett. Milosevic hangjából azt vette ki, hogy jobban teszi, ha nagyon siet– Ez az átkozott kazetta nem akar működni – dörmögte McGrath. A technikus kivette a kezéből a távirányítót, azzal a magabiztossággal és bizonytalansággal, amely a technikusokat a világon mindenütt jellemzi. Az összetett rendszerek terén mindegyikük otthonos, de minden egyes darabnak megvannak a maga sajátosságai. A férfi szemügyre vette a gombokat, majd lerágott körmű hüvelykujjával erősen megnyomta a visszatekerőt Miután visszatekerte a kazettát, lenyomta a lejátszó gombot, és végignézte az összefüggéstelenül villódzó filmkockákat a képernyőn! – Meg tudja javítani? – kérdezte McGrath. A technikus megállította a kazettát, és újra visszatekerte. Megrázta a fejét. – Nincs ennek semmi baja – közölte. – Ilyennek kell lennie. Ez egy tipikus olcsó biztonsági felvétel. Tíz másodpercenként rögzít egy-egy kockát. Egy mozdulatot, minden tíz másodpercben. Ez olyan, mintha pillanatfelvételek sorozata lenne. – De miért? – kérdezte McGrath. – Mert ez olcsóbb és egyszerűbb – felelte a kolléga. – Így egy egész napot összesűríthetnek egy kazettán. Kevés a költség, és ráadásul nem kell három óránként cserélgetni a kazettát. Elég, ha reggel kicserélik. És feltételezve, hogy egy-egy vevő tíz másodpercnél több időt eltölt az üzletben, biztosan rajta lesz az arca a felvételen. – Értem – szólt közbe McGrath türelmetlenül. – És hogy tudjuk ezt használni? A technikus két ujjal nyomta egyszerre a távirányítót. Egyszerre nyomta le a lejátszást és a befagyasztást. A képernyőn előtűnt egy tökéletes fekete-fehér kép az üres tisztítóról. A bal alsó sarokban a hétfői dátum és idő volt látható, reggel hét óra harmincöt perc. A technikus visszaadta McGrath kezébe a távirányítót, és rámutatott egy kis gombra. – Látja ezt? – mondta. – Ez a képváltó gomb. Ha lenyomja, a kazetta a következő pillanatfelvételen áll meg. a sportközvetítéseken is ilyet használnak. Például a hokiban. Így pontosan látjuk, amikor a korong beletalál a kapuba. Vagy egy pornófelvételnél. Megállíthatja ott, amit látni akar rajta. De ezen a fajta felvételen a kocka tíz másodpercet ugrik előre. És a következő pillanatfelvételen áll meg, érti? McGrath megnyugodva bólintott. – És miért fekete-fehér? – kérdezte. – Mert olcsó videokamerájuk van – magyarázta a technikus. – Az egésznek az a lényege, hogy minél olcsóbb legyen. Csak azért szerelik fel a rendszert, mert a biztosító megköveteli. Visszaadta McGrathnek a távirányítót, és az ajtó felé indult. – Ha bármi másra szüksége lenne, csak hívjon, jó? – szólt vissza az ajtóból. A választ azonban nem kapott, mert a teremben mindenki a képernyőt bámulta, ahogy McGrath kockánkéit elkezdte lejátszani a kazettát. Valahányszor lenyomta a képváltó gombot, a képernyőn széles sávban végiggördült egy fehér csík, majd megjelent egy újabb kép, ugyanabból a kameraállásból, ugyanolyan szürkés, csak éppen a képernyő alján lévő időpont ugrott előre tíz másodpercet. A harmadik kockán egy nő állt a pult mögött. Milosevic ujjával a képernyőre bökött. – Ez az a nő, akivel beszéltem – mondta. – McGrath bólintott. – Elég széles a látószög – állapította meg. – A pulttól egészen az utcafrontig ellátni. – Széles látószögű lencsét használnak – mondta Brogan. – A tulaj így mindent lát. Látja, hogy kik jönnek be az üzletbe, és azt is, hogy a kollégák mit művelnek a pénztárnál. McGrath újra bólintott, majd tíz másodpercenként végigaraszolt a hétfő reggelen. A vevők ki-be ugráltak a képből. A pult mögött álló nő is ide-oda ugrált, felvette az új rendeléseket és elvette a pénzt. Odakint kocsik tűntek elő és tűntek el a képről. – Tekerjük előre déli tizenkettőre – javasolta Milosevic. – Ez így túl sokáig eltarthat. McGrath bólintott, majd babrálni kezdett a távirányítóval. A kazetta búgva tekercselt előre. Aztán lenyomta a stop gombot, majd a lejátszót és a fagyasztást egyszerre, és a képernyő alján délután négy óra volt. – A francba! – mondta. Visszatekerte a szalagot, majd néhányszor megint előre, míg végül meg nem állt tizenegy óra negyvenhárom perc ötven másodpercnél. – Ennél pontosabban nem fogom tudni belőni – mondta. Ujját szorosan a képváltó gombon tartotta, miközben a képernyőn végigfutott a fehér sáv. Százötvenhét kockával később megállította a kazettát. – Ott van – mondta. Milosevic és Brogan közelebb húzódtak, hogy jobban lássák. A mozdulatlan képkocka Holly Johnsont mutatta a képernyő jobb alsó sarkán. Az utcán állt, a járdán, egyik kezében a mankóval, másikban a ruhafogasokkal. Egy ujjal igyekezett kinyitni az ajtót. A bal alsó sarokban az óra tizenkét óra tíz percet és tíz másodpercet jelzett. – Oké – szólalt meg McGrath halkan. – Akkor lássuk. Lenyomta a gombot, és Holly félúton előreugrott a pult felé. Még így mozdulatlanul, és ilyen rossz minőségű felvételen is tisztán kivehető volt, milyen furcsa a testtartása. McGrath megint lenyomta a gombot, és Holly a következő képen már a pultnál állt. Tíz másodperccel később már a koreai nő is mellette volt. Tíz másodpercre rá Holly visszahajtotta az egyik zakójának szegélyét, és mutatott rajta valamit. Bizonyára egy foltot. A két nő néhány percre így maradt, tizenkét képkockán keresztül összedugott fejjel, alig mozdulva. Aztán a koreai nő kiment, a ruhák lekerültek a pultról, Holly pedig öt kockán keresztül egyedül állt a pult előtt. Ötven másodpercig. Mögötte, a bal sarokban egy kocsi állt be a képbe, s a következő három kockán át végig ott maradt, a járdaszegélyen parkolva. Aztán a koreai nő visszajött, karján egy halom tisztítottruhás zsákkal. A következő felvételen már le is fektette őket a pultra. Tíz másodperc múlva letépett öt címkét az akasztókról. Tíz másodperc múlva pedig már a kasszánál állt. – Kilenc kosztüm – jegyezte meg McGrath. – Ez körülbelül annyi lehet – mondta Milosevic. – Hétfőtől péntekig öt a munkába, és további öt az esti alkalmakra. – És a hétvégékkel mi van? – vetette fel Brogan. – Lehet, hogy ötöt hord munkába, kettőt estére, és a másik kettőt hétvégén. – A hétvégén szerintem farmert hord – mondta Milosevic. – Farmert és pólót. Azokat meg a mosógépben is kimoshatja. – Az isten szerelmére, mit számít ez? – mordult fel McGrath. Lenyomta a gombot, és a koreai nő keze már a kassza billentyűin volt. A következő két kocka még mindig Hollyt mutatta, ahogy fizet és elveszi a visszajárót. – Mennyibe kerülhet ez neki? – tűnődött Brogan hangosan. – Kilenc kosztüm? – találgatott Milosevic. – Legalább heti ötven dolcsi, az tuti. Láttam az árlistájukat. Van ott minden, különleges eljárások meg finom vegyszerek, meg ilyesmi. A következő képkockán Holly már a kijárat felé indult, amely a kép bal sarkában volt. A kép tetején a koreai nő feje még mindig látszott, útban a hátsó mosóhelyiség felé. Az óra pontosan tizenkettő óra tizenöt percet mutatott. McGrath közelebb húzta a székét, és egész közel tolta az arcát a villogó képernyőhöz. – Lássuk csak – mondta –, hová mentél ezután, Holly. A lány kezében ott volt a kilenc tisztított kosztüm. Furcsán felemelte őket, nehogy lelógjanak a földre. Jobb válla a mankója hajlított fém kengyelébe ékelődött, de a kezével nem markolta a fogantyút. A következő képen már az ajtó felé nyúlt, hogy kinyissa. McGrath újabb kockát ugrott. – Jézusom! – kiáltott fel. Milosevic is hangosan felszisszent, Brogan pedig döbbenten nézett. Semmi kétség nem volt afelől, amit látnak. A következő képen egy idegen férfi megtámadta Holly Johnsont. A férfi magas volt és megtermett. Egyik kezével Holly mankóját fogta, a másikkal pedig a tisztított ruháit. Semmi kétség nem fért hozzá. A férfi mindkét karját előrenyújtva vette ki Holly kezéből a mankót és a ruhákat. A pillanatfelvételen tisztán kivehető volt az üvegezett ajtó mögött. A három ügynök csak bámult a képernyőre. A tárgyalóban néma csönd lett. Aztán McGrath újra lenyomta a gombot. Az időkijelző újabb tíz másodpercet ugrott előre. Újabb döbbent hangot hallattak, és mindhármuknak elállt a lélegzete. Holly Johnsont hirtelen körülvette három férfi. A magas fickóhoz, aki megtámadta, időközben csatlakozott még kettő. A magas férfi átvetette a vállán Holly tisztított ruháit, és szorosan markolta a lány karját. Egyenesen bámult be az üzlet ajtaján, mintha tudná, hogy ott a kamera. A másik kettő közvetlenül Hollyval szemben állt. – Ezek fegyvert fogtak rá! – üvöltötte McGrath. – A fenébe is, ezt nézzétek! Megint előreugrott egy kockát, és a fehér sáv végigfutott a monitoron, majd éles kép rajzolódott ki rajta. A két másik pasas jobb karját kilencven fokos szögben behajlította, és a vállizmaik megfeszültek. – A kocsi – szólalt meg Milosevic. – Be fogják tuszkolni a kocsiba. Holly és a három férfi mögött ott állt a kocsi, amely tizennégy kockával korábban leparkolt, Addig a járdaszegélynél várakozott. McGrath újra ugrott egy filmkockát. Újra átfutott a fehér sáv. A kis csoport tízlábnyit oldalvást elmozdult a képernyőn. A magas fickó, aki megtámadta Hollyt, elöl ment a kocsi hátsó ajtaja felé. Hollyt a két másik közül az egyik mögötte tuszkolta. A második fegyveres férfi kinyitotta az első ajtót. A kocsiban a negyedik pasas tisztán kivehető volt az üvegen át, ahogy a kormánynál ül. McGrath újra lenyomta a gombot. Végiggördült a képen a fehér sáv. Az utca üres lett. A kocsi eltűnt. Mintha soha nem is állt volna ott.

13. fejezet

Reacher és Holly végignyúltak a matracon a furgon félhomályában, és még mindig zötykölődtek egy kicsit, de csak egész enyhén. Nyilvánvaló volt, hogy autópályán hajtanak. Tizenöt percnyi lassú haladás után gyorsítottak, később egy pillanatra megálltak, balra elkanyarodtak, majd fokozatosan felgyorsultak a behajtósávon. Azután a furgon enyhén kitért balra, amikor beállt a haladó sávba. Egyenletes zúgással hajtottak tovább, óránként körülbelül hatvan mérföldes sebességgel, amely úgy tűnt, mintha sohasem érne véget. – Beszélnünk kell – szólalt meg Holly. – Hát beszéljen – felelte Reacher. A sötét utastérben a hőmérséklet egyre feljebb kúszott Mostanra már meglehetősen meleg volt. Reacher levette az ingét. Szerencsére a furgon lehűlve indult el az istállóból, és a férfi úgy vélte, egész addig elviselhető lesz a meleg, amíg a kinti levegő mozgása hűti. Probléma csak akkor adódna, ha hosszabb időre megállnának. Akkor a kocsi úgy felforrósodik, mint egy pizzasütő, és ugyanolyan elviselhetetlen lesz, mint az előző nap. A szimpla matrac élére fektetve állt a jármű válaszfalának támasztva, a dupla matrac pedig a földön feküdt, a másiknak nekitámasztva, egyfajta kanapét képezve így. De a két matrac közötti kilencven fokos szög így is kényelmetlenné tette az ülőalkalmatosságot. Reacher ezért lefektette a másik matracot is a földre, és így egy nyolcszor hat láb széles szivacsozott fekhelyet alakított ki a járműben. A hátukon feküdtek rajta, a fejük összeért, hogy beszélhessenek, a testük pedig V-alakban kettévált, lágyan ringatózva a jármű mozgásának ütemében. – Magának azt kellett volna tennie, amit mondtam – mondta Holly. – Meg kellett volna szöknie. Reacher nem válaszolt– Maga csak a terhemre van – folytatta Holly. – Hát nem érti? Így is elég nagy bajban vagyok, nem hogy még magáért is kelljen aggódnom. A férfi továbbra sem válaszolt. Némán zötyögtek tovább. Reacher érezte a lány hajában a tegnapi sampon szagát. – Tehát mostantól fogva azt kell tennie, amit mondok – szólalt meg újra Holly. – Figyel rám egyáltalán? Nem vállalhatom egyúttal magáért is a felelősségetReacher hátat fordított neki, de szorosan mellette maradt. A lány aggódik miatta. Nagyon meglepődött ezen. Szinte megdöbbent. Úgy érezte, mintha egy vonaton ülne, amely egy zsúfolt pályaudvaron megáll egy másik szerelvény mellett. És a vonat, amin ül, elindul. Egyre gyorsabban halad. Aztán hirtelen észreveszi, hogy nem az ő vonata mozog. Hanem a másik vonat Az ő vonata egész idő alatt ott állt. Rossz volt a viszonyítási rendszer. Reacher most azt gondolta, az ő vonata indul el. Holly pedig azt, hogy a sajátja. – Nincs szükségem a segítségére – mondta tovább a lány. – Már megkaptam minden segítséget, amire szükségem volt. Tudja, hogy működik az FBI, ugye? Tudja, hogy mi számít a legsúlyosabb bűnnek? Nem a bombamerénylet, nem a terrorizmus, és nem a zsarolás. A legsúlyosabb bűnnek az számít, ha valaki egy FBI-ügynökkel szórakozik. A hivatal gondoskodik az övéiről. Reacher egy pillanatig hallgatott. Aztán elmosolyodott– Akkor mindketten biztonságban vagyunk – mondta. – Csak dőljön nyugodtan hátra, mert nemsokára itt terem egy csapat FBI-ügynök, és megment minket– Én bízom a kollégáimban – jegyezte meg Holly. Újabb csönd következett. A furgon haladt tovább. Reacher fejben követte a megtett távolságot Chicagótól úgy négyszázötven mérföldre lehetnek, keletre, nyugatra, északra vagy délre. Holly felszisszent, és mindkét kezével kiegyenesítette a lábát– Fáj? – kérdezte Reacher. – Ha nem tartom egyenesen, akkor igen – felelte a lány. – Ha egyenes, akkor nem. – Milyen irányba mehetünk? – kérdezte a férfi. – Azt fogja tenni, amit mondok? – kérdezett vissza a lány. – Hidegebb vagy melegebb a levegő? – tűnődött Reacher. – Vagy ugyanolyan, mint korábban? Holly vállat vont. Fogalmam sincs – mondta. – De miért? – Ha északra vagy délre megyünk, akkor melegebbnek vagy hidegebbnek kellene éreznünk a levegőt – magyarázta Reacher. – Ha keletre vagy nyugatra, akkor pedig körülbelül változatlan maradna. – Nekem ugyanolyannak tűnik – mondta Holly. – De idebenn nem lehet igazán tudni. – Az autópálya elég üresnek tűnik – jegyezte meg Reacher. – Nem előzünk meg senkit. És nem lassít le senki. Csak egyenletesen haladunk. – Tehát? – kérdezte Holly. – Tehát valószínűleg nem keletnek tartunk – mondta a férfi. – Arrafelé van egy forgalmas határsáv. Cleveland, Pittsburg és Baltimore határolja. Olyan, mint egy határvonal. Ott sokkal nagyobb a forgalom. Mi is van ma, kedd? Úgy délelőtt tizenegy körül? Az út túl üresnek tűnik ahhoz, hogy keleten járjunk. Holly bólintott– Tehát vagy északnak, vagy délnek tartunk – mondta. – Egy lopott járművel – jegyezte meg Reacher. – Ez elég veszélyes. – Lopott? – lepődött meg a lány. – Ezt meg honnan tudja? – Mert a kocsi is lopott volt – felelte Reacher. – És azt honnan veszi? – kérdezte Holly, – Mert elégették – felelte a férfi. Holly elfordította a fejét, és egyenesen a férfira nézett. – Gondolkozzon – magyarázta Reacher. – Gondolja végig a tervüket. A saját kocsijukkal jöttek Chicagóba. Lehet, hogy már jó ideje. Eltarthatott néhány hétig, amíg megfigyelték magát. Lehet, hogy három hétig is. – Három hétig? – vágott közbe Holly. – Úgy gondolja, három hete figyeltek? – Igen, körülbelül – felelte Reacher. – Minden hétfőn elment a tisztítóba, ugye? Hetente egyszer? Idő kellett hozzá, hogy bizonyosak legyenek ebben. De a saját kocsijukkal nem rabolhatták el. Túl könnyű lett volna lenyomozni, és biztosan voltak ablakai meg ilyesmi, ami nem túl alkalmas egy elrabolt áldozat hosszú távú szállítására. Ezért valószínűleg Chicagóban lopták ezt a furgont, talán tegnap reggel. És lefestették az oldalán a feliratot. Észrevette, hogy van rajta egy friss fehér festékfolt, amely nem ugyanolyan színű, mint az eredeti? Átfestették, és kicserélték a rendszámtábláját. De azért még így is lopott jármú volt, igaz? És ezzel akartak meglépni. Így aztán nem akarták megkockáztatni, hogy valaki meglássa az utcán. Ráadásul furcsa lett volna, ha egy furgonba tuszkolják be fényes nappal. Egy kocsi sokkal megfelelőbb, így loptak egy fekete szedánt, és azzal mentek el magáért. Aztán a gyárudvaron járművet váltottak, elégették a fekete autót, és útnak indultak. Holly vállat vont. Vágott egy grimaszt. – Ez még nem bizonyítja, hogy elloptak volna valamit – mondta. – De igen – felelte Reacher. – Ki vesz egy új autót bőrülésekkel, amikor tudja, hogy el fogja égetni? Akkor egy ócska tragacsot vettek volna. Holly tétován bólintott. – Tehát, kik ezek az emberek? – tűnődött, inkább csak magához, mint Reacherhez intézve a kérdést. – Amatőrök – mondta a férfi. – Hibát hibára halmoznak. – Mint például? – kérdezte a lány. – Egy jármű elégetése ostobaság – magyarázta a férfi. – Mert feltűnő. Azt hiszik, okosak voltak, pedig egyáltalán nem. Feltételezem, hogy a saját kocsijukat is elégették. Fogadok, hogy ott égették el, ahonnan a szedánt ellopták. – Nekem okos dolognak tűnik – jegyezte meg Holly. – A zsaruk kiszúrják az elégetett járműveket – mondta Reacher. – Meg fogják találni a fekete szedánt, kiderítik, kitől lopták, aztán megtalálják az eredeti kocsit is, ami még talán füstölög. Nyomot hagynak maguk után, Holly. Jobban tették volna, ha mindkét kocsival leparkolnak az O'Hare repülőtér garázsában. Egy évig is állhattak volna ott, míg valaki is felfedezi. Vagy otthagyhatták volna mindkettőt a South Side-on, nyitott ajtókkal, kulcs a zárban. Két perc múlva már ki is szuperálták volna belőlük a motort. Azokat a kocsikat soha többé nem látta volna senki. Így kellett volna eltűntetni a nyomokat. Az égetés jónak tűnik és véglegesnek, de óriási ostobaság. Holly visszafordította a fejét, és felnézett a kocsi tetejére. Magában azon tűnődött: ki a csoda lehet ez a pasas?

14. fejezet

McGrath ezúttal nem hívatta le a technikust a harmadik emeletre. Személyesen vitte fel a hatodik emeleti laborba a kazettát. Berontott az ajtón, és a legközelebb álló asztalon helyet csinált. Úgy tette le a kazettát az üres helyre, mintha színaranyból lenne. A technikus odasietett, és vetett egy pillantást a kazettára. – Szükségem lenne fotókra – jelentette ki McGrath. A technikus a kezébe vette a kazettát, és elvitte a sarokba, ahol egy sor videokészülék sorakozott. Megnyomott néhány gombot. Három képernyő fehér villanással bekapcsolt. – Az égvilágon senkinek sem mondhatja el, amit lát, érti? – szólalt meg McGrath. – Értem – felelte a másik. – Hol keressek? – Az utolsó öt filmkockán – felelte McGrath. – Azon minden rajta van. A főtechnikus nem használta a távirányítót. A készülék gombjait nyomogatta. A kazetta elindult visszafelé, és Holly Johnson elrablásának felvétele visszafelé lejátszódott. – Jézusom! – szólalt meg. A készüléket annál a képnél állította meg, amelyen Holly elfordult a pulttól. Aztán lassan araszolt tovább előre. Holly az ajtóhoz ugrott, szemtől szemben állt a magas férfival, majd egyenesen a fegyverek csövével szemben, aztán végül a kocsinál. Visszatekerte a kazettát, majd kétszer újra végignézte. – Jézusom – ismételte meg. – Ne strapálja le azt az átkozott kazettát – mordult rá McGrath. – Kinagyított fotókat akarok mind az öt kockáról. És sok másolatot. A főtechnikus lassan bólintott. – Lézerprinterrel akár most rögtön kinyomtathatom őket. Megnyomott néhány gombot, és bekapcsolt egy sor kapcsolót. Aztán elfordult, és beindított egy számítógépet a szoba másik végében. A monitoron megjelent a pultnál álló Holly képe. A technikus most rákattintott néhány menüsorra. – Oké – mondta. – Most átmásolom az egészet a memóriába. Grafikai fájlként. Visszament a videomagnóhoz, és egy kockával előbbre tekerte a kazettát. Aztán visszasietett a számítógéphez, és rámásolta azt a jelenetet, amikor Holly kinyitja a kijárati ajtót. Háromszor megismételte ugyanezt. Ezután mind az öt grafikai fájlt kinyomtatta a leggyorsabb rendelkezésre álló lézerprinteren. McGrath ott állt mellette, sorra elvette a nyomtatóból kijövő papírokat. – Nem rossz – jegyezte meg. – A papírt sokkal jobban szeretem, mint a videót. Ez sokkal valóságosabbnak tűnik. A főtechnikus vetett rá egy pillantást, majd átnézett a válla fölött. – Az élesség megfelelő – állapította meg. – Kérek belőle nagyításokat – mondta McGrath. – Most, hogy már gépben van, nem probléma – mondta a kollégája. – Én meg ezért szeretem jobban a számítógépet a papírnál. Leült, és kinyitott egy negyedik fájlt. A monitoron megjelent Holly és a három elrabló egy csoportban, a járda mellett. Rákattintott az egérre, és a fejek köré szűk négyzeteket rajzolt. Újra kattintott. A kép megint kirajzolódott a monitoron, felnagyítva. A magas férfi egyenesen rájuk nézett a monitorról. A két másik fickó oldalvást állt, Holly felé fordulva. A technikus megnyomta a nyomtatás gombot, majd kinyitott egy ötödik fájlt. Az egérrel most szűk négyzetbe foglalta a sofőr fejét. Azt is kinyomtatta. McGrath felvette az újabb papírlapot. – Jó – dörmögte. – Ennél jobbat úgysem kapunk. Kár, hogy ez az átkozott gép nem tudja mindegyiket a kamerával szembe fordítani. – De tudja –mondta a főtechnikus. – Igazán? – kérdezte McGrath. – És hogyan? – Ahogy mondom – felelte a kollégája. Ujjával rábökött Holly kinagyított képére. – Tételezzük fel, hogy szeretnénk róla egyet szemtől szemben. Megkérnénk, hogy forduljon jobbra a kamera felé, és közvetlenül nézzen bele. De vegyük azt, hogy valamilyen oknál fogva nem tud elfordulni. Mit teszünk ilyenkor? Elfordíthatjuk a kamerát, igaz? Mondjuk, valaki felmászik a pultra, leszereli a kamerát a falról, odaviszi Hollyhoz, hogy az pontosan szemben álljon vele. Ekkor szemtől szemben látnánk őt a képen, igaz? – Igaz – felelte McGrath. – Tehát nem kell mást tenni, mint számolni – folytatta a technikus. – Ki kell számolnunk, hogy ha elméletben tényleg közvetlenül elé vittük volna a kamerát, akkor mennyivel kellett volna elmozdítani. Mondjuk, ha úgy hat lábbal lejjebb lenne, úgy tíz lábbal balrább és körülbelül negyven fokos szögben elfordítva, akkor pont vele szemben állna. Ezután fogjuk ezeket a számokat, és betápláljuk a gépbe, aztán a számítógép elvégez egyfajta visszamenőleges szimulációt, és megrajzol egy képet, amely körülbelül olyan, mintha a kamerát egyenesen a lány elé tettük volna. – És meg tudja csinálni? – kérdezte McGrath. – Tényleg lehetséges? – Bizonyos határok közt igen – felelte a technikus. Rábökött a legközelebb álló fegyveres férfi képére. – Ezt a pasast például szinte teljesen oldalról látjuk. A gép minden bizonnyal készít róla egy szembeni képet, de az arca másik felét csak találomra tudja megrajzolni. Úgy van beprogramozva, hogy feltételezzük, az illető másik fele körülbelül ugyanúgy fest, mint az, amit látunk, némi aszimmetriával. De ha a pasas egyik füle hiányzik, vagy valami hasonló, vagy van egy nagy sebhely az arcán, azt nem fogja kitalálni. – Értem – mondta McGrath. – Tehát, mire van szüksége? A főtechnikus felemelte a kis csoportról készült nagyított felvételt. Vastag mutatóujjával rábökött rajta néhány pontra. – Méretekre – mondta. – Amilyen pontosan csak lehet, mondják meg, milyen távolságra van a kamera az ajtótól és a járda szintjétől. Tudnom kell a kamera lencséjének fókusztávolságát. És szükségem van Holly egyik fényképére viszonyítási alapnak. Ő az egyetlen, akiről tudjuk, pontosan hogy fest, igaz? Az ő képével tehetek egy próbát. Ha a róla készült módosítás jól sikerül, akkor a másik fickókról is megbízható képet kapunk, feltéve, hogy két fülük van és a többi, ahogy már mondtam. És hozzanak egy darabot az üzlet padlójából meg egy munkaruhát, amit a pultos nő viselt. – Az meg minek? – kérdezte McGrath. – Hogy dekódoljam velük a videó szürkeségét – felelte a technikus. – Így színes portrékat készítek magának.

A parancsnok hat nőt választott ki az aznap reggeli büntetőosztagból. Olyanokat választott, akik a legnagyobb bűnöket követték el, mivel a feladat nehéz volt és visszataszító. Felsorakoztatta őket maga előtt, és egész óriási mivoltában feltornyosult előttük. Megvárta, melyikük fordítja el először a tekintetét róla. Amikor elégedetten nyugtázta, hogy egyik sem meri, elmagyarázta a feladatot. A fűrész vad centrifugális ereje az egész szobában szétfröcskölte a vért. Utasítást adott a csoportnak, hogy melegítsenek vizet a konyhán, és vödrökben vigyék fel. Megparancsolta, hogy vételezzenek a raktárból keféket, rongyokat és fertőtlenítőszert. Aztán még hozzátette, hogy két órán belül az egész szobának ragyognia kell. Ha annál hosszabb ideig dolgoznak, újabb vétséggel bővül a listájuk.

A szükséges adatokat két óra alatt összegyűjtötték. Milosevic és Brogan együtt mentek vissza a tisztítóba. Lezáratták az üzletet, és mindent felforgattak. Készítettek egy méretarányos térképét, amely szinte ujjnyi pontosságú volt. Leszerelték a kamerát a falról, és magukkal vitték. A padlóról felszedtek néhány csempekövet. A kiszolgálótól elkértek két munkaköpenyt, és a falról két posztert, amiről úgy vélték, hogy még segíthet a színek meghatározásában. Miután visszaértek az FBI-épület hatodik emeletére, a főtechnikusnak újabb két órájába telt, míg bevitte az adatokat a gépbe. Aztán csinált egy próbát, amelynek során Holly Johnson képét használta fel a program kalibrálásához. – Mi a véleménye? – kérdezte McGrathtől. McGrath figyelmesen megnézte a Hollyról készült fotót. Aztán körbeadta a többieknek. Milosevic kapta kézbe utoljára, és nézte a leghosszabb ideig. A kezével letakart rajta néhány részletet, és összevonta szemöldökét. – Túl soványnak néz ki rajta – állapította meg. – Szerintem a jobb alsó rész nem jó. Valahogy nem elég széles. – Egyetértek – csatlakozott hozzá McGrath. – Olyan furcsa az álla. A főtechnikus rákattintott egy menüsorra, és módosított néhány számot a programban. Aztán újra lefuttatta. A lézernyomtató felbúgott. Újabb papírköteg jött ki belőle. – Ez már jobb – mondta McGrath. – Még az orra is egészen jó. – És a színek? – kérdezte a technikus. – Kicsit sötétebb barackszín kellene – jegyezte meg Milosevic. – Mármint a ruhának, ismerem ezt a kosztümöt. Valami olasz cucc. A technikus behívta a színskálát. – Mutassa meg, milyen – kérte. Milosevic rábökött az egyik árnyalatra. – Valami ilyesmi – mondta. Újra lefuttatták a programot. A gép zakatolt és a lézernyomtató búgott. – Ez sokkal jobb – közölte Milosevic. – A ruha színe egyezik. És a hajszíne is sokkal jobb. – Oké – mondta a technikus. Elmentette a gépben az összes paramétert. – Akkor lássunk munkához. Az FBI soha nem használ újgenerációs felszerelést. Álláspontjuk az, hogy jobb, ha már kipróbált és bizonyítottan jó gépeket alkalmaznak. Ezért a technikus számítógépe valamivel lassabban működött, mint azoké az újgazdag srácoké a tengerpart mellett. De nem sokkal lassabban. McGrath negyven perc alatt kapott öt képet. A négy emberrablóról egy-egy totál képet, és egy közeli oldalról készült felvételt a kocsijukról. Valamennyit csillogó színekben, kiélesítve. McGrath úgy vélte, hogy ezek a legjobb fotók, amiket életébe látott– Köszönöm, főnök – mondta. – Ragyogóak a fotók. A legjobb munka, amit itt valaki is csinált az utóbbi időben. De senkinek egy szót sem, oké? Lakatot a szájra, érthető? Vállon veregette a technikust, és úgy búcsúzott el tőle, mintha Ő lenne az egész épületben a legfontosabb alkalmazott.

A hat nő keményen dolgozott, és nem sokkal a két óra letelte előtt fejezte be a munkát. A legnagyobb problémát a deszkák közötti parányi repedések okozták. A repedések egészen vékonyak voltak, de annyira nem, hogy a vér ne szivárogjon be közéjük. Ahhoz viszont túl szűkek, hogy a kefe sörtéje közéjük férjen. Bő vízzel át kellett öblíteni valamennyit, aztán szárazra dörzsölni. A – deszkák a nedvességtől egészen megbarnultak. Az asszonyok azért imádkoztak, nehogy megvetemedjenek, ahogy kiszáradnak. Ketten még hánytak is. Ez csak nehezítette a munkát. De időben végeztek, mire a parancsnok eljött szemlézni. Feszes vigyázzállásban álltak, amíg várták. A parancsnok mindent ellenőrzött, súlyos léptei alatt recsegett a nedves padló. Meg volt elégedve a munkával, és újabb két órát adott arra, hogy feltakarítsák a folyosón és a lépcsőn esett foltokat, ahol a holttestet végigvonszolták.

A kocsiról könnyűszerrel megállapították, hogy milyen. Azonnal azonosították, hogy egy Lexusról van szó. Öt ajtós, új modell. A könnyűfém keréktárcsa mintája elárulta a korát. A kocsi színe fekete vagy sötétszürke. Lehetetlenség volt biztosra megmondani. A számítógépes program annyira nem volt tökéletes, hogy pontosan meghatározza egy napsütésben felvett sötét festék színét– Lopott? – tűnődött Milosevic. McGrath bólintott. – Szinte biztos, hogy az – mondta. – Ellenőrizd, jó? A yen valutaárfolyamának ingadozásától függően egy új, ötajtós Lexus listaára körülbelül Milosevic éves fizetésével volt egyenlő, így pontosan tudta, melyik körzetben kell keresnie, és melyikben nem érdemes. A körgyűrűtől délre biztosan nem érdemes. Felhívta a megfelelő chicagói rendőrőrsöket, majd a Chicago körzetében találhatóakat is, egészen Lake Forestig. Nem sokkal dél előtt futott be a hívás. Nem teljesen az volt, amit várt. Nem egy lopott Lexus, csak egy eltűnt Lexus. A wilmette-i rendőrség hívta, vissza azzal, hogy egy ottani fogorvos elment dolgozni a vadonatúj Lexusával, hétfőn reggel hét óra előtt, és leparkolt vele a rendelője mögött. A szomszédos rendelőben dolgozó csontkovács látta, amint befordul a parkolóba. De a fogorvos nem ért be a rendelőjébe. Az asszisztensnője telefonált a feleségének, aki felhívta a wilmette-i rendőrőrsöt. A rendőrség felvette a jegyzőkönyvet, és csak ült rajta. Nem ez volt az első eltűnt férj esete, amiről hallottak. Milosevic megtudta, hogy a pasas neve Rubin, és a kocsija fekete színű, metálfényezésű, és a rendszámtáblája az ORTHO 1 feliratot viselte. Amint Milosevic befejezte ezt a hívást, a telefon azonnal újra megcsörrent, ezúttal a chicagói tűzoltóságtól hívták. Az egyik egységük kivonult egy égő gépkocsihoz, amelyből olajos füst szállt fel a Meigs Field repülőtér kifutópályája közelében. A tűzoltó kocsi hétfő délután egy óra körül érkezett meg egy elhagyott gyárudvarra, ahol egy lángokban álló Lexust találtak. Úgy látták, hogy a jármű teljesen leégett, és már nem sokáig füstölög, így megspórolták az oltóanyagot, és hagyták, hogy kiégjen. Milosevic felírta az eset helyszínét, aztán letette a kagylót. Berontott McGrath irodájába, hogy eligazítást kérjen. – Ellenőrizd a kocsit – mondta McGrath. Milosevic bólintott Mindig is szívesen dolgozott terepen. Így lehetősége nyílt arra, hogy vezethesse vadonatúj Ford Explorerét, amelyet szívesebben használt, mint a hivatal rozzant szedánjait. A hivatal pedig nem bánta, mivel Milosevic soha nem igényelte vissza az üzemanyag árát. Ezúttal is a nagy, fényes, négykerék meghajtásos kocsival hajtott el öt mérföldet délnek, ahol minden nehézség nélkül ráakadt a Lexus roncsára. A kocsi ferdén állt a göröngyös betonon, egy elhagyott ipari épület mögött. A gumijai elégtek, így az abroncsain állt. A rendszáma még olvasható volt ORTHO 1. Milosevic benyúlt a kocsi belsejében kavargó még langyos pernyébe, kihúzta a slusszkulcsot az indítóból, és kinyitotta vele a csomagtartót. Aztán támolyogva arrébb lépett, és okádott a betonra. Verejtékezve hányt és köpött. Elővette a mobiltelefonját a zsebéből, és bekapcsolta. Felhívta McGrath közvetlen vonalát. – Megtaláltam a fogorvost – mondta. – Hol? – kérdezte McGrath. – A kocsi csomagtartójában – felelte Milosevic. – Már oszladozott. Úgy tűnik, még élt, amikor meggyújtották a kocsit. – Jézusom – mondta McGrath. – És kapcsolatban áll az ügyünkkel? – Minden kétséget kizáróan. – Biztos vagy benne? – kérdezte McGrath. – Egészen biztos – felelte Milosevic. – Találtam még mást is. Elégett, de azért tisztán kivehető. Találtam egy 38-ast egy fémpánt között, ami úgy fest, mint egy női határidőnapló kerete. Aztán vannak még aprópénzek, egy rúzs tokja, és egy mobiltelefon meg egy személyi hívó fémdarabkái. És a földön van kilenc fémfogas. Olyan, amilyet a tisztítókban adnak. – Jézusom – ismételte meg McGrath. – Konklúziók? – Wilmette-ben lopták a Lexust – mondta Milosevic. – A fogorvos valószínűleg tetten érte őket. Gondolom, ellenállt, mire a földre gyűrték és betuszkolták a csomagtartóba. Aztán elégették a többi bizonyítékkal együtt. – A francba – dühöngött McGrath. – De hol van Holly? Erről mit tudsz megállapítani? – Elvitték Meigs Fieldbe – mondta Milosevic. – Körülbelül fél mérföldre van innen. Feltették egy magángépre, és itt hagyták a kocsit. Csak ezt tehették, Mack. Elrepítették innen valahová. Valahol egyedül van négy pasassal, akik képesek elevenen elégetni egy embert, és most már árkon-bokron túl vannak.

15. fejezet

A fehér furgon újabb órát haladt tovább egyenletesen, talán úgy hatvan mérföldet. A Reacher fejében ketyegő óra tizenegyről déli tizenkettőre ért. Most érezte először úgy, hogy kicsit aggódik. Már egy napja úton vannak. Közel huszonnégy órája. Az első fázisból a másodikig eljutottak. És semmi változás. Reacher kényelmetlenül érezte magát. A jármű belsejében szinte forrt már a levegő. Még mindig a hátukon feküdtek a forró matracon, fejüket összedugva. A matrac lószőr bélése alulról is fűtötte őket. Holly sötét haja nedves volt, és szétterítődött a matracon. Bal oldalon Reacher csupasz vállához ért. – Azért csinálja, mert nő vagyok? – kérdezte hirtelen a férfit feszülten. – Vagy talán, mert fiatalabb vagyok magánál? Vagy mindkettő? – Azért csinálok mit? – kérdezett vissza Reacher nyugtalanul. – Azt hiszi, meg kell védenie – felelte a lány. – Aggódik miattam, mert fiatal vagyok és nő, igaz? Azt hiszi, szükségem van egy idősebb férfi segítségére. Reacher fészkelődni kezdett. Nem volt kedve megmozdulni. Nem érezte magát kényelmesen, de úgy vélte, jó neki ott, ahol van. Különösen az tetszett neki, hogy Holly haja a vállához ért. Az ő élete már csak ilyen volt. Bármi történt is, mindig jutott valami csekély ellentételezés. – Nos? – kérdezte a lány. – Nem azért teszem, mert nő, Holly – felelte Reacher. – Vagy mert túl fiatal. De szüksége van a segítségre, nem igaz? – És ráadásul fiatal nő vagyok, maga pedig egy idősebb férfi – vágta rá a lány. – Tehát nyilvánvaló, hogy a segítséget csak magától kaphatom. De nem lehetne fordítva? Reacher megrázta a fejét. – Itt nem arról van szó, hogy maga nő – ismételte meg. – Vagy hogy fiatal. De a segítséget csak tőlem kaphatja meg. És meg is próbálok segíteni magának. – De ostoba módon kockáztat – magyarázta Holly. – Nem hiszem, hogy jó ötlet, ha ellenszenvesen bánik velük. A végén még mindkettőnket megölnek. – Baromság – mondta Reacher. – Úgy kell tekinteniük minket, mint embereket, és nem mint rakományt. – Ezt ki mondja? – csattant fel Holly. – Hogy lett magából hírtelen ekkora szakértő? Reacher vállat vont. – Hadd kérdezzek valamit – mondta. – Ha az én lábam lett volna sérült, maga ott hagyott volna az istállóban? Holly elgondolkodott. – Igen, ott – felelte. A férfi elmosolyodott. Valószínűleg őszintén mondja. Ez tetszett neki. – Rendben van – mondta. – Ha legközelebb utasít rá, el fogok menni. Nem vitázom többet. A lány egy hosszú pillanatig hallgatott. – Helyes – szólalt meg. – Ha tényleg segíteni akar, akkor pontosan azt kell tennie, amit mondok.

Reacher vállat vont. Kicsit közelebb húzódott a lányhoz. – Pedig nagy kockázatot vállal – mondta. – . Ha elszököm, lehet, hogy jobbnak látják mégis meggyilkolni, és eltűnni. – Vállalom a kockázatot – mondta Holly. – Ezért fizetnek. – De mégis kik ezek? – kérdezte Reacher. – És mit akarnak? – Fogalmam sincs – felelte a lány. De túl gyorsan vágta rá. Látta, hogy Reacher is észrevette. – Magát akarják, igaz? – folytatta Reacher. – Vagy személyesen magát, vagy egy másik FBI-ügynököt, csak éppen maga volt a közelükben. Összesen hány FBI-ügynök van? – A hivatalnál huszonötezer alkalmazott dolgozik – felelte Holly. – Ebből tízezer az ügynök. , – Értem – mondta a férfi. – Akkor személyesen magát akarják. Túl nagy véletlen volna, ha a tízezerből pont magát szúrták volna ki. itt szó sincs véletlenről. A lány elfordult. Reacher rápillantott. – De miért, Holly? – faggatta. Holly vállat vont, és megrázta a fejét. – Nem tudom – mondta. Megint túl gyorsan. Reacher újra rápillantott. Magabiztosnak tűnt, de a válaszában volt valami védekezés. – Nem tudom – ismételte meg. – Csak arra tudok tippelni, hogy összetévesztettek valakivel. Reacher felnevetett, és a lány felé fordította a fejét. Arca a hajához ért. – Maga viccel, Holly Johnson – közölte. – Nem az a fajta nő, akit olyan könnyen összetéveszthetnek valakivel. Ráadásul már három hete figyelik. Elég hosszú ideje ahhoz, hogy felismerjék. . A lány mosolyogva elfordult, felbámult a mennyezetre, s ironikusan megjegyezte: – Meglátni és megszeretni, egy pillanat műve, mi? Bárcsak így lenne. – Csak nem kételkedik ebben? – kérdezte Reacher. – Maga a legcsinosabb nő, akivel ezen a héten találkoztam. – Kösz, Reacher – nyugtázta a lány. – Ma kedd van. Először hétfőn találkozott velem, ez aztán nagy bók, mondhatom. – De érti, mire akarok kilyukadni – mondta Reacher. A lány hirtelen felült, hasizomból, mint egy tornász, aztán mindkét kezével oldalt fordította a lábát. Egyik könyökére feltámaszkodva oldalt fordult a matracon. A haját a füle mögé tűrte, és úgy nézett le Reacherre. – Egyáltalán nem tudom kiismerni magát – mondta. A férfi felnézett a lányra. Megvonta a vállát. – Eddig én kérdeztem, most magán a sor – jegyezte meg. – Én az információáramlás híve vagyok. – Rendben van – mondta a lány. – Az első kérdésem: ki a fene maga? Reacher vállat vont és elmosolyodott. – Jack Reacher – felelte. – Nincs második nevem, harminchét éves vagyok és nyolc hónapos, nőtlen, kidobó ember egy chicagói klubban. – Baromság – vágta rá Holly. – Baromság? – ismételte meg Reacher. – Melyik része? A nevem, a korom, a családi állapotom vagy a foglalkozásom? – A foglalkozása – felelte a lány. – Maga nem kidobó ember egy klubban. – Igazán? – kérdezte Reacher. – Hát akkor mi vagyok? – Maga katona – mondta Holly. – A hadseregnél szolgál. – Tényleg? – Elég egyértelmű – magyarázta Holly. – Az apám is katona. Egész életemben katonai bázison éltem. Tizennyolc éves koromig csak katonákat ismertem. Tudom, hogy néznek ki a katonák. És tudom, miként viselkednek. Szinte biztos voltam benne, hogy maga is az. Aztán levette az ingét, és száz százalékra tudtam. Reacher elvigyorodott. – Miért? – kérdezte. – Ez valami bárdolatlan, katonás dolog? Holly visszamosolygott rá. Megrázta a fejét. A haja előrehullott. Visszatűrte a füle mögé, egyik ujját begörbítve, mint egy kis horgot. – Az a sebhely a hasán – magyarázta. – Azok a hatalmas öltésnyomok. Csakis egy tábori orvos műve lehetett. Bizonyára két perc alatt végzett vele. Ha egy civil sebész ilyen munkát végez, azonnal beperelik műhibáért. Reacher végighúzta a kezét a dudoros bőrfelületen. Az öltések úgy festettek, mint egy forgalmas pályaudvar sínpályáinak térképe. – Az orvosnak nem volt sok ideje – mondta. – De szerintem elég szép munkát végzett. Bejrútban történt. És a sürgősségi lista legalján voltam. Én csak egész lassan véreztem el. – Akkor jól gondolom? – kérdezte Holly. – Tényleg katona? Reacher a lányra mosolygott, és megrázta a fejét. – Kidobó ember vagyok – felelte, – Amint már mondtam. Egy chicagói blueskocsmában. Egyszer menjen el oda. Sokkal jobb, mint azok a felkapott túristahelyek. Holly tekintete a hatalmas sebhely és Reacher arca közé ékelődött. Összeszorította a száját, és lassan csóválni kezdte a fejét. A férfi rábólintott, mintha megerősítené, amit mondott. – Azelőtt valóban katona voltam – vallotta be. – Tizennégy hónapja szereltem le. – Melyik egységnél? – A katonai rendőrségnél – felelte Reacher. Holly gúnyos grimaszt vágott. – A lehető legrosszabb hely – állapította meg. – Magukat mindenki utálja. – Még nekem mondja – húzta fel a vállát Reacher. – Ez sok mindent megmagyaráz – tűnődött Holly. – Elvégre maguk rengeteg különleges kiképzést kapnak. Úgyhogy maga tényleg jól képzett. A fenébe is, mondhatta volna előbb is. Ezek után kénytelen vagyok bocsánatot kérni azért, amit mondtam. Reacher semmit sem felelt. – Hol állomásozott? – faggatta tovább a lány. – A világon mindenütt – felelte a férfi. – Európában, a Közel-Keleten, a Távol-Keleten. A végén már azt se tudtam, hol járok. – Rangja? – kérdezte Holly. – Őrnagy. – Kitüntetések? Reacher vállat vont. Vagy egy tucat van belőlük – felelte. – Tudja, hogy megy ez. Kezdődik az egyszerű plecsnikkel, aztán az ezüst kereszt, két bronz, egy harmadik Bejrútból, aztán néhány újabb plecsni Panamából, Granadából, aztán a Sivatagi Viharból. – Az ezüst keresztet mire kapta? – kérdezte a lány. – Bejrútban – mondta Reacher. – Kihoztam néhány katonát egy bunkerből. – És aközben sérült meg? Így szerezte a sebhelyet a hasán? – Már előtte kaptam egy sérülést – mondta Reacher. – Még mielőtt bementem a társaimért. Azt hiszem, ettől ájultak el annyira. – Akkor maga egy hős? – kérdezte a lány. Reacher elmosolyodott és megrázta a fejét. – Szó sincs erről – mondta. – Nem éreztem semmit. Nem is gondolkodtam. Túl sokkos állapotban voltam. Azt sem tudtam, hogy utána is eltaláltak. Ha éreztem volna, ott helyben elájulok. Kilógtak a beleim. Szörnyen nézett ki, Egész élénkrózsászín volt. És olyan pépes valami. Holly egy pillanatig hallgatott. A furgon monoton hangon búgott tovább. Újabb húsz mérföldet tettek meg. Északi vagy déli, vagy nyugati irányba. Valószínűleg. – Mennyi ideig szolgált? – szólalt meg újra. – Egész életemben – felelte Reacher. – Az apám tengerészgyalogos tiszt volt, és sok helyen szolgált. Koreában feleségül vett egy francia nőt. Én Berlinben születtem. Kilencéves koromig sohasem jártam az Államokban. Aztán hamarosan a Fülöp-szigetekre mentünk. Így jártuk be az egész világot. A leghosszabb idő, amit valahol egy helyben eltöltöttem, a West Point-i tiszti akadémia négy éve volt. Azután újra szolgálatba álltam, és minden ment tovább. Országról országra jártam. – És mi van most a családjával? – kérdezte Holly. – Meghaltak – felelte Reacher. – Az apám már vagy tíz éve halott. Anyám meg két évre rá ment el. Vele együtt eltemettem az ezüst csillagomat. Mert tulajdonképpen miatta nyertem el. Ő volt az, aki mindig mondogatta: „Tedd, amit tenned kell”. Erős francia akcentussal beszélt– És testvérei nincsenek? – faggatta tovább Holly. – Volt egy bátyám – mondta Reacher. – Tavaly halt meg. Amennyire tudom, én vagyok az utolsó Reacher a földön. – És mikor szerelt le? – Tavaly áprilisban – felelte Reacher. – Tizennégy hónappal ezelőtt. – Miért? – kérdezte a lány. Reacher vállat vont. – Talán mert elvesztettem az érdeklődésemet – mondta. – Akkoriban nyirbálták meg a védelmi költségvetést. Valahogy fölöslegesnek tűnt emiatt a hadsereg. Valahogy úgy éreztem, ha már nem akarnak a legjobbak és legnagyobbak lenni, rám sincs már szükségük. Így hát leszereltem. Maga szerint beképzeltség? Holly nevetett. – És utána beállt kidobó embernek? – kérdezte. – Egy kitüntetéssel leszerelt őrnagyból kidobó ember lett? Azt nem találja kissé lealacsonyítónak? – Nem így történt, – mondta Reacher. – Ezt az állást nem karriermódosításnak szántam. Csak ideiglenes állapot. Pénteken érkeztem Chicagóba. Úgy terveztem, szerdán továbbállok. Gondoltam, elmegyek Wisconsinba. Úgy hallottam, ilyentájt nagyon szép arrafelé. – Péntektől szerdáig – jegyezte meg Holly. – Nem túl kitartó. – Nem bizony – mondta Reacher. – Harminchat éven át mindig azt csináltam, amit mások megmondták. Nagyon rendszerezett életet éltem. Talán most ezt próbálom ellensúlyozni. Szeretek a kedvemre kóborolni. Olyan ez, mint a kábítószerezés. A leghosszabb idő, amit eddig egy helyen eltöltöttem, tíz egymást követő nap volt. Tavaly ősszel, Georgiában. Tíz nap tizennégy hónap alatt. Azonkívül szinte egész idő alatt úton voltam. – És abból élt, hogy beállt ajtónállónak klubokba? – kérdezteHolly. – Az csak a véletlen műve – felelte a férfi. – Többnyire egyáltalán nem dolgozom, csak a megtakarított pénzemből élek. De Chicagóba egy énekessel együtt érkeztem, aztán a dolog úgy végződött, hogy megkértek, álljak be dolgozni abba a klubba, ahol a pasas énekelt. – És mit csinál, amikor nem dolgozik? – kérdezte a lány. – Sok mindent – mondta Reacher. – Ne felejtse el, hogy harminchét éves amerikai vagyok, aki sohasem élt igazán Amerikában. Maga már járt az Empire State Building tetején? – Persze – mondta Holly. – Hát én még nem. Tavaly jártam ott először. És a washingtoni múzeumokat látta? – Igen – felelte a lány. – Nos, én azokat sem láttam – mondta Reacher. – Egy éve még nem. És hasonlók. Boston, New York, Washington, Chicago, New Orleans, Mount Rushmore, a Golden Gate, a Niagara. Olyan vagyok, mint egy turista. Be kell hoznom a lemaradást, érti? – Én pont fordítva vagyok ezzel – mondta Holly. – Én meg külföldre szeretek utazni. Reacher vállat vont. – Külföldön már sokat voltam – mondta. – Öt kontinenst bejártam. Most egy ideig itt maradok. – Én meg az Államokat láttam – mondta Holly. – Az apám sokat utazott, de mi végig itthon maradtunk, csak Németországban éltem egy ideig. Reacher bólintott. Eszébe jutottak azok az évek, amelyeket gyerekként és felnőttként élt Németországban. Sok-sok hosszú év. – Európában szerette meg a focizást? – kérdezte. – Aha – felelte Holly. Ott az a nagy szám. Tudja, München mellett állomásoztunk. Én akkoriban még gyerek voltam, úgy tizenegy éves lehettem. Az apám kapott két jegyet egy nagy rotterdami meccsre. Az Európa Kupára, a Bayern München játszott valami angol csapat, az Aston Villa ellen, hallott már róluk? Reacher bólintott. – Igen, birminghami csapat – mondta. – Egyszer Oxfordban is állomásoztam. Az úgy egy órányira van onnan. – A németeket utáltam – jegyezte meg Holly. – Beképzeltek és gőgösek. Biztosra vették, hogy szitává lövik a briteket. Én meg nem akartam végignézni. De el kellett mennem. Amolyan protokolláris dolog volt, nagy botrány lett volna, ha nem megyek el. Így végül elmentünk. És a britek elverték a németeket. A németek nem láttak a dühtől. Én meg nagyon élveztem. Az Aston Villa játékosok meg olyan aranyosak voltak. Attól fogva beleszerettem a fociba. És azóta tart a szerelem. Reacher bólintott. Valamennyire ő is szerette nézni a focit. De elég korán el kell kezdeni ismerkedni vele. Viszonylag szabad, de nagy technikát igénylő játéknak tűnt. Tele rejtett vonzerővel. Könnyen el tudta képzelni, hogyan csábult el a foci felé egy fiatal lány Európában. Egy őrült éjszaka a reflektorok alatt Rotterdamban. Először tétovázik és nem akar menni, aztán megbabonázzák a cselek, és talán a fehér labda is a zöld gyepen. Végül aztán beleszeret a játékba. De valami mégis furcsán csengett. Miért okoz diplomáciai botrányt, ha egy amerikai katona tizenegy éves lánya nem akar elmenni egy focimeccsre? Mert valami ilyesmit mondott Holly. – Ki volt az apja? – kérdezte hirtelen Reacher. – Úgy tűnik, valami fontos ember lehetett. Holly vállat vont. Nem akart válaszolni. Reacher mereven ránézett. Újra megcsendült egy figyelmeztető harang a fejében. – Holly, ki a fene a maga apja? – kérdezte sürgető hangon. A lány hangjából kicsengő védekezés most már az arcára is kiült. Meg mindig nem felelt. – Kicsoda, Holly? – ismételte meg Reacher. Holly elfordult a férfitől. Szavait a jármű mennyezetéhez intézte. Alig hallatszott, amit mondott a motor zajától. A hangja csupa sértődöttség volt. – Johnson tábornok – szólalt meg halkan. – Akkoriban ő volt az európai hadtestek főparancsnoka. Ismeri? Reacher felnézett rá. Johnson tábornok. Holly Johnson. Apa és lánya. – Találkoztunk már – felelte. – De itt most nem ez a lényeg. A lány dühös pillantást vetett rá. – Miért? – csattant fel. – Mi a lényeg? – Az, hogy megvan az indíték – felelte Reacher. – A maga apja Amerika legfontosabb katonai embere. Az isten szerelmére, Holly, hát ezért rabolták el! Ezek az emberek nem Holly Johnsont akarják, az FBI-ügynököt. Az FBI itt most lényegtelen. Ezek a fickók a Johnson tábornok lányát akarják. Holly olyan pillantást vetett Reacherre, mintha pofon vágta volna. – Miért? – kérdezte. – Mi az ördögért feltételezi mindenki, hogy minden, ami velem történik, csak az apám miatt van?

16. fejezet

McGrath magával vitte Brogant is, hogy találkozzanak Miloseviccsel a chicagói Meigs Field repülőtéren. Elvitte még a négy számítógéppel készített fotót is, valamint Holly Johnson fényképét. A repülőtéri személyzettől maximális együttműködést várt. És meg is kapta. Ha megjelenik három izgatott FBI-ügynök, akik egy kollégájukért rettegnek, nehéz mást mutatni, mint maximális együttműködést. Meigs Field egy kis kereskedelmi repülőtér volt, közvetlenül a tó mellett, három oldalról víz vette körül, épp a 12-ik utca fölött, igyekezve talpon maradni az O'Hare repülőtér gigantikus árnyékában. Tökéletes nyilvántartást vezettek, és első osztályú hatékonysággal dolgoztak. No persze nem annyira, hogy azonnal képesek legyenek közreműködni egy FBI-nyomozásban, de azért annyira igen, hogy az egyik legkeményebb üzleti ellenfél orra előtt talpon maradjanak és tovább működjenek. A repülőtér nyilvántartása és hatékonysága azonban segített McGrathnek. Harminc másodpercen belül rávezette őt, hogy vakvágányon jár. A Meigs Field-i személyzet bizonyosra vette, hogy sem Holly Johnsont, sem a négy emberrabló valamelyikét nem látták még arrafelé. Hétfőn egy óra körül pedig egész biztosan nem. Ebben a kérdésben hajthatatlanok voltak. És nem színlelték a dolgot. Csak éppen biztosak voltak benne, azzal a szilárd meggyőződéssel, amellyel a lelkiismeretesen dolgozó emberek állítanak dolgokat, és küldenek fel kisgépeket a világ egyik legzsúfoltabb légterébe. Meigs Fieldről egész biztosan nem szállt fel semmilyen gyanús járat hétfő dél és délután három között. Ez világos volt. A papírmunka is nyilvánvalóan igazolta az állítást. A három ügynök ugyanolyan sietve távozott, mint ahogy érkezett. A torony személyzete elbúcsúzott tőlük, és mire a kocsijukig elértek a parkolóba, már el is felejtették, hogy valaha ott jártak. – Hát akkor ezt kipipálhatjuk – közölte McGrath. – Fiúk, ti ketten most menjetek el a wilmette-i fogorvoshoz. Nekem más dolgom van. És még Webstert is fel kell hívnom. Biztos már a falra másznak fenn Washingtonban.

Meigs Fieldtől ezerhétszázkét mérföldnyire egy fiatalember utasításra várt az erdőben. A fiú jó ügynök volt, jól képzett, de beépített ügynöki szerepkörben még új és viszonylag tapasztalatlan. A beépített ügynökök iránt egyre nőtt a kereslet. A hivatal igyekezett minden üres helyet betölteni. Így történt, hogy a hozzá hasonlókat is bevették. A tapasztalatlanokat. A fiú úgy vélte, ha elfogadja, hogy nem kell mindig mindent megértenie, nem lesz semmi baja. Nem csinált hiúsági kérdést a dologból. Mindig hajlandó volt tanácsot kérni. Mindig óvatos maradt. És realista. Elég realista ahhoz, hogy tudja, a helyzet túlnőtt a saját kompetenciáján. Minden jel arra utalt, hogy hamarosan sokkal rosszabbra is fordulhatnak, a dolgok. Hogy miként, azt nem tudta. Csak egy megérzés volt. De bízott az ösztöneiben. Bízott bennük eléggé ahhoz, hogy megálljon és megforduljon, mielőtt odaért volna ahhoz a bizonyos fához. Zihálva szedte a levegőt, aztán hirtelen meggondolta magát, és elindult visszafelé, amerről jött.

Webster már várta McGrath hívását. Ez világos volt. McGrathet azonnal bekapcsolták hozzá, mintha csak arra várt volna abban a hatalmas irodában, hogy fölvehesse a telefont. – Hogy haladnak, Mack? – kérdezte Webster. – Lassacskán – felelte McGrath. – Annyit már pontosan tudunk, hogy mi történt. A tisztító biztonsági kamerája az egészet rögzítette. A lány tizenkettő tízkor lépett be. És tizenkettő tizenötkor jött ki. Négyén várták. Három az utcán, egy pedig a kocsiban. Elrabolták. – És azután? – faggatta Webster. – Egy lopott kocsival jöttek – folytatta McGrath. – Úgy tűnik, a kocsi tulajdonosát megölték. Öt mérföldet megtettek délre, aztán felgyújtották a Kocsit. A tulajjal együtt. Élve elégették az illetőt. Egy Rubin nevű fogorvos volt. És hogy ezután mit tettek Hollyval, azt még nem tudjuk. Washingtonban Harland Webster hosszú ideig hallgatott. – Érdemes átkutatni a területet? – szólalt meg végül. Most McGrath hallgatott egy pillanatig. Nem volt biztos benne, mit ért ezen Webster. Egy búvóhelyet vagy egy – újabb holttestet akar keresni? – Az ösztöneim azt súgják, nem – felelte. – Biztosan tudják, hogy átkutathatjuk a területet. Az az érzésem, máshová vitték Hollyt. Talán messzire. A vonalban újra csönd lett McGrath szinte hallotta, ahogy Webster gondolkozik. – Azt hiszem, egyetértek magával – mondta. – Elvitték Hollyt. De pontosan hogyan? Egy másik kocsival? Vagy talán repülővel? – Repülővel nem – vágta rá McGrath. – Ellenőriztük a tegnapi járatokat. Épp most néztünk meg egy magánrepteret Ott sem találtunk semmit. – És mi a helyzet a helikopterrel? – vetette fel Webster. – Azzal titokban kisurranhattak. – Chicagóban biztosan nem, főnök – mondta McGrath. – Legalábbis az O'Hare közvetlen közelében nem. Arrafelé több a radar, mint a hadseregben. Ha engedély nélkül felszállt volna valaki, tudnánk róla. – Értem – mondta Webster. – De szeretném, ha minél előbb megoldanánk az ügyet. Emberrablás és gyilkosság, nem tetszik ez nekem. Gondolja, hogy egy másik járművel tűntek el? A lopott kocsiból átszálltak egy másikba? – Valószínűleg – felelte McGrath. – Épp most ellenőrizzük. – És van valami tippje, hogy kik lehettek? – kérdezte Webster. – Semmi – felelte McGrath. – A videó alapján elég jó fotókat készítettünk róluk. Számítógéppel. Mindjárt elküldetem magának is. Négyen voltak, fehérek, harminc és negyven év körüliek, három közülük valamelyest hasonlít, átlagos, tiszta, rövid hajú fickók. A negyedik egy magas fickó, a számítógép szerint lehet vagy hat láb és öt hüvelyk. Arra tippelek, hogy ő lehet a főnök. Ő volt az, aki először megragadta Hollyt. – És van valami ötlete az indítékra? – kérdezte Webster. – Az égvilágon semmi – mondta McGrath. A vonal újra elnémult– Oké – szólalt meg Webster. – Remélem, minden energiájával rajta van az ügyön. – Amennyi tőlem telik, igen – felelte McGrath. – De csak hárman vagyunk. – Kiket vont be? – kérdezte Webster. – Brogant és Milosevicet – felelte McGrath. – Jól dolgoznak? – kérdezte Webster. McGrath dörmögött valamit Talán választana olyat, aki nem? – Elég jól ismerik Hollyt – magyarázta. – És megbízhatóak. – Olyan mindenért panaszkodósak? – kérdezte Webster. – – Vagy kemények, mint amilyenek a régi embereink voltak? – Egyszer sem hallottam még, hogy panaszkodtak volna – mondta McGrath. – Bármiről. Elvégzik a munkát, bármennyi időbe telik is. Még a fizetés miatt sem rinyálnak. Webster felnevetett. – Nem lehetne kiónozni őket? – vetette fél. A könnyedebb hangvétel egy pillanat alatt eltűnt. De azért McGrath értékelte a kísérletet. – És mi a helyzet odaát? – kérdezte. . . – Milyen értelemben, Mack? – kérdezett vissza Webster, ezúttal komoly hangon. – Az öregre gondolok – mondta McGrath. – Nem okoz túl sok gondot? – Melyik öreg, Mack? – kérdezte Webster. – A tábornok – felelte McGrath. – Még nem – mondta Webster. – Ma reggel felhívott, de udvarias volt. Ez általában így szokott történni. A szülők az első egykét napban rendszerint nyugodtak maradnak. Csak később kezdenek el majrézni. Ebben Johnson tábornok sem lesz más. Lehet, hogy nagykutya, de az uniformis alatt mégiscsak ember, nem igaz? – De igen – mondta McGrath. – Mondja meg neki, hogy hívjon engem, ha első kézből akar információt. Talán az enyhíti a feszültséget. – Rendben van, Mack, köszönöm – felelte Webster. – De azt hiszem, a fogorvosról egyelőre még ne szóljunk senkinek. Egy gyilkosság az egész ügyre árnyékot vet. De, az anyagot küldje át. Majd ellenőriztetem az embereimmel. És ne aggódjon. Vissza fogjuk hozni Hollyt. A hivatal gondoskodik az övéiről, nem igaz? És sohasem bukik el. A két FBI-főnök némán nyugtázta az elhangzott hazugságot, majd egyszerre tették le a telefont.

A fiatalember kisétált az erdőből, és szemtől szembe találta magát a parancsnokkal. Volt annyi esze, hogy hatalmasat szalutáljon, és ideges pillantással nézze, de csak épp annyi idegességgel, amennyi bárkit elfog a parancsnok Jelenlétében. Semmi több, semmi gyanús. Megállt és várta, hogy megszólítsák. – Van itt egy kis munka magának – szólalt meg a parancsnok. – Maga otthonos a műszaki dolgokban, ugye? A fiú óvatosan bólintott. – Eléggé, uram – felelte. A parancsnok is bólintott. – Van egy új ketyerénk – mondta. – Egy rádiófrekvenciákat befogó radar. Egy ideig meg akarom figyelni a területet. A fiú megdermedt a félelemtől. – Miért, uram? – kérdezte. – Csak nem gondolja, hogy valaki rádióvevőt használ itt? – Lehetséges – felelte a parancsnok. – Senkiben sem bízom, és senkire sem gyanakszom. De nem lehetek elég óvatos! Most nem. Ügyelnem kell a részletekre is. Tudja, hogy szól a mondás? A zseni a részletekben rejlik. A fiatalember nyelt egyet, majd bólintott. , – Tehát állítsa üzembe – mondta a parancsnok. – És rotálják az őrséget. Napi tizenhat óra, két műszak, érthető? Most állandó éberségre van szükségünk. A parancsnok azzal sarkon fordult. A fiatalember bólintott és fellélegzett. Ösztönösen visszapillantott a titkos fája felé, és megköszönte az ösztöneinek, hogy visszafordult.

Milosevic az új kocsijával vitte el Brogant Willmette-be. A helyi postahivatalban tettek egy kitérőt, hogy Brogan feladja a gyerektartási csekkjét. Azután megkeresték a halott fogorvos rendelőjét. A hátsó parkolóban egy egyenruhás rendőr várta őket. Elnézést kért, hogy olyan sokáig ültek a fogorvos feleségétől érkezett bejelentésen. Milosevic olyan hangon támadt rá emiatt, mintha ő lenne az egyedüli felelős Holly Johnson eltűnéséért. – Annyi férj tűnik el – magyarázta a rendőr. – Rengeteg ilyen esetünk van. És Wilmette sem más, mint bármely másik város. A férfiak itt ugyanolyanok, mint másutt, csak itt még pénzük is van rá, hogy megszervezzék. Mit mondhatnék? Milosevicnek nem tetszett a magyarázat. A rendőr két hibát is elkövetett. Először is azt feltételezte, hogy a fogorvos meggyilkolása miatt jött az FBI a körzetébe. Másodszor pedig inkább a saját mentegetésével volt elfoglalva, mint azzal, hogy elkapják azt a négy gyilkost, akik Holly Johnsont a nyílt utcán elrabolták. Milosevic kezdte elveszíteni a türelmét. De a rendőr ekkor témát váltott– Mi van mostanában az emberekkel? – kérdezte. – Csak úgy égetik a kocsikat? Valami seggfej nemrég elégetett egy kocsit a tónál. El kell szállítanunk a roncsot. A lakók kezdenek panaszkodni. – Pontosan hol történt? – kérdezte Milosevic. A rendőr vállat vont. Igyekezett nagyon pontosan behatárolni a helyet. – Ott a parti kanyarnál – mondta. – A Sheridan Roadon, a Washington Park oldalánál. Ilyet még életemben nem láttam, legalábbis itt, Wilmette-ben nem. Milosevic és Brogan kimentek megnézni a kocsit. Követték a rendőr fényes járőrkocsiját. Elvezette őket a szóban forgó helyre. De nem egy személyautót találtak ott. Hanem egy kis furgont, egy tízéves Dodge-ot. Rendszámtábla nem volt rajta. Leöntötték benzinnel, és szinte teljesen kiégett. – Tegnap történt – mondta a rendőr. – Úgy reggel fél nyolc körül jelentették be. Az ingázók telefonáltak, akik munkába menet vették észre. A rendőr tett egy kört a roncs körül, és alaposan szemügyre vette. – Nem helybéli – jegyezte meg. – Legalábbis arra tippelek. – Miből gondolja? – kérdezte Milosevic. – Ez a tragacs tízéves, igaz? – felelte a pasas. – Errefelé nincs túl sok teherautó, és ami van, azt is csak hobbiból tartják. Fényes, nagy V8-asokat. Egy ilyen régi tragaccsal senki nem parkolna itt le a háza előtt. – És a kertészek? – kérdezte Brogan. – A medencekarbantartók még a hasonlók? – De miért égetnék el? – kérdezett vissza a rendőr. – Ha le akarnák cserélni, egy új árába beszámíttatnák, nem igaz? Egy üzleti eszközt senki sem éget el. Milosevic végiggondolta, majd bólintott. – Oké – szólalt meg. – Átvesszük az ügyet. Szövetségi nyomozás. Amint tudunk, küldünk érte valakit. Addig maga őrizze. De az isten szerelmére, nehogy a közelébe engedjen valakit. – Miért? – kérdezte a zsaru. Milosevic úgy nézett rá, mint egy idiótára. – Mert ez az emberrablók autója – felelte. – itt hagyták, és lecserélték a Lexusra. A wilmette-i rendőr rápillantott Milosevic izgatott arcára, majd a kiégett roncsra. Egy pillanatig eltűnődött, hogyan fértek el négyen a Dodge utasterében. De inkább nem mondott semmit. Nem akarta még nevetségesebbé tenni magát. Inkább csak bólintott.

17. fejezet

Holly felült a matracon, állát a térdére hajtva, sérült lábát kinyújtóztatva. Reacher mellette ült, előrehajolva, nyugtalanul, egyik kezével az autó zötyögését csillapítva, másikkal a hajába túrva. – És az anyjával mi a helyzet? – kérdezte Reacher. – A maga apja ismert ember volt? – kérdezett vissza Holly. Reacher megrázta a fejét. – Nemigen – felelte. – Maximum az egységénél szolgáló fickók ismerték. – Akkor maga nem tudja, milyen érzés ez – folytatta a lány. – Minden, amit tesz, az apja miatt történik. Az iskolában mindenből kitűnő voltam, aztán elvégeztem a Yale-t és a Harvardot, beálltam a Wall Streetre, de nem én értem el mindezt, hanem valaki más, akit történetesen Johnson tábornok lányának hívnak. Az FBI-nál ugyanez volt a helyzet. Mindenki azt feltételezte, hogy az apám miatt kerültem be, és amióta csak beálltam, a kollégáim fele különösen kedvesen bánik velem, míg a másik felük különösen durván, csak hogy kimutassák, mennyire bosszantja őket a dolog. Reacher bólintott. Végiggondolta a dolgot. Ő világéletében többet ért el az apjánál. A megszokott módon haladt előre. És hamar lepipálta az apját. De ismert olyanokat, akiknek nagy emberek voltak a szülei. Hős katonák fiai. Vagy éppen unokái. Akármilyen eszesnek is születtek, mindig a híres, rokon árnyékában maradtak. – Megértem, milyen nehéz magának – mondta –, és az élete hátralevő részében nem muszáj tudomást vennie erről, de a jelen helyzetben kénytelen számításba venni. Mert így már egészen másképp fest a dolog. Holly bólintott. Kimerülten felsóhajtott. Reacher rápillantott a félhomályban. – Mióta sejti, hogy az apja miatt van itt? – kérdezte. Holly vállat vont. – Azt hiszem, azonnal rájöttem – mondta. – Ahogy mondtam, megszokásból mindig mindenki azt feltételezi, hogy az apám miatt történik minden. Engem is beleértve. – Azért kösz, hogy csak most mondta el – dörmögte Reacher. A lány erre nem válaszolt. Mindketten hallgatásba burkolóztak. Fojtogató volt a levegő, s a forróság még a szűnni nem akaró zajjal is vegyült. A sötét, a forróság és zaj olyan volt, mint valami sűrű leves a jármű belsejében. Reacher úgy érezte, mintha fulladozna benne. De leginkább a bizonytalanság tette. Számtalanszor utazott már harminc órát megállás nélkül kisgépek fedélzetén, ennél sokkal rosszabb körülmények között. Itt inkább az óriási bizonytalanság nyugtalanította. – Az anyjáról még nem mesélt – faggatta tovább Hollyt. A lány megrázta a fejét. – Ő már meghalt – mondta. – Húszéves koromban. Valami egészen ritka rákja volt. – Igazán sajnálom – mondta Reacher. Aztán nyugtalan szünetet tartott. – Testvérei vannak? A lány újra megrázta a fejét. – Egyke vagyok – mondta. A férfi tétován bólintott. – Ettől féltem – jegyezte meg. – Valahol azt reméltem, talán másról van szó, talán az anyja bíró, vagy hogy van egy testvére, aki politikus, vagy valami ilyesmi. – Felejtse el – mondta Holly. – Egyetlen gyerek vagyok. Ketten vagyunk az apámmal. És ez az egész az apám miatt történik. – De mégis mi lehet? – kérdezte Reacher. – Mi az ördögre megy itt ki a játék? Talán a váltságdíjra? Aligha. A maga apja lehet, hogy nagyágyú, de mégiscsak egy katona, aki végigjárta a hadsereg fizetési ranglétráját Talán gyorsabban, mint az átlag, de jól ismerem, milyen fizetések vannak a hadseregnél. Tizenhárom évig én is abból éltem. Engem nem tett gazdaggá, és az apját sem fogja azzá tenni. Legalábbis nem elég gazdaggá ahhoz, hogy valaki váltságdíjat követeljen tőle. Ha egy elrabolt lányért váltságdíjat akarnának, akkor még vagy egymillióan állnak maga előtt csak Chicagóban. Holly bólintott. – Itt valami másról van szó – mondta. – Az apám kétmillió emberért és évi kétszázmilliárd dollárért Felel. Ez azért elég nagy pozíció, nem gondolja? Reacher csak a fejét rázta. – Nem – jelentette ki. – Épp ez a probléma. Nem látom át, mire megy ki ez az egész. Hirtelen letérdelt, és négykézláb előre mászott a matracon. – Mi a fenét csinál? – kérdezte Holly. – Beszélnünk kell velük – felelte. – Még mielőtt odaérnénk a célállomásra. Felemelte vaskos öklét, és dörömbölni kezdett a válaszfalon. Amilyen erősen csak tudott. Közvetlenül azon a ponton, ahol a sofőrülést vélte. Addig dörömbölt, amíg el nem érte, amit akart. Eltartott egy kis ideig, jó néhány percig. Belefájdult az ökle. De a jármű végül kiállt az autópályáról, és lassítani kezdett. Reacher érezte, ahogy az első kerekek sódert érnek. Aztán hirtelen lefékeztek. A fékezés lendülete odalökte a válaszfalhoz. Holly néhány lábbal arrébb gurult a matracon. Felszisszent a fájdalomtól, ahogy a térde a mozdulattól kifordult. – Letértek az autópályáról – állapította meg Reacher. – A nagy büdös semmi közepén. – óriási hibát követ el, Reacher – figyelmeztette Holly. A férfi vállat vont, majd a kezénél fogva felültette a válaszfal elé. Azután előrecsúszott, és elhelyezkedett a lány és a hátsó ajtó között Hallotta, hogy a három pasas kiszáll a kocsiból. Ajtócsapódás. Lépések zaja a sóderon. Ketten jobbról, egy pedig balról közelítette meg a hátsó ajtót Hallotta, ahogy a kulcsot beleteszik a zárba. Elfordult a kilincs. A bal oldali hátsó ajtó kétujjnyira kinyílt. Az első dolog, amit a résen bedugtak, a vadászpuska csöve volt. Mögötte Reacher megpillantotta az égbolt egy semmitmondó sávját Világos kékség, kis fehér felhőkkel tarkítva. A földgolyón bárhol lehetnének. Másodiknak a Glock 17-est dugták be az ajtón. Egy csukló és egy pamuting hajtókája követte. A Glock rezzenéstelenül állt. Loder tartotta. – Ajánlom, hogy jó okod legyen, ribanc – kiáltott be! Ellenséges, feszült hang. – Beszélnünk kell – szólt vissza Reacher. A szűk résen megjelent a második Glock csöve. Enyhén reszketett– Miről, seggfej? – kérdezte Loder. Reacher érezte a pasas hangjában a feszültséget, és figyelte, hogyan cikázik ide-oda a második Glock csöve. – Ez így nem fog menni, emberek – szólalt meg. – Bárki is bízta meg magukat ezzel a feladattal, nem gondolkozik logikusan. Talán úgy gondolta, okos dolgot tesz, pedig hibás az elmélete. Ezzel semmit sem fognak elérni. Csak iszonyatos nagy bajba keverik magukat. Csönd volt. Csupán egy pillanatig. De az is elég volt arra, hogy Reacher megállapítsa, Hollynak igaza volt. Elég arra, hogy tudja, óriási hibát követett el. A rezzenéstelen Glock eltűnt előlük. A vadászpuska megmozdult, mintha gazdát cserélt volna. Reacher előrevetődött, és a hasára nyomta Hollyt a matracon. A vadászpuska csöve felfelé irányult. Reacher hallott egy kis kattanást, majd egy hatalmas dörrenést. A vadászpuska belelőtt a tetőbe. Hatalmas erővel. A fém felületén ezernyi aprócska lyuk keletkezett. Ezernyi aprócska kék fényfolt. Az elküldött lövés hangja visszaverődött az autó belsejében, olyan hanggal, mint a záporeső. Aztán a hang elnémult, pillanatnyi süketséget hagyva maga után. Reacher érezte az ajtó csapódását. A vékony fénycsík eltűnt. Érezte, ahogy a jármű megremeg, mikor a három férfi visszamászott a Volán mögé. Aztán rázkódva felbúgott a dízelmotor. Végül elindultak előre, s egy balkanyar után újra visszatértek az autópályára.

Miután Reacher hallása visszatért, az első dolog, amire figyelmes lett, a tető lyukain keresztül süvítő levegő hangja volt. A zaj egyre erősödött, ahogy gyorsítottak. Száz sípoló lyukacska, néhány félhang eltéréssel sivítva, egymást túlkiabálva, mint egy tébolyult madárdal. – Őrült – jegyezte meg Holly. – Kicsoda, én vagy ők? – kérdezte Reacher. Aztán egy fejbólintással elnézést kért. Holly visszabólintott, majd feltápászkodott ülő helyzetbe. Mindkét kezével kiegyenesítette a térdét. A tetőlyukak áteresztettek némi fényt. Elég fényt ahhoz, hogy Reacher láthassa a lány arcát. És helyesen, értelmezte a kifejezését. Egy szikrányi fájdalmat fedezett fel benne. Mintha hirtelen elvakította volna egy pillanatra. Reacher letérdelt, és lesöpörte a matracról a söréteket. Végiggurultak a fémpadlón. – Ezek után már tényleg meg kell szöknie – szólalt meg Holly. – Hamarosan végeznek magával. A hajában megcsillant néhány tincs a lyukakon átszűrődő fényben. – Komolyan mondom – erősködött – Ha jól képzett, ha nem, nem engedhetem, hogy maradjon. – Tudom – mondta Reacher. Levetett ingével egy kupacba söpörte a söréteket az ajtó mellett Aztán kiegyengette a matracokat, és visszafeküdt. Lágyan ringatózott a kocsi mozgásával. A felette lévő fényes fémtetőn esett lyukakat bámulta. Úgy festettek, mint egy távoli galaxis térképe. – Az apám bármit megtesz majd, hogy visszakapjon – mondtaHolly. Most már nehezebb volt beszélni, mint korábban. A motor zúgásához és az út morajához most már a tetőről érkező sípolás is csatlakozott. Egész zajskála. Holly lefeküdt Reacher mellé, fejét szorosan az övé mellé tette. A haja legyezőszerűen elterült, meglegyintette az arcát, majd a nyakára hullott. Kitekerte a csípőjét, és kiegyenesítette a lábát. Testük továbbra is udvariasan V-alakot öltött. De a szög kissé szűkült a korábbihoz képest. – De mégis mit tehet? – kérdezte Reacher. – Mesélje el. – Elő fognak állni valamilyen követeléssel – magyarázta Holly. – Tudja, valami ilyesmivel: ha nem teszik ezt vagy azt, baja esik a lányának. Holly lassan beszélt, és remegett a hangja. Reacher leengedte a kezét a köztük lévő űrbe, megkereste a lány kezét, és finoman megszorította. – Ennek semmi értelme – mondta. – Gondolkozzon csak. Mivel foglalkozik az apja? Hosszú távú stratégiákat valósít meg, és rövid távú készenlétért felelős. A hosszú távú stratégiákat pedig a kongresszus, az elnök és a hadügyminiszter találják ki, igaz? Tehát, ha a vezérkari főnök az útjukba áll valamiben, egyszerűen leváltják. Különösen, ha tudják, hogy még nyomás alatt is áll. – És a rövid távú készenléttel mi a helyzet? – kérdezte Holly. – Ugyanez – mondta Reacher. – Az apja csak egy bizottság elnöke. De az több, egyenrangú vezérkari főnökökből áll. A hadsereg, a tengerészgyalogság, a légvédelem és a haditengerészet Ha valamennyien eltérő véleménnyel vannak arról, amit az apja fölfelé jelent, akkor nem tarthatják sokáig titokban a dolgot. Egyszerűen csak leváltják. Tehát az apját nyugodtan kihagyhatjuk az egyenletből. Holly elfordította a fejét. Egyenesen Reacher szemébe nézett. – Biztos ebben? – kérdezte. – És mi van, ha ezek az irakiaknak dolgoznak, vagy valami hasonló? Tételezzük fel, hogy Saddam megint Kuvaitot akarja. De nem akar egy újabb Sivatagi Vihart. Ezért elraboltat, és az apám erre kitalál mindenfélét, hogy tényleg ne kerüljön sor egy újabb háborúra. Reacher vállat vont. – A válasz benne, van abban, amit mondott – jelentette ki. – Az okokat ki kellene találni. Mert az igazság az, hogy ha arra kerülne sor, újra végig tudnánk csinálni egy Sivatagi Vihart. Tehát, ha az apja tagadni kezdené ezt, mindenki tudná, hogy csak összevissza beszél, és azt is, hogy miért. Egyszerűen félretennék az útból. A katonaság kemény hely, Holly, ott nincs helye az érzelmeknek. És ha ezek a fickók ezt a stratégiát követik, akkor csak az idejüket vesztegetik. Mert nem fog működni a tervük. Holly egy hosszú pillanatig hallgatott. – Akkor talán valami bosszúról lehet szó – szólalt meg lassan. – Talán valaki meg akarja büntetni az apámat egy múltban elkövetett dologért. Lehet, hogy tényleg Irakba visznek. Talán azt akarják, hogy kérjen bocsánatot a Sivatagi Viharért. Vagy Panamáért, vagy Granadáért, vagy még egy sor dolog miatt. Reacher a hátán fekve himbálózott a zötyögő kocsiban. Érezte, ahogy a levegő beáramlik a tetőn keletkezett lyukakon. Az újdonsült ventillátor miatt az autóban most sokkal hűvösebb volt. Vagy talán a hirtelen rátört hangulata tette. – Ez elég valószínűtlen – felelte. – Meglehetősen kifinomult elemzőnek kell lennie annak, aki a vezérkari főnököt vádolja mindenért. Rajta kívül még rengeteg sokkal nyilvánvalóbb célpont létezik. Ismert, magas rangú emberek. Az elnök, a hadügyminiszter, a külügyesek, a hadiszolgálatos tábornokok. Ha Bagdad valóban nyilvános megaláztatást akar, akkor egy ismert személyiséget választana, nem egy papírtologatót a Pentagonból. – De akkor mi az ördögről lehet szó? – tűnődött Holly. Reacher újra megvonta a vállát. – Az is lehet, hogy semmiről – felelte. – Talán nem gondolták át eléggé. Éppen ez teszi őket annyira veszélyessé. Megfelelően képzettek, de buták.

A kocsi még hat órán keresztül folytatta monoton útját. Reacher számításai szerint újabb háromszázötven mérföldet tettek meg. A belső hőmérséklet némileg csökkent, de Reacher már nem próbált következtetni belőle az útirányra. A tetőn ütött lyukak belezavartak a számításba. Most már csak a logikájára hagyatkozhatott. Úgy vélte, összesen nyolcszáz mérföldnyi utat tehettek meg Chicagótól, méghozzá nem keleti irányba. Ez azonban még mindig rengeteg lehetőséget hagyott. Az óramutató járásával egy irányban fejben végigment a térképen. Lehetnek akár Georgiában, Alabamában, Mississippiben, Luisianában. Vagy éppen Texasban, Oklahomában, vagy Kansas délnyugati csücskében. Annál nyugatabbra valószínűleg nem juthattak. Reacher képzelt térképén azt a részt barna színre festették, amely hegyeket jelzett, a jármű viszont érezhetően nem mászott fel emelkedőn. Lehetnek még Nebraskában vagy Dél-Dakotában. Talán éppen most halad át a Mount Rushmore-on, életében másodszor. De az is lehet, hogy már elhagyták Minneapolist, és Észak-Dakotába tartanak. A Chicagótól nyolcszáz mérföldes kör hatalmas ívet írt le a kontinensen.

A tetőlyukakon beszűrődő fény már órák óta eltűnt, amikor az autó végre lassított, és jobbra kanyarodott. Aztán felhajtott egy kaptatón. Holly megmozdult, és elfordította a fejét. Rápillantott Reacherre. Tekintetében kérdések villantak. Reacher válaszul csak vállát vont és várt. A kocsi megállt, majd élesen jobbra fordult. Leereszkedett egy egyenes úton, aztán balra fordult, majd megint jobbra, s újra egyenesen folytatta útját, kissé lassúbb tempóban. Reacher felült, és megkereste az ingét Magára húzta. Holly is felült mellette. – Újabb rejtekhely – mondta. – Ez egy jól megtervezett akció, Reacher. Ezúttal egy lovas tanyán álltak meg. Az autó végigzötykölődött egy hosszú úton, aztán lefordult. Majd tolatni kezdett. Reacher hallotta, hogy az egyik fickó kiszáll. Becsapódott mögötte az ajtó. Betolattak egy épületbe. Reacher hallotta a falakon visszaverődő motorzajt. Holly orrát lótrágya szaga csapta meg. Aztán a motor leállt. A másik két férfi is kiszállt Reacher hallotta, amint a három pasas odamegy a hátsó ajtóhoz. A zárba kulcsot csúsztattak. Majd kinyílt az ajtó. A résen azonnal bedugták a vadászpuskát Ezúttal azonban nem felfelé mutatott a csöve. Egyenesen rájuk szegeződött. – Kifelé! – kiáltotta Loder. – Először a kurva. Egyedül. Holly megdermedt. Aztán megvonta a vállát, és odébb csúszott a matracon. Az ajtó szélesebbre tárult, két pár kéz megragadta a lányt, és kivonszolták. Az ajtóban ekkor megjelent a sofőr, és fegyverét egyenesen Reacherre célozta. Ujja szorosan a ravaszra tapadt. – Csinálj már valamit, seggfej – mondta. – Adj már valami indokot. Reacher csak mereven nézett rá. Öt hosszú percet várt. Aztán a vadászpuska hirtelen elmozdult. Megjelent mellette a Glock. Loder intett vele. Reacher lassan előrecsúszott a két puskacső felé. Loder behajolt az ajtón, és a csuklójára kattintott egy bilincset. A bilincs másik felére ráakasztott egy láncot, majd lezárta. A lánc segítségével kiráncigálta Reachert a járműből. Egy lóistállóban voltak. Az épület fából készült. Sokkal kisebb volt, mint az előző tehénpajta. És jóval régebbi. Még egy korábbi mezőgazdasági időszakból származott. Egy folyosó mentén két sorban álltak a bokszok. A kockaköves padlózatot befedte a moha. A középső folyosó elég széles volt egy lónak, de egy furgonnak már nem. A járművel az ajtóban megálltak. Reacher megpillantott egy sávot az égből a kocsi hátulja körül. Széles, sötét ég. Akárhol lehetnek. Mint egy lovat, úgy vezették végig a kockaköves folyosón. Loder tartotta a láncot. Stevie oldalról kísérte Reachert. A Glockja csöve egyenesen Reacher tarkójára szegeződött. A sofőr követte őket, erősen Reacher veséjének nyomva a vadászpuskáját. A puska minden egyes lépésnél zökkent egyet Az utolsó boksznál álltak meg, amely a legtávolabb állt az ajtótól. Hollyt a szemközti bokszba láncolták. Jobb csuklóján bilincs volt, amelynek az üres felébe befűzött láncot a boksz hátsó falára erősített vaskarikához kapcsolták. A két fegyveres fickó arrébb lépett, Loder pedig betuszkolta Reachert a bokszba. A kulccsal kinyitotta a bilincset. Átfűzte a láncot a hátsó falba erősített vaskarikán, majd visszazárta rá a bilincset. Meghúzogatta és megrázogatta, hogy biztosan zár-e. – A matracok – szólalt meg Reacher. – Hozzák ide a kocsiból a matracokat. Loder megrázta a fejét, de a sofőr elmosolyodott és bólogatni kezdett. – Oké – mondta. – Jó ötlet, seggfej. Visszament a kocsihoz, és kihúzta a duplamatracot belőle. Végigvonszolta a folyosón, majd lefektette Holly bokszában. A lábával elegyengette. – A kurva kap matracot – mondta. – Te nem kapsz. Ekkor hangos nevetésben tört ki, másik két társa pedig csatlakozott hozzá. Visszabaktattak a kocsihoz. A sofőr elállt az istálló elől, és a vaskos ajtó bezárult mögötte. Reacher hallotta, ahogy egy nehéz retesz lecsapódik a helyére, aztán egy lelakatolt lánc csörgését. Vetett egy pillantást Hollyra. Aztán a nyirkos kockakövekre meredt.

Reacher a boksz távolabbi fala mellett guggolt. Várta, hogy a három pasas megérkezzen a vacsorájukkal. Egy óra elteltével jöttek, vissza. Egy Glock meg egy vadászpuska kíséretében. És egyetlen alumínium bögrével. Stevie fogta a kezében. A sofőr elvette tőle, és átnyújtotta Hollynak. Egy pillanatig csak állt előtte, és kihívóan méregette, aztán Reacherhez fordult. Vadászpuskáját rászegezte. – A kurva kap kaját – mondta. – Te nem. Reacher nem kelt föl. Csak megvonta a vállát a félhomályban. – Ezt még túlélem valahogy – mondta. Senki sem felelt erre. Csak hang nélkül elmentek. Maguk mögött újra bezárták a vaskos faajtót. A helyére tették a reteszt, és ráláncolták a lakatot Reacher megvárta, amíg lépéseik zaja elhalkul, aztán Hollyhoz fordult. – Mi az? – kérdezte. A lány vállat vont. – Valami levesszerűség – mondta. – Vagy főzelékféle. Valamelyik a kettő közül. Kér egy kicsit? – villát adtak hozzá? – kérdezte Reacher. – Nem, kanalat – felelte a lány. – A francba – szitkozódott Reacher. – Azzal semmire sem megyünk. – Nem kér belőle? – ismételte meg a lány. – Át tudja adni? – kérdezte a férfi. Holly evett egy kicsit, majd kinyújtotta a karját. Egyik karja szorosan a lánchoz feszült, a másikkal pedig átcsúsztatta a bögrét a földön. Aztán elfordult, és a jobbik lábával lökte tovább. Reacher előrecsúszott, amennyire a lánc engedte. Lábát előretolta, s arra számított, hogy ha elég messze elér, lábbal átfoghatja a bögrét, és magához húzhatja. De a dolog reménytelen volt. Reacher hat láb és öt inch magas volt, és karja hosszabb, mint amit a szabója valaha is látott, de még így is hiányzott egy láb. Holly és Reacher egyenes vonalban nyújtóztak előre, amennyire csak engedte őket a lánc, de a bögrét Reacher még így sem érte el. – Hagyjuk – mondta a férfi. – Inkább húzza vissza, amíg még eléri. Holly lábával átfogta a bögrét, és visszahúzta. – Sajnálom – mondta. – Így viszont éhes marad. – Túlélem valahogy – felelte Reacher. – Különben is pocsék íze lehet– Az – mondta a lány. – Pocsék. Olyan, mint a kutyakaja. Reacher a sötétben átnézett a lányra. Hirtelen aggódás fogta el.

Holly bűnbánóan végignyújtózott a matracán, és halkan elaludt, Reacher azonban ébren maradt. Nem a kőpadló keménysége miatt. A padló ugyan hideg volt, nyirkos és piszkos. A kockakövek pedig átkozottul nyomták a hátát. De nem ez tartotta ébren. Valamire várt. A fejében a perceket számolgatva várt. Úgy tippelt, hogy hajnali három-négykor fog történni valami. Akkortájt, amikor az ember ellenállása a legkisebb, és a türelme is elfogy. Hosszas várakozásnak nézett elébe. Élete tizenháromezer hétszázhatvanegyedik éjszakája egyike volt a legrosszabbaknak, ébren várva, hogy történjen valami. Valami rossz. Valami, amit talán nem fog tudni megakadályozni. De meg fog történni. Ebben biztos volt. Észrevette már a jeleit. Így csak éberen várakozott, a perceket számolva. Talán három, talán négy óra. A várt rossz három óra és harmincnégy perc elteltével következett be. A névtelen sofőr visszajött az istállóba. Teljesen ébren és egyedül. Reacher hallotta a férfi halk lépteit odakintről. Aztán a lakat kattanását és a lánc csörgését. Hallotta, amint kiveszi a helyéről a hatalmas reteszt. Az istálló ajtaja kinyílt. A padlót megvilágította egy vékony holdsugár. A sofőr belépett. Reacher látta, ahogy megvillan az arca. A férfi sietve végigment a folyosón. Nem volt nála fegyver. – Figyelem – szólalt meg Reacher. – Ha nem takarodik el innen, megölöm. A fickó megállt a szemközti oldalon. Annyira azért nem volt hülye. Jóval Reacher hatósugarán kívül maradt. Tekintete végigfutott a Reacher csuklójára tett bilincsen, aztán a láncon, és végül a falba erősített vaskarikán megpihent. A férfi elmosolyodott. – Felőlem akár nézheted is – szólalt meg. – Nem bánom a közönséget. Talán még tanulsz is valami újat. Holly mocorogni kezdett, és felriadt. Felemelte a fejét, és a sötétben pislogva körbepillantott. – Mi folyik itt? – kérdezte. A sofőr hozzáfordult Reacher nem láthatta az arcát, mert elfordult. Holly arcát azonban látta. – Elszórakozunk egy kicsit, te ribanc – mondta a sofőr. – Csak te meg én, ez a seggfej barátod meg végignézheti, és tanulhat belőle. Kezét leeresztette, és kicsatolta az övét. Holly csak bámult rá. Aztán felült– Maga viccel – mondta. – Ha közelebb jön, megölöm. – Ilyesmit azért csak nem tesz – szólalt meg újra a sofőr. – Hát megtenné? Pont azzal, aki idehozta magának a matracot? Így legalább kényelmesen csinálhatjuk. Reacher felállt a bokszában. A lánca hangosan megcsörrent a néma éjszakában. – Megölöm – kiáltotta. – Ha hozzáér, halottEgyszer már elmondta, és most megismételte, amit mondott. De a pasas mintha meg se hallotta volna. Mintha süket lett volna. Reachert görcsös félelem fogta el. Ha ez a fickó nem hallgat rá, nem tehet semmit. Megrázta a láncait Hangos csörgést hallatott az éj csöndjében. De semmi hatása. A fickó nem vett róla tudomást. Ha közelebb jön, megölöm – ismételte meg Holly. A lába kissé lelassította. Kétségbeesetten igyekezett feltápászkodni. A sofőr belépett a bokszába. Felemelte az egyik lábát, és visszanyomta a matracra. Holly felsikoltott a fájdalomtól, és összegömbölyödött. – Azt teszed, amit mondok, te ribanc – közölte a sofőr. – Pontosan azt, vagy soha többé nem fogsz járni. Holly sikoltása zokogásba fulladt. A sofőr visszahúzta a lábát, és óvatosan térden rúgta a lányt, mintha egy focilabdát rugdosna az utolsó félidő vége felé. A lány újra felsikoltott. – Megöllek! – kiáltotta Reacher. A sofőr megfordult, és szembenézett vele. Szélesen elvigyorodott. – Tartsd a pofádat – mondta. – Ha még egyszer megnyikkansz, csak megnehezíted a ribancnak. Az öve kicsatolva lógott a nadrágján. Öklét összeszorítva, a csípőjére tette a kezét. Kerek arca szinte ragyogott. A haja úgy festett, mintha nemrég mosta volna meg és fésülte volna hátra. Visszafordította a fejét, és a válla fölött intézte szavait Hollyhoz. – Viselsz valamit a kosztüm alatt? – kérdezte. Holly nem válaszolt. Az istállóban csönd volt. A sofőr egész testével szembefordult vele. Reacher látta, ahogy Holly figyeli, mit csinál. – Kérdeztem valamit, ribanc – mondta. – Akarsz még egy rúgást? A lány nem felelt. Lélegzete ziháló volt. A fájdalmat próbálta leküzdeni. A sofőr lehúzta a nadrágja cipzárját. A cipzár hangos zörejjel csúszott le. A zörej azonban elvegyült három ziháló lélegzet zajában. – Látod ezt? – kérdezte. – Tudod, mi ez? – Talán – motyogta Holly. – Olyan, mint egy kis pénisz, csak még annál is kisebb. A sofőr üres tekintettel meredt rá. Aztán elborította a düh, és lábát előrelendítve berontott a bokszba. Holly kitért előle. A férfi rövid, tömzsi lába célt tévesztett, és a semmibe rúgott. A rúgás kibillentette az egyensúlyából. Holly tekintete diadalittasan összeszűkült. Visszaugrott, és egyik könyökét a sofőr hasába vágta. Jól célzott ütés volt. A férfi saját lendületét használta fel ellene, s egész súlyával nekilendült, mintha át akarná ütni a hátát. A pasasnak egy pillanatra elállt a lélegzete, és kipördült. Reacher lelkesen felkiáltott. Kicsit megkönnyebbült. Azt gondolta: „Magam sem csináltam volna jobban, kölyök”. A pasas felemelkedett. Reacher látta fájdalomtól eltorzult arcát. Holly győzedelmesen vicsorgott. Egy lábon ugrált a pasas Után. Az ágyékát célozta meg. Reacher hangosan buzdította. Holly rávetette magát támadójára. A férfi megfordult, és a combján érte az ütés. De Holly pont ezt akarta. Így a torka szabadon maradt. Reacher látta. És Holly is látta. Felkészült a végzetes fogásra. Egy ördögi csavarral letöri a fejét a helyéről. Előrelendült, de ekkor a lánca megfeszült és megállította. Keményen megfeszült a vaskarikán, és visszarántotta. Reachernek arcára fagyott a vigyor. A sofőr kisántikált a hatósugarából. Zihálva előregörnyedt, hogy összeszedje magát. Aztán kiegyenesedett, és rántott egyet az övén. Holly farkasszemet nézett vele, de csak egy keze volt szabad. A lánc feszesen állt a vaskarikán, a feszültségtől vibrálva. – Szeretem a harcos nőket – zihálta a férfi. – Így sokkal érdekesebb a dolog. De azért tartogass egy kis energiát későbbre is. Nem akarom, hogy csak ott feküdj nekem. Holly dühös pillantást vetett rá, miközben szaporán szedte a levegőt. Szinte sistergett az indulattól. De csupán egy keze volt szabad. A sofőr újra közelebb lépett, Holly pedig hatalmas ütést lendített előre. Gyors, alacsony ütést. De a férfi kivédte. A következőt pedig már nem üthette meg, mert a másik karját visszafogta a lánc. A férfi meglendítette a lábát, és a lány hasa felé rúgott. Holly kitért előle. A férfi újabb rúgást irányzott felé, de Holly közvetlenül a füle mellett megint odavágott a könyökével. De nem jó könyökkel, mert a lehetetlen pozíciója miatt nem volt benne erő. Erőtlen ütésre sikeredett. És kitérítette Hollyt az egyensúlyából. A sofőr közelebb lépett, és hasba rúgta Hollyt. A lány összecsuklott. A férfi újabb rúgást mért rá, ezúttal a térdére. Reacher hallotta, ahogy megroppan. Holly felsikoltott fájdalmában, és összeesett a matracon. A sofőr ziháló lélegzettel állt mellette. – Az előbb kérdeztem valamit – mondta. Holly halálra sápadt és reszketett. Teste vonaglott a matracon, fél karjával a lánchoz béklyózva, a fájdalomtól zihálva. Reacher látta az arcát egy beszűrődő holdsugár fényében. – Várom a választ, ribanc – szólalt meg a sofőr. Reacher újra megpillantotta a lány arcát. Megadta magát. Nem volt már képes küzdeni. – Akarsz még egy rúgást? – kérdezte a sofőr. Az istállóra újra csönd telepedett. – Várom a választ – ismételte meg a férfi. Reacher rájuk meredt, és várt. Továbbra is csönd volt. Csak három ember zihálását lehetett hallani. Aztán Holly megszólalt. – Mi volt a kérdés? – kérdezte halkan. A pasas mosolyogva nézett le rá. – Viselsz-e valamit a kosztümöd alatt? – kérdezte. Holly bólintott, de nem szólalt meg. – Jól van, és mit? – fordult újra hozzá a sofőr. – Alsóneműt – felelte a lány halkan. A férfi a füle mögé tette a kezét. – Nem hallom, ribanc – mondta. – Alsónemű van rajtam, te szemét – felelte Holly, immár hangosabban. A férfi a fejét csóválta. – Rossz az elnevezés – mondta. – Ezért egy bocsánatkéréssel tartozol. – A nagy francokat! – mondta Holly. – Kaphatsz még egy rúgást – érkezett a válasz. – A térdeden. Úgy, hogy utána nem lesz többé szükséged a mankóra, mert soha nem fogsz tudni lábra állni, te kurva. Holly elfordította a fejét. – Rajtad múlik, ribanc – erősködött a pasas. Felemelte a lábát. Holly csak bámult maga elé a matracon. – Oké, bocsánatot kérek – szólalt meg. – Sajnálom. A sofőr vidáman bólintott. – És most írd le, hogy néz ki az alsóneműd – mondta. – Nagyon részletesen. Holly vállat vont. Elfordította az arcát, és a fa válaszfalnak beszélt. – Melltartó és bugyi – mondta. – Victoria Secret. Sötét barackszínű. – Szűk és kicsi? – kérdezte a sofőr. Holly újra vállat vont, nyomorultan, mintha már előre tudná, mi a következő kérdés. – Azt hiszem – mondta. – Nem akarod megmutatni? – kérdezte a sofőr. – Nem – mondta a lány. A sofőr egy lépést előre lépett. – Akkor akarsz egy másik rúgást? – kérdezte. Holly nem szólalt meg. A pasas megint a füle mögé tette a kezét. – Nem hallom, ribanc – mondta. – Mi volt a kérdés? – motyogta Holly. – Az, hogy akarsz-e még egy rúgást. Holly megrázta a fejét. – Nem – felelte újra. – Oké – mondta a sofőr. – Mutasd meg az alsóneműd, és akkor nem rúglak meg. A férfi felemelte a lábát. Holly pedig felemelte a kezét, és a kosztümje legfelső gombjára tette. Reacher nézte, mit csinál. Összesen öt gomb volt a zakóján. Reacher remélte, hogy lassan és ritmikusan gombolja ki valamennyit. A tempó itt most létfontosságú volt. Csak lassan és ritmikusan, Holly, könyörgött némán Reacher. Mindkét kezével szorosan megfogta a láncát. Négy láb választotta el a falba vert vaskarikától. Szorosan köré fonta a kezeit. Holly kigombolta a legfelső gombot. Reacher számolni kezdett: egy. A sofőr kéjelegve figyelte. A lány keze már a következő gombon volt. Reacher még szorosabban megmarkolta a láncot. A lány kigombolta a következő gombot. Reacher tovább szám ölt: kettő. Holly keze már a harmadik gombnál járt. Reacher egyenesen szembe fordult a boksz hátsó falával, és mély lélegzetet vett. Fejét hátrafordítva, a válla felett nézett vissza. Holly kigombolta a harmadik gombot. Előbukkantak a mellei. Sötét barackszínű melltartót viselt. Szűk, csipkés melltartót. A sofőr egyik lábáról a másikra helyezte az egyensúlyát. Reacher tovább számolt: három. A tüdeje legmélyéről szedte a levegőt. Holly keze ekkor már a negyedik gombon járt. Reacher mély levegőt vett, élete szinte legmélyebb lélegzetét. Úgy szorította a láncot, hogy a kezén kifehéredtek a csontok. Holly kigombolta a negyedik gombot is. Aztán várt egy pillanatig. Végül az ötödik gomb is sorra került. A blézer szétnyílt az elején. A sofőr rábámult és halkan felkiáltott. Reacher hátrahajolt, aztán a lábát a vaskarika alá szorította. Teljes erőből nekifeszült a láncnak, kétszázhúsz fontnyi indulat állt szemben a rúgása erejével. A falból dohos fadarabkák repültek szét. A régi válaszfalak megremegtek. A karikát tartó csapszegeket egy csapásra kirántotta a falból. Reacher hátraesett a lendülettől. Feltápászkodott, miközben a lánca dühödten csapkodott és hadonászott mögötte. – Öt! – üvöltötte. , Karon ragadt a sofőrt, és berántotta a saját bokszába. A boksz hátsó falához hajította, a férfi nekicsapódott és rogyadozott, mint egy törött porcelánbaba. Előrebotorkált, mire Reacher hasba rúgta. A pasas megpördült a levegőben, aztán hason landolt a kockaköves földön. Reacher duplára fogta a láncát, és megforgatta a levegőben. Halálos pontossággal célzott a sofőr fejére, mintha valami hatalmas fémostor lenne. A vaskarika centrifugális erővel kilengett, mint egy középkori kínzófegyver. De Reacher mégis meggondolta magát. Kilendítette a láncot a célpont elől, és hagyta, hogy a kockakövön érjen célba. Aztán megragadta a sofőrt, egyik kezével a gallérját, a másikkal pedig a haját. Átemelte az egész testét Holly matracára. Belefúrta a rosszindulatú arcot a puha matracba, és megvárta, amíg megfullad. A pasas vergődött és küzdött, de Reacher hatalmas kezével csak nyomta lefelé a fejét, és türelmesen megvárta, amíg meghal.

Holly csak bámulta a holttestet, Reacher pedig mellette ült, és megpróbálta összeszedni magát. Kimerült volt, és sajgott minden porcikája attól, hogy olyan kirobbanó erővel rántotta ki a falból a vaskarikát. Úgy érezte, mintha egy egész életnyi fizikai erő távozott volna belőle egy csapásra. Egy életnyi adrenalintartalék forrongott benne. A fejében ketyegő óra felrobbant, és megállt. Fogalma sem volt, mennyi ideig ülhetett ott. Hirtelen megrázta magát, és feltápászkodott. Elvonszolta a holttestet, és kinn hagyta a folyosón, a nyitott ajtó előtt. Aztán visszament, és leguggolt Holly mellé. Az ujjait kék foltok borították a lánc kétségbeesett szorításától, de igyekezett finom mozdulatokat erőltetni rájuk. Egyenként visszagombolta Holly gombjait, egészen a legfelső gombig. A lány gyors ütemben zihált. Aztán karját a férfi nyaka köré fonta, és szorosan tartotta. A lélegzését ott érezte az ingén. Egy hosszú pillanatig így maradtak, Reacher érezte, ahogy a lányból elpárolog a méreg. Végül kibontakoztak egymás karjaiból, és leültek a matracra egymás mellé, a félhomályba meredve. A lány szembefordult Reacherrel, és parányi kezét szorosan az övére tette. – Azt hiszem, most már tartozom magának – mondta. – Nem tesz semmit – felelte. – Higgye el. – Szükségem volt a segítségére – mondta halkan a lány. – Csak ámítottam magamat. Ezúttal Reacher szorította meg a lány kezét. – Nem igaz, Holly – mondta lágyan. – Időnként mindannyiunknak szüksége Van a segítségre. Emiatt ne legyen rossz érzése. Ha teljes formában lenne, legyilkolta volna ezt a disznót. Biztos vagyok benne. Még így, egy lábbal és egy kézzel is nagyon közel járt hozzá. Csak a térde miatt nem tudta megtenni. Az ilyen fajta fájdalommal szemben, nincsenek esélyei. Higgye el nekem, én is tudom, milyen ez. A bejrúti eset után egy évig alig tudtam megmoccanni. A lány halványan elmosolyodott, és megszorította Reacher kezét. A férfi fejében újra járni kezdett az óra. Közeledett a hajnal.

18. fejezet

Szerda reggel, keleti parti idő szerint hét óra húsz perckor Johnson tábornok kilépett a Pentagon épületéből. Nem viselt egyenruhát, csak egy könnyű nyári öltönyt. Jobban szeretett ilyen öltözékben mutatkozni a külvilág előtt. Washingtonban forró volt a reggel, és már párás is, a tábornok mégis gyors léptekkel indult el, karja lazán himbálózott az oldalán, fejét előreszegve, szapora lélegzettel. Észak felé indult a poros reggelen, a George Washington Boulevard-on át, végig a bal kéz felől húzódó hatalmas temető mellett, át a Lady Bird Johnson Parkon, és az Arlington Memorial hídon. Aztán az óramutató járása szerint megkerülte a Lincoln Memóriáit, elhaladt a vietnami fal előtt, és ráfordult a Constitution Avenue-ra, jobboldalt a tó, előtte a Washington Monument. Elhaladt az Amerikai Történeti Múzeum előtt, és ráfordult a 9-ik utcára. Pontosan három és fél mérföld egy csodás reggelen, egy órás gyors séta a világ egyik legszebb fővárosában, itt-ott egy-egy fotókat készítő turistacsoport, ám a tábornok mindebből mit sem vett észre, a szeme előtt az aggodalom súlyos ködfátyla lebegett. Átment a Pennsylvania Avenue-n, és a főbejáraton belépett a Hoover épületbe. Tenyerét a recepciós pultra fektette. – A vezérkari főnök érkezett az igazgató úrhoz. Keze kéttenyérnyi izzadtságnyomot hagyott a laminált felületen. Az ügynök, aki lejött érte, hogy felvezesse, észrevette őket. Johnson nem szólt semmit a liftben. Harland Webster már várta őt az irodája ajtajában. Johnson egy bólintással üdvözölte. Nem szólt semmit. Webster félreállt, és beinvitálta az irodájába. Odabenn sötét volt. A falakat mahagóni faborítás vette körbe, és a redőnyöket lehúzták. Johnson leült egy bőrfotelbe, Webster pedig megkerülte az íróasztalát. – Nem akarok az útjába állni – mondta Johnson. Rápillantott Websterre. Webster egy pillanatig próbálta megfejteni a mondat értelmét. Aztán óvatosan bólintott. – Beszélt az elnökkel? – kérdezte. Johnson bólintott. – Ugye, megérti, hogy meg kellett tennem? – kérdezte. – Hát persze – felelte Webster. – Az ilyen helyzetekben nem kell betartani a protokollt. Telefonon hívta, vagy személyesen beszéltek? – Elmentem hozzá – felelte Johnson. – Több ízben is. Több hosszú beszélgetést folytattam vele. Webster eltűnődött: szemtől szemben. Több hosszú beszélgetés. Ez rosszabb, mint amire számított, de érthető. – És? – kérdezte. Johnson vállat vont. – Az elnök azt mondta, magát bízta meg az üggyel – felelte. Webster bólintott. – Az emberrablás – magyarázta – az FBI területe, akárki legyen is az áldozat. Johnson lassan bólintott. – Ezt elfogadom – mondta. – Egyelőre. – De azért nyugtalan – mondta Webster. – Higgye el, tábornok úr, mindannyian azok vagyunk. Johnson újra bólintott. Aztán feltette a kérdést, amiért megtette ezt a három és fél mérföldet. – Van valami fejlemény? Webster vállat vont. – Már a második teljes nap is eltelt – mondta. – Ez egyáltalán nem tetszik nekem. Webster hallgatásba mélyedt. Egy emberrablásnál a második nap egyfajta küszöböt jelent. A gyors megoldás esélye eltűnik, ilyenkor kezd mindig nehezedni a helyzet. Innentől már egy hosszadalmas, követhetetlen terv szerint halad minden. Az áldozatokra leselkedő veszély megnő. Egy emberrablást legjobb az első napon megoldani. A második nap már nehezebb a feladat. És kisebbek az esélyek. – És van valami fejlemény? – ismételte meg a kérdést Johnson, Webster elfordította a tekintetét. Az emberrablók rendszerint a második napon jelentkeznek. Az FBI tapasztalata legalábbis ez volt. A második napon mindenki csalódott, hogy elszalasztottá az első és legjobb esélyt, és csak arra vár kétségbeesetten, hogy az emberrablók telefonálnak. Ha a második napon nem jelentkeznek, akkor minden esély megvan arra, hogy egyáltalán nem fognak jelentkezni. – Van valami, amit tehetek? – kérdezte Johnson. Webster bólintott. – Adhat néhány tippet – mondta. – Ki az, aki ilyen módon próbálja zsarolni? Johnson megrázta a fejét. Hétfő óta ő is folyton csak ugyanezt a kérdést tette fel magának. – Senki – felelte. – Ha van valami titok, amit rejteget, jobb, ha most elmondja. Holly kedvéért. – Tisztában vagyok vele – felelte Johnson. – De nincs semmi. Az égvilágon semmi. Webster bólintott. Elhitte, mert tudta, hogy a tábornok igazat mond. Az FBI már átnézte a tábornok egész aktáját. Vaskos dokumentum volt. Az első oldal a tábornok anyai dédszüleinek rövid életrajzával kezdődött Egy kis európai hercegségből jöttek, amely ma már nem létezett. – Gondolja, hogy Hollynak nem esik baja? – kérdezte Johnson halkan. A tábornok aktája részletesen beszámolt a felesége halálának körülményeiről. Egy meglepetésszerűen felfedezett, halálos rák mindössze hat hét alatt végzett vele. Az FBI által kért pszichiátriai vélemény megjósolta, hogy az öreg a lánya miatt nem fog összeomlani. A diagnózis helyesnek bizonyult. Ahhoz azonban nem kellett pszichiáternek születni, hogy rájöjjön valaki, hogy Holly elvesztését már nem viselné ilyen könnyedén. Webster újra bólintott, és igyekezett meggyőző hangon megszólalni. – Nem fog baja esni – mondta. – Tehát, mit tudunk eddig? – kérdezte Johnson. – Négy gyanúsított – felelte Webster. – Megtaláltuk a furgonjukat. Az elrablás előtt otthagyták valahol. Kiégették, és otthagyták. Chicagótól északra bukkantunk rá. Épp most szállítják ide, Quanticóba. Az embereink majd átnézik. – Nyomokat keresnek? – kérdezte Johnson. – Még egy kiégett kocsiban is lehetséges? Webster vállat vont. – Egy bűnjel elégetése elég ostobaság – magyarázta. – Nem igazán tűnteti el a nyomokat. Legalábbis a mi embereink elől nem. Az a furgon fog elvezetni hozzájuk. – És azután? – kérdezte Johnson. Webster megint vállat vont. – Azután elmegyünk, és visszahozzuk a lányát – felelte. – A túszkommandósok már készenlétben állnak. Ötven fős csapat, a világ legjobbjai a maguk nemében. Rajtra készen állnak. Elmegyünk Hollyért, és ellátjuk a bajukat azoknak, akik elrabolták. A sötét, néma szobára pillanatnyi csönd telepedett. – Ellátják a bajukat? – kérdezte Johnson. – Ez pontosan mit jelent? Webster körbepillantott saját irodájában, és lehalkította a hangját. Harminchat évnyi tapasztalat tette ezt vele. – Erre megvan a belső szabályzat – magyarázta. – Egy ilyen kaliberű emberrablást nem szabad kiszivárogtatni. Nem engedhetjük meg a média hozzáférését. Ha ez az ügy képernyőre kerül, az országban minden idióta ilyesmivel próbálkozna. Így hát csöndben járunk el. Néhány fegyver el fog sülni. Ilyen helyzetekben ez elkerülhetetlen. Számítok némi emberáldozatra. Johnson lassan bólintott. – És ki fogja kivégezni őket? – kérdezte bizonytalanul. Webster tekintete közömbös maradt Az FBI pszichiátereitől tudta, hogy a vérbosszú előrevetítése segít abban, hogy az ember megőrizze az önkontrollját, különösén a tervezett akciókhoz szokott emberek esetében, mint például az ügynökök vagy a katonák. – Ez is belső szabály – mondta. – Az én szabályzatom. És ahogy az elnök említette, ebben az ügyben én felelek. Az összeégett furgont ráemelték egy alumínium lapra, és erős műanyag kötéllel rögzítették. Az O'Hare katonai repülőteréről azonnal elindult érte egy katonai helikopter, fölé repült, lefelé irányuló légáramlásával felkavarva a tó felszínét Csörlővel leengedte a láncait, majd a levegőbe emelte a furgont. Tett egy kört a tó fölött, és orrát leszegve, búgva visszarepült O'Hare felé. Rakományát egy Galaxy teherszállító gép nyitott csomagtere elé helyezte le. A repülőtéri személyzet felvontatta a gépre az alumínium platót Az árutér ajtaja bezárult, majd négy perccel később a Galaxy már taxizott. Négy perc múlva a levegőbe emelkedett, és keleti irányba, Washington felé vette útját Négy óra elteltével már a főváros felett járt, egyenesen az Andrews Légvédelmi Bázis felé tartva. Miközben a gép landolt, a levegőben már egy másik kölcsönkért katonai helikopter keringett fölötte. A Galaxy beállt a helyére, s a csörlő már tolta is kifelé a furgont. A helikopter fölé ereszkedett, és a levegőbe emelte. Nyugatra indult el vele, az I-95-ös autópálya vonalát követve Virginia felé negyven mérföldet tett meg, egyenesen Quanticóig. A helikopter finoman landolt az aszfaltozott leszállópályán, a járműlabor mellett. Az FBI-technikusok kirohanták, fehér köpenyük csak úgy lobogott az éles légáramlásban, és behúzták az alumínium platót a görgős tolóajtón. Lecsörlőzték a kocsit a platóról, és egy hatalmas hangár közepébe húzták. Körülötte nagy körben fényszórókat állítottak fel, és meggyújtották őket. Egy pillanatra megálltak, és pontosan úgy festettek, mint egy patológus csapat, amely felkészül a boncolásra.

Johnson tábornok pontosan ugyanúgy ment vissza, ahogy jött. Végigment a 9-ik utcán, elhagyta a természettudományi, majd az amerikai történeti múzeumot, miközben ovális alakban kissé nyitott száján keresztül szedte a levegőt. Ahogy végigsétált a tó partján, elszorult a torka. Balra ráfordult a Constitution Avenue-ra, és elment egészen a vietnami emlékfalig. Ott aztán megállt. Mint mindig, ezúttal is egy csoport ember állt néma, döbbent csöndben a fal előtt. A tábornok végignézett rajtuk. Aztán megnézte magát a fekete, fényes gránit tükrében. Nem lógott ki közülük. Könnyű, szürke öltönyt viselt. Az alkalomnak megfelelőt. Így csak hagyta, hogy a tükörképét elhomályosítsák a könnyek, arrébb lépett, leült a fal tövében, és hátát zokogva támasztotta a hősi halált halt katonák nevét őrző gránitfalnak.

19. fejezet

Reacher feltekerte a csuklóján fityegő láncot, és kiosont az istállóból a hajnal előtti szürkületbe. Húsz lépést megtett, aztán megállt. Szabadság. Körülötte lágy volt és végtelen az éjszakai levegő, végre szabad volt. De nem tudta, hogy hol van. Az istálló egymagában álldogált, ötvenyardnyira elszigetelve néhány hasonlóan régi épülettől. Távolabb egy házat látott, néhány kisebb épületet, meg egy nyitott garázst, benne egy új furgonnal. A furgon mellett egy traktor állt. A traktor mellett pedig kísértetiesen ott fehérlett a kocsijuk. Reacher végigment a köves úton a garázsig. A jármű első ajtaja zárva volt. Akárcsak a hátsók. Visszarohant az istállóba, és átkutatta a halott sofőr zsebeit Az istálló lakatkulcsán kívül semmit sem talált nála. A slusszkulcs nem volt a zsebében. Újra visszarohant, kezében fogva a vastag láncköteget, nehogy zajt csapjon, elfutott a traktor mellett, és szemügyre vette a házat. Körüljárta minden oldalról. Az első ajtó szorosan zárva volt. A hátsó ajtót is zárva találta. Mögötte pedig egy kutya volt. Reacher hallotta, amint álmában megmozdul. Hallotta a halk, álmos morgást. Gyorsan elment onnan. Félúton az istálló felé megállt az úton, és körbepillantott. Tekintetét a homályos horizontra irányította, és teljes körben végigpásztázta a terepet. Egy hatalmas, üres pusztaságon voltak. Végtelenül sík terep, rajta egyetlen kiemelkedés sincs. Orrát megcsapta az itt termesztett növények párás, éjszakai szaga. Kelet felől halványan hajnalodott. Reacher megvonta a vállát, és visszafutott az istállóba. Holly könyökére támaszkodva feküdt, és kérdő pillantást vetett rá. – Van egy kis probléma – mondta Reacher. – A bilincsek kulcsai a házban vannak. A slusszkulccsal együtt. Nem tudok bemenni értük, mert a házat egy kutya őrzi. Mindenkit felugatna. És odabenn többen vannak kettőnél. Valami farmon lehetünk. Láttam egy furgont meg egy traktort is. Lehet, hogy akár négy-öt fegyveres is alszik odabenn. Ha a kutya ugatni kezd, akkor nekem végem. Ráadásul majdnem kivilágosodott. – Ez tényleg probléma – mondta Holly. – Hát igen – felelte Reacher. – A járművet nem tudjuk megszerezni, lábon pedig nem szökhetünk, mert maga meg van láncolva, és nem tudna sokáig gyalogolni ilyen lábbal. – Hol lehetünk? – kérdezte a lány. Reacher vállat vont. – Fogalmam sincs – felelte. – Ki akarok nézni – mondta Holly. – Elegem van ebből a bezártságból. Le tudja venni rólam ezt a láncot? Reacher hátrament, és szemügyre vette a falba vert vaskarikát. Valamivel erősebbnek tűnt, mint az övé. Megrázta a karikát, és azonnal tudta, hogy reménytelen. Holly tétován bólintott. – Akkor várunk – mondta. – Égy jobb alkalomra. Reacher visszasietett az egyik középső bokszba, és ellenőrizte a falakat, egész a föld közelében, ahol a legdohosabb volt, és ahol a leghosszabb deszkákat használták borításként. Kezével megkopogtatta és megrugdosta a deszkákat. Kiválasztott egy helyet, és erősen odanyomta a lábát. A deszka kissé engedett, és egy rozsdás szög mellett résnyire szétnyílt. Reacher feszegetni kezdte a rést, és egyenként felfeszített annyi deszkát, hogy egy ember kiférhessen az így keletkezett csapóajtón. Azután visszarohant a folyosóra, és a láncát a halott sofőr hasára halmozta. Nadrágzsebéből kihalászta a lakat kulcsát. A foga közé vette. Lehajolt, és a láncot a holttesttel együtt felemelte. Mindkettőt kicipelte a nyitott ajtón. Úgy huszonöt yardnyira elcipelte terhét. Távol a háztól. Aztán talpra állította a holttestet, a vállánál megtámasztva, mintha egy részeg táncpartner volna. Előrehajolt, és a vállára kapta a holttestet. Egyik kezével elkapta a láncot, és elindult a gyalogúton. Húsz percig ment. Több mint egy mérföldet. Végig a gyalogúton, a főút felé. A főúton balra fordult, ahol kihalt tájkép tárult elé. Lovas vidéken voltak. Az út mentén jobb és bal felől korláttal elkerített legelők. A végtelen sík, füves tájból még áradt az éjszaka hűvös, nyirkos levegője. A sötétben itt-ott, egy-egy fa törte meg a sík terepet. Az egyenes út keskeny volt és göröngyös. Reacher az út közepén indult el. Kis idő múlva letért a füves padkára, és talált egy gödröt. A gödör a legelő korlátja mentén volt. Vállán a halott sofőrrel háromszázhatvan fokos szögben körbefordult. Semmit sem látott. Több mint egy mérföldnyire járt a farmtól, és a következő tanya vagy százmérföldnyire is lehetett onnan. Lehajolt, és a holttestet a gödörbe ejtette. A nehéz test tompa puffanással zuhant a puha fűbe, arccal a sárba. Reacher sarkon fordult, és futva tette meg a farmra visszavezető mérföldet. Az égen halványan pislákolt a hajnal. Ráfordult a göröngyös gyalogúira. A ház ablakaiban már égett a lámpa. Visszarohant az istállóhoz. Kívülről bezárta a nehéz faajtót, rátette a reteszt, és a kulccsal lelakatolta. Visszarohant a gyalogútra, és a kulcsot messze elhajította a mezőre. A szerda már ott égett a horizonton. Újabb sprint következett az istálló oldaláig, ahol megkereste az oldalfalon kifeszített rést. A láncát maga előtt tolta be. Átpréselte vállait a résen, és visszamászott az istállóba. Ezután amennyire tudta, visszatolta a deszkákat a helyükre. A folyosón zihálva megállt, és kifújta magát. – Mindent elintéztem – közölte. – Soha nem fogják megtalálni. Felvette a földről az alumíniumbögrét, amelynek az alján még maradt némi hideg leves. Aztán a bokszában kotorászva megkereste a csavarokat. Összegyűjtött annyi faforgácsot, amennyit csak talált. Meglötyögtette őket a hideg levesben, aztán visszagyömöszölte a megtépázott csavarlyukak helyére. Átment Holly bokszába, és visszatette a bögrét a földre. A kanalat megtartotta. Ezzel nyomkodta vissza a falba a ragacsos faforgácsba ágyazott csavarokat. Úgy intézte, hogy a lánc nagy része a földön feküdjön, ne húzza teljes súlyával a sebtében rögzített vaskarikát. Visszacsúsztatta a kanalat Hollynak. A lány egy kézzel elkapta, és visszatette a bögrébe. Ezután Reacher lehajolt, és hallgatózni kezdett a falon. A kutyát már kiengedték. Hallotta, ahogy az istálló körül szaglászik. Aztán emberi hangokat hallott. Majd lépések zaját. A léptek futva érkeztek az istálló ajtajáig. Valaki megrázta a reteszt. Aztán elment. Reacher hangos kiáltásokat hallott. Egy nevet kiáltoztak újra és újra. Az istálló ajtaján lévő repedéseken már beszűrődött a reggeli napfény. Az épület deszkafalai megreccsentek, ahogy a nap előbukkant a horizonton, és átmelegítette őket. A futó lépések ekkor visszaértek az istállóhoz. Csikordult a lakat, és lehullott a lánc. A keresztfa tompa puffanással esett a földre. Kitárult az ajtó, és belépett rajta Loder. Egyik kezében a Glockot tartotta, arcán pedig nyugtalanság ült. Megállt az ajtóban. Tekintete cikázva járt Reacher és Holly között. Az arcára kiülő nyugtalanságba harag vegyült. A szemébe megvillant valami furcsa, hideg fény. Aztán hamarosan megjelent mögötte az izgága társa, Stevie. Kezében a sofőr vadászpuskáját tartotta. És mosolygott. Ellépett Loder mellett, és végigrohant a bokszok közötti kövezett folyosón. Felemelte a vadászpuskát és Reacherre szegezte. Loder elindult utána. Stevie megropogtatott egy tár lövedéket. Reacher egy lépéssel balra húzódott, hogy mögötte ne látszódjon a vaskarika. – Mi a probléma? – kérdezte. – Az, hogy egy seggfej vagy – felelte Loder. – Változott a helyzet. Egy emberünk hiányzik. Így közületek is egy fölösleges. Reacher a földre vetette magát, amikor Stevie meghúzta a ravaszt. Hasra érkezett, és előrekúszott, miközben a vadászpuska eldördült, és szétlőtte az egész bokszot. A levegő azonnal megtelt faforgáccsal és puskaporszaggal. A vaskarikát tartó deszka kidőlt, és a lánc csörögve hullott a földre. Reacher előbbre kúszott és felnézett. Stevie függőlegesbe emelte a vadászpuskát, és újabb tárat húzott fel. Leengedte a csövet és célzott. – Várjon! – kiáltotta Holly. Stevie vetett egy pillantást felé. Lehetetlen volt nem észrevenni. – Ne legyen ennyire ostoba – kiáltotta a lány. – Mi a fenét csinál? Erre most nincs idő. Erre már Loder is a lány felé fordult. – Meglépett, ugye? Ugye, ez történt a sofőrrel? Kiszállt, és meglépett. De ezért maguknak is minél hamarabb indulniuk kell. Nincs idő ilyesmire. Loder csak bámult rá. – Egyelőre még előnyben vannak – folytatta Holly izgatottan. – De ha lelövik ezt a fickót, akkor fél óra múlva a nyakukon lesznek a helyi zsaruk. Indulniuk kell. Reacher alig hitt a fülének. Holly remekül beszélt. Minden figyelmet magára irányított. Megmentette az életét. – Maguk is ketten, mi is ketten – folytatta Holly türelmetlenül. – Valahogy csak megbirkóznak vele, nem? A felelet néma csönd volt. A levegőben por kavargott. Aztán Loder hátralépett, mindkettőjüket fedezve automata fegyverével. Reacher látta a csalódást Stevie arcán. Lassan felállt, és kihúzta a láncot a romok közül. A vaskarika kiesett a porrá lőtt deszkából, és hangos csörömpöléssel landolt a kövön. – A ribancnak igaza van – mondta Loder. – Elbírunk veletek. Odabiccentett Stevie-nek, aki elrohant az ajtóhoz, miközben Loder visszafordult, előhúzta a kulcsát, és kinyitotta Holly bilincsét. A bilincset a matracra dobta. A lánc súlya visszarántotta a falhoz. Lecsúszott a matrac szélén, és fémes csörgéssel a kőre esett. – Indulás, seggfej, de villámgyorsan – szólalt meg Loder –, még mielőtt meggondolnám magam. Reacher a kezébe tekerte a láncát. Lehajolt, és a karjába emelte Hollyt. Hallották, hogy beindul a motor. A jármű befarolt az istálló elé, és hirtelen fékezéssel megállt. Reacher elrohant Hollyval az autóig, és lefektette az utastérben. Aztán bemászott utána. Loder becsapta az ajtókat, és sötétségbe burkolta őket.

Azt hiszem, most már én is tartozom magának. Holly csak legyintett. Zavart kézmozdulattal. Reacher farkasszemet nézett vele. Tetszett neki ez a lány. Tetszett neki az arca. Csak nézte mereven. Eszébe jutott, milyen fehér volt, és milyen undor ült ki rá, amikor a sofőr kikezdett vele. Maga előtt látta a sofőr kéjsóvár szeme előtt domborodó melleit. Aztán a kép hirtelen átváltott Stevie-re, ahogy rálő, miközben ő a falhoz láncolva áll. És eszébe jutottak Loder szavai: változott a helyzet. Minden megváltozott. Reacher is megváltozott. Ahogy feküdt a matracon, hirtelen minden porcikáját átjárta egy rég nem érzett indulat. A hideg és kérlelhetetlen harag. És a leküzdhetetlen. Az emberrablók hibát követtek el. Eddig csak néző volt, de most már ellenség. Óriási hiba. Ellenfelei betörtek egy tiltott ajtót, és nem tudhatták, mi áll mögötte. És ahogy Reacher ott feküdt a matracon, magában érezte egy időzített pokolgép ketyegését, amelyet mélyen az ellenség területén rejtett el. Hullámokban járta át a harag – élvezettel ízlelgette, majd elraktározta. A kocsiban csak egy mindössze három láb széles matrac maradt. És Stevie vadul vezetett. Reacher és Holly egymáshoz préselődve feküdtek a csomagtérben. Reacher bal csuklóján még mindig ott volt a bilincshez erősített lánc. Jobbját Holly válla köré fonta. Szorosan magához vonta. A kelleténél sokkal szorosabban. – Milyen messze lehetünk? – kérdezte a lány. – Ma este sötétedés előtt ott leszünk – válaszolta Reacher halkan. – Nem hozták magukkal a másik láncot. Tehát nem állunk meg többet éjszakára. Holly egy darabig hallgatott. – Nem is tudom, hogy ennek örüljek-e vagy sem – szólalt meg. – Elegem van ebből a zötykölődésből, de nem biztos, hogy szeretnék megérkezni oda, ahová visznek. Reacher bólintott. – Az esélyeink erősen lecsökkentek – magyarázta. – Alapszabály, hogy menet közben kell megszökni. Azután sokkal nehezebb. A jármű mozgásából következtetni lehetett arra, hogy autópályán haladnak. De vagy a terep volt nehéz, vagy Stevie nem volt ura az autónak, mert ennek ellenére hevesen rázkódott a kocsi. A sofőr túl későn vette be a kanyarokat, és ide-oda dobálta a járművet, mintha nehezére esne sávot tartani. Hollyt egyre közelebb dobálta a lendület Reacherhez. A férfi pedig szorosan magához vonta, és tartotta. A lány ösztönösen hozzábújt. A férfi érezte, hogy tétovázik, mintha rájött volna, mennyire ösztönös a mozdulata, de mégis úgy döntött, nem húzódik el. – Hogy érzi magát? – kérdezte Holly. – Hiszen megölt egy embert. Reacher egy pillanatig hallgatott. – Nem ő volt az első – mondta. – És épp most határoztam el, hogy nem is az utolsó. Holly és Reacher egyszerre fordultak egymás felé. Az autó hevesen kibillent balra. Szájuk egy ujjnyira volt egymástól. A kocsi újra kibillent. Megcsókolták egymást. Eleinte csupán könnyű, tétovázó csóknak indult. Reacher a száján érezte az ismeretien, lágy ajkakat, megízlelte az új ízt, és átjárta egy új érzés. A csók hevesebben folytatódott. Aztán a kocsi egy sor éles kanyart vett be, ők pedig abbahagyták a csókolózást, és csak szorosan egymásba kapaszkodtak, nehogy ledobja őket a lendület a matracról a hideg fémpadlóra.

20. fejezet

Chicagóban Brogan érte el az első áttörést a nyomozásban, ő volt a harmadik, aki az elhagyott gyárudvaron elsétált a fehér festékes doboz mellett, és ő volt az első, aki rájött a doboz fontosságára. – A lopott furgon színe fehér – jelentette be. – A külsején valamilyen felirat lehetett, amit lefestettek. Csak így történhetett. Ez a festékesdoboz az ecsettel együtt itt állt, tíz lábnyira a Lexustól. Annyit tudunk, hogy a Lexus a furgon mellett állt, igaz? A festékesdoboz pedig a teherautó mellett. – Milyen fajta festék? – kérdezte McGrath. – Közönséges ablakfesték – felelte Brogan. – Negyedliteres doboz. Kétujjnyi vastag ecsettel. Még a festéküzlet árcédulája is rajta van. És az ujjlenyomatok az ecset nyelén. McGrath bólintott, majd elmosolyodott– Hát akkor munkára fel – mondta. Brogan magával vitte a számítógéppel készített fotókat a festéküzletbe, amelynek nevét az ecset nyeléről olvasta le. Zsúfolt kis magánbolt volt, kétszáz yardnyira az elhagyatott gyárudvartól. A pultnál egy idősebb, zömök asszony állt, akinek úgy vágott az agya, mint a borotva. Azonnal felismerte annak a férfinak a fotóját, akit a videokamera a Lexus volánja mögött rögzített. Elmondta, hogy a festéket és az ecsetet a sofőr vásárolta, hétfőn délelőtt tíz körül. Bizonyítékként kihúzott egy kopott fiókot, és elővette a hétfői kassza rögzítőszalagját. A szalagon ott állt, hogy a festékért hét dollár kilencvennyolc centet, az ecsetért öt dollár kilencvennyolc centet fizettek. – Készpénzben fizetett – mondta a nő. – Van itt videokamera? – érdeklődött Brogan. – Nincs – felelte az asszony. – A biztosító nem írja elő? – kérdezte Brogan. Az idős asszony csak mosolygott. – Nincs biztosításunk – felelte. Aztán lehajolt a pult mögé, és előhúzott egy vadászpuskát. – Legalábbis olyan fajta biztosításunk nincs – mondta. Brogan vetett egy pillantást a fegyverre. Szinte biztosra vette, hogy a cső mérete rövidebb az előírtnál. De most inkább nem akart vitát nyitni ilyesmiről. Fontosabb dolga is akadt– Értem – mondta. – Nos, akkor viszlát. Chicago körzetében több mint hétmillió ember él, és közel tízmillió gépjármű van a tulajdonukban, de a vasárnap és hétfő között eltelt huszonnégy órás időintervallumban csupán egyetlen fehér furgon eltűnését jelentették be. Egy fehér Ford Econoline típusú jármű volt. Egy South Side-i villanyszerelő tulajdona. A biztosító társaság előírta, hogy éjszakára ürítse ki a járművet, és zárjon mindent a műhelyébe. A furgonban hagyott tárgyakért nem vállaltak felelősséget. Ez volt a szabály. Bosszantó szabály, de hétfőn reggel, amikor a villanyszerelő kiment, hogy aznapra újra felpakolja a furgonját, a kocsi eltűnt, és a szabály kezdett értelmet nyerni előtte. A lopást bejelentette a biztosítónak és a rendőrségnek, de arra számított, hogy azután nem sokat hall felőle. Így aztán őszintén meglepte, amikor negyvennyolc órával később megjelent nála két FBI-ügynök, és sürgető kérdéseket intézett hozzá.

Tehát most már tudjuk, hogy mit keresünk – mondta McGrath. – Egy fehér Econoline-t, oldalán lefestve. A rendszám már megvan. Most már csak azt kellene tudni, hol keressük. Van valakinek ötlete? – Nos, negyvennyolc órája vannak úton – tűnődött Brogan hangosan. – Tegyük fel, hogy átlagban ötvenöt mérföldes sebességgel mennek. Akkor maximum kétezer hatszáz mérföldet tehettek már meg. Ami azt jelenti, hogy gyakorlatilag Észak-Amerikában bárhol lehetnek. – Túl pesszimista a gondolkodásod – szólt közbe Milosevic – Éjszakára biztosan megálltak. Vegyük azt, hogy hétfőn hat órát mentek, kedden talán tízet, ma meg már úgy négyet, ami összesen húsz óra, az pedig maximum ezeregyszáz mérföld. – Olyan, mintha tűt keresnénk a szénakazalban – mondta Brogan. McGrath vállat vont. – Akkor keressük meg előbb a kazalt – mondta. – Utána pedig a tűt. Vegyünk egy maximum ezerötszáz mérföldes sugarú kört. Az milyen lehetőségeket ad ki? Brogan előhúzott egy térképet az asztalon fekvő iratkupac közül. Kinyitotta annál az oldalnál, amely az egész országot egyszerre ábrázolta, az államokat színes mozaikként jelölve. Megnézte a méretarányt, és ujjával felrajzolt egy kört a térképre. – Kalifornia kivételével szinte bárhol lehetnek – közölte. – Washington állam fele, Oregon fele és Kalifornia kiesik, de azon kívül szinte bárhol járhatnak. Valahol, valahány ezer mérföldnyire innen. A szobában bénult csönd lett. – Washington állam és Chicago között hegyek vannak, igaz? – tűnődött hangosan McGrath. – Tehát feltehető, hogy még nem járnak Washington államban. Sem Oregonban. Sem Kaliforniában. Vagy Alaszkában, vagy Hawaiiban. Ezek az államok mind kiesnek, így viszont már csak negyvenöt állam maradt. Lássunk munkához. – De az is lehet, hogy Kanadába mentek – jegyezte meg Brogan. – Vagy Mexikóba, ahol hajóra vagy repülőre szálltak. Milosevic vállat vont, és kivette a kezéből a térképet. – Túl pesszimista vagy – ismételte meg. – Tű a szénakazalban – válaszolta erre Brogan.

Egy emelettel följebb az FBI technikusai alaposan megvizsgálták az ecsetet, amit Brogan behozott nekik. Az ecsetet csak egyszer használták, de a használója meglehetősen ügyetlen volt. A festék beleszáradt a sörtékbe, és ráfolyt a puha fémpántra, amely a sörtéket az ecset fa nyeléhez rögzítette. Az ecset használója festés közben a fémpánt hátuljára szorította a hüvelykujját, középső és mutatóujját pedig az elejére. Ebből arra lehetett következtetni, hogy középtermetű férfi lehetett, aki körülbelül fejmagasságban, vagy annál kicsit magasabban lévő, sima felületre festett, miközben az ecset nyele lefelé lógott. Egy Ford Econoline nyolcvan ujjnyinál egy leheletnyivel alacsonyabb volt. A kocsin lévő feliratokat a földtől legalább hetven ujjnyi magasságban helyezik el. A számítógép korábban nem tudta megsaccolni a sofőr magasságát, mert a videofelvételen ült a kocsiban, de az ecset kezeléséből következtetni lehetett, hogy legalább öt láb nyolc-kilencujjnyi magas, ahogy felnyúlt az ecsettel, és kevéssel szemmagasság fölött festett. Oldalirányú, erős ecsetvonásokkal dolgozott. Nem valószínű, hogy túl tökéletes munkát végzett. A nedves festék meglehetősen jó táptalaja az ujjlenyomatoknak, így tudták, hogy a technikusoknak nem lesz probléma ujjlenyomatokat találni. De a biztonság kedvéért minden lehetséges procedúrát végigcsináltak, a fluoroszkópiától kezdve egészen a hagyományos szürke poros eljárásig. A végeredmény három félig látható ujjlenyomat lett, egy fél hüvelykujj, meg egy mutató– és középső ujj a jobb kézről, amelyhez ráadásként még a kisujj oldalsó felének lenyomatára is rábukkantak. A nyomatokat számítógépre vitték, majd digitális úton elküldték a washingtoni Hoover épület laborjába. Az ujjlenyomatokat olyan kóddal látták el, amely maximális gyorsaságú keresést jelent a központi adatbázisban.

A quanticói laboratóriumban a kutatók két csoportra oszlottak. A leégett furgont szétszedték, és a személyzet fele a járműn keletkezett egészen apró fizikai nyomokat vizsgálta. A második csoport a jármű gyártási előéletét kutatta, igyekezve megfejteni, hol gyárthatták és hol vásárolhatták a furgont. A furgon egy Dodge márkájú, tízéves jármű volt, Detroitban gyártották. Az alvázszám és a motorház vasöntvényébe nyomott kódszám még eredeti volt rajta. A számok alapján a gyártó azonosítani tudta, hova szállították a furgont eladásra. A jármű áprilisban gördült ki a gyár kapuján, majd egy vasúti kocsiba tették, és Kaliforniába szállították. Ezután egy mojave-i autókereskedésbe került. A kereskedő májusban fizette ki a számlát, és a gyártó ezek után mát nem követte nyomon a jármű útját. A mojave-i autókereskedés két évvel később csődbement. A franchise üzlet új tulajdonosok kezébe került, így a legfrissebb adatok az ő számítógépes bázisukban voltak. A jármű tulajdonosváltás előtti sorsa már régen irattárba került. De mivel nem mindennapos dolog, hogy a sivatag szélén működő kis autókereskedéshez hívás érkezik a quanticói FBI-akadémiáról, gyors választ ígértek. Maga a kereskedelmi igazgató vállalta, hogy utánanéz az adatoknak, és visszahívja őketA furgon szinte teljesen kiégett. A finomabb nyomok mind eltűntek róla. Nem maradtak benne lemezek. A belsejében szinte semmilyen fontos nyom nem maradt. Nem volt rajta autópálya-matrica vagy alagútmatrica. A szélvédőről minden matrica leolvadt. Nem maradt más, mint sár. A technikusok levágták a hátsó futóműgondolát, az elnyűtt gumiabroncsok fölötti fémlemezt, és az egészet óvatosan átvitték az anyagelemző egységhez. Az idő minden járművön rajta hagyja az útvonal nyomát, az alul felcsapódó sár formájában. Az FBI geológusai vizsgálat alá vették ezeket a rétegeket, és megfejtették, hol rakódhattak le, vagyis honnan érkezhetett a jármű. A sarat keményre sütötték az égő kerekek. A lágy kristályok némelyike üveggé szilárdult, de a rétegek tisztán kivehetőek voltak. A külső rétegek valamivel vékonyabbak. A geológusok ebből azt szűrték le, hogy a furgon hosszú utat tett meg, az egész országot átszelve. Jó néhány évnyi kevert kavicsrészecskéket találtak fajta. A keverék jellege igen érdekesen festett. Olyan sokféle homokot találtak, hogy könnyűszerrel megállapítható volt az eredetük. A keverék alatt vastag sivatagi homokréteg feküdt. A geológusok azonnal megállapították, hogy a furgon a Mojave sivatagból indult útnak.

Negyvenöt állam valamennyi rendőrőrsén leadták az ellopott Econoline leírását és rendszámát. Az ország területén valamennyi szolgálatban lévő rendőrt értesítettek, hogy keressék a furgont, parkolóban, utakon, kiégve, elrejtve vagy elhagyatottan. Szerdán egy kis időre az a fehér Econoline volt a földkerekség leglázasabban keresett járműve. McGrath a csöndes tárgyalóban álló asztal végén ült, cigarettázott és várt. Nem volt túl optimista. Ha a furgont leparkolták vagy elrejtették, valószínűleg soha nem bukkannak rá. Túl nagy munka lett volna. Akármelyik zárt garázsban vagy épületben, vagy istállóban otthagyhatták. Ha azonban még úton van, akkor nagyobbak az esélyeik. Így McGrath életének egyik legnagyobb kérdése most az volt vajon negyvennyolc óra után megérkeztek-e már valahová, vagy még mindig úton vannak?

Az ujjlenyomat-adatbázisból kétórányi türelmes várakozás után megérkezett a válasz a névvel: Peter Wayne Bell. A három fél ujjlenyomat tökéletesen megegyezett a nyilvántartásban szereplő férfiéval. A kisujjról megmaradt lenyomatrészt a számítógép nagyon valószínűnek minősítette. – Az illető harmincéves – mondta Brogan. – A kaliforniai Mojaveben született. Kétszer ítélték el szexuális bűncselekményért. Három évvel ezelőtt kettős erőszakkal vádolták, de a tárgyaláson felmentették. Az áldozatok három hónapot kórházban töltöttek. Bélinek három barátja erősítette meg az alibijét. Az áldozatok pedig nem vállalták a szembesítést, annyira megtörtek az erőszak után. – Kedves fickó – jegyezte meg McGrath. Milosevic bólintott. – És ez tartja fogva Hollyt – mondta. – A furgonja hátuljában. McGrath erre semmit sem válaszolt. Abban a pillanatban megcsörrent a telefon. McGrath felvette, és meghallgatott egy rövid, elhadart mondatot. Amikor leült, Brogan és Milosevic látták, hogy felvirul az arca, mintha a kedvenc csapatai ugyanaznap nyertek volna baseballban, fociban, kosárlabdában és hokiban, a fia is aznap vizsgázott volna le summa cum laude eredménnyel a Harvardon, és a részvényei ára a magasba szökött volna. – Arizona! – kiáltott fel. – A kocsi Arizonában van, a US60-ason északnak tart.

Az arizonai állami rendőrség egyik járőrkocsija fedezte fel a fehér furgont, amely szabálytalanul váltogatta a sávokat a US60-ason, miközben Phoenixtől hetven mérföldre épp elhagyta Globe városát. A járőrkocsi közelebb ment, és leolvasta a rendszámot. A hátulján lattá a kék ovális Ford márkajelzést és az Econoline feliratot. Bekapcsolta a mikrofonját, és jelentést tett. Aztán megbolondult a világ, utasították, hogy bármi áron is, de kövesse a járművet. Megmondták neki, hogy hamarosan helikoptereket küldenek Phoenix-ből és Flagstaffből, Albuquerque-ből, sőt még Új Mexikóból is. Dél felől minden mozgatható egység követni fogja őket. Előttük pedig a Nemzeti Gárda eltorlaszolja az utat. Megígérték, hogy húsz percen belül több erősítést kap, mint amennyiről valaha is álmodott. Addig azonban ő Amerika legfontosabb rendőre.

A mojave-i kereskedelmi igazgató Kaliforniában egy órán belül visszahívta Quanticót. Lement az irattárba, és előásta a tíz évvel korábbi eladási adatokat, amelyet még az előző tulajdonos rögzített. A kérdéses furgont egy kendalli citromtermelőnek adták el, Mojave-től ötven mérföldre, az év májusában. A kocsi tulajdonosa az első évben visszahozta a furgont szervizelni, és műszaki ellenőrzésre, de utána soha többé nem látták. A kocsit négyéves részletre vette, és a neve Dutch Borken volt.

Fél órával később a lopott Econoline már húsz mérfölddel északabbra járt a US60-ason Arizonában, mögötte pedig hosszú, csepp alakban ötven jármű kígyózott. Fölötte öt helikopter kavarta a levegőt. Előtte, tíz mérfölddel északabbra már lezárták az autópályát, és újabb negyven jármű parkolt az út mentén, tiszta ék alakzatban. Az egész akciót az FBI phoenixi irodájából irányították. Az iroda vezetője az első helikopterben ült, és a tiszta sivatagi levegőn át az alatta robogó furgon tetejét bámulta. A szája előtt mikrofon volt, és folyamatosan beszélt. Oké, emberek – mondta –, munkára fel! Indulás! A vezér helikopter hirtelen felszállt, hogy kitérjen a másik kettő útjából, míg azok nyílegyenesen leszálltak. Közvetlenül a furgon előtt keringtek a levegőben, egészen alacsonyan, lépést tartva a jármű sebességével. Mögöttük a rendőrautók legyezőszerűen szétnyíltak az autópálya teljes szélességében, és egyszerre kapcsolták be szirénáikat és villogóikat. A harmadik helikopter süllyedni kezdett, majd hátrafelé repülve, a földtől nyolc láb magasságban, kavargó propellerrel lebegett a furgon előtt. A másodpilóta gesztikulálni kezdett a kezével, széttárt tenyerét a magasba emelte, mintha saját kezével akarná lassítani a teherautót. Aztán a szirénák elhallgattak, és felharsant a helikopter elejére erősített hatalmas hangosbeszélő. A másodpilóta dörmögő hangját groteszkül felerősítette és eltorzította a mikrofon, így még a propellerek zúgásán keresztül is jól lehetett hallani. – Szövetségi rendőrség! – harsogta a hang. – Azonnal álljon meg! Ismétlem, azonnal állítsa meg a járművet! A furgon tovább hajtott. Az előtte repülő helikopter hirtelen felemelkedett, és imbolyogva lebegett a magasban. Aztán újra leereszkedett, még közelebb a kocsi szélvédőjéhez, alig tízlábnyi távolságra lebegve előtte. – Körül van véve – üvöltötte a másodpilóta a hangosbeszélőn keresztül. – Száz rendőr követi, magukat Az utat lezártuk. Nincs más lehetőségük. Lassítson, és állítsa meg a járművet! Teljesítse a parancsot, most azonnal! A járőrkocsikon újra felharsant a sziréna, és kettő felzárkózott a kocsi mellé. A furgont teljesen körülvették. Egy hosszú pillanatig még hajtott tovább, majd lassítani kezdett. A mögötte futó eszeveszett konvoj csikorogva fékezett. A helikopterek felemelkedtek, és tartották az iramot. A furgon még jobban lelassított Mellé még több járőrkocsi zárkózott fel, azt ajtóknál és a lökhárítóknál teljesen körülvették. A furgon végre megállt. Az elöl haladó járőrkocsik kifarolva megálltak, alig néhány ujjnyira a kocsi motorháztetőjétől. Mindenhonnan rendőrtisztek ugrottak elő. Az autópályát ellepte a rendőrség. Még a helikopterek zúgásán át is tisztán hallható volt, ahogy felhúzzák a fegyvereket, és kikattintják a revolverek biztonsági zárját.

Chicagóban McGrath nem hallhatta, a vadászpuskák és revolverek kattanását, ám a phoenixi FBI-főnök üvöltését tisztán hallotta a rádión keresztül. A helikopterben használt mikrofont összekötötték a chicagói irodával, és a hang sisteregve érkezett a hosszú tölgyfa asztalra helyezett hangszóróból. Az FBI-ügynök folyamatosan beszélt, izgatott hangon, hol az embereinek adott utasításokat, hol pedig helyzetjelentést az alatta zajló jelenetről. McGrath hideg, nyirkos kézzel ült a helyén, és úgy bámult a sercegő hangszóróra, mintha valami kristálygolyó volna, ami megjósolja a jövőt. – Megálltak, megálltak – üvöltötte a helikopterben ülő ügynök. – A kocsi megállt az út közepén, és körülvettük. Ne tüzeljenek, várják meg az utasításomat! Ha nem szállnak ki, nyissák ki az ajtókat, és rángassák ki őket! Oké? Két pasasunk van elöl, két pasas, egy sofőr és egy utas, most szállnak ki a kocsiból. Már kis is szálltak, biztosítsák be őket, vegyék el a hátsó ajtó kulcsát, de vigyázzanak, mert még ketten hátul vannak velük. Oké, most hátramennek, az ajtó zárva van, megpróbáljuk a kulccsal. Tudja, hogy ennek a furgonnak az oldalán még mindig látszik a felirat? Még ott van rajta a felirat! Az áll rajta, hogy Bright Spark Electrics. Hát nem azt mondták, hogy le lett festve? Mégsem festették át? Chicagóban halálos csönd telepedett a harmadik emeleti tárgyalóra. McGrath arca elfehéredett. Milosevic ránézett. Brogan közben higgadtan bámult ki az ablakon. – És miért tart észak felé? – kérdezte McGrath. – Visszajön Chicagóba? A hangszóró tovább recsegett. A három férfi újra odafordult. Feszült figyelemmel hallgatták. Hallották az üvöltő hangon túli propellerbúgást. – Kinyitottuk a hátsó ajtót – mondta a hang. – Az ajtók most már nyitva vannak, most bemegyünk, de közben kiszállnak az utasok. Mi az ördög folyik itt? Van itt vagy húsz ember. Özönlenek ki a csomagtérből. Még mindig jönnek. Van itt vagy húsz-harminc ember. Mi a fene folyik itt? A férfi hangja elnémult. Nyilván a terepen dolgozók jelentését hallgatta. McGrath, Brogan és Milosevic némán meredtek a sistergő hangszóróra. Egy hosszú pillanatig nem szólalt meg. Az FBI-ügynök hangos lélegzése és a helikopterpropellerek bugásán kívül semmi más nem jött át rajta. Aztán újra megszólalt a hang. – A francba! – mondta. – A francba, Chicago, ott vannak? v Hallanak? Tudják, hogy mi történt? Tudják, mire vezényeltek itt ki minket? Egy rakás illegális bevándorlót kaptunk el. Körülbelül harminc mexikóit. Nemrég szedték fel őket a határon. Útban voltak Chicago felé. Azt mondják, ott munkát ígértek nekik.

21. fejezet

A fehér Econoline tovább száguldott. Sokkal gyorsabban hajtott, mint azelőtt. De most már újra sík terepen haladtak. Bevette az utolsó éles kanyart is, majd egyenletes gyorsasággal haladt tovább. A nagyobb sebesség és a tetőn ütött lyukakon áramló levegő sípolása miatt most nagyobb volt a zaj, mint korábban. Reacher és Holly szorosan egymás mellett feküdtek a három láb széles matracon. A hátukon feküdtek, a tetőlyukakat bámulva. Minden egyes lyuk egy-egy fényes pont volt. Nem kék, csak egy színtelen fényes pont. Csak egy fényes pont a sötétségben. Mint valami matematikai tétel. A sötét fémlemezen szikrázó fényesség. A fény a sötétség ellentéte. A sötétség a fény hiánya. Pozitív és negatív. Ott fönn, a tetőn mindkét pólus képviseltette, magát. – Látni akarom az eget – szólalt meg Holly. A furgonban meleg volt. Nem olyan forróság, mint amilyen az első másfél nap alatt végigkísérte őket. A fütyülő légáram megoldotta a problémát. Az átáramló levegő kellemes hőmérsékletet biztosított. De annyira azért meleg volt, hogy Reacher levegye az ingét. Összecsavarta, és a feje alá tette. – Az egész eget látni akarom – ismételte meg Holly. – Nem csak kis darabkáit. Reacher nem válaszolt. A lyukakat számolta a tetőn. – Hány óra van? – kérdezte Holly. – Száztizenhárom – mormolta Reacher. Holly felé fordította a fejét. – Micsoda? – kérdezte. – A tetőn száztizenhárom lyuk van – felelte a férfi. – Nagyszerű – mondta Holly. – És hány óra van? – Középső zónaidő szerint három harminc – közölte Reacher. Holly közelebb bújt hozzá. Súlyát áthelyezte az oldalára. Fejét a férfi jobb vállán pihentette. Lába az ő lábán pihent. Reacher combja a lány combjai közé ékelődött. – És szerda, ugye? – kérdezte Holly. – Igen, szerda – felelte Reacher. Kevés nő volt eddig fizikailag ilyen közel hozzá, mint Holly. A lány teste ruganyos volt és karcsú. Izmos, de mégis puha. Fiatal. Illatos. Reacher együtt lebegett vele, és élvezte, ahogy elvész benne. Még lélegezni se bírt rendesen. De nem áltatta magát a lány szándékait illetően. Hollyt nem zavarta ugyan ez az állapot, de csupán azért feküdt ilyen közel hozzá, hogy fájós térdét pihentesse, és nehogy leguruljon a matracról. – Ötvenegy óra – szólalt meg a lány. – Ötvenegy órája nem láttam az eget. A száztizenhárom egy prímszám. Az egyen és saját magán kívül nem osztható más számmal. A száztizenkettő viszont már megkapható, ha ötvenhatot megszorzunk kettővel, vagy huszonnyolcat néggyel, vagy tizennégyet nyolccal. És száztizennégyet kapunk, ha ötvenhetet megszorzunk kettővel, vagy tizenkilencet hattal, vagy harmincnyolcat hárommal. De a száztizenhárom prímszám. Nincsenek szorzói. Száztizenhármat csak úgy kaphatunk, ha a száztizenhármat megszorozzuk eggyel. Vagy ha egy géppuskát elsütünk egy furgon csomagterében. – Reacher, én kezdek aggódni – szólalt meg Holly, Ötvenegy óra. Az ötvenegy nem prímszám. Megkaphatjuk, ha tizenhetet megszorzunk hárommal. Háromszor tíz az harminc, háromszor hét az huszonegy, és harminc meg huszonegy az ötvenegy. Nem prímszám. Az ötvenegynek vannak osztói. Reacher felemelte a jobb csuklójára erősített láncot, és mindkét karjával szorosan magához vonta Hollyt. – Minden rendben lesz – nyugtatta a lányt. – Nem fognak bántani. Váltságdíjként tartanak fogva. Úgyhogy életben kell tartaniuk. Érezte, ahogy Holly megremeg a vállán. Csak alig észrevehetően, de mégis határozottan. – Én nem magam miatt aggódom – mondta a lány –, hanem miattad. Érted miféle váltságdíjat fognak követeReacher nem szólt semmit. Nem tudott mit válaszolni erre. A lány még közelebb bújt. Érezte a szempillája rebbenését a bőrén, amikor pislogott. A furgon tovább száguldott, a kelleténél sokkal gyorsabban. Reacher szinte látta, ahogy a sofőr padlóig nyomja a gázpedált. – Ezért kezdek kicsit aggódni – folytatta a lány. – Te vigyázol rám – mondta Reacher –, én pedig vigyázok rád. – Én nem kérlek ilyesmire – felelte Holly. – Tudom – mondta Reacher. – Nincs szükségem a segítségedre – szólalt meg Holly. – Nem akadályozhatsz még benne – felelte a férfi. – Most már én is nyákig benne vagyok. A – dolog így alakult. Nemrég kis híján lelőttek. Nekem, pedig van egy alapszabályom, Holly. Nem hagyom, hogy bárki is szórakozzon velem. Igyekszem türelmes lenni. Egyszer volt egy tanárom, még általános iskolában. Talán a Fülöp-szigeteken éltünk akkor, mert emlékszem, mindig hatalmas, fehér kalapot viselt. Mindenesetre, valami forró éghajlaton lehetett. Én mindig kétszer akkora voltam, mint a többi gyerek, és a tanárnőm azt tanácsolta, számolj el tízig, mielőtt feldühödnél, Reacher. De most már tíz után járok. Jóval utána. Úgyhogy jobb, ha szembe nézel vele, hogy, ha törik, ha szakad, mind a ketten nyakig benne vagyunk. Egy darabig hallgattak. A furgon tovább száguldott. – Reacher? – szólalt meg Holly. – Tessék – felelte Reacher. – Ölelj át – kérte a lány. – Hiszen éppen azt teszem – felelte a férfi. Reacher lágyan magához szorította, mindkét karját köré fonva. A lány még közelebb bújt. – Reacher? – szólalt meg újra Holly. – Tessék – válaszolt a férfi. – Nem akarsz még egyszer megcsókolni? – kérdezte. – Attól sokkal jobban érzem magam. Reacher elfordította a fejét, és rámosolygott a sötétben. – Bennem sem tesz túl sok kárt – felelte.

Nyolc óra, körülbelül hatvanöt, hetven mérföldes sebességgel óránként. Az annyi, mint ötszáz-ötszázötven mérföld. Ennyi utat tettek meg eddig. Reacher legalábbis így saccolta. És ez alapján kezdte gyanítani, merre járhatnak. – Olyan területen járunk, ahol eltörölték a sebességkorlátozást – mondta. Holly megmozdult és ásított egyet. – Hogy mondod? – kérdezte. – Elég gyorsan mentünk – tűnődött hangosan Reacher. – Órák óta megyünk, legalább hetven mérföldes sebességgel. Loder alapos fickó. Nem engedné, hogy Stevie ilyen gyorsan hajtson, ha azt kockáztatnák, hogy megállítják őket az úton. Tehát olyan helyen járunk, ahol nincs sebességkorlátozás, vagy magasabb a megengedett sebesség, mint máshol. Milyen államok jöhetnek szóba? Holly vállat vont. – Nem is tudom – mondta. – Legfőképpen a nyugati államok, azt hiszem. Reacher bólintott. Fejben végigment a térképén. Nem kelét felé mentünk – mondta. – Ennyit már korábban is megállapítottunk. Tehát most lehetünk Texasban, Új-Mexikóban, Coloradóban, Wyomingban vagy Montanában. De az is lehet, hogy már Idahóig, Utahig, Nevadáig vagy Arizonáig eljutottunk. Kaliforniáig még biztosan nem. A furgon ekkor enyhén lassított, és hallották, hogy felbúg a motor. Aztán azt is, ahogy a sebességváltó megcsikordul, mert a sofőr ötösből visszavált négyesbe. – Hegyes vidék – jegyezte meg Holly. De nem csupán egy dombocskáról volt szó. Nem egyszerű emelkedőről, hanem egyenletes, könyörtelen hegymenetről. Az autópálya a hegyeken át vezetett tovább. Pontos mérnöki munkával tervezték ugyan, hogy megkönnyítse a közlekedést, de minden megtett mérföld után több száz lábbal feljebb jártak. Reacher érezte, ahogy a kocsi megbillen, amikor lassúbb járműveket előz. Nem sokat, csak alig néhányat. Továbbra is négyes sebességben maradt, a sofőr lába padlóig nyomta a gázpedált, aztán kicsit enyhült az emelkedő, és ötösbe váltott, majd újra visszaváltott, és hegymenetben haladtak tovább. – Ki is fogyhat a benzinünk – jegyezte meg Holly. – Ez dízel, nem benzines – tájékoztatta Reacher. – A hadseregnél is ilyén járműveket használtunk. Harmincöt gallon belefér a tankba. A dízellel autópályán körülbelül huszonöt mérföldet mehetünk gallononként. Az a legrosszabb esetben is minimum kilencszáz mérföld, mielőtt kifogyna a tank. – Akkor akár el is hagyhatjuk egy tankkal az Államokat – felelte Holly.

Tovább hajtottak. A furgon órákig száguldott a hegyek között, aztán letért az autópályáról. Leszállt az éjszaka. A tetőn világító lyukak elhalványultak. Aztán végleg eltűntek. Sötétebbek lettek, mint a tető maga. Pozitív és negatív. Hirtelen érezték, hogy a kocsi félrebillen, és letér az autópályáról, aztán a kerekek súrolják a padkát, ahogy éles kanyarral jobbra fordul. Ezután még számtalan kanyar következett, megállásokkal és elindulásokkal. A furgon zötyögős lejtőkön és szűk, hegyi kanyarokban haladt alacsony sebességfokozatban. Időnként egyenletesen mentek lágyan kanyargó utakon, aztán rossz utak, jobb utak, emelkedők, sóderút, hepehupák következtek. Reacher szinte maga előtt látta, ahogy a fényszórók ide-oda, fel-le ugrálnak a sötétben. Aztán a furgon szinte majdnem teljesen megállt. Élesen jobbra fordult, átzötyögött valamilyen fahídon, majd egyetlen nyomvonalas, hepehupás úton zötykölődött tovább. Lassan haladtak, oldalra kibillenve. Úgy tűnt, mintha egy kiszáradt folyómederben mennének. Egy szűk, rögös úton. Úgy tűnt, mintha ez lenne az út utolsó szakasza. Úgy érezték, közel járnak az úti célhoz. Mintha a teherautó hamarosan célhoz érne. De az utolsó szakasz hosszú ideig tartott Kis sebességgel mentek, és rossz úton. A kerekek kavicsokat, és kődarabokat vertek fel. Az abroncsok nehezen forogtak a laza köves úton. Már negyven perce haladtak így. Ötven perce. Reacher fázni kezdett. Felült, és kirázta az ingét, aztán magára vette. Egy órája haladtak már a göröngyös úton. Ilyen sebesség mellett talán úgy tizenöt-húsz mérföldet tehettek meg. Aztán végre megérkeztek. A furgon felkapaszkodott egy utolsó emelkedőn. Miután felért, néhány yardnyit még ment egyenesen, majd megállt. A motorbúgás abbamaradt. Kísérteties csönd váltotta fel. Reacher az égvilágon semmit sem hallott, csupán az ürességet, és a motor kattogását, ahogy hűlt. Hallotta, hogy a két első csak csöndben és kimerülten ül tovább. Kis idő múlva kiszálltak. Hallotta, ahogy kinyílik az ajtajuk, és megreccsen az ülés alattuk. Aztán lépéseket hallott a sóderon. Hangos, fémes kongassál becsapódtak az ajtók. Hallotta, ahogy hátrajönnek. Hallotta a sofőr kezében a kulcsok csörgését. Aztán a kulcs belecsúszott a zárba. A zár kattant egyet. Elfordult a kilincs. Kitárult az ajtó. Loder kitámasztotta egy vasrúddal. Aztán kinyitotta a másik ajtót is. Azt is kitámasztotta. Fegyverével intett, hogy szálljanak ki. Reacher lesegítette Hollyt a matracról, majd mögötte kilépett. A csuklójához kötött lánc csörögve ért földet. Leemelte Hollyt maga mellé. Egymás mellett álltak, háttal a furgon hideg fémpadlójának támaszkodva. Holly látni akarta az eget. Hát most ott állt alatta, a legszélesebb ég alatt, amit valaha is látott. Sötét, tintakék színű ég volt, szinte fekete, és hatalmasnak tűnt felettük. A végtelenségig elért. Egész bolygónyi nagyságú volt. Teleszórva több százmilliárd fényes csillaggal. Távolinak tűntek, de valahogy természetellenesen élőnek. Beleolvadtak az univerzum távoli, hideg egészébe. Gigantikus méretű éjszakai égbolt terült el felettük, amely a végtelenségig elért. Egy erdei tisztáson álltak. Reacher érezte a fenyőfák jellegzetes illatát. Erős illat volt. Tiszta és friss. Körülöttük fekete tömegben sorakoztak a fák. Beborították a hegyek egyenetlen lejtőit. Egy irtáson álltak, amelyet fákkal benőtt hegyek vettek körül. Hatalmas irtás volt, végtelenül sötét és néma. Reacher jobb oldalon megpillantotta – néhány épület halványan kirajzolódó, sötét körvonalát. Hosszú, alacsony tetejű kunyhók. A sötétben elnyúló faépületek. Az irtás szélén emberek álltak. A legközelebbi erdős részben. Reacher látta a sötét alakokat. Lehettek vagy ötvenen-hatvanan. Csak álltak ott, egyetlen szó nélkül. Sötét ruházatot viseltek. Arcuk is sötét volt. Bekenték valamilyen éjszakai álcával. Reacher látta a szemüket, ahogy fehéren megvillan a fák sötétje mélyén. Az embereknél fegyver volt. Puskák és gépfegyverek. Hanyagul a vállukra akasztva álltak, és némán meredtek rájuk. Kutyáik is voltak. Vastag bőrpórázokon tartott, hatalmas kutyák. Gyerekek is voltak közöttük. Reacher ki tudta venni őket a sötétben. A gyerekek csoportokban álltak, némán, hatalmas, álmos szemekkel nézve. A felnőttek mögött csoportosultak, de félig elfordultak tőlük, mintha félnének, vagy nem tudnák, hol vannak. Álmos gyerekek, akiket az éjszaka kellős közepén felriasztottak, hogy tanúi legyenek valaminek. Loder lassan körbefordult, és közelebb intette a némán várakozó embereket. Karjával széles, hívogató mozdulatot tett, mint egy cirkuszigazgató a cirkuszban. – Meghoztuk – kiáltotta a néma csöndben. – Meghoztuk a szövetségi kurvát. Hangja visszhangzott a távoli hegyekben. – Hol az ördögben vagyunk? – kérdezte Holly. Loder hátrafordult, és rámosolygott– A mi terepünkön – felelte halkan. – Ott, ahol a szövetségi kollégái nem találhatják meg. – Miért nem? – kérdezte Holly. – Hol vagyunk? – Azt magának nehéz lenne megérteni – felelte Loder. – De miért? – erősködött Holly. – Valahol biztosan vagyunk, nem? Valahol az Államokban? Loder megrázta a fejét– Nem – felelte. Holly értetlen arcot vágott. – Akkor talán Kanadában? – kérdezte. A férfi újra megrázta a fejét– Nem Kanadában, ribanc – felelte. Holly körbepillantott a hegyekre és az erdőre. Felkémlelt a hatalmas égboltra, aztán hirtelen összerázkódott a félelemtől. – Hát az biztos, hogy nem Mexikóban – mondta. Loder mindkét kezét felemelve magyarázta: – Ez egy teljesen új ország – közölte ünnepélyesen.

22. fejezet

Szerdán este a chicagói irodában olyan volt a hangulat, mint egy temetésen, és bizonyos szempontból az is volt, hiszen meghalt minden remény, hogy Hollyt egyhamar visszahozzák. McGrath tudta, hogy erre az első napokban volt meg a legjobb esélye. De ez a korai esély elszállt. Ha Holly még életben van, valahol az észak-amerikai kontinensen tartják fogva, és addig semmi esélye rá, hogy megtalálja, amíg elrablói nem telefonálnak. És eddig, közel hatvan óra elteltével, még semmi hírük nem volt. McGrath a hosszú tárgyalóasztal végén ült a harmadik emeleti tárgyalóban és cigarettázott. A teremben csönd volt. Mellette ott ült Milosevic, háttal az ablaknak. A délutáni nap elaraszolt az estéig, majd eltűnt a sötétségben. Vele együtt a teremben alábbszállt a hőmérséklet, balzsamos nyári alkonyatba. De a bent ülő két férfi jeges csalódottságot érzett. Alig emelték fel a fejüket, amikor Brogan belépett az ajtón. Kezében egy köteg papírt tartott Nem mosolygott, de elég közel járt hozzá. – Találtál valamit? – kérdezte McGrath. Brogan határozottan bólintott, majd leült. Négy kupacba szétrakosgatta a papírokat, aztán egyenként felemelte a kupacokat– Quanticóban találták valamit – jelentette be. – A washingtoni kriminológiai adatbázisban pedig három valamit. Nekem pedig támadt egy ötletem. Kiteregette a papírokat, és felnézett. – Ezt hallgassátok meg – folytatta. – Gránit, kristályrészecskék, kovakő, gneisz, kristályos pala, agyag, réteges átalakulás, kvarc, kvarcosodott kristály, vörös homokkő, vörös homok, savas vulkáni talaj, rózsaszín földpát, zöld klorit, kemény homokkő, homok és iszap. Tudjátok, hogy mik ezek? McGrath és Milosevic egyszerre vonták meg a vállukat és rázták meg a fejüket. – Geológia – magyarázta Brogan. – A quanticói fiúk megvizsgálták a furgont. Az anyagelemző egység geológusai. Megvizsgálták a kerekekre ráragadt sittet. Meghatározták, mi az, amit találtak, aztán kisilabizálták, hol járt eddig a furgon. A fémvázon parányi kavicsdarabokat és üledéket találtak. – És hol járt a furgon? – kérdezte McGrath. – Kaliforniából indult – felelte Brogan. – Egy Dutch Borken nevű citromtermelő vette meg, tíz évvel ezelőtt Mojave-ban. Ezt a gyártótól tudtuk meg. Ennek semmi köze nem volt a geológiához. A geológusok szerint ezután néhány évig Montanában használták a furgont Aztán eljöttek vele ide, Észak-Dakotán, Minnesotán és Wisconsinon keresztül. – Biztosak ebben? – kérdezte McGrath. – Olyan ez, mintha naplót vezetett volna a sofőr – felelte Brogan. – Csak éppen nem tollal és papíron, hanem sárral, a kocsi alján. – És ki ez a Dutch Borken? – érdeklődött McGrath. – Van valami köze az ügyhöz? Brogan megrázta a fejét. – Nincs – mondta. – Dutch Borken meghalt. – Mikor? – kérdezte McGrath. – Néhány évvel ezelőtt – felelte Brogan. – Kölcsönt vett fel, aztán a gazdasága befuccsolt, a bank pedig jelzáloggal terhelte meg, mire a pasas lenyelt egy puskacsövet, és szétlőtte a saját fejét– És? – kérdezte McGrath. – A fia ellopta a furgont – folytatta Brogan. – Hiszen jogi értelemben a bank tulajdona volt, igaz? A fiú meglépett vele, és soha többé nem látták. A bank jelentette a dolgot, és a helyi zsaruk nyomoztak is utána, de nem bukkantak rá. A furgonnak nincs is forgalmi engedélye. A zsaruk végül feladták a kutatást, mert nem izgatta őket az a régi tragacs. De szerintem, miután a Borken fiú meglépett vele, Montanába ment. A laborban holtbiztosak abban, hogy azt a furgont két évig Montanában használták. – És tudunk valamit a Borken fiúról? – kérdezte McGrath. Brogan bólintott. Felemelt egy másik köteg papírt. – Rengeteget tudunk róla – mondta. – Csakúgy nyüzsög az adatbázisunkban, mint hangyák a piknikkosárban. A fiú neve Beau Borken. Harmincöt éves, hat láb magas és négyszáz font súlyú. Szép darab, nem? Szélsőséges jobboldali nézeteket vall, paranoiás tendenciákkal. Jelenleg egy milíciát vezet Igazi fanatikus. Több más milíciával kapcsolatban áll. Első számú gyanúsítottja egy kaliforniai fegyveres rablásnak. A sofőrt megölték. Azért feltételezték, hogy a milícia keze van a dologban, mert az elkövetők valami katonai uniformist viseltek. Borken is pont ilyen egyenruhát hord. De nem sikerült rábizonyítani a dolgot. Az anyagból nem derül ki világosan, hogy miért nem. És még annyit tudunk, hogy Beau Borken volt az egyik barát, aki megerősítette Peter Wayne Bell alibijét, amivel felmentették az erőszak gyanúja alól. A fickó tehát dokumentáltan kapcsolatban áll valakivel, akit az emberrablásnál azonosítottunk. Milosevic felpillantott. – És a központjuk Montanában van? – kérdezte. Brogan bólintott. – Többé-kevésbé be tudjuk határolni a tábor pontos helyét – magyarázta. – A quanticói kutatócsoport szinte biztosra említett néhány völgyet, Montana északnyugati részén. – Ilyen pontosan be tudják határolni? – csodálkozott Milosevic. Brogan újra bólintott. – Telefonon beszéltem velük – mondta. – Állítólag a keréknél talált üledék egy bizonyos helyre jellemző. Ez valami régi kőréteg, amit egymillió évvel ezelőtt lecsiszoltak a gleccserek, mert a felszínhez közelebb volt, mint a többi, és összekeveredett a többi kővel, ami szintén nagyon régi, de újabb, mint a régebbi, érted? Egy különleges keverékről van szó. Én megkérdeztem, hogy lehetnek ebben olyan biztosak. Erre azt felelték, ők ezt a keveréket úgy ismerik, mint ahogy én ismerem meg a saját anyámat ötven láb távolságból az utcán. Állítólag ez csak néhány északi-déli jégkorszaki völgyben található meg, Montana északnyugati részén, ahol Kanadából hatalmas gleccserek csúsztak le. És volt ott valami homokkő is, ami nagyon különleges, de azt az erdészet használja az ottani erdei utakon: – Jól van – szólalt meg McGrath. – Tehát az embereink néhány éve Montanában éltek. De miért mentek volna vissza oda? Brogan felemelte a harmadik kupac papírt, aztán kihajtogatott egy térképet. Hétfő óta most először mosolyodott el. – Arra mérget vehetünk, hogy visszamentek – felelte. – Nézzétek a térképet. Chicagóból a legrövidebb út Észak-Dakotán keresztül vezet Montanába, igaz? És ma reggel egy farmer épp arra sétálgatott. És tudjátok, mit talált egy gödörben? – Mit? – kérdezte McGrath. Egy halottat – felelte Brogan. – Egy isten háta mögötti helyen, egy gödörben, több száz mérföldre a civilizációtól. A farmer persze azonnal hívta a rendőrséget, a zsaruk pedig elküldték a halott ujjlenyomatát, mire a számítógép kidobott egy nevet. – És mi volt ez a név? – kérdezte McGrath. – Peter Wayne Bell – vágta rá Brogan. – A pasas, aki elhajtott Hollyval. – Tehát meghalt? – kérdezte McGrath. – De hogyan? – Azt nem tudom, hogyan – felelte Brogan, – Talán valami hibát követett el? Azt tudjuk, hogy ez a Bell az alsógatyájában hordta az eszét. Talán szemet vetett Hollyra, és Holly elintézte. De tegyünk a térképre egy vonalzót, és nézzétek meg. Egész biztos, hogy Montanába tartanak. Erre mérget vehetünk. Csak oda mehettek. – De mivel? – tűnődött McGrath. – Az biztos, hogy nem fehér furgonnal. – De igen, egy fehér furgonnal – erősködött Brogan. – De hiszen csak egyetlen Econoline eltűnését jelentették – felelte McGrath. Brogan megrázta a fejét. Felemelte a negyedik papírköteget. – Ez volt a következő ötletem – mondta. – Ellenőriztettem, hogy Rubin nem bérelt-e furgont. – Kicsoda? – kérdezte McGrath. – Rubin, a halott fogorvos – magyarázta Brogan. – Ellenőriztettem, hogy nem bérelt-e furgont. McGrath értetlenül nézett rá. – Miért bérelt volna egy szerencsétlen fogorvos egy furgont? – kérdezte. – Ő nem is bérelt – mondta Brogan. – De arra gondoltam, azok a fickók talán igen, és a fogorvos hitelkártyáját használták, miután hatástalanították a pasast. Logikusnak tűnik a dolog. Miért kockáztatnák, hogy lopott járművel mennék, amikor bérelhetnek is egy hitelkártyával, jogosítvánnyal meg mindennel teli tárcával a kezükben? Telefonáltam néhány helyre. És láss csodát, egy chicagói kölcsönzőnél valóban béreltek dr. Rubin néven egy Econoline-t, hétfő reggel kilenc órakor. Megkérdeztem, hogy egyezett-e a jogosítványon látható kép a bérlővel? Mire azt válaszolták, hogy ilyesmit soha nem ellenőriznek. Őket csak az érdekli, hogy a hitelkártyát elfogadja-e a gép. Megkérdeztem, milyen színű volt az Econoline. Azt felelték, minden furgonjuk fehér. Megkérdeztem, van-e felirat az oldalukon. Azt felelték, minden kocsin fejmagasságban, zöld betűkkel ott áll a cég neve. McGrath bólintott. – Megyek, és felhívom Harland Webstert – mondta. – Montanába akarom küldetni magam.

Menjen előbb Észak-Dakotába – tanácsolta Webster. – De miért? – kérdezte McGrath. A vonalban csönd lett. – Csak mindent szép sorjában – felelte Webster. – Először utána kell néznünk ennék a Peter Wayne Bélinek. Úgyhogy először álljanak meg Észak-Dakotában, rendben? – Biztos benne, főnök? – kérdezte McGrath. – A türelem rózsát terem – felelte Webster. – Alapos munkát kell végeznünk. Járjon utána minden nyomnak, érthető? Eddig is eszerint haladtunk. A maga Broganja szép munkát végzett. Tetszik, amit hallottam. – Hát akkor engedélyezze, hogy most azonnal elinduljunk Montanába, főnök. – erősködött McGrath. – Nem kell elsietni a dolgot, amíg nem látunk teljesen tisztán – felelte Webster. – Tudjuk előbb meg, kik, miért és hová vitték a lányt. Ezt kell előbb kideríteni, Mack. – Azt már tudjuk, hogy kik tették, és hogy hová vitték – vágta rá McGrath. – Az illetőt Beau Borkennek hívják. És Montanában van. Ez eddig világos, nem? A vonalban újabb hallgatás következett. – Talán igen – szólalt meg Webster. – De mi a helyzet az indítékkal? McGrath a válla alá szorította a telefont, amíg cigarettára gyújtott. – Arról fogalmam sincs – felelte bizonytalanul. – Megnéztük a fotókat – folytatta Webster. – Átküldettem őket a viselkedéskutató egységhez, ahol pszichológusok is elemezték őket. – És? – kérdezte McGrath. – Nem tudom – mondta Webster. – Van ott néhány okos emberünk, de nem tudom elképzelni, hogy sok következtetést le tudnának vonni néhány fotóból. – És levontak egyáltalán bármiféle következtetést? – firtatta McGrath. – Igen – felelte Webster. – Azt mondják, a négy közül hárman összetartoznak, de a negyedik magas pasas kilóg. A három nagyon hasonlít. Maga is észrevette? Ugyanonnan származnak, a külsejük nagyon hasonló. Talán még rokonok is. Ez a Bell nevű fickó kaliforniai, ugye? Nos, Beau Borken is. Megállapították, hogy valószínűleg egy helyen születtek. Mind a hárman nyugati partiak. De a magas fickó elüt a többitől. Más a ruhája, más a kiállása, és fizikailag is más. A quanticói antropológusok szerint talán külföldi, legalábbis részben, vagy talán második generációs. Világos haja van és kék szeme, de van még valami az arcában. Lehet, hogy európai. És a termete óriási. De nem a konditeremben pumpálta fel magát, hanem így született. – Tehát? – kérdezte McGrath. – Mire lehet ebből következtetni? – A magas fickó talán európai – vélekedett Webster. – Nagy, kemény fickó, és attól tartanak, esetleg valami terrorista. Talán bérgyilkos. Aki átjött, hogy ellenőrizze a tengeren túli helyzetet. – Terrorista? – csodálkozott McGrath? – Bérgyilkos? De miért pont az? – Hát éppen ez a lényeg – felelte Webster. – Pontosan ezt a miértet kell kiderítenünk. Ha ez a pasas tényleg terrorista, akkor mik a céljai? És ki bérelte fel? Ki áll az egész akció mögött? Talán Borken milíciája bérelte fel, hogy kisegítse őket, vagy épp ellenkezőleg? Lehet, hogy az egész az ő akciója? És Borken milíciáját használja fel helyi segítségnek? – Mi a fene lehet ez az egész? – tűnődött McGrath. – Nemsokára elrepülök O'Haréra – közölte Webster. – Mostantól én veszem át a napi irányítást. Ez az ügy nagyon fontos lehet. Még kell tennem ezt a lépést. Elvégre az öreg is elvárná, nem? – Melyik öreg? – kérdezte McGrath savanyúan. – Valamelyik, talán mindkettő – felelte Webster.

Brogan késő este kocsival ment el O'Haréra, hat órával az arizonai illegális bevándorlókkal teli furgon lebukása után. McGrath az első ülésen ült mellette, Milosevic pedig hátul. Egyikük sem beszélt. Brogan leparkolta a kocsit a katonai repülőtér leszállópályája mellett, a drótkerítésen belül. A kocsiban ülve várták, hogy megérkezzen az FBI-gép Andrewsból. A gép húsz perc múlva landolt. Aztán gyors sebességgel taxizott feléjük. A gép végül beért a repülőtéri reflektorok hatósugarába, majd hangos motorzúgással megállt. Kinyílt az ajtó, és leengedtek egy lépcsőt. Harland Webster megjelent az ajtóban és körülnézett. Tekintete megakadt a parkoló kocsin, és kézével magához intette őket. A sürgető mozdulatot kétszer is megismételte. Bemásztak a kis gépbe. Felhúzták a lépcsőt, és bezárult mögöttük az ajtó. Webster előre engedte őket az ülésekhez. Egy kis asztalkát négy szék vett körül. Leültek, McGrath és Brogan Websterrel szemben, mellette Milosevic. Bekapcsolták az öveiket, és a gép már taxizott is kifelé. Ráfordult a kifutópályára, és várt. Aztán vibrálva felbúgott, gurulni kezdett, és felgyorsított a hosszú betoncsíkon, mielőtt újra a magasba lendült volna. Északnyugat felé kanyarodott, és teljes gőzzel elindult előre. – Nos, lássuk, hol állunk – szólalt meg Webster. – A vezérkari főnök lányát elrabolta valamilyen terrorista csoport, méghozzá külföldi részvétellel. Követelésekkel fognak előállni. Katonai ügyeket érintő követelésekkel. McGrath megrázta a fejét. – Ez marhaság – mondta. – Miért gondolnák, hogy működni fog a dolog? A vezérkari főnököt egyszerűen csak leváltják. A Pentagonban a seggüket meresztő öreg katonákat nem ejtették a fejükre. Brogan óvatosan bólintott. – Egyetértek, főnök – mondta. – Nem helyes a feltételezés. Webster is bólintott. – Pontosan – mondta. – Tehát, mi marad a megoldás? Erre senki sem válaszolt. Egyikük sem akarta kimondani, amit gondolt.

A gép nyomon követte a nyugat felé lemenő napot, és az északdakotai Fargóban szállt le. A minneapolisi FBI-irodából már várta őket egy ügynök a kocsijával. Brogant és Milosevicet nem találta túl megnyerőnek, és büszkeségből nem mutatta ki, milyen nagyra tartja a chicagói FBI főnököt. Harland Websterrel azonban meglehetősen feszélyezett volt. Feszengett, és eltökélte, hogy megmutatja, milyen kiváló munkát végeznek. – Megtaláltuk a rejtekhelyüket – közölte. – Tegnap éjjel ott álltak meg, aztán továbbmentek. Elég nyilvánvaló. Úgy egy mérföldre van attól a helytől, ahol a holttest feküdt. Északnyugatra indultak el, és a kocsi két órás feszült, Sötét csöndben kúszott végig a végtelennek tűnő árpa-, gabona-, bab– és zabföldek között, mint egy nagy bogár. Aztán jobbra kanyarodtak, és a reflektorok végtelen legelőket és sötétszürke eget világítottak meg. A nap nyugaton már majdnem lebukott. A helyi FBI-ügynök gyorsan vette a kanyarokat, végül megállt egy kerítéssel körülvett farmnál. A kerítés beleveszett a sötétségbe, de a reflektorok megvilágítottak egy rendőrségi védőszalagot, amelyet néhány fa és egy járőrkocsi közé húztak fel, meg egy halottaskocsit, amely onnan húsz yardnyi távolságra parkolt. – Ez az a hely, ahol a holttestet találták – mondta a helyi FBI-ügynök. Elővett egy zseblámpát. Nem volt ugyan túl sok látnivaló. Az út és a kerítés közötti gödröt benőtte a gaz, amely mintegy tíz yard hosszú csíkban le volt lapulva. A holttestet már elvitték, de a halottkém szóban elmesélte a részleteket. – Elég furcsa eset – mondta az orvos. – A pasast megfojtották. Ez biztos. Valami puha tárgyat nyomtak az arcára, és megfulladt. Az arcán és a szeme körül pontszerű bőrvérzést találtunk, ami a fulladásos halál jele. McGrath vállat vont. – És mi ebben a furcsa? – kérdezte. – Én is megfojtottam volna ezt a disznót, ha a kezem közé kerül. – A halál előtti és utáni történések furcsák – felelte az orvos. – Az előzmények brutális erőszakra utalnak. Úgy tűnik, mintha a pasast hozzávágták volna egy falhoz, vagy talán egy teherautó oldalához. A koponyája hátsó része megrepedt, és a hátán eltört három csont. Aztán hasba rúgták. Összevissza verték, mielőtt meghalt. Méghozzá hatalmas erővel. Akárki volt is az elkövető, nem szívesen haragítanám magamra az illetőt. – És a halála után mit csináltak vele? – kérdezte McGrath. – A holttestet elmozdították – felelte a doktor. – A vérsüllyedése teljesen szabálytalan. Mintha valaki összeverte volna a pasast, aztán megfojtotta, otthagyta egy óráig, majd meggondolta magát, fogta a holttestet, és ide elvonszolta. Webster, McGrath és Brogan egyszerre bólintottak. Milosevic csak a gödröt bámulta. Visszamentek az út szélére, egy hosszú pillanatig a sötét tájat kémlelték, aztán együtt visszaértek a kocsihoz, – Köszönjük, doktor – mondta Webster bizonytalanul. – Szép munka volt. A doktor biccentett. A kocsiajtók becsapódtak. A helyi FBI-ügynök beindította a motort, és továbbindult az úton, nyugat felé, amerre lement a nap. – A nagydarab fickó tette – állapította meg Webster. – Ez világos, nem? Felbérelte a három pasast, hogy végezzék el helyette a munkát. De Peter Wayne Bell túl messzire ment. Ki akart kezdeni Hollyval. Égy tehetetlen, sérült nő, aki ráadásul csinos és fiatal, túl nagy kísértés egy ilyen állatnak, nem igaz? – Pontosan – vette át a szót Brogan. – De a magas fickó igazi profi. Bérgyilkos vagy terrorista, vagy akármi. És nem szerepelt a tervei között, hogy a fogollyal szórakoznak. Bedühödött, és kinyírta Bellt. Fegyelmet próbált teremteni a csapatban. Webster bólintott– Csak így történhetett – mondta. – Csak a magas fickó tehette. Egyrészt azért, mert ő a főnök, tehát tekintélye van, másrészt pedig, mert ő az egyetlen, aki fizikailag elég erős ahhoz, hogy ilyen komoly kárt tegyen valakiben. – Gondolod, hogy a lányt akarta megvédeni? – kérdezte McGrath. – A befektetését akarta megvédeni – helyesbített Webster fanyarul. – Akkor talán Holly még életben van – vélekedett Webster. Erre senki nem válaszolt. Egy mérföld után befordultak balra, és végigzötykölődtek egy mellékúton. A fényszórók fel-le ugráltak egy csoport faépület falán. – Ez volt az éjszakai búvóhelyük – mutatta a helyi ügynök. – Egy régi lovas farm. – És még lakják? – kérdezte McGrath. – Tegnap – még lakott volt – felelte a másik. – De ma senkit nem láttunk erre. Megálltak az istálló előtt Az öt férfi kiszállt a sötétben. Az istálló ajtaja nyitva állt. A helyi ügynök a kocsiban maradt, amíg Webster, McGrath, Brogan és Milosevic bementek. Zseblámpáikkal végigpásztázták az épületet. Odabenn minden sötét volt és nyirkos. – A kockaköves padlót benőtte a moha. Mindkét oldalon bokszok sorakoztak. Végigsétáltak a bokszok között, egészen az épület hátsó részéig. A jobb – oldali bokszot szétlőtte egy géppuskasorozat. A hátsó fala szinte teljesen megsemmisült. Mindent beborította félig rothadó faforgács, A hátsó bal oldali bokszban egy matrac feküdt keresztirányban a mohával benőtt kockakövön. A hátsó falon egy vaskarikába fűzött lánc lógott. A karikát vagy száz éve szerelhették fel, hogy kötéllel rögzíthessék hozzá a lovakat. Ám az elmúlt éjszaka egy lányt kötöztek hozzá, a csuklójára erősített lánccal. Webster lehajolt, és felvett a földről egy fényes bilincset, amelynek egyik vége a láncon lógott. Brogan letérdelt, és felszedett néhány hosszú, sötét hajszálat a matracról. Aztán csatlakozott Milosevichez, és átkutatták f a többi bokszot is. McGrath szótlanul nézte őket. Aztán kisétált az istállóból. Arccal nyugat felé fordult, és tekintetét a horizontra szegezte, ahol az imént eltűnt a nap. Mozdulatlanul állva meredt a végtelen sötétségbe, mintha azt remélné, hogy ha elég hosszan néz abba az irányba, talán egy idő után ellát ötszáz mérföldre, és megpillantja Hollyt.

23. fejezet

Hollyt senki sem láthatta, mert egyedül volt, abba a börtönszobába zárva, amelyet külön erre a célra ácsoltak. Az irtásról négy szótlan, zöld terepruhába öltözött asszony kísérte el, arcukon terepszínű festék, vállukon automata fegyverek, öveiken himbálózó tölténytárak. Elragadták Reacher mellől, átvonszolták az irtáson, be a sötét erődbe, ahol hurrogó, köpködő, pisszegő embertömeg várta. Ezután újabb fájdalmas mérföld következett egy kavicsos ösvényen, amely kivezette őket az erdőből, egy hatalmas fehér épületig. Egyetlen szót sem váltottak Hollyval. Csak erőltetett menetben vezették maguk mellett, aztán feltuszkolták egy lépcsőn a második emeletre. Kinyitották a szoba nehéz ajtaját, és fellökték Hollyt a szobába vezető lépcsőn. A lépcső több mint egy láb magas volt, mivel a szoba magasabban feküdt a kinti folyosónál. Holly négykézláb érkezett a szobába, és hallotta, ahogy becsapódik az ajtó, majd hangos kattanással elfordul a zárban a kulcs. A helyiségben nem voltak ablakok. A mennyezetről egyetlen csupasz körte világította meg a szobát éles, sárga fénnyel. A falak, a padló és a mennyezet vadonatúj fenyődeszkából készültek, a szobát belengte a frissen vágott fa illata. A szóba túlsó végében egy ágy állt. Egyszerű vaskeretbe fektetett vékony matrac Mint egy tábori ágy, vagy egy börtönpriccs. Az ágyon két váltás ruha feküdt Két vászonnadrág, és két ing. Fáradtzöld, akárcsak a négy asszony egyenruhája. Holly odasántikált az ágyhoz, és megérintette a ruhákat. Régiek voltak és viseltesek, de tiszták. Frissen vasaltak. A nadrágok éle, mint a borotváé. Holly visszafordult, és közelebbről is szemügyre vette a szobát. Egyáltalán nem volt kicsi. Lehetett vagy tizenhat négyzetláb. De érezte, hogy kisebb, mint az eredeti mérete. Furcsán hatottak az arányok. A megemelt padlószintet már korábban észrevette. Legalább egy lábbal magasabb volt, mint ahol lennie kellett volna. És ebből arra következtetett, hogy a falak és a mennyezet is ennyivel el van tolva. Odasántikált a falhoz, és megkopogtatta a deszkákat. Tompa visszaverődő hang. A fal mögött üreg van. Ezt az egyszerű deszkavázat egy nagyobb szoba közepére építették. De nagyon alapos munkát végeztek. A deszkák szorosan egymás mellett sorakoztak. De a köztük lévő parányi repedések nedvesek voltak. Holly rámeredt a nedvességre, és beleszagolt a levegőbe. Hirtelen összerázkódott. A szobában jeges félelem szagát érezte. Az egyik sarokból lefalaztak egy kis részt Az egyszerű, négyszögletes válaszfalon kis ajtó állt Holly odabicegett, és kinyitotta. Egy fürdőszoba. Egy vécé meg egy mosdó. Egy szeméttartó, új nejlonzsákkal. Egy zuhany meg egy kád. Olcsó, fehér szaniterek, de vadonatújak. Pontosan – beépítve. Szabályosan kicsempézve. Egy polcon szappan és sampon. Holly rátámaszkodott a kilincsre, és szótlanul meredt a zuhanyra. Hosszú ideig nézte. Aztán levette magáról a piszkos Armani kosztümöt. Összegöngyölte, és bedobta a szeméttartóba. Kinyitotta a csapot, és belépett a zubogó víz alá. Háromszor is megmosta a haját. Sajgó testét mindenütt leszappanozta. Legalább egy órán át állt a zuhany alatt. Azután visszabicegett az ágyhoz, és kiválasztott egy váltás ruhát. A méret tökéletes volt Végigfeküdt az ágyon, és a deszkaburkolatú mennyezetre meredve hallgatta a csöndet. Hatvan órája most először volt egyedül.

Reacher nem volt egyedül. Még mindig az irtáson állt. Húszlábnyira a fehér Econoline-tól, egy fához láncolva, hat néma, géppuskás férfi őrizetében. Az irtáson szabadon engedték a kutyákat. Reacher háttal a kérges fának dőlve várakozott, őreit figyelve. Kicsit fázott. Érezte, ahogy a fenyőből kifolyó gyanta hozzátapad az ingéhez. Az őrök óvatosak voltak. Reachertől hatlábnyi távolságra egy sorban álltak, nekiszegezett fegyverrel, sötét arcukon fehérlő széngolyóval. Olivazöld terepruhát viseltek. Vállukon valamilyen félköríves jelzés volt. Reacher a sötétben nem tudta pontosan kiolvasni, hogy mi áll rajta. A hat férfi közel negyven év körüli lehetett. Erős testalkatú, szakállas férfiak. Kezükben nem remegett a fegyver. Készenlétben álltak, szótlanul. Hozzá voltak szokva az éjszakai szolgálathoz. Reacher mindezt megfigyelte. Úgy festettek, mint egy kisebb gyalogos szakasz túlélői. Mintha húsz évvel ezelőtt vágtak volna neki az erdőnek egy éjszakai őrjáratra, fiatal újoncként, de soha nem jöttek volna vissza. Közelgő lépések hangjára feszes vigyázzállásba vágták magukat. A lépések furcsán hangosnak tűntek a mozdulatlan éjszakában. Csizmatalpak nyikorogtak az agyagos talajon, és puskamarkolatok csattantak a kezekben. Reacher végigpillantott az irtáson, és egy hetedik embert látott közeledni. Fiatalabb volt, talán úgy harmincöt körüli. Magas, frissen borotvált, ropogós, egyen ruhás, fényes csizmás férfi, akinek az arcát nem álcázta festék. Vállpántján ugyanolyan félkörös rendjel. Valami tisztféle lehetettA hat negyvenéves baka félreállt, és tisztelegve fogadta az újonnan érkezőt, aki megállt Reacher előtt. Elővett a zsebéből egy csomag cigarettát, és kivett belőle egy szálat Rágyújtott, és az öngyújtóval megvilágította Reacher arcát. Kifejezéstelen tekintettel meredt a pislákoló láng mögé. Reacher némán farkasszemet nézett vele. A fickónak széles válla volt és kis feje, vékony arca, kemény, koraérett vonásokkal és ráncokkal. A láng éles árnyékában úgy festett, mint akinek nincs szája. Csak egy kis csík látszott a szája helyén. Hideg tekintete szinte égett a szemöldökén feszülő vékony bőr alatt. Haját katonásan rövidre nyírták, talán egyhetes lehetett, de már kezdett nőni. Tovább bámulta Reachert, aztán eloltotta az öngyújtót. Kezével végigsimított a fején. Reacher a néma éjszakában hallotta a kezét súroló borosta sercegését. – Dell Fowler vagyok – szólalt meg a fickó. – Én vagyok itt a vezérkari főnök. Halkan beszélt. Nyugati parti akcentussal. Reacher rápillantott, aztán lassan bólintott – Nem akarja megmondani, milyen egység vezérkari főnöke? – kérdezte. – Loder nem mondta el? – kérdezett vissza Fowler. – Loder semmit sem mondott el – felelte Reacher. – Nagyon lekötötte, hogy idáig elhozzon minket. Fowler bólintott, majd hidegen elmosolyodott. – Loder egy idióta – közölte, – öt nagy hibát elkövetett. Maga az egyik. Loder most nagy szarban van. Akárcsak maga. A férfi intett az egyik őrnek. Az őr előrelépett, és a zsebéből átadott neki egy kulcsot. Aztán készenlétbe helyezett fegyverrel állt, amíg Fowler kioldotta Reacher láncát. Hangos csörrenéssel csapódott a fa törzséhez. A fához csattanó fém nagy zajt csapott az éjszakában. Egy kutya odaügetett, és szaglászni kezdett. Az erdőben mozgolódni kezdtek az emberek. Reacher ellépett a fától, és dörzsölgetni kezdte az alkarját, hogy megindítsa benne a vérkeringést. A hat őr egy lépést előbbre lépett. Fegyvereiket csattogva készenlétbe helyezték. Reacher figyelte a csöveket, Fowler pedig karon ragadta és megfordította. Háta mögött újra összebilincselte a kezét, aztán bólintott. A fák között eltűnt két őr. Egy harmadik Reacher hátába nyomta a fegyvere csövét. A negyedik hátulról fedezte őket. Ketten, pedig előrementek. Fowler odalépett Reacher mellé, és megragadta a könyökét. Átvezette az irtás másik végén álló kisebb fakunyhóhoz. A fák árnyékából kilépve, megvilágította őket a hold. Reacher el tudta olvasni a Fowler vállára varrt feliratot. Ez állt rajta: Montanai Milícia. – Ez itt Montana? – szólalt meg. – Loder egy új országnak nevezte. Fowler menet közben megvonta a vállát. . – Korai lenne még annak nevezni – mondta. – Egyelőre még Montanának hívják. Elérték a kunyhót. Az egyik őr kinyitotta az ajtót. A sötétségbe sárgás fény szűrődött ki. A Reacher hátának fegyvert fogó őr betaszigálta őt az ajtón. Loder a túlsó falnak háttal állt. Háta mögött összebilincselt kézzel. Egy újabb érős, szakállas, géppuskás férfi Őrizte. Valamivel fiatalabb volt a többinél, szakálla szabályosabb volt. Homlokának egyik oldalán fakó sebhely éktelenkedett. Fowler körbesétált, majd leült egy üres íróasztal mögött. Rámutatott egy székre. Reacher megbilincselve leült, mögötte hat őr állt készenlétben. Fowler megvárta, amíg leül, aztán figyelmét Loderre terelte. Reacher követte a tekintetét. Amikor Lodert hétfőn először meglátta, higgadt szakértelmet, kemény tekintetet és feszes testtartást figyelt meg rajta. Ennek most nyoma sem volt. Loder reszketett a félelemtől. Bilincsei csörögtek a háta mögött. Ahogy Reacher elnézte, megállapította: ez a pasas retteg a főnökeitől. – Öt hiba – szólalt meg Fowler. Még mindig halkan beszélt. De magabiztos, nyugodt hangon. Egy olyan ember halk, magabiztos hangja volt ez, aki biztos a hatalmában. Reacher hallotta, amint a hang belevész a csöndbe, és ahogy mögötte megreccsen egy pár csizma. – Mindent megtettem – mondta Loder. – Elvégre itt van a lány, nem? Hangja könyörgő volt és kétségbeesett. Olyan ember hangja, aki tudja, hogy nagy. bajban van, és pontosan érti, miért. – Elhoztam, nem? – mondta még egyszer. – Valami csoda folytán, igen – felelte Fowler. – De eközben rengeteg gondot okoztál. Sok embernek megnehezítetted a munkáját, amíg téged fedezett. – De mit csináltam rosszul? – kérdezte Loder. Hátra bilincselt kézzel ellépett a fal mellől, és beállt Reacher látószögébe. Kétségbeesetten pillantott rá, mintha őt kérné fel tanúskodni. – Öt hibát követtél el – ismételte Fowler. – Először is, elégetted a furgont, kettő, elégetted a kocsit. Túl sok nyomot hagytál. Ilyen erővel akár egy hirdetést is feladhattál volna. Loder nem válaszolt. A szája mozgott ugyan, de hang nem jött ki rajta. – Három, felszedted ezt a fickót is – folytatta Fowler. Loder újra rápillantott Reacherre, aztán erőteljesen megrázta a fejét– Ez a pasas egy senki – mondta. – Ezt senki nem fogja kerestetni. – Akkor is várnod kellett volna – felelte Fowler. – És négy, elvesztetted Petert. Pontosan mi történt vele? Loder vállat vont. – Nem tudom – mondta. – Biztosan berezelt – folytatta Fowler. – Annyi hibát elkövettél, hogy berezelt és elfutott. Csak így történhetett. Vagy van esetleg valami más magyarázatod? Loder üres tekintettel meredt maga elé. – Ötödszörre pedig, megölted azt az átkozott fogorvost – szólalt meg újra Fowler. – Gondolod, hogy az észrevétlen marad? Eredetileg katonai akciót terveztünk, nem? Politikai jellegű akciót. Te meg teljesen más síkra terelted az egészet. – Miféle fogorvosról beszél? – szólalt meg Reacher. Fowler rápillantott, majd összeszorított szájjal elmosolyodott, elnézően, mintha Reacher segítségével még jobban megalázhatná Lodert. – A kocsit a fogorvostól lopták – felelte. – A pasas tetten érte őket. Meg kellett volna várniuk, amíg tiszta lesz a levegő. – Az utunkba került a fogorvos – magyarázta Loder. – Talán őt is magunkkal kellett volna hoznunk? – Engem magunkkal hoztak – szólt közbe Reacher. Loder úgy nézett rá, mint egy idiótára. – A fogorvos zsidó volt – mondta. – És itt nincs helye zsidóknak. Reacher körbepillantott a szobában. Végignézett a vállpántokon. Montana Milícia, Montana Milícia, Montana Milícia. Lassan bólintott. Tehát ezt hívják új országnak. – Hová vitték Hollyt? – fordult Fowlerhez. Fowler ügyet sem vetett rá. Továbbra is Loderrel volt elfoglalva. – Holnap bíróság elé állsz – mondta. – Különleges bíróság elé. A parancsnok fog elnökölni. A vád egy misszió veszélyeztetése. Én leszek az ügyész. – Hol van Holly? – kérdezte újra Reacher. Fowler vállat vont. Tekintete hideg maradt– Nincs messze – mondta. – Miatta ne aggódjon. Felnézett Reacher feje fölé, és az örökhöz fordult. – Terítsétek Lodert a földre – utasította őket. Loder semmiféle ellenállást nem tanúsított. Csak hagyta, hogy a sebhelyes fiatal őr a földre teperje. Egy másik őr megfordította a fegyverét, és a puskatust Loder hasába nyomta. Reacher hallotta, ahogy egy szusszanással kimegy belőle a levegő. A fiatalabb őr leterítette, majd átlépett felette. Miután teljesítette a parancsot, egyedül kisétált a szobából. Az ajtó hangos csapódással zárult be mögötte. Fowler ekkor újra Reacherhez fordult– És most beszéljünk magáról – mondta. A hangja még mindig halk volt. Halk és magabiztos. Túl magabiztos. Persze nem túl nehéz dolog magabiztosnak lenni, ha valaki a semmi közepén hat felfegyverzett beosztottal körüláll egy megbilincselt, ülő embert. Egy megbilincselt embert, aki nemrég szemtanúja volt a hatalom brutális megnyilvánulásának. Reacher vállat vont– Mit akar tudni rólam? – kérdezte. – A nevemet már ismerik Lodernek megmondtam. És biztos vagyok benne, hogy magának is megmondta. Gondolom, még emlékezett rá. Erről tehát nincs túl sok beszélnivaló. A szobában csönd lett Fowler eltöprengett a dolgon. Aztán bólintott. – A döntést a parancsnoknak kell meghoznia – mondta.

Hollyt végül a fürdőszoba győzte meg. Arra alapozta a következtetéseit, köztük jókat és rosszakat. A fürdőszoba vadonatúj volt, berendezése olcsó ugyan, de egy lakókocsiban tengődő háziasszony azért büszke lett volna rá. Holly számára sokat elárult a fürdőszoba. Arra következtetett belőle, hogy hosszabb ideig túszként akarják fogva tartani, méghozzá némi tisztelettel. Valamilyen csereüzlethez kell nekik, és értékes túsznak tartják. A mindennapos biztonsága és kényelme felől nem volt kétség. Ezeket a tényezőket tehát eleve kizárhatják a tárgyalási alapból. Ezek a tényezők magától értetődőek. Holly itt egy magas rangú fogoly volt. Értékes fogoly. A saját személye miattHelyesebben nem is a saját személye, hanem az apja személye miatt. És a kapcsolatai miatt. Azt várják tőle, hogy itt üljön ebben a félelemmel teli, fojtogató szobában, és viselkedjen úgy, mint valakinek a lánya. Csak üljön egy helyben, és várja meg, amíg kialkudják, mennyit ér. És amíg a tárgyalások folynak, a másik felet némileg megnyugtathatja, hogy mint fogolynak, még saját fürdőszobája is van. Holly leszállt az ágyról. Még mit nem, gondolta. Nem fog egy helyben ülni, amíg a feje fölött el nem dől az alku. Hirtelen harag lángolt fel benne. És a hirtelen támadt haragot acélkemény eltökéltség követte. Odabicegett az ajtóhoz, és húszadszorra is megpróbálkozott a kilinccsel. A lépcsőn ekkor lépések zaját hallotta. Végigkopogtak a folyosón, és az ajtajánál megálltak. A zárban megfordult a kulcs. Holly kezében megmozdult a kilincs. Ahogy kinyílt az ajtó, egy lépést hátrált. A szobába Reachert lökték be. Mögötte néhány befestett képű, homályos alak állt. Betuszkolták az ajtón Reachert, aztán bezárták mögötte. Holly hallotta a zár kattanását, majd elhalkuló lépések zaját. Reacher megállt, és körbepillantott – Úgy tűnik, osztoznunk kell a szobán – jegyezte meg. Holly ránézett. – Csak egy vendégre számítottak – tette hozzá a férfi, A lány erre nem válaszolt. Csak figyelte, ahogy Reacher tanulmányozni kezdi a szobát. Tekintete végigjárt a falakon, a padlón és a mennyezeten. Aztán megfordult, és benézett a fürdőszobába. Magában bólintott. Újra szembefordult a lánnyal, hátha az mond valamit. Holly azonban nem szólt semmit, azon tűnődött, mit is mondjon, és hogyan mondja. – Csak egy ágy van – szólalt meg végül. Igyekezett nagyobb nyomatékot adni a szavainak. Szerette volna, ha hosszú beszédnek tűnnek. Mint egy logikusan felépített gondolatmenet. Valójában ezt akarta mondani: Igen, a furgonban tényleg közel kerültünk egymáshoz. Igen, csókolóztunk is. Kétszer. Először csak úgy megtörtént a dolog. Másodszor pedig én kértelek rá, mert megnyugvásra és biztatásra vágytam. De most már egy-két órája távol voltunk egymástól. Ami elég hosszú idő ahhoz, hogy rájöjjek, milyen bután viselkedtem. Holly szerette volna, ha az a négy szó ezt mind elmondja, miközben figyelte a férfi reakcióját. – Van valakid, ugye? – kérdezte Reacher. Holly érezte, hogy Reacher tréfás éllel teszi fel a kérdést, mint egy mellékes poént, hogy jelezze, megérti, és nem akar túlzottan belebonyolódni ebbe a kérdésbe. A lány azonban nem mosolyodott el. Csak azon kapta magát, hogy bőszen bólogat. – Igen, van valakim – felelte. – Mit is mondhatnék? Ha nem lenne, talán megosztanám veled az ágyat. Gondolatban még hozzátette: csalódottnak tűnik. – Sőt szinte biztos, hogy megosztanám – folytatta –, de van valakim, és ezért sajnálom. Nem hiszem, hogy jó ötlet volna. Holly a férfira meredt. Reacher csak megvonta a vállát. Holly úgy vélte, most biztosan azt gondolja: Ez még nem a világ vége. Aztán meg ezt: De azért közel áll hozzá. A lány elvörösödött. Abszurd módon hízelgőnek találta a helyzetet. De gyorsan témát váltott. – Mi a fene folyik itt? – kérdezte. – Mondtak valamit? – És ki a szerencsés? – kérdezte Reacher. – Valaki – felelte a lány. – De mi folyik itt? Reacher tekintete elhomályosult. Egyenesen a lány szemébe nézett. – Igazán szerencsés fickó – mondta. – Pedig nem is tudja – felelte a lány. – Mit, hogy elrabolták? – kérdezte Reacher. – Nem, azt, hogy így érzek iránta – felelte Holly. Reacher rászegezte a tekintetét. Nem szólt semmit. Hosszú csönd következett. Aztán egyszerre lépések hangját hallották újra. Siető lépteket, az épületen kívülről. Kis idő múlva már benn csattogtak, aztán a fel a lépcsőn, majd végül az ajtónál elhallgattak. A kulcs a zárba csúszott. Kinyílt az ajtó. Hat őr trappolt be rajta. Hat gépfegyverrel, Holly ijedten hátralépett. De ügyet sem vetettek rá. – A parancsnok várja, Reacher – szólalt meg az egyik őr. Intett Reachernek, hogy forduljon meg. Rákattintotta a bilincset a háta mögött. Szorosan meghúzta őket. Aztán kitaszigálta a férfit az ajtón a puskája csövével. Az ajtó becsapódott, és kattant benne a zár.

Fowler levette a fejéről a fejhallgatót, es megállította a magnószalagot. – Van valami érdekes? – kérdezte a parancsnok. – Semmi – felelte Fowler. – A lány azt mondta, csak egy ágy van, és a fickó dühösnek tűnt, mintha rá akart volna hajtani. A lány erre azt mondta, hogy már van barátja. – Ezt nem is tudtam – mondta a parancsnok. – Nem mondta, hogy ki az? Fowler megrázta a fejét. – Mindenesetre működik a berendezés, igaz? – kérdezte a parancsnok. – Tiszta, mint egy csengettyű – biztosította Fowler.

Reachert letuszkolták a lépcsőn, vissza az éjszakába. Ugyanazon az úton mentek vissza, amelyiken jöttek, egy mérföldet haladva a kövezett ösvényen. Az egyik őr megmarkolta Reacher könyökét, és úgy vonszolta magával. Szapora léptekkel mentek. Szinte rohanva. A puskájuk csövével noszogatták Reachert, mintha állatokat hajtanának. Tizenöt perc alatt megtették az utat. Átvágtak az irtáson a kis fakunyhóhoz. Reachert durván belökték az ajtón. Loder még mindig a földön hevert. De a csupasz íróasztalnál egy addig még nem látott férfi ült. A parancsnok. Reacher biztosra vette, hogy ő az. Különleges figura volt. Úgy hat láb magas, és legalább négyszáz font súlyú. Körülbelül harmincöt éves volt, sűrű hajú, amely olyan szőke, hogy már szinte fehér, oldalt rövidre nyírva, felül hosszan hátrafésülve, mint a német iskolásfiúknak. Arca sima volt és rózsaszín, enyhén puffadt, két oldalán érme nagyságú izzó, vörös folt. Parányi, színtelen szeme szűk résként ült az arca és fehér szemöldöke között. Erős álla fölött duzzadt, nedvesen csillogó, vörös száj. A férfi hatalmas fekete uniformist viselt. Teljesen fekete, katonásan szabott inget, amelyen semmiféle jel nem volt, kivéve a mindenkin látott vállpántot. Derekán tükörfényesen csillogó, széles bőröv volt. Élre vasalt, fekete, felfelé kiszélesedő lovaglónadrágja fényesen csillogó, fekete csizmába tűrve. – Jöjjön be és üljön le – szólalt meg halkan a parancsnok. Reachert odalökték ahhoz a székhez, amelyen az előbb is ült. Ahogy leült, keze a háta mögé szorult. Az őrök feszes vigyázzállásban körülvették, és szinte lélegezni sem mertek, úgy bámultak üres tekintettel a semmibe. – A nevem Beau Borken – szólalt a meg a nagydarab férfi. – Én vagyok itt a parancsnok. Magas hangon beszélt. Ahogy Reacher ránézett, érezte, hogy valamilyen sugárzó aura veszi körül. Tekintély áradt belőle. – Döntést kell hoznom – folytatta a parancsnok. – És a maga segítségére is szükségem van hozzá. –Reacher ösztönösen levette róla a szemét. Mintha nem akarná, hogy hatalma legyen felette. Aztán kényszerítette magát, hogy lassan visszafordítsa a fejét, és egyenesen a férfi hatalmas, fehér arcába nézzen. – Miről kell döntenie? – kérdezte. – Arról, hogy életben maradjon-e – felelte Borken –, vagy meghaljon.

Holly lefeszítette a fürdőkád oldalát. Látott már olyan vízszerelőket, akik szemetet hagytak a kád alatt, ahol senki sem figyelt fel rá. Levágott csővégeket, fadarabkákat, sőt még szerszámokat is. Használt pengéket, elferdült villáskulcsokat. Olyasmiket, aminek Holly esetleg hasznát veheti. Lakott már olyan lakásban, ahol talált ilyen szerszámokat. De itt semmit nem hagytak. Lefeküdt a földre, és végigtapogatta a kád alatti üreget, de semmit nem talált. És a szerelvények alatt mindenütt csak kemény, sima padló volt. A csövek szűk réseken futottak le. Tökéletes munka volt. Holly talán le tudott volna erőltetni egy emelőkart a vécécsészéből kimenő szélesebb cső mentén, és kifeszíteni egy deszkát. De ahhoz egy emelőkarra lett volna szüksége. És a fürdőszobában nem volt semmiféle szerszám. Sem ahhoz hasonló. A törülközőfogas műanyagból készült. Azonnal meghajolna és eltörne. Azon kívül pedig semmi más nem volt. Holly leült a földre, és csalódottság járta át. Aztán az ajtóból megint lépéseket hallottA léptek ezúttal halkabbnak tűntek. Tompán visszhangoztak, nem csattogtak. Valaki halkan és óvatosan közeledett. Valaki, akinek nem hivatalos dolga volt. Holly lassan felállt Kilépett a fürdőszobából, és behúzta az ajtót, hogy elrejtse a szétszerelt kádat. Visszabicegett az ágyhoz, és abban a pillanatban kattant a zár. Egy férfi lépett be az ajtón. Fiatal volt, terepruhát viselt, arcát fekete festék takarta. Homlokán rézsútos irányban élénk, vörös heg éktelenkedett, vállán géppuska lógott. Megfordult, és halkan bezárta az ajtót. Amikor visszafordult, ujját a szájára szorította. Holly csak némán bámult rá. Érezte, hogy elönti a harag. Most már nincs megláncolva. Most biztosan megöli a pasast. Arcán eszelős mosoly jelent meg a gondolatra. A fürdőszoba lesz a mentsvára. Ő itt egy magas rangú fogoly, akivel tisztelettel és méltósággal kell, hogy bánjanak. De valaki bejött, hogy bántalmazza, így meg kellett ölnie. Erre nem szólhatnak semmit. A sebhelyes férfi azonban csak a szájára tette az ujját, és fejével a fürdőszoba felé intett. Halkan odalépett, és belökte az ajtót. Intett a lánynak, hogy kövesse. Holly utána sántikált. A férfi rápillantott a szétszedett fürdőkádra, és megrázta a fejét. Kezét előrenyújtva, kinyitotta a csapot. Maximumra állítva folyatta az üres kádba. – Mikrofonokat szereltek föl – szólalt meg. – Mindent hallanak. – Ki az ördög maga? – kérdezte Holly. A férfi lehajolt, és visszarakta a kiszedett előlapot a kád élé. – Ez így nem megy – mondta. – innen nincs kiút. – Pedig lennie kell – mondta a lány. A férfi megrázta a fejét. – Tették egy próbát – magyarázta. – A parancsnok, bezárta ide az egyik építőt, és megmondta neki, hogy ha nem jut ki, levágja a karját. Úgyhogy gondolhatja, hogy mindent megpróbált. – És mi történt? – kérdezte a lány. A férfi vállat vont. – A parancsnok levágta a karját – felelte. – Ki az ördög maga? – ismételte meg a kérdést Holly. – FBI – felelte a férfi. – Antiterrorista csoport. Beépített ügynök. Azt hiszem, nekem kell magát kiszabadítanom. – De hogyan? – kérdezte Holly. – Holnap – felelte a férfi. – Tudok szerezni egy dzsipet. Azzal kell megszöknünk. Segítséget nem hívhatok, mert lehallgatják az üzeneteimet. Nem tehetünk mást, mint a dzsippel elindulunk délre, és reménykedünk. – És mi lesz Reacherrel? – kérdezte Holly. – Hová vitték? – Ót felejtse el – felelte a férfi. – Holnap reggel megölik. Holly megrázta a fejét. – Nélküle nem megyek sehová – jelentette ki.

Loder csalódást okozott – mondta Beau Borken. Reacher vállat vont, és a földre pillantott. Loder félig ülő helyzetbe feltornászta magát, a fal és a padló közé beékelődve. – Maga meg volt vele elégedve? – kérdezte Borken. Reacher nem válaszolt. – Nem akarja megrúgni? – kérdezte Borken. Reacher tovább hallgatott. Látta, mire megy ki a játék. Ha igent mond, azt várják majd tőle, hogy maradandó sérülést okozzon a fickónak. Ami ellen nem is lett volna semmi kifogása, csak ő a saját szabályai szerint akart játszani. Ha nemet mond, Borken gyávának nevezi, amiért nincs benne önbecsülés és igazságérzet. Világos játék, de nyerni nem lehet benne. Ezért inkább a hallgatás taktikáját választotta, mint már annyiszor, ha kétségeid vannak, jobb, ha befogod a szád. – Arcon rúgni? – folytatta Borken. – Vagy inkább tökön rúgni? Loder mereven nézte Reachert. Volt valami a tekintetében, Reacher világosan kivette, hogy mi az. Szeme elkerekedett a meglepetéstől. Loder szinte könyörgött neki, hogy rúgja meg, nehogy Borken tegye meg helyette. – Loder, feküdj vissza a földre – parancsolt rá Borken. Loder elvonaglott a faltól, és vállait a földre ejtette. Addig izgett mozgott, amíg hátával nem feküdt a földön. Borken biccentett a legközelebb álló őrnek. – Az arcába – utasította. Az őr odalépett, és a csizmája talpával félrefordította Loder fejét, hogy az arcát mindenki láthassa. Aztán hátralépett, és meglendítette a lábát. A nehéz csizma hatalmasat rúgott. Loder feje hátrarándult, és a falnak csapódott. Orrából Ömleni kezdett a vér. Borken egy hosszú pillanatig nézte, közömbös arccal. Aztán újra Reacherhez fordult. – Loder az egyik régi barátom – mondta. Reacher nem szólt semmit. – Ebből két kérdés következik, nemde? – folytatta Borken. – Az egyik: miért alkalmazok ilyen büntetést a legjobb barátom ellen? A második pedig: ha így bánok a barátaimmal, akkor hogy bánok az ellenségeimmel? Reacher még mindig nem szólt semmit. Ha kételkedsz, jobb, ha befogod a szád. – Nos, az ellenségeimmel ennél sokkal rosszabbul bánok – magyarázta Borken. – Olyan rosszul, hogy azt maga nem akarja megismerni. Higgye el, tényleg nem akarja megismerni. És hogy miért vagyok ilyen szigorú? Azért, mert két nap választ el egy jelentős történelmi eseménytől. Olyan dolgok fognak történni, amik megváltoztatják a világot. Már folyik a tervezés és az akciózás. Ez azonban még nagyobb körültekintést követel meg tőlem. A barátomat, Lodert elsodorta a történelem folyama. És attól tartok, magát is. Reacher nem szólt semmit. Tekintetét a földre szegezte, és Lodert figyelte. A férfi elveszítette az eszméletét. Szaggatottan lélegzett az orrát eltömítő véren át. – Jelent maga valami értéket számomra, mint túsz? – kérdezte Borken. Reacher eltűnődött, de nem felelt semmit. Borken az arcát nézte, és elmosolyodott. Vörös ajkai enyhén szétnyíltak, és elővillantak fehér fogai. – Gondoltam, hogy nem – válaszolta meg a kérdést. – Tehát, mit tegyek egy olyan emberrel, aki túszként semmilyen értéket nem képvisel? Egy ilyen feszült, történelmi pillanatban? Reacher tovább hallgatott. Csak nézett mereven. Közben pedig súlyát előbbre tolva, készenlétbe helyezkedett. – Gondolja, hogy maga is kap egy rúgást? – kérdezte Borken. Reacher megfeszítette lábizmait, ugrásra készen. – Nyugi – folytatta Borken. – Nem fogjuk megrúgni. Ha eljön az ideje, kap majd egy golyót a fejébe. Hátulról. Tudja, én nem vagyok olyan ostoba. Van szemem és van agyam. Milyen magas? Hat láb és öt inch? Kétszázhúsz font? Nyilvánvaló, hogy jó erőben van. És látom, hogy megfeszíti a combját, ugrásra készen. Nyilvánvaló, hogy kapott valamilyen kiképzést. De nem bokszoló. Mert az orrát soha nem törték be. Egy ilyen nehézsúlyú, mint maga, akinek nem törték be az orrát, fenomenális tehetség lenne, és már minden újságból ismernénk a fotóját. Úgyhogy csak szeret verekedni, és gondolom, volt katona is, igazam van? Jobb, ha óvatos leszek magával. Nem lesz rúgás, csak egy golyó. Az őrök vették a lapot. Hat fegyver emelkedett fel, és hat ujj feszült a ravaszokra. – Elítélték már valamiért? – kérdezte Borken. Reacher vállat vont, és most először szólalt meg. – Nem – felelte. – Példamutató állampolgár? – folytatta Borken, Reacher ujra megrándította a vállát. – Valami olyasmi – mondta. Borken bólintott. – Akkor gondolkozni fogok – közölte. – Holnap reggel megtudja, hogy életben marad-e vagy meghal. Felemelte húsos karját, és intett a kezével. A hat őrből öten megmozdultak. Ketten az ajtóhoz léptek, és kinyitották. A harmadik kilépett közöttük az ajtón. A másik kettő csak várt. Borken egy ekkora darab emberhez képest meglepő méltósággal felállt, és ellépett az íróasztal mögül. A fapadló recsegett a súlya alatt. A négy várakozó őr felsorakozott mögötte, és kimentek anélkül, hogy visszapillantottak volna.

Borken átvágott az irtáson egy másik kunyhóhoz. Fowler már várta, kezében a fejhallgatóval. – Azt hiszem, valaki bement hozzá – mondta. – Csak hiszed? – kérdezte Borken. – Kinyitották a csapot – magyarázta Fowler. – Olyasvalaki ment be, aki tud a mikrofonról. Biztos, hogy nem akart még egyszer lezuhanyozni. Hiszen nemrég zuhanyozott. Valaki bement hozzá, kinyitotta a csapot, és közben beszélgettek. – De kicsoda? – kérdezte Borken. Fowler megrázta a fejét. – Azt nem tudom – felelte. – De megpróbálom kideríteni. – Remélem is – mondta Borken. – Remélem is, hogy megpróbálod. A szálláshelynek használt kunyhókban, a félhomályban férfiak és nők dolgoztak, a fegyvereiket tisztították. Loder híre gyorsan eljutott mindenkihez. Mindannyian tudtak már a tárgyalásról. És mindannyian tudták a legvalószínűbb ítéletet. Közülük bármelyik hat embert kiválaszthatták a tüzelőosztagba. Ha egyáltalán lesz tüzelőosztag. De a legtöbben úgy vélték, hogy lesz. Egy olyan tiszt esetében, mint Loder, a parancsnok bizonyára csak egyszerű sortüzet rendel el. Annál semmi rosszabbat. Így mindenki kitisztította a fegyverét, aztán csőre töltve az ágyhoz támasztották. Azok, akiknek annyi vétségük volt, hogy a holnapi büntetőosztagba beosztották őket, megpróbáltak valamennyit aludni. Mert, ha a parancsnok nem csak egy sortüzet rendel el, akkor sok munka vár rájuk. Koszos, kellemetlen munka. És még ha Loder megússza is a sortűzzel, a másik fickó még mindig ott van. A magas fickó, aki azzal, a szövetségi kurvával jött. Neki nem sok esélye volt arra, hogy megéri a holnapi reggelit. Senki nem emlékezett olyan esetre, amikor egy idegen annál hosszabb ideig életben maradt volna itt.

Holly Johnsonnak volt egy szabálya. Olyan szabály, amely beleivódott, mint valami családi hagyomány. A Quanticóban töltött hosszú tréningezés alatt pedig még jobban megerősödött, benne. Több ezer éves katonai gyakorlatból és több száz éves törvénykezésből fakadó szabály volt. A szabály kimondta: „Reméld a legjobbakat, de készülj fel a legrosszabbra”. Hollynak semmi oka nem volt azon gondolkozni, miért ne hajtana délnek egy dzsippel, újdonsült szövetségese társaságában. Elvégre őt is az FBI képezte ki, akárcsak Hollyt. És Holly tudta, hogy fordított helyzetben ő is minden további nélkül kiszabadítaná a kollégáját. Így azt is tudta, hogy akár karba tett kézzel is ülhetne, és megvárhatná, amíg érte jön a kolléga. Ám neki esze ágában sem volt ezt tenni. A legjobbakat remélte, de felkészült a legrosszabbra. A fürdőszoba tervét föladta. Onnan nem volt kiút. Most a szobát vizsgálta végig centiméterenként. Az új fenyődeszkákat mindenütt szorosan a kerethez szögelték. Hollyt ez az őrületbe kergette. Az ujjnyi vastag deszkalapokat a leghagyományosabb, ezer éve ismert módszerrel szögelték egymáshoz, és egyetlen rés sem volt köztük. Egy magányos nő, akinek még szerszámai se voltak, ezen a ponton már rég feladta volna. . Hollynak sebesen járt az agya, honnan keríthet szerszámot. Úgy érezte, mintha gyorsan végigjárná Darwin evolúciós folyamatát. A majmok lejöttek a fáról, és szerszámokat készítettek. Először az ágyra összpontosított. A matracot nem tudta felhasználni. Túl vékony volt, és nem voltak benne rugók. Az ágykeret ennél sokkal ígéretesebbnek tűnt. Vascsövekből és illesztővasakból hegesztették össze. Ha szét tudná szedni, az egyik illesztéket talán rá tudná erősíteni a leghosszabb rúd végére, és egy hét láb hosszú emelőkart készíthetne. De az illesztéseket vastag festék borította. Hollynak erős keze volt, de meg se bírta mozdítani őket. Fájós ujjai csúsztak az izzadtságtól.

Lodert kivonszolták a szobából, Reachert pedig magára hagyták egy őrrel. Az őr az üres íróasztal mögött ült, fegyverét az asztal falapjára támasztotta, csövét közvetlenül a széken ülő Reacherre szegezve. Reacher keze még mindig a háta mögé volt bilincselve. Döntenie kellett. Először is: semmiképp nem ülhetett ilyen pozícióban egész éjszaka. Higgadtan az őrre nézett, kissé felemelkedett, és maga alá tolta a kezét. Mellkasát a combjára szorította, aztán a lábán átemelte megbilincselt karjait. Ezután felült, és erőltetett mosollyal, ölébe fektetett kézzel hátradőlt. – Jó hosszú a karom – mondta. – Néha kapóra jön. Az őr lassan bólintott. Hosszú, vékony arcában apró, szúrós szempár ült. Tekintete hatalmas szakáll és összemázolt arc mögül nézett ki, de ártatlannak tűnt. – Hogy hívják? – kérdezte Reacher. A férfi tétovázott. Megmozdult a széken. Reacher látta, hogy valami ösztönös udvariasság azt súgja neki, hogy válaszoljon. De emellett nyilvánvaló taktikai megfontolásokat is követett. Reacher tovább erőltette a mosolygást. – Engem Reachernek hívnak – mondta. – Az én nevemet már tudja, és mi a magáé? Ha már együtt töltjük ezt az éjszakát, miért ne tennénk kicsit civilizáltabban? Az őr lassan bólintott. Aztán megvonta a vállát. – Ray – mondta. – Ray? – ismételte meg Reacher. – Ez a keresztneve vagy a családi neve? – A vezetéknevem – mondta a pasas – Joseph Ray vagyok. Reacher bólintott. – Értem, Mr. Ray – mondta. – Örvendek. – Hívjon csak Joe-nak – mondta Joseph Ray. Reacher újra magára erőltetett egy mosolyt. Megtört a jég. Mintha kihallgatást vezetne. Reacher több ezer ilyet végigcsinált már. Csak éppen mindig az íróasztal másik oldaláról. És soha nem volt rajta bilincs. – Szükségem van egy kis segítségre, Joe – kezdte. – Némi háttérinformációra. Nem tudom, hol vagyok, miért vagyok itt, és kik ezek az emberek. Fel tudna világosítani ezekről a kérdésekről? Ray úgy nézett rá, mintha nem tudná pontosan, mivel is kezdje. Aztán körbepillantott a szobában, mintha nem volna biztos benne, megszólalhat-e. – Pontosan hol vagyunk? – kérdezte Reacher. – Azt nyugodtan megmondhatja, nem? – Montanában – felelte Ray. Reacher bólintott. – Értem – mondta. – És Montanában pontosan hol? – Egy Yorké nevű város mellett – felelte Ray. – Egy régi bányászváros mellett, ami szinte teljesen kihalt. Reacher újra bólintott. – Értem – mondta. – És mit keresnek maguk itt? – Egy erődöt építünk – mondta Ray. – Egy saját várost– És minek? – kérdezte Reacher. Ray válla megrándult Nem volt túl beszédes fickó. Először nem szólt semmit Aztán előredőlt, és belekezdett egy előre betanult szövegnek tűnő mondókába, amelyet mintha már sokszor elpróbált volna: Vagy amit már sokszor elmondtak volna neki. – Azért jöttünk fel ide, hogy megmeneküljünk Amerika zsarnoksága elől – kezdte: – Saját határokat fogunk kijelölni, és azt mondjuk: itt nálunk minden más lesz. – És miben más? – faggatta Reacher. – Vissza kell vennünk Amerikát, megyéről megyére – magyarázta Ray. – Fel fogunk építeni egy országot, ahol a fehér ember szabadon, békében, zavartalanul élhet, megfelelő szabadságjogokkal és törvényekkel. – És gondolja, hogy ez menni fog? – kérdezte Reacher. – Korábban már volt rá példa – felelte Ray. – 1776-ban már történt ilyesmi. Az embereknek elegük lett. És azt mondták, jobb országot akarnak. Most mi is ugyanezt mondjuk. Azt mondjuk, hogy vissza akarjuk kapni az országunkat. És vissza is fogjuk kapni. Mert most már egységre léptünk, itt fenn, több tucat különböző milícia él most. Mindegyik ugyanazt akarja. Csak külön utakon járunk. Beau küldetése volt, hogy összehozza az embereket. És most, hogy egyesültünk, visszavesszük az országunkat Itt kezdjük, fönt. Már el is kezdtük. Reacher bólintott. Vetett egy pillantást a földre, ahol Loder orrának vére beszennyezte a padlót– És így fognak hozzá? – kérdezte. – De mi lesz a demokráciával és a szavazással? Meg a hasonló elvekkel? A demokráciában leszavazzák a hozzá nem értőket, és megszavazzák a hozzáértőket, nem? Ray szomorúan elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Már kétszázhúsz éve egyfolytában szavazunk – mondta. – És a helyzet csak egyre rosszabb. A kormányokat nem érdekli, hogy szavazunk. Minden hatalmat elvettek tőlünk. Eladták a fejünk felöl az országot. Tudja, hol van ennek az országnak a kormánya? Reacher vállat vont. – Washingtonban, nem? – kérdezte. – Téved – felelte Ray. – A kormány New Yorkban van. Az ENSZ székházában. Nem gondolkozott el valaha azon, miért van az ENSZ székháza olyan közel a Wall Streethez? Azért, mert ott a kormány. Az ENSZ és a bankok. Ők irányítják a világot. És Amerika csak egy része ennek. Az elnök csak egyetlen szavazat abban az átkozott bizottságban. Ezért olyan remek ötlet a szavazás. Azt hiszi, hogy az ENSZ-t és a világ bankjait érdekli, hogy mire szavazunk? – Biztos abban, amit mond? – kérdezte Reacher. Ray bőszen bólogatott– Hát persze, hogy biztos – felelte. – Láttam, hogy működik a dolog. Mit gondol, miért küld Amerika több milliárd dollárt az oroszoknak, amikor nálunk is van szegénység? Azt hiszi, erről szabadon dönt az amerikai kormány? A pénzt azért küldjük el, mert a világ kormánya utasít rá. Tudja, hány tábor van itt? Több száz tábor az egész ország területén. A legtöbbjükben ENSZ-csapatok állomásoznak. Idegen csapatok, akik bevonulnak, amint zavargást észlelnek. De a táborok közül negyvenhárom koncentrációs tábor. Oda fognak bezárni minket, ha kinyitjuk a szánkat. – Biztos benne? – kérdezte Reacher. – Hát persze, hogy biztos – felelte Ray. – Beau-nak mindenről dokumentációja van. Bizonyítékaink vannak. El se hinné, milyen dolgok folynak itt. Tudja például, hogy titkos szövetségi törvény írja elő, hogy minden újszülött kap egy mikrochipet a kórházban, amit a bőrük alá ültetnek be? Nem azért viszik el őket közvetlenül a születés után, hogy lemérjék és lemossák őket. Hanem hogy beépítsék a mikrochipet. Nemsokára az egész ország lakosságát figyelni fogják majd titkos műholdakkal. Azt hiszi, hogy az űrhajókat tudományos kutatásokra használják? Tényleg azt gondolja, hogy a világ kormánya engedélyezne ilyenfajta kiadásokat? Viccel? Azokat az űrhajókat azért küldik fel, hogy felvigyék a megfigyelő műholdakat. – Ezt nem mondja komolyan, ugye? – kérdezte Reacher. Ray csak tovább bólogatott. – De igen – folytatta. – Beau-nak mindenről bizonyítékai vannak. Van egy másik titkos törvény is, amit egy detroiti fickó küldött el Beau-nak. Amerikában minden 1985 óta gyártott autóba beépítenek egy rádióvevőt, hogy a műholdakról figyelhessék, merre járnak. Ha vesz egy kocsit, az ENSZ-székház radarjai pontosan behatárolhatják, hol jár vele, a nap minden percében. Most is folyik az idegen haderők kiképzése Amerikában, hogy felkészítsék őket a hivatalos invázióra. Tudja, hogy miért küldünk annyi pénzt Izraelbe? Nem azért, mert aggódunk az izraeliek miatt. Miért is aggódnánk? A pénz azért kell, mert az ENSZ ott képezi ki a titkos világhadsereget. Olyan ez, mint egy kísérleti hely. Mit gondol, miért nem akadályozza meg az ENSZ, hogy az izraeliek lerohanjanak más népeket? Azért, mert az ENSZ adott erre parancsot nekik. Így képezik ki őket egy világméretű invázióra. Háromezer helikopter van most az USÁ különböző katonai bázisain, bevetésre készen. Tiszta feketére festett helikopterek, felségjelek nélkül. – Biztos ebben? – kérdezte újra Reacher. Hangjában aggodalom és szkepticizmus keveredett – Én ilyesmiről soha nem hallottam. – Pont ez az egyik bizonyíték – mondta Ray. – Miért? – kérdezte Reacher. – A dolog nyilvánvaló – felelte Ray. – Gondolja, hogy a világ kormánya kiszivárogtatna ilyesmit a médiának? A világ kormánya a médiát is irányítja. Ők a tulajdonosai. Így logikus, hogy pontosan az történik, ami a médiában nem szerepel. Csak a biztonságos témákat szivárogtatják ki, a titkokat pedig elhallgatják előlünk. Higgye el, hogy így van. Mondtam már, hogy Beau-nak mindenről írásos bizonyítéka van. Azt tudta, hogy minden amerikai autópályán van egy titkos jelzés? Menjen ki, és nézze meg. Egy titkos jelzés, amely a világcsapatokat irányítja. Már készülnek az invázióra. Ezért van szükségünk saját országra. – És gondolja, hogy támadni fognak? – kérdezte Reacher. – Semmi kétségem efelől – mondta Ray. – Egyenesen utánunk jönnek– És gondolja, hogy képesek lesznek megvédeni magukat? – erősködött Reacher. – Néhány ember egy kis montanai városkában? Ray megrázta a fejét. – Nem néhány ember – felelte. – Több százan vagyunk. – Száz ember? – kérdezte Reacher. – A világ hadserege ellen? Ray megrázta a fejét. – Meg tudjuk védeni magunkat – mondta. – Beau bölcs vezér. És ez a terület tökéletes. Egy völgyben vagyunk. Hatvan mérföld északra és délre, hatvan mérföld kelétre és nyugatra. Az északi végén ott a kanadai határ. Kezét szemmagasságban végighúzta a levegőben, balról jobbra, mintha egy karateütést gyakorolna, így érzékeltette a földrajzi helyzetüket. Reacher bólintott. Jól ismerte a kanadai határt. Ray a másik kezével alulról felfelé gesztikulált a láthatatlan térképen. – A Rapid folyó – mondta – a nyugati határvonalunk. Széles medrű, hatalmas folyó. Lehetetlen átkelni rajta. A kanadai határt jelölő kezével körkörös mozdulatot tett a levegőben, mintha üveget pucolna. – Ott meg a nemzeti erdőség – magyarázta. – Látta már? Ötven mérföldes sávban terül el keletről nyugatra. Sűrű, áthatolhatatlan erdő. Az erdő a lehető legjobb keleti határsáv. – És mi van délen? – vágott közbe Reacher. Ray mellmagasságba emelte a kezét. – Szakadékok és hegyszorosok – mondta. – Természetes tankcsapda. Higgye el, én ismerem a tankokat. Csak egyetlen út vezet át rajta. A Tahidról indul, és átvezet a hegyszoroson. Reacher bólintott Eszébe jutott, ahogy a teherautó átzötykölődött egy fahídon. – Ha a hidat felrobbantják, nincs más út – magyarázta Ray. – És az úttal mi lesz? – kérdezte Reacher. – Ugyanaz – felelte Ray. – Ha felrobbantjuk a hidat, biztonságban vagyunk. Épp most szerelik fel rá a robbanóanyagot. Reacher lassan bólintott. Volt némi elképzelése légi csapásokról, tüzérségi rakétákról, intelligens rakétákról} különleges hadtestekről, légi deszantokról, és ejtőernyősökről. Vagy a haditengerészet különleges osztagairól, akik át tudnak kelni a folyón, vagy a tengerészgyalogságról, akik átkelnek a hegyszorosokon. Eszébe jutott, hogy akár még NATO-egységeket is küldhetnének ide Kanadából. – És mi a helyzet Hollyval? – kérdezte. – Vele mit fognak csinálni? Ray elmosolyodott. Szakálla mögül kivillantak fehér fogai. Az Beau titkos fegyvere – mondta. – Gondolkozzon csak el. A világ kormánya a lány apját fogja megbízni a csapatok vezetésével. Ezért nevezték ki őt. Az hiszi, hogy az elnök nevezte ki? Nagyon téved. Az öreg Johnson a világkormány embere, és csak arra vár, hogy megkapja a titkos jelet a bevetésre. Csak amikor ideér, mit talál majd? – Mit? – kérdezte Reacher. – Délről érkezik majd, igaz? – felelte Ray. – Az első épület, amit meglát, a város délkeleti részén álló régi bírósági épület. Maga nemrég ott járt. A lányt oda zárták be, a második emeletre. Észrevette az új építményt? Különleges, kettős falú szoba, huszonkét ujjnyi rés a falak közt. Az a rés pedig tömve van dinamittal, és a régi bánya robbanótölteteivel. Az első lövedék a levegőbe röpíti az öreg Johnson kicsi lányát. Reacher megint lassan bólintott. Ray ránézett. – Nem kérünk sokat – mondta. – Csak egy hatvanszor hatvan mérföldes területet. Harminchat négyzetmérföldet. – De miért éppen most? – kérdezte Reacher. – Mire ez a nagy sietség? – Milyen nap van ma? – kérdezett vissza Ray. Reacher vállat vont. – Július valahányadika – mondta. – Július másodika – pontosította Ray. – Még két nap. – Két nap meddig? – kérdezte Reacher. – A függetlenség napjáig – mondta Ray. – Július negyedikéig. – És? – kérdezte Reacher. – Akkor kiáltjuk ki a függetlenségünket – felélte Ray. – Holnapután. Egy új nemzet születik. És akkor fognak majd támadni. Mert a kis emberek szabadsága nem szerepel a terveikben.

24. fejezet

Az FBI gépe Fargóban üzemanyagot tankolt, majd egyenesen továbbrepült Kaliforniába. McGrath újra felvetette, hogy inkább Montanába kéne menniük, Webster azonban továbbra is ellenezte az ötletet, ő inkább a türelmesebb, lépésről lépésre megoldások híve volt, így előbb Kaliforniába mentek, hogy utánajárjanak Beau Borken előéletének, majd onnan a coloradói Peterson légi támaszpontra, ahol Johnson tábornokkal találkoztak. McGrath volt az egyetlen ember az FBI-nál, aki képes volt ordítani Websterrel, és meg is tette, de a vita nem egyenlő a győzelemmel, így végül McGrath, Webster, Brogan és Milosevic valamennyien Mojaveba mentek, kimerülten, idegesen és duzzogva ülve a fülledt és zajos kabinban. – Szükségem van minden rendelkezésre álló háttérinformációra – magyarázta Webster. – Elvégre én felelek ezért az akcióéit, és ezekkel a fickókkal jobb, ha nem felületeskedünk. McGrath ránézett, és azt gondolta: Ne játszd itt a politikust, amikor Holly élete forog kockán, Webster. De inkább nem szólt semmit. Csak feszülten ült a kis gépen, amely megkezdte leszállását a sivatag szélén lévő kifutópályára. Nyugati parti idő szerint nem sokkal hajnali kettő után értek földet. A mojave-i FBI-iroda főnöke a kocsijával várta őket a sivatagi leszállópályán. Miután beszálltak, délnek indultak, az alvó város felé. – A Borken család Kendallból származik – magyarázta az FBI-ügynök. – Egy kis város, ötven mérföldnyire innen. Mezőgazdaságból, jobbára citrusfélék termesztéséből élnek. Egyszemélyes rendőrőrs működik ott. A seriff már vár minket. – Tud valamit az ügyről? – kérdezte McGrath. A kormánynál ülő férfi vállat vont– Talán igen – mondta. – Elvégre kis városról van szó. A sivatagon át nyolcvanöt mérföld per órás sebességgel pont harminchat perc alatt tették meg az ötven mérföldet Kendall néhány épületcsoportból álló városka volt egy erdő mellett. A város egyetlen benzinkútja mellett volt egy élelmiszerüzlet, egy termelői központ meg egy alacsony betonépület, amelynek tetejéről rúdra erősített antenna meredezett a magasba. Előtte, a járda szélén járőrkocsi parkolt. Rajta a következő felirat: Kendall megyei seriff. A kocsi mögötti iroda ablakából egyetlen lámpa fénye szűrődött ki. A kocsiból kiszálló öt ügynök ásítozva nyújtózott egyet, és sorban beléptek a betonépületbe. A kendalli seriff úgy hatvan év körüli, robosztus, szürkés hajú férfi volt. Megbízhatónak tűnt. Webster intett neki, hogy üljön vissza a helyére, McGrath pedig kiterítette elé az asztalra a négy felnagyított fotót. – Megismeri ezeket? – kérdezte. A seriff közelebb húzta a fényképeket, és sorra szemügyre vette őket. Aztán egyenként a kezébe fogta valamennyit, majd más sorrendbe rendezte. Úgy rakta vissza a képeket az asztalára, mintha egy nyerő pakli kártyát helyezett volna le. Aztán bólintott, és keresgélni kezdett az íróasztalában. Kihúzott egy fiókot, és kiemelt belőle háromkötegnyi dossziét. A három dossziét három fénykép alá helyezte. Aztán rövid ujjával rábökött az első képre. – Ez itt Peter Wayne Bell – szólalt meg. – Mojave-i kölyök, de sokszor járt errefelé. Gondolom, maguk is tudják, hogy nem túl rendes fickó. A seriff biccentett az asztalán álló számítógép monitorja felé. A monitoron zöldes fénnyel villózott a Nemzeti Bűnügyi Központ Adatbázisának egy oldala. A jelentés az észak-dakotai rendőrségtől jött, akik az átokban talált holttestet azonosították. Azonosították, majd előástak mindent, amit tudtak róla. A seriff ezután arrébb tolta a kezét, és egyik ujját a következő fotóra tette. A fotó azt a fegyveres férfit ábrázolta, aki Holly Johnsont betuszkolta a Lexusba. – Steven Stewart – mondta. – Más néven Stevie, vagy kis Stevie. Parasztfiú, és kicsit lassú észjárású gyérek, ugye, értik? Izgága, ideges típus. – És mi áll az aktájában? – érdeklődött Webster. A seriff vállat vont. – Semmi különös – felelte. – A fiú túl hülye ahhoz, hogy bármit is csináljon. Amolyan bandába verődő típus, aki a többiekkel együtt benne van minden balhéban, de amikor odaérek, ő még ott áll. Hát ilyen a kis Stevie. Egy tucatszor bezárattam, de soha nem követett el semmi komolyabbat. McGrath bólintott, majd ujjával a Lexus első ülésén ülő fegyveresre bökött. – És ez itt? – kérdezte. A seriff arrébb tolta az ujját, és a férfi fényes torkára tette. – Ez itt Tony Loder – mondta. Elég rossz fiú. Okosabb, mint Stevie, de hülyébb, mint maga vagy én. Odaadom az aktáját. Lehet, hogy nem lesznek fönn egész éjszaka miatta, de az biztos, hogy okoz majd rossz álmokat. – És mi a helyzet ezzel a magas fickóval? – bökött a következőre Webster. A seriff áttolta az ujját az utolsó képre, és megrázta őszülő fejét. – Soha nem láttam – mondta. – Ebben biztos vagyok. Emlékeznék, ha láttam volna. – Feltevésünk szerint talán külföldi – magyarázta Webster. – Talán európai. Lehet, hogy akcentussal beszél. Ez sem mond magának semmit? A seriff csak tovább rázta a fejét. – Soha nem láttam még – ismételte újra. – Emlékeznék rá. – Rendben van – szólalt meg McGrath. – Bell, a kis Stevie Stewart, Tony Loder és egy rejtélyes idegen. Hogy kerül a képbe a Borken fiú? A sheriff vállat vont. – Az öreg Dutch Borken soha nem illett be semmilyen képbe – mondta. – Pontosan ez volt a baj vele. Megjárta Vietnamot, mint gyalogsági katona, aztán, miután leszerelt, ideköltözött. Hozott magával egy csinos feleséget és egy kövér, tízéves kisfiút. Belefogott a citromtermesztésbe, és egy darabig szépen megélt belőle. Furcsa egy pasas volt, amolyan magának való, nemigen mutatkozott a városban. De gondolom, azért boldog volt. Aztán a felesége egyszer csak beteg lett és meghalt, és a fiú nagyon furcsán kezdett viselkedni, a piac meg befuccsolt, leestek a bevételek, és a termelők sorra folyamodtak banki kölcsönökért, mire a kamatlábak felszöktek, a föld ára meg leesett, így a fedezet értéke csökkent, no és az öntözés ára is felment, és a termelők egymás után mind tönkrementek. Borken nem bírta feldolgozni a bukást, és a fejébe eresztett egy golyót. Webster bólintott. – A kövér, tízéves kisfiú Beau Borken volt? – kérdezte. A seriff bólintott. – Beau Borken – mondta. – Furcsa egy fiú. Nagyon okos. De egy megszállott. – Minek a megszállottja? – kérdezte McGrath. Elkezdtek jönni a mexikóiak – magyarázta a seriff. – Olcsó munkaerő. Az ifjú Beau kezdettől fogva ellenezte a dolgot. Oltogatni kezdte az embereket, hogy Kendallnek fehérnek kell maradnia. Csatlakozott a John Birch félékhez. – Tehát rasszista volt? – kérdezte McGrath. – Eleinte igen – felelte a seriff. – De aztán kitalálta ezt az összeesküvéselméletet is. Hogy a zsidók irányítják a kormányt, meg ilyesmi. Vagy az ENSZ, vagy mindkettő, vagy valami egész más. Meg hogy a kormány kommunista, és el akarja foglalni a világot, és mindenre titkos tervük van. Egy hatalmas összeesküvés készül mindenki ellen, különösen őellene. A bankok irányítják a kormányt, vagy inkább fordítva, nem is tudom. És a bankok is mind kommunisták, és tönkre akarják tenni Amerikát. Kitalálta, hogy a bank csupán azért adott kölcsönt az apjának, hogy később csődbe juttassa őt, és átjátssza a farmot a mexikóiaknak vagy a feketéknek. Egész idő alatt ilyesmiket zagyvált. – És mi történt vele? – kérdezte Webster. – Nos, a bank végül tényleg csődbe juttatta, mivel nem fizette vissza a tartozást – mondta a seriff. De a földjét, nem adták oda a mexikóiaknak. Eladták annak a nagyvállalatnak, amely a környéken mindent birtokol, és amit a nyugdíjalapból finanszíroznak, amiből persze az következik, hogy az itt lakók pénze áll benne, nem a kommunistáké vagy a mexikóiaké. – De a fiú mégis valami összeesküvést lát az apja halála mögött? – kérdezte Brogan. – Pontosan – felelte a seriff. – Pedig az igazság az, hogy az öreget maga a fiú készítette ki. Gondolom, az öreg Dutch sok mindent el tudott volna viselni, csak azt nem, hogy a fia begolyózik. Kegyetlen, önző és furcsa fiú lett. Ha engem kérdeznek, szerintem az öreg emiatt lőtte fejbe magát. – És hová ment Beau? – kérdezte Webster. – Montanába – felelte a seriff –, legalábbis én úgy hallottam. Köze volt azokhoz a jobboldali csoportokhoz, tudják, a milíciákhoz. Felküzdötte magát a vezetőjükig. Kitalálta, hogy a fehér embereknek talpra kell állniuk és harcolniuk kell. – És a többiek követték? – kérdezte Brogan. – Hárman biztosan – mondta a seriff. – Ezt a magas fickót még soha nem láttam. A kis Stevie, Loder és Peter Bell vakon követték Beaut, mint a robotok. Mind vele mentek. Volt egy kis megtakarított pénzük, a Borken-házból mindent elvittek, ami mozdítható volt, és elindultak északra. Azt tervezték, hogy vesznek ott valami olcsó földet, és körbebástyázzák magukat, hogy ki ellen, azt nem tudom, mert ahogy hallom, nem sokan élnek arrafelé, ráadásul mind fehérek. – És van valami az aktájában? – érdeklődött Webster. A seriff megrázta a fejét. – Szinte semmi – felelte. – Beau elég okos ahhoz, hogy ne csináljon semmi olyat, amiért elkaphatják. – De – firtatta McGrath azért csinál dolgokat, csak éppen nem kapják rajta? A seriff bólintott. – Arra a fegyveres autólopásra céloz? – kérdezte. – Valahol az állam északi részén? Igen, hallottam róla. De nem sikerült rábizonyítani, igaz? Mondom, hogy elég okos a fiú. – És van még valami, amiről tudnunk kell? – erősködött Webster. A seriff egy pillanatig elgondolkodott, majd bólintott. – Volt egy ötödik fiú is – mondta. – Egy Odell Fowler nevű. Ő is biztos ott van Beau közelében. Erre mérget vehetnek. Loder, Stevie és Bell csak a végrehajtók voltak, de lefogadom, hogy a háttérből Borken és Fowler mozgatják a szálakat– Még valami? – kérdezte újra Webster. – Eredetileg volt még velük egy hatodik fickó is – felelte a seriff. – Egy Packer nevű fiú. Hatan voltak, hat elvetemült csirkefogó. Aztán ez a Packer fiú egyszer csak járni kezdett egy mexikói lánnyal. Nem tehetett róla, egyszerűen beleszeretett. Beau megtiltotta neki, hogy lássa. A dolog óriási feszültséget okozott köztük. Aztán egy napon Packer eltűnt, Beau pedig csupa vidámság volt és nyugalom. A bozótosban bukkantunk rá Packerre, egy hatalmas kereszthez szögelték. Keresztre feszítették. Már jó néhány napja halott volt. – És gondolja, hogy Borken tette? – kérdezte Brogan. – Bizonyítani nem tudtuk – felelte a seriff. – De én biztos vagyok benne, hogy ő volt. És abban is, hogy rábeszélte a többieket, hogy segítsenek neki. Született vezéregyéniség. Bárkit, bármire rá tud venni, nekem elhihetik. Kendallból Mojave-ig ötven mérföldet tettek meg kocsival. Mojave-től a coloradói Peterson légi támaszpontig további nyolcszázharminc mérföldet egy repülőgéppel. A háromórás út után éppen a pompás hegyi pirkadatra érkeztek meg Petersonba. Olyan látványban volt részük, amelyért, mások fizetnek, de a négy FBI-ügynök észre sem vette. Július harmadika, csütörtök volt, a válság negyedik napja, és az elégtelen mennyiségű pihenés és táplálék mindannyiukat megviselte, de továbbra is csak a munkára koncentráltak. Johnson tábornok nem ment ki eléjük személyesen. Ő a hatalmas támaszpont egy másik részén üdvözölte éppen az éjszakai őrjáratról visszatérő ügyeleteseket. a tábornok segédtisztje üdvözölte Webstert, kezet rázott a másik három ügynökkel, majd elvezette őket egy számukra előkészített tárgyalóhelyiségbe. Az asztalon egy kinagyított, kiélesített, fekete-fehér fénykép feküdt. Valami tájképfélének tűnt. Úgy festett, mint egy holdbéli táj. – Ez itt Anadir, Szibéria egy részlete – magyarázta a segédtiszt. – Műholdas fotó. A múlt héten még egy hatalmas légi támaszpont állt ott. Egy nukleáris rakétatámaszpont. A kifutópályája egyenesen a mi utahi rakétatámaszpontunkra irányult. A leszerelési egyezmény alapján meg kellett semmisíteni. Az oroszok a múlt héten eleget tettek az egyezmény követelményének. A négy FBI-ügynök a fénykép fölé hajolt. A képen nyoma sem volt bármilyen ember csinálta építménynek. Csak kráterszerű lyukakat láttak rajta. – Eleget tettek? – ismételte meg McGrath. – Nekem úgy tűnik, elég lelkes munkát végeztek. – Na és? – kérdezte Webster. A segédtiszt elővett egy térképet. Kihajtogatta és hátrább lépett, hogy mindenki jói láthassa. A térkép a világ egy részét ábrázolta, rajta volt Kelet-Ázsia és az Egyesült Államok nyugati része, a közepén Alaszkával meg az Északi Sarkkal a tetején. A segédtiszt szétnyitotta a hüvelyk– és mutatóujját, és bemérte a távolságot Szibériától délkeletre, Utahig. – Anadir itt volt – mondta. – Utah pedig itt van. Természetesen tudtunk a rakétatámaszpont létezéséről, és gondoskodtunk megfelelő elhárításról, amelynek része volt egy óriási alaszkai rakétatámaszpont, meg négy „föld-levegő” rakétakilövő támaszpont is, amely északról délre egy vonalban helyezkedett el, az Anadir és Utah közti légifolyosó vonalában, itt, itt és ezen a két ponton, közrefogva a Montana és Idaho határolta keskeny sávot. Az ügynökök tudomást sem vettek az idahói piros pontokról. Ám a Montana területén bejelölt helyeket annál jobban szemügyre vették. . – Milyen fajta támaszpontok ezek? – kérdezte Webster. A segédtiszt vállat vont. – Amolyan ideiglenes támaszpontok – mondta. – A hatvanas években tákolták össze őket, és azóta csak vegetálnak. Őszintén szólva, nem számítottunk rá, hogy valaha is használni fogjuk őket Az alaszkai rakétakilövők teljesen elegendőek voltak. Azon túl nemigen juthatott át rakéta. De tudják, hogy van ez, Nem ártott a túlzott óvatosság. – És milyen fegyverek vannak ott? – kérdezte McGrath. – Minden bázison volt egy Patriot üteg – magyarázta a segédtiszt. – De azokat már egy ideje elszállították onnan. Eladtuk Izraelnek. Most már csak Stinger rakéták maradtak ott, tudják, azok a vállból kilőhető, gyalogsági rakéták. Webster hitetlenül nézett a segédtisztre. – Stingerek? – kérdezte. – Maguk gyalogsági fegyverekkel akarták viszonozni a szovjet bombázók támadását? A segédtiszt bólintott. Meggyőző kifejezés ült az arcán. – Miért ne? – kérdezte. – Ne felejtse el, hogy azok a támaszpontok csak kirakatnak kellettek. Elvileg semmi sem juthatott Alaszkán túl. De a Stingerek működtek volna. Több ezret szállítottunk belőlük Afganisztánba. És több száz szovjet gépet lelőttek velük. Jobbára helikoptereket, de a lényeg az, hogy működtek. Elvégre egy hőérzékélő mindig hőérzékélő marad. Teljesen mindegy, hogy egy teherautóról vagy egy amerikai katona válláról lövik ki. – És mi a jelenlegi helyzet? – kérdezte Webster. – Megszűntetjük ezeket a támaszpontokat – magyarázta a férfi. – Ezért van itt a tábornok, uraim. Visszahozzuk a felszerelést meg a személyzetet ide, Petersonba, és szervezünk egy búcsúceremóniát. – És hol vannak pontosan ezek a támaszpontok? – kérdezte McGrath. – A montanai támaszpontok. A segédtiszt közelebb húzta a térképet, és szemügyre vette. – A legdélebbi egy farm területén van elrejtve, Missoula mellett – mondta. – Az északi bázist a völgyben rejtettük el, Kanadától úgy negyven mérföldnyire, egy Yorké nevű kisváros mellett. Miért? Csak nincs valami probléma? McGrath vállat vont. – Azt még mi sem tudjuk – mondta.

A segédtiszt megmutatta nekik, hol reggelizhetnek, aztán magukra hagyta őket, hogy megvárják a tábornokot. Amikor Johnson megérkezett, már nekiláttak a tojásnak, de a pirítós még nem készült el, így azt otthagyták, és együtt visszamentek a tárgyalóba. Johnson most egész másnak nézett ki, mint az a behízelgő pasas, akivel Webster hétfő este találkozott. A korai óra és a háromnapos alvatlanság miatt húsz fonttal könnyebbnek és húsz évvel öregebbnek tűnt Arca sápadt volt, a szemei pedig vörösek. Úgy festett, mint aki a vereség szélén áll. – Nos tehát, mi az, amit tudunk? – kérdezte. – Úgy tűnik, szinte mindent – felelte Webster. – A jelenlegi feltételezésünk szerint az ön lányát egy montanai milíciacsoport rabolta el. Többé-kevésbé azt is tudjuk, hol a bázisuk. Valahol az északnyugati völgyek környékén. Johnson lassan bólintott. – És jelentkeztek már? – kérdezte. Webster megrázta a fejét. – Még nem – mondta. – Akkor mi lehet az indíték? – kérdezte a tábornok. – Mit akarhatnak? Webster újra csak megrázta a fejét. – Azt még nem tudjuk – felelte. Johnson megint bólintott, kicsit bizonytalanul. – Kik ezek az emberek? – kérdezte. McGrath kinyitotta a kezében tartott borítékot. – Eddig négy hevünk van – magyarázta. – Közülük három benne volt a rablásban, és szilárd bizonyítékaink vannak arra, hogy ki lehet a milícia parancsnoka. Egy Beau Borken nevű fickó. Mond ez a név önnek valamit? – Borken? – ismetelte meg a tábornok. Aztán megrázta a fejét. – Nem, semmit. – Értem – mondta McGrath. – És erről a pasasról hallott már? A neve Peter Bell. McGrath átadta Johnsonnak azt a Lexus volánjánál ülő Béliről készült kinagyított fotót. Johnson hosszasan szemügyre vette, majd megrázta a fejét. – A férfi halott – mondta McGrath, – Nem ért vissza velük Montanába. – Helyes – jegyezte meg Johnson. McGrath most újabb képét adott át neki. – És Steven Stewart? – kérdezte. Johnson kis ideig nézte a képet, de végül megint csak a fejét rázta. – Sohasem láttam még ezt az embert. – És Tony Loder? – folytatta McGrath. A tábornok rámeredt Loder arcára, és megrázta a fejét. – Őt sem – mondta. – Ezek hárman Borkennel együtt mind kaliforniaiak – magyarázta McGrath. – És van még egy negyedik is, egy Odell Fowler nevű fickó. Az ő nevét hallotta már? Johnson megrázta a fejét. – És itt van még ez a pasas – folytatta McGrath. – Róla nem tudjuk, hogy ki lehetÁtadta a magas fickóról készített fotót. Johnson rápillantott, aztán levette róla a tekintetét. Majd újra rámeredt. – Őt talán ismeri? – kérdezte McGrath. – Ismerősnek tűnik – mondta. – Esetleg láthattam valahol. – És nemrég látta? – kérdezte McGrath. A tábornok nemlegesen csóválta a fejét. – Nem – mondta. – Elég rég lehetett, hogy találkoztam vele. – A katonaságnál? – kérdezte Webster. – Igen, azt hiszem – bólintott Johnson. – A legtöbb ember, akit ismerek, a katonaságnál van. A tábornok segédtisztje a válla mögül szemügyre vette a képet. – Nekem nem ismerős – mondta. – De szerintem faxoljuk el a Pentagonba. Ha ez a pasas a katonaságnál van, talán akad valaki, aki együtt szolgált vele. Johnson megrázta a fejét. – Küldjék inkább a katonai rendőrséghez – javasolta. – Ez a fickó bűnöző. Nagy az esély rá, hogy a katonaságnál is elkövetett valamit. Talán van róla valamilyen anyaguk.

25. fejezet

Pirkadat után egy órával jöttek érte. Reacher a kemény széken ült félálomban, ölébe ejtett megbilincselt kézzel, vele szemben Joseph Ray, éberen és készenlétben. Reacher az éjszaka nagy részében a dinamitról gondolkodott. Régi dinamitról, amit elhagyott bányákban hagynak ott. Elképzelte, ahogy a kezébe vesz egy, rudat. Megsaccolja a súlyát. Aztán kiszámolta, mekkora lehet a Holly szobája mögötti falrés mérete. És meddig lehet feltöltve régi dinamittal. Régi, rothadó rudakkal, amelyekből már folyik a nitroglicerin, és teljesen instabilak. Lehet, hogy egy egész tonna instabil dinamit van körülötte, ami talán annyira még nem rossz, hogy egy váratlan mozdulatra felrobbanjon, de elég érzékeny ahhoz, hogy egy kóbor tüzérségi lövedék beindítsa. Vagy akár egy nagyobb kalapácsütés. Aztán egyszer csak lépések zajára lett figyelmes, mintha a kunyhó előtt egy csapat vonult volna el. Kitárult az ajtó, és amikor Reacher megfordult, hat őr állt előtte. A vezetőjük előrelépett, és a karjánál fogva felhúzta. Kivonszolták a fényes reggeli napsütésbe, ahol öt, egymás mellett álló, automata fegyvert ráfogó férfival találta szemben magát. Terepszínű ruhás, szakállas katonákkal. Reacher a napfénytől pislogva állt. A puskacsövekkel hátulról taszigálva átvezették az irtáson, egy szűk ösvényig, amely beleveszett a sötét erdőbe. Ötven yardnyi menetelés után újabb tisztáshoz értek. Egy kis területen négyszög alakban kiirtott tisztás volt Rajta két cédrusfa lemezből készült épület. Egyiknek sem volt ablaka. Az őrök megállították, és az egyik a puskája csövével a bal oldali épületre bökött. – A parancsnoki barakk – mondta. Aztán a jobb oldali épületre mutatott– Az meg a büntetőbarakk – mondta. – Amit mindenki igyekszik elkerülni. A hat őr magabiztosan nevetni kezdett, aztán a vezetőjük bekopogott a parancsnoki barakk ajtaján. Egy pillanatig várt, majd benyitott. Reachert a hátának szegezett puskacsővel betuszkolták. Odabenn fényárban úszott minden. A tetőbe épített mohazöld tetőablakokon át beszűrődő napfényhez hozzáadódott a villanykörtékből áradó fény. A szobában egy csupasz tölgyfa íróasztal állt hasonló fából készült, nagy kerek székekkel, amelyeket Reacher eddig csak régi filmekben látott, újságírók és bankárok irodáiban. A falra szögelt zászlókon és szalagokon kívül semmi más dekoráció nem volt a szobában. Az asztal mögött egy hatalmas vörös horogkereszt volt, a többi falon pedig hasonló, fekete-fehér motívumok. Az egyik falon táblára rajzszögelt Montana térkép állt. Az állam északnyugati csücskének egy része feketére satírozva. A csupasz padlón egymásra halmozott szórólapkötegek, poszterek és kéziratok álltak. Az egyiknek ez volt a címe: „Szárítva jobb”. A poszteren azt igyekeztek bemutatni, hogyan tartósítható az élelmiszer egy esetleges ostrom alatt. Egy másik kéziratban részletesen leírták, hogyan téríthető el egy civil utasokat szállító vonat. A szobában állt még egy oda nem illő, mahagónifából készült fényes könyvespolc, telepakolva könyvekkel. Az ajtóból beszűrődő nap fénye ráesett a könyvekre, megvilágítva bőrrel bevont gerincüket és aranybetűs címüket. Volt néhány háborús történelmi könyv, németből és japánból lefordítva. Egy teljes polcot elfoglaltak a Pearl Harborról szóló kötetek. Olyan könyvek, amelyekből még Reacher is tanult, de máshol, és jóval korábban. Reacher mozdulatlanul állt. Borken az asztala mögött ült. Haja szinte fehéren villogott a fényben. A fekete uniformis pedig szürkésnek tűnt Borken csak némán meredt Reacherre. Aztán rámutatott az egyik székre, és jelezte az őröknek, hogy odakint várjanak. Reacher belehuppant a székbe. A kimerültség kezdett úrrá lenni rajta, és hasát égette az adrenalin. Az őrök végigtrappoltak a szobán, és kimentek. Az ajtó halkan bezárult mögöttük. Borken előrenyújtotta a kezét, és kihúzott egy fiókot. Kivett belőle egy régi kézifegyvert. Hangos koppanással letette maga elé az asztalra. – Meghoztam a döntésemet – szólalt meg. – Arról, hogy életben maradjon-e, vagy meghaljon. Ekkor az asztalon fekvő ócska fegyverre bökött. – Ismeri ezt? – kérdezte. Reacher vetett egy pillantást a fegyverre, majd bólintott. – Egy Marshal Colt – mondta. Borken is bólintott. – Pontosan – mondta. – Méghozzá egy eredeti, 1873-as Marshal Colt, amilyet az amerikai lovasság használt. Ez az én saját fegyverem. Jobb kezébe vette a fegyvert, és méregetni kezdte. – Tudja, mennyit tud lőni? – kérdezte. Reacher újra bólintott. – Hat lövést, negyvenöt kaliberest – mondta. – Elsőre kitalálta – folytatta Borken. – Hat negyvenötöst lő ki, másodpercenként kilencszáz láb sebességgel, egy hét ujjnyi vastag csőből. Tisztában van azzal, mit tennének magával ezek a golyók? Reacher vállat vont. – Az attól függ, hogy eltalálnak-e – felelte. Borken üveges tekintettel meredt rá. Aztán elvigyorodott. Nedves szája begörbült, és az arca szinte összenyomta szűk szemeit. – Biztosan eltalálnák – mondta. – Ha én lőném ki őket, eltalálnák. Reacher újra megvonta a vállát. – Onnan talán igen – mondta. – Bárhonnan – vágott közbe Borken. – Innen, ötven láb vagy ötven yard távolságból, ha én lövök vele, eltalálják. – Emelje fel a jobb kezét – szólalt meg Reacher. Borken értetlen arcot vágott. Aztán lerakta az asztalra a fegyvert, és a magasba emelte hatalmas, fehér kezét, mintha egy ismerősének integetne, vagy épp esküt tenne valamire. , – A fenéket – mondta Reacher. – A fenéket? – ismételte meg Borken. – Igen – mondta Reacher. – Az a fegyver meglehetősen pontos, de nem a világ legjobb fegyvere. Ha valakit ötven yardról el akar találni vele, őrült módjára kellett volna gyakorolnia hozzá. De maga nem gyakorolt. – Igazán? – kérdezte Borken. – Nem, nem gyakorolt – felelte Reacher. – Nézze csak meg ezt a vackot. 1870-ben tervezték, igaz? Látott korabeli fényképeket? Az emberek sokkal kisebbek voltak akkor. Alacsony, alultáplált kis emberek, akik nemrég emigráltak Európából, ahol generációk óta éheztek. A kis embereknek pedig kisebb volt a kezük. Nézze meg ennek a fegyvernek a markolatát Nem magára méretezték. Ha a kezébe veszi, aránytalanul nagynak tűnik rajta a keze. És az a markolat egy százötven éves diófa. Kemény, mint a kő. A markolat hátulja és az alatta lévő kakas folyton visszaütne. Ha sokat használta volna ezt a fegyvert, akkor hatalmas bőrkeményedés lenne a hüvelyk– és a mutatóujja között, amit innen jól láthatnék. De nem látok bőrkeményedést, tehát ne mondja, hogy sokat gyakorolt vele, és hogy gyakorlás nélkül tökéletes céllövő. Borken zord pillantást vetett Reacherre. Aztán újra elmosolyodott Nedves ajka szétnyílt, és apró szeme résnyire szűkült Kihúzott egy másik fiókot, és elővett belőle egy másik kézifegyvert. Egy 9 milliméteres Sig-Sauert, amely ötévesnél nem lehetett idősebb. Sokat használt, de jól karbantartott fegyver volt, hatalmas, szögletes markolattal. – Hazudtam – szólalt meg. – Tulajdonképpen ez a személyes fegyverem. És most már biztosan tudom, hogy jól döntöttem. Megállt, hogy Reacher megkérdezhesse, mit döntött. Reacher viszont csak hallgatott Összeszorította a száját. Nem állt szándékában semmit sem kérdezni, még ha ez lett volna az utolsó mondata, amit valaha is kimond. – Itt mi nagyon komolyan beszélünk – szólalt meg újra Borken. – Teljesen komolyan. Nem játszunk semmiféle játékot. És pontosan látjuk, hogy mi folyik itt. Újra elhallgatott, hogy Reacher megkérdezhesse, mi folyik itt. De Reacher nem szólt semmit. Csak ült a helyén, és a semmibe bámult. – Amerikának despota kormánya van – folytatta Borken. – Egy diktatórikus kormány, amelyet külföldről irányítanak az ellenségeink. A jelenlegi elnökünk tagja a világkormánynak, amely titokban irányítja az életünket. A szövetségi rendszer mögé rejtik a teljes irányítást. Az a tervük, hogy lefegyvereznek és rabszolgává tesznek bennünket. Már megkezdődött. Ebben az egyben megegyezhetünk. Borken szünetet tartott Újra a kezébe vette a régi fegyvert. Reacher látta, ahogy méregeti, hogyan fér el a kezében a markolat Érezte, ahogy árad belőle a karizma. Szinte kényszerítve érezte magát, hogy odafigyeljen a férfi halk, hipnotikus hangjára. – Két fő módszerük van – folytatta Borken. – Az első a civil lakosság teljes lefegyverzése. Az alkotmány második módosított paragrafusa szerint jogunk van a fegyverviselésre, de ezt hamarosan eltörlik. A fegyverkorlátozási törvények, a bűnözésről, gyilkosságokról és drogháborúkról szóló maszlagok mind-mind arra irányulnak, hogy lefegyverezzenek minket. Mert ha már nincs fegyverünk, azt tesznek velünk, amit csak akarnak, nem igaz? Ezért került annak idején ez a téma az alkotmányba. A régi politikusok nem voltak buták. Tudták, a kormányt csak úgy tarthatják kordában, ha minden embernek megvan az akarata és lehetősége arra, hogy fegyvert fogjon rájuk. Borken itt újra elhallgatott. Reacher felnézett a feje fölött lógó horogkeresztre. – A második módszer a kisvállalkozások tönkretétele – folytatta. – Ez az én saját teóriám. A mozgalmon belül nem sokan hangoztatják még. De nekem már régóta feltűnt Ezért aztán jóval a többiek előtt járok a helyzet megértésében. Borken várt egy kicsit, de Reacher tovább hallgatott. Nem is nézett rá. – Elég nyilvánvaló, nem? – folytatta Borken. – A világkormány voltaképp egy kommunista típusú kormány. Nem akarnak egy erős kisvállalkozói szektort. Amerikában viszont ez van. több millió ember dolgozik és él meg saját erőből. Túl sokan vállalkoznak ahhoz, hogy egyszerűen lemészárolják őket, amikor eljön az ideje. Ezért már jó előre csökkentik a számukat. A szövetségi kormánynak kiadták, hogy szorítsa vissza a kisvállalkozásokat. Bevezettek mindenféle szabályozást, törvényt és adót, manipulálják a piacot, és térdre kényszerítik a kisvállalkozókat, aztán kiadják a bankoknak, hogy álljanak elő különböző fajta kölcsönökkel, és amint megszárad a tinta a kölcsönszerződéseken, felsrófolják a kamatlábakat, és tovább manipulálják a piacot, amíg a szerencsétlen ördög csődbe nem megy. Azután elveszik a vállalkozását, és ennyivel is kevesebb embert kell gázkamrába küldeni, amikor eljön az ideje. Reacher néma pillantást vetett Borkénre. De még mindig nem szólt semmit. – Higgye el – folytatta Borken. – Olyan ez, mintha előre megoldást keresnének arra, hogyan szabadulhatnak meg több millió hullától. Már most kiirtják a középosztályt, hogy később ne legyen szükség annyi koncentrációs táborra. Reacher mereven Borken szemébe nézett. Mintha egy éles fénybe nézne. A férfi kövér, piros szája gúnyos mosolyra húzódott– Mondtam magának, hogy mi itt sokkal előbbre járunk, mint a többiek – folytatta. – Mert előre sejtettük, mi következik. Mi másért lenne a központi jegybank? Az az egésznek a kulcsa. Abban egyetérthetünk, hogy Amerika a vállalkozásra épülő ország volt, igaz? Tehát, aki az üzleti életet irányítja, az mindent irányít. És hogyan irányítható az üzleti élet? A bankokon keresztül. És hogyan irányíthatóak a bankok? Ügy, hogy létrehozzuk a központi jegybankrendszert. Ahonnan megmondják a bankoknak, hogy mit csináljanak. Ez az egész mozgatórugója. A világkormány irányít mindent méghozzá a központi jegybankon keresztül. Én már megtapasztaltam a dolgotBorken szeme tágra nyílt, és színtelenül csillogott– Láttam, ahogy elintézik az apámat – üvöltötte. – Isten nyugosztalja szegény lelkét. A központi jegybank csődbe vitte őt. Reacher elrántotta róla a pillantását, és a szoba egyik sarkába szegezte. Továbbra sem szólalt meg. Elkezdte emlékezetből felsorolni a Borken könyvespolcán álló könyvek címét. Az ősi Kína harcművészetétől kezdve az itáliai reneszánszon át egészen Pearl Harborig. Koncentrált, hogy fejből felmondja a címeket, és közben igyekezett ellenállni Borken átható tekintetének. – Mi itt komoly munkát végzünk – magyarázta Borken. – Lehet, hogy azt gondolja, egy piti diktátor vagyok, vagy valami szektavezér, vagy valami más, aminek nevezni akar. De én egyik sem vagyok. Azt persze nem tagadom, hogy jó vezető vagyok. Talán még elhivatott is. Ha intelligensnek és beleérzőnek nevez, nem vitatkozom. Pedig nem muszáj ilyennek lennem. Mert az embereimnek nincs szükségük bátorításra. Nincs szükségük vezérre. Irányítást és fegyelmezést igényelnek, de az ne zavarja meg. Én itt senkit nem kényszerítek semmire. Ne becsülje hibásan alá az emberek akaratát, és a vágyukat a jóra. Reacher hallgatott. Még mindig a könyvekre koncentrált, fejben átfutva az 1941 decemberében lezajlott eseményeket, a japánok szemszögéből nézve. – Tudja, mi nem vagyunk bűnözők – folytatta Borken. – Ha egy kormány rosszat tesz, mindig a legjobb emberek kelnek fel ellene. Vagy maga szerint mindent el kellene fogadnunk, mintha birkák lennénk? Reacher megkockáztatott egy újabb pillantást Borkénre. És egy mondatot is megkockáztatott. – Meglehetősen szelektált csoport van idefenn – jegyezte meg. Borken vállat vont. – Mindennek megvan a maga helye – felelte. – Ez a természet rendje. A feketéknek ott van egész Afrika. A fehéreknek meg ez a hely. – És mi a helyzet a zsidó fogorvosokkal? – kérdezte Reacher. – Nekik hol a helyük? Borken újra vállat vont. – Az egy akció közben elkövetett hiba volt – magyarázta. – Lodernek meg kellett volna várnia, amíg tiszta a helyzet. De mindenki követ el hibát. – Azt is meg kellett volna várnia, amíg én elmegyek onnan – jegyezte meg Reacher. Borken bólintott. – Egyetértek magával – mondta. – Maga mindenképp jobban járt volna. De nem vártak, így most itt van Köztünk. – Csak azért, mert fehér vagyok? – kérdezte Reacher. – Ne kiabálja el – felelte Borken. – A fehéreknek alig maradt néhány joguk ebben az országban. Reacher mereven ránézett. Aztán körbepásztázta a világos, gyűlölettől izzó szobát. Hirtelen megremegett. – Csináltam egy tanulmányt a zsarnokságról – szólalt meg Borken. – És hogy hogyan harcoljunk ellene. Az első szabály, hogy kijelentjük: vagy szabadon élünk, vagy meghálunk, és ehhez ragaszkodunk. Szabadon élni, vagy meghalni. A második szabály, hogy ne viselkedjünk úgy, mint a birkák. Fel kell állni és harcolni. Tanulmányozni a rendszerüket, és meggyűlölni azt, ami rossz benne. Aztán cselekedni. De hogyan? A bátrak visszacsapnak. Megtorolnak mindenért, nem? Reacher megvonta a vállát. Nem szólt semmit. – A bátrak mindent megtorolnak – ismételte meg Borken. – De az, aki bátor és okos is egyben, egészen másként cselekszik. Először megtorol. De jóval előbb. Lesújt az első csapással, váratlanul, amikor és ahol nem számítanak rá. Mi is pontosan ezt tesszük itt. Előbb megtoroljuk. Ők kezdték a háborút, de mi fogjuk az első csapást rájuk mérni. Amikor a legkevésbé számítanak rá. És ezzel felborítjuk minden tervüket. Reacher újra a könyvespolcra pillantott. Ötezer klasszikus oldal, amely mind-mind ugyanazt mondja: ne azt tedd, amire számítanak. – Nézze csak meg azt a térképet – folytatta Borken. Reacher előrelendítette összebilincselt kezét, és sután feltápászkodott a székről. Odasétált a falon függő Montana térképhez. Megkereste Yorke-ot a bal felső sarokban. Jóval a vékony fekete vonalon belül. Megnézte a méretarányt, aztán a színek jelentését. A folyó, amiről Joseph Ray beszélt, harminc mérföldre nyugatra feküdt, magas hegyláncok másik oldalán. A térképen vastag sötétkék vonal jelezte. Északon hatalmas, barna hegyláncok húzódtak egészen Kanadáig. Az egyetlen út Yorke északi felén futott végig, és egy elhagyott bányavidéken végződött. A keleten fekvő sűrű erdőn néhány vaktában végződő ösvény kacskaringózott. Délen a kontúrvonalak összeértek, és egy óriási kelet-nyugati irányú szakadékot jelöltek. – Nézze meg ezt a vidéket, Reacher – mondta neki halkan Borken. – Mit mond magának a térkép? Reacher jobban szemügyre vette. A térképről azt olvasta le, hogy lehetetlenség kijutni innen. Legalábbis gyalog és Hollyval együtt lehetetlen. Hetekig gyalogolhatnának keleti vagy északi irányba. Nyugaton és délen pedig természetes akadályok álltak volna útjukba. A természet jobb börtönt alkotott, mint amit drótkerítéssel vagy aknamezőkkel csinálhattak volna. Reacher életében egyszer járt Szibériában, és látta a büntetőtáborokat. Teljesen nyitottak voltak, sem rács, sem kerítés nem volt körülöttük. Meg is kérdezte az idegenvezetőjét: hol vannak a kerítések? Mire az oroszok körbemutattak a mérföldeken át húzódó hómezőkön, és azt mondták: ez itt a kerítés. Nincs hova menekülni. Újra vetett egy pillantást a térképre. Itt is a természet alkotta a kerítést, innen csak jármű segítségével lehet kijutni. És óriási szerencsével. – Nem tudnak bejutni – mondta Borken. – Bevehetetlenek vagyunk. Nem állíthatnak meg minket. És nem is szabad megállítaniuk. Az egyenlő lenne egy történelmi méretű katasztrófával. Képzelje el, mi lett volna, ha a britek megállítják az amerikai forradalmat 1776-ban? Reacher körbepillantott a parányi, faborítású helyiségen, és összerezzent. – Ez itt nem az amerikai forradalom – mondta. – Tényleg nem? – kérdezte Borken. – Mennyiben különbözik attól? Akkor is egy zsarnoki kormány uralma ellen lázadtak fel. Akárcsak mi. – De maguk gyilkosok – szögezte le Reacher. – Azok is gyilkosok voltak 1776-ban – felelte Borken. – Sok embert megöltek. Az akkori rendszer is gyilkosoknak nevezte őket. – Maguk rasszisták – folytatta Reacher. – Akárcsak 1776-ban is azok voltak – mondta Borken. – Jefferson és a rabszolgái? Tudták, hogy a feketék alsóbbrendű emberek. Ők akkor pontosan ugyanazt tették, mint amit mi most. De aztán az évek során lassan, fokozatosan ők váltak az elnyomókká. És nekünk jutott ki a feladat, hogy visszaállítsuk az eredeti állapotot. Szabadon élni, vagy meghalni, Reacher. Ez igazán nemes gondolat Mindig is az volt, nem – gondolja? Borken hatalmas testével az asztal fölé hajolt. Kezét a magasba emelte. Színtelen szeme csillogott. – De tudja, 1776-ban elkövettek néhány hibát – folytatta. – Én sokat olvastam a történelmet. Elkerülhető lett volna a háború, ha ésszerűen cselekszenek. Márpedig a háborút mindig el kell kerülni, ha lehet, nem gondolja? Reacher megvonta a vállát– Nem feltétlenül – mondta. – Nos, maga segíthet benne, hogy elkerüljük – jelentette ki Borken. – Így döntöttem. Maga lesz az én küldöttem. – A mije? – kérdezte Reacher. – Maga független ember – felelte Borken. – Nem tartozik közénk. Elfogulatlan fél. Ugyanolyan amerikai, mint ők, példamutató állampolgár, még priusza sincs. Okos, jó felfogású ember. Sok mindent észrevesz. Magára hallgatni fognak. – Micsoda? – kérdezte újra Reacher. – Mi itt egy szervezett társaság vagyunk – folytatta Borken. – Képesek vagyunk önálló nemzetté válni. Ezt meg kell, hogy értse. Van saját hadseregünk, saját kincstárunk, pénzügyi tartalékunk, jogrendszerünk, – és van demokráciánk. Ezt ma mind meg fogom magának mutatni. Bemutatok magának egy függetlenségre kész társadalmat, akik készek szabadon élni vagy meghalni, és csupán egy nap választja el őket mindettől. Aztán elküldöm magát délre, Amerikába. És maga fogja elmondani nekik, mennyire erősek vagyunk, és milyen reménytelen az ő helyzetük. Reacher csak szótlanul nézte Borkent. – Hollyról is beszélhet nekik – folytatta Borken halkan. – Elmondhatja, milyen különleges szobát kapott. Ő az én titkos fegyverem. Ő az én életbiztosításom. – Maga őrült – mondta Reacher. A szobában csönd lett. Még a csöndnél is nagyobb némaság. – Miért? – suttogta Borken. – Miért vagyok őrült? Pontosan miért? – Mert nem gondolkodik logikusan – felelte Reacher. – Hát nem látja, hogy Holly semmit sem számít? Az elnök egy szempillantás alatt leváltatja Johnsont. És eltiporják magukat, mint a bogarakat, Holly pedig csak egy lesz az áldozatok közül. Vissza kellene őt is küldenie velem. Borken vidáman és magabiztosan csóválta puffadt fejét. – Nem – jelentette ki. – Az nem fog megtörténni. Hollyban az apján kívül sokkal több érték van. Nem mondta el magának? Reacher némán rászegezte a tekintetét, Borken pedig az órájára pillantott. – Ideje indulni – mondta. – Ideje megnéznie, hogy működik a mi jogrendszerünk.

Holly halk lépéseket hallott a folyosón, és leszállt az ágyáról. Kattant a zár, és a forradásos homlokú fiatal katona lépett be a szobába. Ujját szorosan a szájára szorította, Holly pedig bólintott. Odabicegett a fürdőszobába, és jó erősen kinyitotta a zuhanyt. A fiatal katona belépett utána, és bezárta az ajtót. – Csak naponta egyszer csinálhatjuk ezt – suttogta Holly, – Gyanakodni fognak, ha túl sokszor hallják a zuhanyt. A férfi bólintott. – Ma éjjel indulhatunk – mondta. – Ma délelőtt nem mehetünk, mert mindannyian szolgálatban vagyunk Loder tárgyalásán. Szürkület után eljövök magáért a dzsippel. Sötétedéskor megszökünk. Délnek indulunk el. Kockázatos, de sikerülni fog. – Reacher nélkül nem megyek sehova – jelentette ki Holly. A férfi megrázta a fejét. – Azt nem ígérhetem – felelte. – Most éppen Borkennel van. A jó ég tudja, hogy mi fog történni vele. – Csak vele megyek el innen – makacskodott Holly. A fiatal katona ideges pillantást vetett rá. – Rendben van – mondta. – Megpróbálom. Kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, és kilépett rajta. Holly megvárta, míg elmegy, aztán elzárta a – csapot. Mereven bámult utána. A fiatal FBI-ügynök észak felé indult, majd nyugatnak fordult, és egy nagy kör után tért vissza az erdőn át, amerről jött. Az őrszem, akit Fowler az ösvény mellé a fák közé beállított, nem vette észre őt. De az az őrszem, akit a hátsó útra állítottak, már észrevette. Elkapott egy terepszínű ruhadarabot, ahogy átsuhan a bozóton. Gyorsan megfordult, de túl késő volt, hogy kivegye az illető arcát. Megvonta a vállát, és elgondolkozott. Elhatározta, hogy inkább nem szól senkinek, inkább nem mond semmit, mint jelentse, hogy nem tudta azonosítani az árulót. Így a forradásos homlokú fiatal katonának sikerült eljutnia a barakkjáig, két perccel azelőtt, hogy elkísérték a parancsnokát a bírósági tárgyalásra.

Az elhagyatott, Yorke délkeleti részén álló bírósági épület nappal körülbelül úgy festett, mint az összes többi vidéki épület, amelyet Reacher Amerika-szerte látott. A századelőn építették. Nagy, fehér, oszlopos, díszes épület volt. Elég vaskos ahhoz, hogy komoly funkcióját érzékeltesse, de elég könnyed a részleteiben, hogy takaros épületnek lehessen mondani. A ház tetején finom ívű kupola állt, amelybe míves órát építettek be, bizonyára régmúlt generációk közadakozásából. Jobbára úgy festett ez is, mint több száz társa, csak ennek a teteje kicsit meredekebb volt és vaskosabb szerkezetű. Reacher úgy vélte, biztosan Montana északi részén ez a szokás. Hiszen ez a tető elbírt akár több száz tonnányi havat is egész télen át. De ma július harmadik reggelében jártak, és a tetőt nem takarta hó. Reachernek a sápadt északi napfényben megtett mérföld után egész melege lett. Borken egyedül ment elől, Reachert pedig hat elitosztagos őr kísérte végig az erdőn. A bilincset rajta hagyták. Egyenesen felvezették a főbejárat lépcsőjén, be az épületbe. Az első emeleti belső tágas helyiség volt, a második emeletet tartó oszlopokkal tagolva, hatalmas, sima fenyőpalánkokkal burkolva. A fát az idő és a tisztítás megsötétítette, a burkolat egyszerű, zord külsőt sugárzott. A teremben minden hely megtelt. Minden pad foglalt volt. Terepzöld színű tengernek tűnt a terem. Mereven ülő férfiak és nők, térdük közé állított fegyverrel. Mintha reménykedve várnának valamit. Néhány néma, értetlen arcú gyerek. Reachert a tömeg elejére vezették, a bírák részére elkerített helyen álló asztalhoz. Fowler már ott ült. Mellette pedig Stevie. A férfi fejével egy székre biccentett. Reacher leült rá. Az őrök továbbra is mögötte álltak. Egy perccel később kinyílt a nagy szárnyas ajtó, és Beau Borken odalépett a bírói székhez. A régi padlózat recsegett hatalmas súlya alatt. A teremben Reacheren kívül mindenki felállt. Vigyázzállásban szalutáltak, mintha egy néma parancsnak engedelmeskednének. Borken még mindig fekete uniformisát viselte, övvel és csizmával. Sig-Sauer fegyverét egy hatalmas pisztolytáskában hozta magával. Kezében vékony, bőrkötéses könyvet fogott. Hat, széttagolt alakzatban álló őr kísérte. Az őrök az asztal előtt felsorakoztak, és feszes vigyázzállásban, mereven előre szegezett tekintettel meredtek a semmibe. A közönség visszaült a helyére. Reacher felnézett a mennyezetre, és végigmérte. Kiszámolta, hol lehet a délkeleti csücske. Az ajtó ekkor újra kinyílt, és a tömeg felmorajlott. Betuszkolták Lodert. Hat őr vette körül. Odalökdösték a Fowlerrel szemközt álló asztalhoz. A vádlott asztalához. Az őrök megálltak mögötte, és a vállánál fogva a székre nyomták. Loder arca holtsápadt volt, ajka szétnyílt. Az orrát eltörték, és a szája felrepedt. Borken szótlanul nézte. Aztán teljes súlyával belehuppanta bírói székbe, hatalmas kezét tenyérrel lefelé az asztalra helyezve. Körbenézett a néma teremben, és megszólalt: – Mindannyian tudjuk, miért vagyunk ma itt – kezdte.

Holly érezte, hogy egy emelettel lejjebb hatalmas tömeg van alatta. Érezte azt a tompa morajlást, amellyel a teremben ülők némán fészkelődték a helyükön. De mégsem hagyta abba a munkát. Nem volt ugyan oka feltételezni, hogy az FBI-os kollégája elbukik, de mégis egész napját munkával töltötte. Minden eshetőségre felkészülve. Szerszámkutató akciója elvezette egy olyan szerszámig, amit ő hozott magával. A fémből készült mankóig. A mankó egy ujjnyi vastag alumíniumcső volt, ráerősített könyöktámasszal és fogantyúval. A cső túl széles volt és túl puha fémből készült ahhoz, hogy feszítőrúdként használhassák. De Holly rájött, hogy ha leszedi a végére ragasztott gumit, a cső nyitott végével rögtönzött villáskulcsot fabrikálhat. Talán az ágyat összetartó csavarok körül meghajlíthatja a csövet. És az így kapott szerszámot laza kerékvasként használhatná. De mindenekelőtt le kellett kaparnia a csavarokra tapadt vastag festékréteget. A festék sima volt és csúszós, és odarögzítette az ágykerethez a vasakat. A felső rétegek lekaparásához a könyöktámasz szélét használta. Aztán addig kaparta, amíg elő nem villant a fém színe. Ezután úgy tervezte, hogy a fürdőszobából egy forró vízbe mártott törülközőt szorít a csavarra, és a forró víz kitágítja a fémet, amely így elválik a fától. Azután pedig már talán a lágy alumínium mankó ereje is elegendő lesz.

Az akció vakmerő veszélyeztetése – közölte Borken. Hangja egészen halk volt és hipnotikus. A teremben mindenki hallgatott. A bírói emelvény előtt álló őrök mereven néztek előre. A legutolsó őr Reachert bámulta. Ő volt az a fiatal, forradásos homlokú fickó, akit Reacher az előző este Lodernél látott. Kíváncsian méregette Reachert. Borken a magasba emelte a vékony bőrkötéses könyvet, és lassan végighúzta jobbra és balra, mintha egy keresőfény lenne, és az egész szobát be akarná világítani a fényével. – Az Egyesült Államok alkotmánya – közölte. – Szomorúan visszaéltek vele, mégis a legnagyszerűbb politikai röpirat, amit az ember valaha is kitalált. A mi új alkotmányunk alapja. Lapozgatni kezdett a könyvben. A vastag papír zörgése visszhangzott a teremben. Borken olvasni kezdett. – Az alkotmány alaptörvénye: – kezdte – az ötödik módosítás kimondja, hogy senki sem felelhet főbenjáró vétség elkövetéséért anélkül, hogy esküdtszék el ne ítélné, a közügyekre veszélyes militáns eseteket kivéve. Kimondja, hogy megfelelő törvénykezés nélkül senkit sem foszthatnak meg az életétől vagy a szabadságától. A hatodik módosítás pedig kimondja, hogy minden vádlottnak joga van egy helyi esküdtszék előtt lefolytatott gyors bírósági eljáráshoz. Kimondja, hogy a vádlottnak joga van védőt fogadni. Borken újra elhallgatott. Körbepásztázta a termet. Aztán a magasba emelte a könyvet. – Ebben le van írva, mit kell tennünk – mondta. – Szükségünk van tehát egy esküdtszékre. Azt nem mondják hány esküdtből kell állnia. Szerintem három fő megteszi. Van esetleg önként vállalkozó? Számos kéz a magasba emelkedett. Borken véletlenszerűen kiválasztott három férfit, akik átsétáltak a terem tölgyfa padlóján. Vállukra vették fegyverüket, és beültek az esküdtek padjába. Borken megfordult a székében, és így szólt hozzájuk: – Uraim! – kezdte. – Itt most militáns ügyről van szó, amely a közbiztonságot veszélyezteti. Egyetértenek velem? Az új esküdtszék egyöntetűen bólintott, Borken pedig visszafordult, és lenézett Loderre, aki egyedül ült az asztalánál. – Kaptál védelmet? – kérdezte. – Most ügyvédet ajánlasz nekem? – kérdezett vissza Loder. Vastag, orrhangon beszélt. Borken megrázta a fejét. – Itt nincsenek ügyvédek – mondta. – Az ügyvédek Amerikával együtt bemocskolták magukat. Itt nem alkalmazunk ügyvédeket. Nem kérünk belőlük. Az alkotmány nem említ semmiféle ügyvédet. Tanácsadót említ. A tanácsadó pedig tanácsot ad. Az én szótáram szerint legalábbis. Kaptál tanácsot? Bármilyet? – Miért, te kaptál? – kérdezte Loder. Borken bólintott, és hidegen elmosolyodott– Ismerd el a bűnösségedet – mondta. Loder csak a fejét rázta, és a földre szegezte tekintetét. – Rendben van – szólalt meg Borken. – Tehát kaptál tanácsot, de nem vallod magad bűnösnek? Loder bólintott. Borken újra a könyvébe pillantott. Visszalapozott az elejére. – A függetlenségi nyilatkozat – olvasta. – Az embereknek jogukban áll megváltoztatni vagy leváltani a régi kormányt, és olyan új kormányt létrehozni, amely szerintük leginkább szavatolja a biztonságukat és a boldogulásukat. Itt megállt, és végigpásztázta a tömeget, – Ugye, mindannyian értik, hogy ez mit jelent? – kérdezte. – A régi törvényeket eltöröltük. Most már új törvényeink vannak. Másképp oldjuk meg a dolgokat. Kétszáz év hibáit fogjuk orvosolni. Visszatérünk ahhoz, amihez egész idő alatt tartani kellett volna magunkat. Ez pedig az új rendszer legeslegelső tárgyalása. Egy jobb rendszeré. Egy olyan rendszeré, amely erősebb és legitimebb, mint a régi. Jogunk van ahhoz, amit teszünk, és amit teszünk, az helyes. A tömegben halk moraj zúgott fel. Reacher nem hallott ki semmiféle rosszallást belőle. Borken mindenkit hipnotizált. Úgy sütkéreztek Borken fényes aurájában, mint a hüllők a déli napsütésben. Borken biccentett Fowlernek. Fowler felállt Reacher mellől, és az esküdtszék felé fordult. – A tények a következők – mondta. – A parancsnok elküldte Lodert, hogy hajtson végre egy jövőnk szempontjából kulcsfontosságú missziót. Loder pocsék munkát végzett. Csak öt napra ment el, de ez alatt öt komoly hibát elkövetett. Olyan hibákat, amelyek az egész akciót veszélyeztették. Először is, nyomot hagyott azzal, hogy elégetett két járművet. Aztán két akciót rosszul időzített, így két civilt is belekevert. És végül hagyta, hogy Peter Bell dezertáljon. Öt komoly vétség. Ahogy Fowler ott állt, Reacher sürgető pillantást vetett rá. – A tanúpadra szólítom Stevie Stewartot – közölte Fowler. A kis Stevie gyorsan felpattant, Fowler pedig a fejével intett neki, hogy üljön be az esküdtszék mellett álló tanúpadba. Borken előrehajolt, és átadott neki egy fekete könyvet. Reacher nem látta pontosan a címét, de azt látta, hogy nem a Biblia. Hacsak nem nyomtatnak mostanában horogkeresztes borítóval Bibliákat. – Esküszöl, hogy csakis az igazat mondod? – kérdezte Borken. Stevie bólintott. – Esküszöm, uram – felelte. Letette a könyvet, majd Fowlerhez fordult, készen állva az első kérdésre. – Az öt hiba, amit említettem – kezdte Fowler –, láttad, amikor Loder elkövette őket? Stevie újra bólintott. – Elkövette őket – felelte. – És vállalta, hogy ő követte el? – kérdezte Fowler. – Igen, persze – felelte Stevie. – Egész idő alatt a nagyfőnököt játszotta. Fowler a fejével visszaintette Stevie-t az asztalhoz. A teremben néma csönd volt. Borken sokatmondóan rámosolygott az esküdtekre, majd Loderre pillantott. – Akarsz valamit felhozni a védelmedre? – kérdezte. A kérdés úgy hangzott, mintha teljességgel abszurd dolog lenne, hogy bármivel is védekezhessen az elhangzott vádak ellen. A teremben egy pisszenés sem hallatszott. Borken a tömeget figyelte. Minden szempár Loder tarkójára szegeződött. – Akarsz mondani valamit? – tette fel újra a kérdést Borken. Loder maga elé meredt. Semmit sem válaszolt. Borken az esküdtszék felé fordult, és tekintetét a kopott padon ülő három férfira szegezte. Kérdő pillantással nézett rájuk. A három férfi egy pillanatig összebújt és suttogott valamit. Aztán a bal oldalon ülő pasas felállt. – Bűnös, uram – jelentette ki. – Egész biztosan bűnös. Borken elégedetten bólintott. – Köszönöm, uraim – mondta. A tömeg újra susmogni kezdett. Borken szigorú pillantással hallgatást parancsolt. – Ki kell mondanom az ítéletet – közölte. – Amint azt sokan tudják, Loder és én régóta barátok vagyunk. Nagyon régóta. Gyerekkorunk óta. És a barátság nagyon sokat jelent a számomra. Kis szünetet tartott, miközben Loderre pillantott. – De van más, ami még többet jelent – folytatta. – A kötelességem teljesítése még többet jelent. A kötelességeim az itt megszülető nemzet iránt többet jelentenek. Az államügyeket néha fölé kell helyezni a számunkra kedves dolgoknak. A tömeg hallgatott. Visszafojtott lélegzettel várt. Borken egy hosszú pillanatig eltűnődött. Aztán átnézett Loder feje fölött a mögötte álló őrökre, és a fejével alig észrevehető mozdulatot tett. Az Őrök megragadták Loder könyökét, és talpra rántották. Felsorakoztak, és kivonszolták a teremből. Borken felállt és a közönségre nézett. Aztán megfordult, kiment az ajtón és eltűnt. A közönség soraiban ülők felálltak, és kisiettek utána. Reacher látta, ahogy az őrök odaviszik Lodert egy füves területen álló zászlórúdhoz, a bíróság épülete élé. Borken sietős léptekkel követte őket. Amikor odaértek a zászlórúdhoz, az őrök arccal nekilökték Lodert. Megfogták a csuklóját, és karját a zászlórúd köré fonták, miközben az arca szorosan hozzásimult a mattfehér festékhez. Borken odalépett mögé. Elővette tokjából a Sig-Sauert. Kibiztosította. Felhúzott egy kört benne. Aztán Loder tarkójának nyomta a csövét és tüzelt. Rózsaszínű vér spriccelt szét körülötte, és a lövés hangja végigjárt a hegyeken.

26. fejezet

Webster hamarosan jó hírrel jött vissza, az eddig azonosítatlan emberrablót valaki felismerte. – A pasas neve Jack Reacher – közölte Webster. – Remek ötlet volt, tábornok – mondta McGrath. – Ezek szerint valaki emlékezett rá. Johnson bólintott. – A katonai rendőrségnél precíz adatbázis van – mondta. Még mindig a Peterson légi támaszpont parancsnoki szobájában voltak. Július harmadikán, csütörtökön, délelőtt tíz órakor. A faxkészülékből hosszú üzenet gyűrűzött kifelé. A fotón lévő férfi arcát rögtön azonosították. Az illető szolgálati kartotéklapját azonnal kikérték a Pentagon számítógépes rendszeréből, majd a férfi nevével együtt elküldték faxon. – Most már emlékszik erre a pasasra? – kérdezte Brogan. – Reacher? – mondta ki hangosan a nevet a tábornok. – Nem is tudom. Milyen beosztásban volt? Webster és a tábornok segédje odasereglettek a faxhoz, és már olvasták is a gépből, kijövő hosszú üzenetet. Megfordították a papírt, és lassan eltávolodtak a géptől, hogy le ne érjen a földre. – Csinált valamit a pasas? – kérdezte McGrath sürgető hangon. – Semmit – felelte Webster. – Semmit? – ismételte meg McGrath. – Miért jegyeznének fel ennyi adatot valakiről, aki semmit sem csinált? – Egyik emberük volt – magyarázta Webster. – Jack Reacher őrnagy, katonai rendőrség. A segédtiszt végigfutott a hosszú papírlapon. – Ezüst csillag – olvasta –, két bronz meg egy harmadik, sebesülési érem. Ezt nevezem, uram. Ez a pasas igazi hős volt. McGrath kinyitotta a saját borítékát, és előhúzta belőle a rablásról készült, fekete-fehér, kinagyítatlan eredeti felvételeket. Kikereste az első Reacherről készült fotót. Azt, amelyiken épp Holly mankóját fogja, és kiveszi a lány kezéből a tisztított ruhákat. Átcsúsztatta a képet az asztal másik végére. – Persze, nagy hős – mondta. Johnson előrehajolt, hogy közelebbről szemügyre vegye a képet. McGrath átcsúsztatta neki a következőt. Azt, amelyiken Reacher Holly karját fogja, a támadók szoros körében tartva a lányt. Johnson felvette a fotót és mereven nézte. McGrath nem volt benne biztos, hogy Reachert vagy a lányát bámulja-e rajta. – A pasas harminchét éves – olvasta hangosan a tábornok segédtisztje. – Tizennégy hónapja leszerelt. A West Pointra járt, tizenhárom évet végigszolgált, és már a legelején, Bejrútban hősként viselkedett. Tábornok, tíz évvel ezelőtt éppen maga adományozta neki a bronz érdemrendet. A pasasnak teljesen tiszta a múltja. Ő az egyetlen Wimbledon-győztes, aki nem volt tengerészgyalogos. Webster felkapta a fejét. – Tenisz? – kérdezte. A segédtiszt kurtán elmosolyodott– Nem az a Wimbledon – mondta. – Ez egy Wimbledon-kupa elnevezésű verseny, amit a tengerészgyalogos mesterlövészeknek szerveznek. Bárki részt vehet rajta, de Reacher előtt mindig tengerészgyalogos nyerte. – És miért volt ez a pasas mesterlövész? – kérdezte McGrath. A segédtiszt vállat vont– Kérdezzen jobbat – mondta. – Rengeteg rejtélyes dolog van a múltjában. Mint például az is, hogy miért szerelt le? Egy ilyen fajta fickónak a csúcsig meg se kellett volna állnia. Johnson egy-egy kezébe fogta a két képet, és alaposan tanulmányozta őket. – De akkor miért ment el? – kérdezte Brogan. – Talán belekeveredett valamibe? A segédtiszt megrázta a fejét. Belepillantott a faxba. – A lapján semmi ilyesmit nem említenek – mondta. – Semmiféle okot nem látok. Annak idején volt némi létszámleépítés, de az inkább a reménytelenebbekre vonatkozott. Egy ilyen kaliberű fickót nem hiszem, hogy el akartak távolítani. Johnson átcserélte a kezében a képeket, mintha így más látószögből nézhetné őket. – Van esetleg valaki, aki jól ismeri? – kérdezte Milosevic. – Valaki, akivel beszélhetnénk? – Előbányászhatjuk a volt parancsnokát – javasolta a segédtiszt. – Eltarthat néhány napig, de megkereshetjük. – Akkor tegyék – mondta Webster. – Szükségünk van az információira. Bármi a segítségünkre lehet. Johnson letette az asztalra a fotókat, és visszacsúsztatta McGrathnek. – Biztosan rossz útra tévedt – mondta. – Előfordul az ilyesmi. A jó emberek is megváltozhatnak. Láttam én már néhány ilyen esetet. Nagy problémákat tud okozni. McGrath maga felé fordította a fényes asztalon fekvő képeket, és rájuk meredt. – Biztosan igaza lehet – vélte. Johnson vetett egy pillantást rá. – Megtarthatom azt a képet? – kérdezte. – Az elsőt? – McGrath megrázta a fejét. – Nem – mondta. – Én magam csinálok önnek egy képet erről a fickóról. Amin a lányával együtt egy sírkő előtt állnak, rajta ennek a szemétnek a nevével.

27. fejezet

Loder holttestét négyen elvonszolták, miközben a tömeg csöndben oszolni kezdett. Reachert otthagyták a bíróság lépcsőjén, hat őr és Fowler kíséretében. Fowler végre kinyitotta a bilincseit. Reacher a vállait dörzsölgette és nyújtózkodott. Az egész éjszakát bilincsben töltötte, ami merevvé és görcsössé tette az izmait. Csuklóján vörös karikák maradtak ott, ahol a kemény fém belévájt. – Kér egy cigarettát? – kérdezte Fowler. Elővett egy csomaggal. Barátságos gesztusnak szánta. Reacher azonban megrázta a fejét. – Szeretném látni Hollyt – mondta. Fowler már-már visszautasította a kérést, amikor gondolt egyet, és mégis bólintott. – Rendben van – mondta. – Jó ötlet Vigye ki egy kicsit sétálni. Beszélgessen vele. Kérdezze ki, hogy bánnak vele. Azt később biztosan megkérdezik magától. Nagyon fontos kérdésnek tartják majd. És nem akarjuk, hogy téves állításokat közöljön. Reacher a lépcső alján várakozott. A nap sápadt volt és vizenyős. Északon foszlányokban gomolygott a köd. De az ég egy része még kék volt és tiszta. Öt perc elteltével Fowler lehozta Hollyt. A lány lassan, kissé ugrálva ment, ahogy a jó lábát váltogatta a mankó huppanása. Kilépett az ajtón, és megállt a lépcső tetején. – Van egy kérdésem, Reacher – szólalt meg Fowler. – Milyen messze tud elfutni fél óra alatt százhúsz fontnyi súllyal a hátán? Reacher vállat vont. – Nem elég messze – felelte. Fowler bólintott. – Helyes – mondta. – Nem elég messze. Ha a lány harminc perc múlva nem áll ugyanezen a helyen, akkor kerestetni kezdjük. Két mérföldes körzetben. Reacher elgondolkodott, majd bólintott. Százhúsz fonttal a hátán fél óra alatt talán tovább jut két mérföldnél. A két mérföld a legpesszimistább számítás volt De aztán eszébe jutott a térkép Borken irodájában. És a vad, betöretlen vidék. Hová is futhatna? Tüntetőleg megnézte az óráját. Fowler otthagyta őket, hátrament a lerombolt irodaépület mögé. Az őrök vállukra dobták a fegyvereiket, és lazább pózt vettek fel. Holly hátrasimította a haját. Szemtől szemben állt a sápadt nappal. – Tudsz sétálni egy kicsit? – kérdezte Reacher. – Csak lassan – felelte a lány. Elindultak az elhagyatott utcán észak felé. Reacher lassan poroszkált a lány mellett. Megvárták, amíg senki sem látja őket. Egymásra pillantottak. Aztán szembefordultak, és egymás karjába zuhantak. Holly mankója eldőlt, Reacher pedig felemelte a levegőbe, úgy, hogy a lába nem ért földet. A lány szorosan átfogta a karjával, és arcát a nyakába temette. – Nemsokára megőrülök itt – mondta. – Rossz híreim vannak – felelte Reacher. – Milyen hírek? – kérdezte a lány. – Volt egy beépített emberük Chicagóban – felelte Reacher. Holly felnézett az arcába. – Csak öt napig voltak távol – folytatta Reacher. – Fowler legalábbis ezt mondta a tárgyaláson. Azt mondta, hogy Loder csak öt. napig volt távol. – És? – kérdezte a lány. – Tehát nem volt idejük arra, hogy megfigyeljenek – magyarázta Reacher. – Nem figyeltek téged. Valaki megmondta nekik, hogy pontosan hol leszel akkor. Segítettek nekik, Holly. A lány arcából kifutott a vér. A helyébe puszta döbbenet költözött. – Öt napig? – kérdezte. – Ez biztos? Reacher bólintott. Holly elhallgatott. Közben folyamatosan járt az agya. – Tehát ki tudhatta? – kérdezte a férfi. – Ki tudott arról, hogy hol leszel hétfőn, déli tizenkettőkor? Egy szobatársad? Egy barátod? Holly tekintete jobbra-balra járt. Fejben végigvett minden eshetőséget. – Senki sem tudta – jelentette ki. – Nem követett senki? – kérdezte Reacher. A lány tehetetlenül megvonta a vállát. Reacher látta, mennyire kétségbeesetten szeretne igent mondani. Mert tudta, hogy ha nemet mond, szörnyű következményekkel kell szembenéznie. – Követtek vagy nem? – ismételte meg a kérdést. – Nem – felelte a lány halkan. – Egy ilyen bunkót, mint ezek, biztosan felismertem volna. Ráadásul egész nap ott kellett volna lógniuk az FBI-épület előtt, hogy megvárjanak. Egy szempillantás alatt lefülelték volna őket. – Tehát? – kérdezte Reacher. – Az ebédidőm rugalmas volt – magyarázta Holly. – változó volt, néha több órára is kimentem. Nem rendszeres időben. – Tehát? – ismételte meg Reacher. – Tehát a besúgó csak belső ember lehetett – felélte a lány. – Az FBI-tól. Csak onnan jöhetett. Gondolj csak bele, más lehetőség nincs. Csak az irodából láthatott valaki, hogy elmegyek, és felhívta az emberrablókat. Reacher nem válaszolt. Csak figyelte a lány arcára kiülő rémületet. – Egy besúgó a chicagói irodában – mondta a lány mintegy állítva, nem kérdezve. – Az FBI-on belül. Más lehetőség nincs. A francba, ezt nem hiszem el! Aztán elmosolyodott. Kurtán és keserűen. – Nekünk meg itt van egy beépített emberünk – mondta. – Milyen ironikus, nem? A pasas felfedte magát előttem. Egy fiatal fiú, forradással a homlokán. Az FBI-nak dolgozik. Azt mondja, sok ilyen csoportban vannak embereink. A vészhelyzetekre felkészülve. Amikor telerakták dinamittal a szobám falát, jelentette. Reacher meglepődve nézett Hollyra. – Te tudsz a dinamitról? – kérdezte. A lány enyhe grimaszt vágva bólintott. – Akkor nem csodálom, hogy megőrülsz odabenn – mondta Reacher. Ekkor újabb pánik tört rá. – Hová adja le a jelentéseit ez a beépített FBI-ügynök? – kérdezte türelmetlenül. – A butte-i irodánkba – felelte Holly. – Csak egy kis képviseleti iroda. Egyetlen ügynök dolgozik ott. Rádión keresztül kommunikálnak. A pasasnak van egy rejtett adóvevője az erdőben. De most nem használhatja. Azt mondja, lehallgatják a frekvenciákat. Reacher összerezzent. – Akkor szerinted mennyi időbe telik, amíg a chicagói spicli beköpi az itteni emberünket? – kérdezte. Holly elsápadt. – Szerintem nem sokba – mondta. – Amint valaki rájön, hogy ide hoztak minket, Chicagóban előkeresnek minden Montanából érkező jelentést. És az emberünk anyaga az akták legtetején lesz. Jézusom, Reacher, értesítened kell ezt a fiút. Figyelmeztetned kell. A pasas neve Jackson. Visszafordultak. Megszaporázták lépteiket a kísértetvároson át. – Azt mondja, meg tud szöktetni – mondta Holly. – Ma éjszaka egy dzsippel. Reacher mogorván bólintott. – Menj csak el vele – mondta. – Nélküled nem megyek – jelentette ki a lány. – Engem egyébként is elküldenek – felelte Reacher. – Én lennék a küldöttjük. Nekem kell majd közölnöm a tieiddel, hogy reménytelen a helyzet. – És megteszed? – kérdezte Holly. Reacher megrázta a fejét. – Ha választhatok, akkor nem – felelte. – Nélküled nem. – Menj csak – mondta Holly. – Miattam ne aggódj. Reacher újra megrázta a fejét. – De aggódom miattad – jelentette ki. – Menj csak – ismételte meg a lány. – Felejts el, és juss ki innen. Reacher vállat vont. Nem szólt semmit. – Juss ki innen, ha megteheted, Reacher – erősködött Holly. – Komolyan mondom. Az arca is azt üzente, hogy komolyan gondolja. Bosszús tekintettel nézett a férfira. – Csak ha már te is kijutottál – jelentette ki végül Reacher. – Addig itt maradok, amíg ki nem jutsz. Az biztos, hogy nem hagylak itt ezekkel a megszállottakkal. – De túl veszélyes, ha itt maradsz – figyelmeztette a lány. – Ha egyszer én elmegyek, a feje tetejére áll itt minden. Minden megváltozik. Reacher a lányra pillantott. Eszébe jutott, amit Borken mondott: „Az a lány többet jelent, mint az apja”. – De miért, Holly? – kérdezte. – Miért változtat az meg mindent? Ki a csoda vagy te? A lány nem válaszolt. Elfordította a fejét. Fowler előbukkant északról, cigarettával a szájában. Odasétált hozzájuk és megállt előttük. Elővett egy csomag cigarettát. – Cigaretta? – kérdezte. Holly csak a földet bámulta. Reacher megrázta a fejét. – Nos, elmondta magának, milyen luxuskörnyezetben tartjuk? – kérdezte Fowler. Az őrök vigyázzba vágták magukat. Úgy néztek ki, mint valami díszőrség a bíróság lépcsőjén. Fowler odakísérte hozzájuk Hollyt. Az egyik őr betuszkolta az ajtón. A lány az ajtóban még visszapillantott Reacherre. A férfi biccentett felé, mintha csak azt mondaná: később még találkozunk. Aztán Holly eltűnt az épületben.

És most következzék a tanulmányút – mondta Fowler. – Beau parancsa, hogy maradjon mindig a közelemben. De bármit kérdezhet, amit akar, rendben? Reacher közömbös pillantást vetett rá, majd bólintott. Aztán vetett egy pillantást a mögötte álló hat őrre. Lesétált a lépcsőn és megállt. Tekintetét a zászlórúdra szegezte. A rúd pontosan az épület előtt elterülő kis tér közepén állt. Reacher átsétált a téren, megállt a Lodertől származó vértócsában, és körülnézett. Yorké városa teljesen kihaltnak tűnt. Mintha már jó ideje lakatlan lenne. De eleve nem lehetett valami izgalmas hely. A főút északról délre vezetett, négy nagyobb épülettömb övezte, kettő a keleti, kettő pedig a nyugati oldalán. A délkeleti tömb jobbára csak a bíróságból állt, pontosan szemközt a délnyugati épületegyüttessel, amelyet valaha amolyan irodaféleség foglalhatott el. Az utca nyugati oldala magasabban feküdt, az út emelkedett. A megyei irodaház épületének alapja a bírósági épület második emeletével volt egy szintben. Ugyanolyan jellegű épületnek indult, de talán harminc éve romokban állt. A festék lepattogzott róla, és a külső fémburkolat szürkés színű volt. Egyik ablaknak sem maradt meg az üvege. Az épületet körülvevő lejtős dombocskát elborította a hegyi bozót. A közepén valaha egy szép fa állt, de már hosszú ideje elpusztult, és most csak egy hét láb magas oszlop maradt belőle, amely úgy festett, mint egy kivégzőfa. Az északi épülettömböt kifakult, táblákkal jelzett üzletek alkották. Egykor díszes bejáratuk lehetett, amelyek elrejtették az egyszerű kockaépületet, de az évek múlásával a bejáratok is ugyanolyan kopárak és barnák lettek, mint a mögöttük álló faszerkezet. Az ajtók feletti írások kifakultak. Az utcán nem jártak emberek. Nem hallatszott járművek zaja, nem volt semmiféle mozgás. A hely kísértetiesnek tűnt. Úgy festett, mint egy elhagyatott westernváros. – Ez valaha bányaváros volt – magyarázta Fowler. – Többnyire ólmot bányásztak itt, de némi rezet, meg egy darabig ezüstöt is. Annyi biztos, hogy sok pénzt kerestek belőle. – És mi történt? – kérdezte Reacher. Fowler vállat vont. – Mi történik általában a bányavárosokkal? – kérdezett vissza. – Kitermelnek benne mindent. Ötven évvel ezelőtt az emberek úgy éltek itt, mintha örökre itt maradnának, és az utca tele volt bankokkal, üzletekkel meg kocsmákkal. Aztán, amikor ásvány helyett már csak földet hoztak fel, továbbálltak, és ez meg itt maradt utánuk. Fowler körbepillantott a siralmas városon, Reacher pedig követte a pillantását. Aztán tekintetét néhány fokkal feljebb vitte, és ráfókuszált a horizonton lebegő hatalmas hegyekre. A hegyek tömören és közömbösen álltak, csúcsukat még Július harmadikán is hó borította. A völgyekben és a sűrű fenyvesek fölött köd lebegett. Fowler elindult, Reacher pedig követte a romos irodaépület mögött tovább kanyargó meredek úton. Az őrök egy sorban követték őket. Reacher most jött csak rá, hogy ezen az úton bukdácsolt végig kétszer az elmúlt éjszaka. Száz mérföld után már az erdőbe is értek. Az út az erdőn keresztül emelkedett meredeken tovább. De a fákon átszűrődő nappali világosságban könnyebb volt a haladás. Egy mérföld után körülbelül félmérföldes egyenes útszakasz következett, majd elértek ahhoz a tisztáshoz, ahová az előző éjszaka a fehér furgon hozta őket. A tisztás közepén kis őrosztag állt, felfegyverezve, tökéletes vigyázzállásban. A fehér furgonnak azonban nyoma veszett. Valaki elvitte onnan. – Ezt hívjuk a bástyának – mondta Fowler. – Ez volt az első terület, amit megvettünk. A hely fényes nappal másképp festett. A bástya egy hatalmas tisztás volt a bozót közepén, amely medencében feküdt, a város felett háromszáz láb magasságban. Mesterséges határvonal nem vette körül. A határvonalat több millió évvel ezelőtt alakította ki a lezúduló hatalmas gleccsertömeg. Az északi és nyugati oldal hegyes volt, magas csúcsokban végződött. Reacher innen is látta a havat, amelyét a szél elhordott a magasan fekvő, északra néző vízmosásokba. Ha még júliusban is van ott hó, akkor bizonyára az év mind a tizenkét hónapjában van. Alattuk, délkelet felől látni lehetett a várost az erdőben végigvezető úton át. Reacher látta a romos irodaépületet, és az alatta álló bíróságot, mint valami makettet. Közvetlenül délre a hegy lejtői sűrű erdőbe vesztek. Ahol nem voltak fák, ott vad és kietlen szakadék tátongott. Reacher némán szemügyre vette a terepet. Fowler kinyújtotta a kezét. – Némelyikük száz láb mély – magyarázta. – Tele van jávorantiloppal és hegyi birkákkal. Sőt még fekete medve is van errefelé. Van olyan, aki pumát is látott erre ólálkodni. Éjszakánként, amikor csönd van, hallani lehet őket. Reacher bólintott, és belehallgatott a megdöbbentő csöndbe. Próbálta elképzelni, mennyivel lehet az éjszaka csöndesebb. Fowler megfordult, és más irányba mutatott. – Eddig ezt építettük – mutatta. Reacher újra bólintott. A tisztáson tíz épület állt. Valamennyi hatalmas, lemezeit fatáblából és cédrusfából épült, vastag betonalapokon nyugvó funkcionális faépület volt. Minden épületbe vastag kábeleken keresztül vezették be az áramot– Az áram a városból érkezik ide – magyarázta Fowler. – Egy mérföldnyi kábel. Folyóvíz is van, ami műanyag csöveken keresztül jut el ide egy hegyi tóból. A milícia munkásai szereltek mindent fel. Reacher látta azt a barakkot, ahová az éjszaka bezárták. Valamivel kisebb volt a többinél. – Az ott az adminisztratív barakk – mondta Fowler. Az egyik barakk tetején úgy hatvan láb magas ostorantenna állt. Rövidhullámú rádiózáshoz. Reacher látott egy vékonyabb kábelt is, amelyet a vastagabb elektromos vezetékhez kötöttek. Ugyanabba a barakkba kígyózott be, és nem jött ki onnan. – Telefonjuk is van? – kérdezte. – Gondolom, hivatalosan nem jegyzett. Reacher megmutatta Fowlernek, hogy mire céloz. – Az ott egy telefonvezeték – mondta. – Az elektromos kábellel együtt vezették ide Yorke-ból. De telefon nincs. A világkormány lehallgatná a hívásainkat. Intett Reachernek, hogy kövesse az antennával ellátott barakkhoz, ahová bevezették a kábelt. Együtt léptek át a szűk ajtón. Fowler büszke mozdulattal mutatott körbe. – Ez itt a kommunikációs barakk – mondta. A barakk sötét volt, és lehetett úgy tizenkétszer húsz láb széles. Két férfi ült benn, az egyik egy magnó fölé görnyedve hallgatott valamit egy fülhallgatón, a másik pedig lassan csavargatta a rádióradart. A barakk hosszabb oldalán, a falba építve, kezdetleges asztalok álltak. Reacher felpillantott a tetőre, és látta a falba ütött lyukon át bejövő telefonkábelt. Egy modemben végződött. A modem két számítógéphez volt csatlakoztatva. – Ez a nemzeti milícia Internet központja – mondta Fowler. A számítógépek mellett egy második kábel kígyózott el, amely egy faxgépben végződött. A faxból búgva gyűrűzött elő egy hosszú papírtekercs. – Ez pedig itt a nemzeti faxhálózat – mutatta büszkén Fowler. Reacher bólintott és közelebb lépett. A faxgép egy pulton állt, egy másik számítógép és egy hatalmas rövidhullámú rádió mellett. – Ez itt az ellenzéki média – magyarázta Fowler. – Szükségünk van ezekre a felszerelésekre, hogy tudjuk, mi is történik valójában Amerikában. Más módon nem deríthető ki az igazság. Reacher vetett még egy pillantást az egészre, aztán vállat vont. – Éhes vagyok – közölte. – Rólam ez az igazság. Nem vacsoráztam és nem reggeliztem. Van valahol egy hely, ahol ihatok egy kávét? Fowler ránézett és elvigyorodott. – Hát persze – mondta. – A kantinban egész nap van kiszolgálás. Mit gondol, vademberek vagyunk? Elküldte a hat őrt, és intett Reachernek, hogy kövesse. A kantin a kommunikációs barakk mellett állt. Körülbelül négyszer nagyobb volt, kétszer hosszabb és kétszer szélesebb. A tetején robosztus, fényes, ónozott fémből készült kémény állt Odabent rendezett sorokban kecskelábas asztalok álltak, gondosan betolt, egyszerű padokkal. A helyiségben ételszag terjengett és az a fajta poros szag, amely minden ilyen méretű közösségi helyen érezhető. A kantinban három nő dolgozott. Az asztalokat törölgették. Mindhárman olívazöld terepruhát viseltek, hosszú hajuk volt és egyszerű, festetlen arcuk, meg vörös, gyűrűtlen kezük. Amikor Fowler és Reacher belépett, megálltak. Abbahagyták a munkát, és figyelni kezdték a férfiakat Reacher felismerte az egyiküket a tárgyalóteremből. A nő óvatos biccentéssel üdvözölte. Fowler előrelépett. – A vendégünk nem kapott reggelit – mondta. Az óvatos nő újra bólintott. – Értem – mondta. – Mit hozhatok magának? – Bármit – felelte Reacher. – Csak kávé is legyen hozzá. – Öt perc múlva kész – bólintott a nő. Átvezette a másik két asszonyt egy ajtón, amely a hátsó részben elhelyezett konyhába nyílt. Fowler leült az egyik asztalhoz, Reacher pedig a szemben lévő padra telepedett. – Ezt a helyet naponta háromszor használjuk étkezésre – magyarázta Fowler. – A nap többi részében, főleg délután és esténként közösségi találkozóhelyként funkcionál. Beau az asztal tetején áll, és elmondja az embereknek, mi a feladat. – Hol van most Beau? – kérdezte Reacher. – Nemsokára találkozik vele – felelte Fowler. – Arra mérget vehet. Reacher lassan bólintott, majd kinézett a hegyekre nyíló parányi ablakon. Ebből a szögből még messzebb ellátott, talán ötven mérföldnyire is. A csönd továbbra is döbbenetes volt– Hol vannak most az emberek? – kérdezte. – Dolgoznak – mondta Fowler. – Dolgoznak és kiképzésen vesznek részt. – Dolgoznak? – ismételte meg Reacher. – De mégis min? – A déli határvonalat építik ki – mondta Fowler. – Néhány helyen nem elég mélyek a szakadékok. Átjuthatnak rajtuk a tankok. Tudja, mi az a fatorlasz? Reacher értetlen képet vágott. Pedig pontosan tudta, mi a fatorlasz. Minden olvasni tudó, West Pointot végzett ember tudta, hogy milyen a fatorlasz. De nem akarta elárulni Fowlernek, hogy mennyit tud. Ezért kifejezéstelen maradt az arca. – Kidöntenek néhány fát – magyarázta Fowler. – Minden ötödik vagy hatodik fát kivágják. És az ellenséggel ellentétes irányba döntik ki. Az itteni fák általában vad fenyők, amelyeken az ágak felfelé állnak, igaz? Így amikor kidöntik őket, az ágaik az ellenségtől, elnéznek. Amikor a tankok ráfutnak a kidöntött fákra, maguk előtt tolják őket. De az ágak nem engedik mozdulni a fákat. És a tank egyre több fát próbál maga előtt tolni, végül már négyet, ötöt is. Ami lehetetlenség. Annyi fát még egy nagyobb tank sem bír eltolni. Még egy ötezer lóerős, gázturbinás, hatvanhárom tonnás motor is leáll, amikor megpróbálja eltolni azokat a fákat. Még ha bevetik ellenünk azokat a nagy orosz tankokat, akkor sem boldogulnak. Ezt hívják fatorlasznak, Reacher. A természet erejét használjuk fel ellenük. Azokon az átkozott fákon nem jutnak át, az holtbiztos. A szovjetek használtak ilyet Hitler ellen a második világháborúban. Egy régi komcsi trükk. De most mi ellenük fordítjuk, a saját fegyverüket. – És a gyalogság? – kérdezte Reacher. – A tankok nem egyedül jönnek. Velük együtt gyalogságot is küldenek. Azok mennek majd elöl, és dinamittal felrobbantják a fákat. Fowler elvigyorodott. – Megpróbálhatják – mondta. – De úgyis feladják. A fatorlaszoktól ötven mérföldre északra gépfegyvereket állítottunk fel. Darabokra szaggatjuk őket. Az óvatos nő visszajött a konyhából, kezében tálcával. Lerakta a tálcát Reacher elé az asztalra. Egy zománcozott tányéron sonka, tojás, sült krumpli meg bab volt. Mellette egy fémbögrében gőzölgő kávé. Hozzá olcsó evőeszköz. – Jó étvágyat – mondta. – Köszönöm – felelte Reacher. – Én nem kapok kávét? – kérdezte Fowler. Az óvatos nő hátramutatott. – Szolgálja ki magát – mondta. Fowler megpróbált egy férfias pillantást vetni Reacherre, aztán felállt. Reacher továbbra is közömbös képet vágott. Fowler hátrament a konyhába, és eltűnt. A nő megvárta, míg elmegy, aztán Reacher karjára tette a kezét. – Beszélnem kell magával – suttogta. – Találkozzunk ma esté, lámpaoltás után. A konyhánál fogom várni, rendben? – Beszéljen most – suttogta vissza Reacher. – Lehet, hogy addigra már nem leszek itt. – Segítenie kell rajtunk – suttogta a nő. Fowler ekkor visszajött, a nő tekintete pedig elsötétült a rémülettől. Felegyenesedett, és visszasietett a konyhába.

Az ágykeretet alkotó hosszú csöveket összesen hat csavar tartotta össze. Kettő azt a rácsszerkezetet rögzítette, amin a matrac feküdt. Aztán az ágy két végében két-két csavar volt, az ágy lábát tartó peremvasakhoz erősítve. Holly hosszasan tanulmányozta a szerkezetet, és rájött valamire. Az egyik peremvasat rajta hagyhatja az ágy egyik végén. Derékszögben állna ki, mint egy kampó. Jobban jár vele, mintha leszedné a peremvasat, és a mankó nyitott végébe tuszkolná. Sokkal erősebb lesz. De a hat csavar továbbra is az útját állta. Mert a peremvasat valahogy le kellett szerelnie az ágy lábáról. Gyorsan dolgozott. Nem arra számított, hogy Jacksont elkapják, de az esélyei egyre csökkentek.

A kantin mellett álltak a hálóbarakkok. Négy hatalmas épület, valamennyi tiszta és elhagyatott. Az épületek közül kettőt egyedülálló nők és férfiak számára terveztek. A másik két barakkot furnérlemez válaszfalakkal osztották fel. Azokban családok éltek, a szülők a válaszfalak mögötti kis négyzetekben, míg a gyerekek egy közös hálószobában. Vaskeretes priccseik rendezett sorokban álltak odabenn. A priccsek végében feles méretű katonaládák álltak. A falakon sehol egy rajz, sehol, egy játék. Az egyetlen dekoráció egy Washingtont ábrázoló turistaplakát volt. Egy légi felvételt ábrázolt, amelyet egy derűs tavaszi napon kaptak lencsevégre, az előtérben a Fehér Ház, középen a sétány, bal oldalon a Capitolium. A plakát műanyag keretben lógott a falon, és a rajta levő reklámfeliratot letakarták, helyébe pedig új címet festettek. A cím ez volt: Az ellenség. – Hol vannak most a gyerekek? – kérdezte Reacher. – Iskolában – felelte Fowler. – Télen a kantinban folyik a tanítás, nyáron pedig az erdőben. – És mit tanulnak? – kérdezte Reacher. Fowler megvonta a vállát. – Olyasmit, amit tudniuk kell – felelte. – És ki dönti el, hogy mit kell tudniuk? – érdeklődött tovább Reacher. – Beau – vágta rá Fowler. – Ő dönt itt mindenről. – És mit döntött, mit kell tudniuk? – kérdezte Reacher. – Sokat tanulmányozta a dolgot – magyarázta Fowler. – A Bibliával kezdik, aztán az alkotmányt, történelmet, fizikai kiképzést, fafaragást, vadászatot és fegyverviselést tanulnak. – És ki tanítja őket ezekre? – kérdezte Reacher. – Az asszonyok – felelte Fowler. – Boldogok itt a gyerekek? – kérdezte Reacher. Fowler újra megvonta a vállát. – Nem azért vannak itt, hogy boldogok legyenek – felelte. – Hanem azért, hogy túléljék. A következő barakk üres volt, egyetlen számítógépes termináltól eltekintve, amely az egyik sarokban egy asztalon állt. Reacher látta a hozzá kapcsolt hatalmas billentyűzetet. – Ezt talán kincstárnak nevezhetném – mondta Fowler. – Minden vagyonunk a Kajmán-szigeteken van. Ha pénzre van szükségünk, ezen a számítógépen keresztül hívjuk le, és küldetjük oda, ahová kell. – Mennyi pénzük van? – kérdezte Reacher. Fowler arcán cinkos mosoly jelent meg. – Rengeteg – felelte. – Bemutatóra szóló kötvényekben húszmillió. Ami kevesebb, mint amennyit már elköltöttünk. De még rengeteg pénzünk maradt. Ne aggódjon amiatt, hogy valaha is kifogynánk belőle. – Lopott pénz? – kérdezte Reacher. Fowler vigyorogva rázta a fejét. – Lefoglalt – mondta. – Az ellenségtől foglalt húszmillió. Az utolsó két épületet raktárnak használták. Az egyik az utolsó hálóbarakkal egy vonalban állt. A másik attól kissé távolabb. Fowler odavezette Reachert a közelebb álló barakkhoz. A belseje tömve volt tartalékokkal. Az egyik fal mentén végig vízzel töltött műanyagpalackok sorakoztak. – Babkonzerv, lőszer és kötszer – magyarázta Fowler. – Ez Beau mottója. Előbb-utóbb kénytelenek leszünk szembenézni egy támadással. Ez biztos. És elég nyilvánvaló, hogy mit fog először tenni a világkormány, nem? Pestisvírussal fertőzött bombákat lőnek majd a tóba, ahonnan a vizet kapjuk. Úgyhogy feltankoltunk ivóvízzel. Huszonnégyezer gallon vizünk van. Ez volt a legfontosabb. Aztán van itt még két évre elegendő konzerv is. Arra nem elég, ha esetleg többen csatlakoznának hozzánk, de azért kezdetnek nem rossz. A raktárbarakk tömve volt. A mennyezetig érő polcokon ruhászsákok sorakoztak. Ismerős, olívazöld terepruha volt bennük, kabátok és csizmák. Valamennyi tisztára mosva, kikeményítve, és bálákba halmozva. – Nem kér egyet? – kérdezte Fowler. Reacher már épp indulni akart, de aztán végignézett magán. Hétfő óta ugyanaz a ruha volt rajta. Három teljes napja. Már eleve nem a legjobb állapotban vette fel, de a túl sok viselés nem javított rajta. – De igen – mondta. A legnagyobb méretű ruhák a bála legalján voltak. Fowler felemelt egyet, aztán nagy üggyel-bajjal kiráncigált belőle egy nadrágot, egy inget meg egy zakót. Reacher nem kért a fényes csizmákból. A saját cipőjét jobban szerette. Levetkőzött, majd a csupasz padlón egyik lábáról a másikra szökdécselve átöltözött. Begombolta az ingét, és felvette a zakót is. Kényelmesnek tűnt a méret. Nem keresett tükröt. Pontosan tudta, hogy fest katonai terepruhában. Eleget hordott már ilyesmit életében. Az ajtó mellett polcokra rendezve orvosi kellékek álltak. Elsősegélycsomagok, vérplazma, antibiotikumok, kötszerek. Minden úgy elrendezve, hogy könnyen hozzáférhessenek. Szellősen elrendezett kupacok. Borken nyilván elpróbálta, ahogy az emberek iderohannak, és megragadják az elsősegélycsomagokat. – Babkonzerv és kötszer – mondta Reacher. – És hol vannak a lőszerek? Fowler a távolabbi barakk felé bökött. – Az ott a fegyverraktár – mondta. – Jöjjön, megmutatom. A fegyverraktár nagyobb volt a másik raktárépületnél. Hatalmas zár volt az ajtaján. Több fegyvert tartottak benne, mint amennyit Reacher hosszú ideje együtt látott. Több száz puska és gépfegyver állt, sorokba rendezve. A raktár bűzlött a friss fegyverzsírtól. A polcokon mennyezetig érő tölténydobozok. Gránátokkal teli, ismerős farekeszek. Kézifegyverrel teli polcok. Csak gyalogság számára tervezett fegyverek, de mindenesetre első látásra elég meggyőzőek.

A matracrácsot rögzítő két csavar volt a legkönnyebb. Ezek kisebbek voltak a többinél. Az egész keretet összetartó többi csavar tartotta a súly nagyobbik részét. A rács pedig azon feküdt. A tartócsavarok nem voltak fontosak, akár ki is hagyhatták volna őket, az ágy akkor is egybe maradt volna. Holly addig kapargatta a festéket, amíg elő nem bukkant a fém. Aztán felmelegítette a csavarfejeket meleg vizes törülközővel. Ezután lehúzta a mankójáról a gumit, és ovális alakban meghajlította az alumíniumcsövet. Ujjával rászorította az ovális csövet a csavar fejére, a fogantyúval pedig elfordította a mankót, mintha egy hatalmas villáskulcs lenne. De az egész lecsúszott a csavarról. Holly halkan káromkodott, aztán az egyik kezével még szorosabban odafogta a mankó két végét. A kezével együtt forgatta el a mankót. A csavar megmozdult.

A faépület-együttes alkotta körből észak felé egy hepehupás földút vezetett ki. Fowler azon kísérte végig Reachert. Az ösvény egy lőtérre vezetett. A lőtér egy hosszú, egyenes pálya volt, amelyről gondosan kiirtottak minden fát és bokrot. A terület csöndes volt és kihált. Az egyik végén a lövészek számára szivacsot fektettek le, a távolban pedig Reacher látta a célpontokat. Úgy festettek, mint a katonaságnál használt, kivágott futó és guggoló figurák. A táblák a második világháborút idézték fel, német gyalogos katonákat ábrázoltak, rohamsisakban és vadul vicsorító fogakkal. De ahogy Reacher közelebb ért, észrevette, hogy ezekre a célpontokra utólag még ráfestettek egy-egy jelvényt, amelyen hárombetűs szó állt: FBI. A célpontokat a háromszáz yardnyi távolságtól egészen nyolcszáz yardig állították fel. A legközelebbi célpontokat átlyuggatták a golyók. – A háromszáz yardos célpontot mindenkinek el kell találnia – magyarázta Fowler. – Ez nálunk állampolgári kötelesség. Reacher vállat vont. Nem volt túlzottan lenyűgözve. Háromszáz yardnyira ellőni nem nagy szám. Továbbsétált fél mérföldet. A négyszáz yardnyira álló célpontokat is megtépázták, de az ötszáz yardosokat már kevésbé. Reacher tizennyolc lyukat számolt meg a hatszáz yardoson, hetet a hétszázason, és kettőt a nyolcszáz yardos célponton. – Milyen régen állnak itt ezek a táblák? – kérdezte. Fowler tétovázott. – Úgy egy hónapja – felelte. – De lehet, már kettő is. Jól megdolgozzuk őket. – Azt helyesen teszik – mondta Reacher. – Nem számítunk arra, hogy távoli célpontokra kell lőnünk – magyarázta Fowler. – Beau szerint az ENSZ-csapatok éjszaka fognak támadni. Amikor azt gondolják, hogy alszunk. Szerinte lehet, hogy sikerül átjutniuk az egyik határvonalunkon. Talán úgy félmérföldnyire benyomulnak, majd. Én nem hiszem, de Beau mindig túl óvatos. Elvégre övé minden felelősség. Ezért a mi taktikánk egy. éjszakai bekerítő hadművelet lesz. Bekerítjük az erdőbe behatoló ENSZ-csapatokat, és kereszttűz alá vesszük őket. Egész közelről. Azt már egész jól begyakoroltuk. Gyorsan és észrevétlenül tudunk mozogni a sötétben, minden zaj és világítás nélkül. Reacher vetett egy pillantást az erdőre, és eszébe jutott az a rengeteg lőszer, amit az imént látott. És felcsengett benne Borken dicsekvése: bevehetetlenek vagyunk. Aztán arra gondolt, milyen problémákkal áll szemben égy olyan hadsereg, amely nehéz terepen gerillaharcot vív. Nincs bevehetetlen hely, de ezen a helyen rengeteg lesz az emberáldozat– Ma reggel, remélem, nem izgatta fel magát – szólalt meg Fowler. Reacher ránézett. – Mármint Loder miatt – tette hozzá a kísérője. Reacher vállat vont Magában azt gondolta: legalább nem nekem kellett megtennem. – Itt fegyelemre van szükség – magyarázta Fowler. – Minden új nemzet átesik egy ilyen időszakon. Kemény szabályok, szigorú fegyelem. Beau sokat tanult erről. És nekünk most ez a legfontosabb. De gondolom, van akit felizgat a dolog. – Szerintem inkább magának kellene izgulnia – jegyezte meg Reacher. – Hallott már Sztálinról? Fowler bólintott – Szovjet diktátor volt – mondta. – Pontosan – felelte Reacher. – Ő is ugyanezt a módszert alkalmazta. – Mit? – kérdezte Fowler. – Eltávolította a potenciális riválisokat – felelte Reacher. – Koholt vádak alapján. Fowler a fejét rázta. – Ezek a vádak jogosak voltak – mondta. – Loder hibázott. Reacher vállat vont. – Nem igazán – mondta. – Viszonylag jó munkát végzett. Fowler elvette róla a tekintetét. – Maga lesz a következő – folytatta Reacher. – A helyében vigyáznék magamra. Előbb-utóbb ki fog derülni magáról, hogy elkövetett valamilyen hibát. – Beau és én már régóta barátok vagyunk – felelte erre Fowler. – Akárcsak Loder, igaz? – mondta Reacher. – Stevie-nek nem eshet bántódása. Ő nem jelent veszélyt. Túl ostoba. De magának vigyáznia kell. Maga lesz a következő. Fowler nem válaszolt. Újra a távolba meredt. Együtt sétáltak vissza a füves félmérföldes pályán. Aztán észak felé elindultak egy újabb földúton. Útközben félre kellett állniuk, hogy elhaladhasson előttük egy hosszú sorban menetelő gyerekcsapat. A gyerekek párosával mentek, lányok és fiúk együtt, a sor elején és végén terepruhába öltözött nők kísérték őket. A gyerekeken rövidre vágott katonai maradék egyenruha volt, jobb kezükben pedig hosszú botot fogtak. Arcuk kifejezéstelen és rezignált volt. A lányok haja nyíratlan volt, a fiúké pedig egészen rövidre nyírt. Reacher figyelte, ahogy elmennek mellettük. Egyenesen előre néztek, egyikük sem mert rápillantani. A földút felfelé vezetett egy erdősávon, majd kiért egy ötven yard hosszú és ötven yard széles sík területre. A terepet kézzel egyengették el. A széleit, kis távolságra egymástól, fehérre festett betontömbök övezték. A hely csöndes volt és kihalt. – Ez itt a gyakorlóterünk – jegyezte meg Fowler keserűen. Reacher bólintott és körbepillantott. Északra és nyugatra magas hegyeket látott. Keletre sűrű, áthatolhatatlan erdőt. Délre pedig, a keskeny erdősávon túl rálátott a távoli városra, és az alatta fekvő sziklás szakadékokra. A kabátját hideg szél fújta át, aztán belekapott az ingébe, Reacher pedig, megremegett.

A nagyobb csavarokkal nehezebb dolga volt Hollynak. Sokkal nagyobb felületen érintkeztek a fémmel. Sokkal több festéket kellett lekaparni róluk. És sokkal nagyobb erővel csavarni. De minél nagyobb erőt fejtett ki, annál kockázatosabb volt, hogy a mankó összenyomott vége kicsúszik. Holly levette a cipőjét, és kalapácsnak használva, formára igazította a mankó végét. Aztán előrehajolt, és a lágy alumíniumot a csavar feje köré hajtogatta. Ezután szorosan megmarkolta a kezével. Olyan szorosan markolta, hogy a karján az ínak majd kiszakadtak, és az arcán csorgott a verejték. Lélegzetvisszafojtva fordította el a mankót, várva, melyik adja előbb meg magát, a csavar vagy a karja szorítása.

A Reacher ingébe kapaszkodó szél hangfoszlányokat is hozott feléjük. Rápillantott Fowlerre, aztán arccal a gyakorlótér nyugati oldala felé fordult. Hallotta, hogy a fák között emberek járkálnak. Aztán egy sorban kiléptek az erdőből. Hat ember szinte kirobbant a fák közül, egyenes sorban lépkedve, automata fegyvereiket maguk előtt tartva. Terepruhában, szakállasán. Ugyanaz a hat őr volt, akik ma reggel a bírói pulpitus előtt álltak. Borken személyi testőrei. Reacher végigpásztázta az arcukat. A fiatal, forradásos homlokú férfi a sor bal végén állt Jackson, az FBI beépített embere. Az egység megállt, majd irányt váltott. Átrohantak az elegyengetett terepen Reacher felé. Fowler a közeledtükre félreállt, Reachert magára hagyva, mint valami elszigetelt célpontot. Öten legyezőszerűen, laza félkört alkottak. Reacher mellkasára öt fegyver szegeződött. A hatodik férfi kilépett Fowler elé. Nem szalutált, de a tartásában annyi tisztelet volt, hogy ugyanazt jelentette. – Beau vissza akarja kapni ezt a pasast – szólalt meg a katona. – Valami nagyon sürgős dolog miatt. Fowler bólintott. – Vigyétek – mondta. – Már úgyis kezdett az agyamra menni. Reachert odébb taszigálták a fegyvercsövekkel, és gyors tempóban lökdöstek tovább. Átszelték a lőteret, majd végigmentek az erődhöz vezető göröngyös földúton. Ott nyugatnak fordultak, elhaladtak a fegyverraktár mellett, majd visszaértek az erdőbe, és a parancsnoki barakk felé indultak. Reacher megszaporázta a lépteit. Előbbre ment. Aztán hagyta, hogy a lába megbotoljon egy kiálló gyökérben, és nagyot esett a sziklás úton. Jackson ért mellé elsőnek. – Besúgó Chicagóban – suttogta Reacher. – Felállni, seggfej – üvöltött rá Jackson. – Bújjon el, és még ma este meneküljön – suttogta Reacher. De legyen nagyon óvatos. Jackson rápillantott, és egy karszorítással jelezte, hogy értette. Aztán talpra ráncigálta Reachert, és tovább lökdöste az ösvényen egy kisebb tisztás felé. Beau Borken a parancsnoki barakk ajtajában állt. Hatalmas, bő terepruhát viselt, amely piszkos volt és zilált. Mintha kemény munkából jönne. Mereven nézte a közeledő Reachert. – Látom, átöltözött – mondta. Reacher bólintott. – Akkor engedje meg, hogy elnézést kérjek a külsőm miatt – folytatta Borken. – Zsúfolt napom volt. – Fowler említette – felelte Reacher. – Fatorlaszokat építettek – Fatorlaszokat? – ismételte meg Borken. – Ja, igen. Ezután elhallgatott. Reacher látta, ahogy hatalmas fehér keze kinyílik, majd ökölbe szorul. – A küldetését töröltük – szólalt meg halkan Borken. – Igazán? – kérdezte Reacher. – És miért? Borken ellépett az ajtóból és közelebb ment. Reacher tekintete a férfi lobogó szemére szegeződött, és észre sem vette, hogy ütni készül. Borken a gyomrán találta el, egy négyszáz font súlyú testből érkező hatalmas, kemény ütéssel. Reacher összerogyott, mint egy marionettbáb. Borken pedig a hátára tette az egyik lábát.

28. fejezet

A beépített ember neve Jackson – közölte Webster. – És mióta van ott? – kérdezte Milosevic. Közel egy éve – felelte Webster. Július harmadika, csütörtök, délelőtt tizenegy óra, a Peterson légi támaszponton. A quanticói FBI-főnök átküldte Andrewsból faxon az anyagot, amilyen hamar csak tudta. Milosevic és Brogan együtt szedték ki a gépből a lapot és adták tovább Websternek és McGrathnek, hogy szemügyre vegyék. Az asztal másik oldalán ott ült Johnson tábornok meg a segédje, és épp egy Montana északnyugati részéről készült térképet tanulmányoztak. – Minden ilyen csoportban van beépített emberük? – kérdezte Johnson. Webster megrázta a fejét és elmosolyodott. – Nem mindegyikben – felelte. – Nincs annyi emberünk. Itt most egyszerűen szerencsénk volt. – Nem is tudtam, hogy ebben a csoportban is van valaki – jegyezte meg Brogan. Webster még mindig mosolygott. – Vannak dolgok, amelyekről nem sokan tudnak – felelte. – Így sokkal biztonságosabb, nem igaz? – És mit mond ez a Jackson fiú? – kérdezte Brogan. – Nem említi Hollyt? – érdeklődött Johnson. – Elmondta, mi a fene folyik itt? – kérdezte Milosevic. Webster fújt egyet, aztán egyik kezével a faxkészülékből kígyózó papírkötegre mutatott. McGrath figyelmesen tanulmányozta az anyagot. Két kötegbe csoportosította a papírokat. Az egyik köteg a szokásos információkat tartalmazta, míg a másik a fontosabb dolgokat. Az első köteg sokkal vaskosabb volt. A fontos rész meglehetősen vázlatos. – Talált valamit, Mack? – kérdezte Webster. McGrath vállat vont. – Eddig minden normálisnak tűnik – mondta. Johnson értetlenül nézett rá. – Normálisnak? – ismételte meg. Webster bólintott. – Ez tényleg az – magyarázta. – Az egész országban működnek ilyen milicista csoportok, ezért nincs annyi emberünk, hogy mindet figyeljük. Rengeteg van belőlük. A legutóbbi adatok szerint ötven államban több mint négyszáz ilyen csoport működik. A legtöbbjük amatőr félnótás, de némelyiküket komoly kormányellenes terroristáknak tekintjük. – És ez a csoport? – kérdezte Johnson. McGrath rápillantott. – Ez a csoport teljesen komoly – mondta. – Százan vannak, és elbarikádozták magukat az erdőben. Felfegyverzett, jól szervezett, önellátó csoport. Rengeteg pénzük van. Jackson jelentést tett hamis banki papírokról és kisebb pénzhamisításról is. Bizonyára fegyveres rablást is elkövettek már. Az a hír járja, hogy húszmillió dollár értékben loptak el bemutatóra szóló kötvényeket, kiraboltak egy páncélautót Észak-Kaliforniában. És természetesen postai megrendelés útján videókat és különböző kiadványokat árulnak a többi csoportnak. Ez a fajta iparág manapság virágzik. No persze, nem fizetnek érte semmiféle adót, nem regisztráltatják a járműveiket, és semmi olyasmit nem tesznek meg, ami pénzbe kerülne nekik. – Tehát gyakorlatilag egész Yorké megyét ők irányítják – tette hozzá Webster. – Ez hogy lehetséges? – kérdezte Johnson. – Úgy, hogy senki más nem akarja irányítani – felelte Webster. – Járt már valaha odafenn? Én még nem. De Jackson azt mondja, teljesen kihalt az a rész. Hosszú ideje mindent elvittek onnan. Állítólag már csak néhány tucat ember lakik ott, több mérföldnyi kihalt terepen szétszóródva, néhány csődbe ment farmer, ott maradt bányász meg idős emberek. Ezek nem tudják hatékonyan irányítani a megyét. Borken pedig egyszerűen elfoglalt némi területet, és átvette az irányítást. – Kísérletnek nevezi a dolgot – vette át a szót McGrath – egy új nemzet kialakításához. Johnson üres tekintettel bólintott. – És mi a helyzet Hollyval? – kérdezte. Webster felhalmozta a papírokat, és rátette a kezét. – Róla nem tesz említést – felelte. – Legutóbb hétfőn jelentkezett, aznap, amikor Hollyt elrabolták. Azt mondta, börtönt építettek. Feltételezhetjük, hogy Hollynak. – Hogy jelentkezik ez a pasas? – kérdezte Brogan. – Rádión? Webster bólintott. – Van egy rejtett adóvevője az erdőben – mondta, – Amikor teheti, elsétál oda, és jelentést ad. Ezért olyan rapszodikus a dolog. Átlagban hetente egyszer jelentkezett. A fiú nem túl tapasztalt, és meghagyták neki, hogy legyen óvatos. Gondolom, figyelik is. Annyi bizonyos, hogy furcsa egy világ az Ott fenn. – És nem tudjuk elérni valahogy? – kérdezte Milosevic– Viccel? – vágta rá Webster. – A legtöbb, amit tehetünk, hogy várunk. – Kinek jelent a fiú? – kérdezte Brogan. – A montanai FBI-főnöknek – felelte Webster. – Akkor most mit teszünk? – türelmetlenkedett Johnson. Webster vállat vont. Az egész társaság elnémult. – Egyelőre semmit – mondta végül. – Meg kell tudnunk, hol állunk. Mindenki tovább hallgatott, Webster pedig jelentőségteljes pillantást vetett Johnsonra. A pillantásban két magas rangú állami tisztviselő állapította meg: „Tudja, hogy van ez”. Aztán. Webster mintha bólintott volna, és a bólintásban benne volt: „Igen, egyelőre még tudom”. Johnson segédjének köhögése törte meg a csöndét. – Vannak fegyvereink Yorke-tól északra – mondta. – Épp most telepítik őket délebbre, a támaszpont felé. Száz Stinger rakéta és öt teherautó. Egyenesen Yorke-on át szállítják majd el őket, valamikor mostanában. Nem tudjuk használni ezeket? Brogan megrázta a fejét. – Az törvényellenes – mondta. – A katonaság nem vehet részt rendőrségi akciókban. Webster tudomást sem vett róla, csak Johnsonra nézett és várt. Ezek az ő emberei voltak, Holly pedig Johnson lánya. A választ egyenesen tőle akarta hallani. Pillanatnyi csönd elteltével Johnson megrázta a fejét. – Nem – jelentette ki. – Idő kell, hogy mindent megtervezzünk. A segédtiszt széttárta a karját. – Tervezhetünk – mondta. – Van rádiókapcsolatunk, úgyhogy szerintem essünk neki, tábornok. – Törvényellenes – szólalt meg újra Brogan. Johnson nem válaszolt. Alaposan eltűnődött. McGrath átlapozta az előtte álló papírhalmot, és előhúzta azt a jelentést, amelyben a dinamitról van sző, amit Holly börtönszobájának falába rejtettek, írással lefelé a fényes asztalra fektette. Johnson azonban újra csak megrázta a fejét. – Nem – mondta végül. – Húszan száz ellen? Ezek nem arcvonalbeli csapatok. Nem gyalogság. És a Stingerek nem fognak rajtunk segíteni. Feltételezem, hogy ezek a terroristák nem rendelkeznek légierővel, várnunk kell. Hozassák vissza ide a fegyveres osztagot, amilyen hamar csak lehet. Nem adok parancsot támadásra. A segédtiszt vállat vont, McGrath pedig visszacsúsztatta a dinamitról szóló jelentést a kötegbe. Webster körbepillantott, aztán mindkét tenyerével finoman az asztalra csapott. – Én most visszamegyek Washingtonba – közölte – további utasításért. Johnson megvonta a vállát. Tudta, hogy semmit sem tehetnek addig, amíg Washingtonból utasítást nem kapnak. Webster McGrathhez fordult. – Maguk hárman menjenek fel Butte-ba – mondta. – Rendezkedjenek be az ottani irodában. Ha Jackson jelentkezne, figyelmeztessék, hogy legyen nagyon óvatos. – Helikopterrel felvihetjük magukat – ajánlotta a segédtiszt. – Szükségünk lesz némi megfigyelésre is – folytatta Webster. – Szólhatna a légierőnek, hogy küldjenek fel néhány kamerával ellátott gépet Yorké fölé. Johnson bólintott. – A gépek ott lesznek – mondta. – A nap huszonnégy órájában. Majd videón közvetítjük maguknak Butte-ba. Ha egy patkány elfingja magát, azt is látni fogják. – De semmi közbelépés – figyelmeztette Webster. – Egyelőre még nem.

29. fejezet

Holly pontosan akkor hallotta meg a folyosón közelgő lépteket, amikor a hatodik csavarral is végzett. Könnyed lépések voltak. De nem Jackson lépései. Nem egy óvatosan lopakodó férfié. Inkább egy normál női járás. A lépések megálltak az ajtó előtt. Lélegzetvételnyi szünet következett. Holly visszahelyezte a hosszú csövet az ágykeretre. A zárban fordult a kulcs. Visszahúzta a matracot is a helyére. Aztán ráterítette a pokrócot. Újabb pillanat telt el, végül kinyílt az ajtó. Egy nő lépett a szobába. Úgy festett, mint az összes többi, fehér bőr, izmos test, hosszú egyenes haj, erős arcvonások, sminktelen arc és gyűrű nélküli kezek. Kezében tálcát tartott, amelyet fehér ronggyal takartak le. Nem volt nála fegyver. – Az ebédje – mondta a nő. Holly bólintott. A szíve majd kiugrott a helyéről. A nő megállt a szobában, tálcával a kezében, és körbepillantott, mereven végigpásztázva az új, fenyődeszka falakat. – Hová tegyem? – kérdezte. – Az ágyra? Holly megrázta a fejét. – A földre – mondta. A nő lehajolt, és a földre tette a tálcát. – Úgy látom, elkelne ide egy asztal meg egy szék – mondta. Holly vetett egy pillantást az evőeszközökre, és azt gondolta: szerszámok. – Akarja, hogy hozassak ide egy széket? – kérdezte a nő. – Nem – felelte Holly. – Nos, nekem jól jönne egy – mondta a nő. – Mert meg kell várnom, amíg megeszi az ebédjét. Holly halványan bólintott, majd megkerülte a nőt Szemével a nyitott ajtó felé sandított. A nő követte a pillantását, aztán elvigyorodott. – Nincs hová futnia – mondta. – Távol vagyunk mindentől, és nagyon nehéz terep vesz körbe bennünket. Észak felé néhány hét alatt Kanadába érne, ha elég gyökeret és bogyót talál ahhoz, hogy túlélje. Nyugatra át kellene úsznia a folyót Keletre pedig az erdőbe jutna, ahol felfalnák a medvék, vagy ha mégsem, egy hónap alatt érné Montanába. Délre pedig mi lőnénk le. A határon hemzsegnek az őrök. Nem kockáztatnám meg. – Lezárták az utat? – kérdezte Holly. A nő elmosolyodott. – Felrobbantották a hidat – mondta. – Arra nincs többé út. – Mikor? – kérdezte Holly. – Mi azon jöttünk be ide. – Nemrég – felelte a nő. – Hát nem hallotta? Na persze, ilyen falak között valószínű, hogy nem. – Akkor hogy küldik vissza Reachert? – kérdezte Holly. – Neki kellett volna valamilyen üzenetet továbbítania. A nő újra elmosolyodott. – Változott a terv – mondta. – Törölték a missziót. Reacher mégsem megy. – De miért nem? – kérdezte Holly. A nő mereven ránézett. – Mert rájöttünk, mi történt Peter Bell-lel – felelte. Holly elhallgatott. – Reacher ölte meg – folytatta a nő. – Megfojtotta. Fenn, Észak-Dakotában. Nemrég kaptuk a hírt De gondolom, maga végig tudta, nem? Holly rábámult Aztán azt gondolta: Reacher nagy bajban van. Elképzelte, ahogy megbilincselve ül valahol egyedül. – Hogy jöttek rá? – kérdezte halkan. A nő vállat vont– Sok barátunk van – mondta. Holly tovább bámulta. Eszébe jutott a besúgó. Tudták, hogy Észak-Dakotában voltak. Abból pedig egy térkép meg egy vonalzó segítségével kitalálhatják, hol vannak most Elképzelte, ahogy több tucat számítógép monitorján felvillan Jackson neve. – És mi fog történni Reacherrel? – kérdezte. – Szemet szemért – felelte a nő. – Itt ez a szabály. És ez alól a maga Reacher barátja sem kivétel. – De mit fognak tenni vele? – ismételte meg a kérdést Holly. A nő nevetni kezdett. – Nem nehéz elképzelni – felelte. – De talán mégis. Azt hiszem, sokat fog szenvedni. Holly megrázta a fejét– De önvédelemből tette – mondta. – Az a fickó meg akart erőszakolni. A nő megrovó pillantással nézett rá. – Az meg hogy lehet önvédelem? – kérdezte. – Hiszen nem őt akarta megerőszakolni. Maga meg biztos rá is játszott egy kicsit. – Micsoda? – csattant fel Holly. – Biztos kellette magát előtte – felelte a nő. – Ismerem én az ilyen magafajta okos, nagyvárosi libákat Szegény Peternek esélye sem volt magánál. Holly csak szótlanul meredt rá. Aztán az ajtóra pillantott– Hol van most Reacher? – kérdezte. – Fogalmam sincs – felelte a nő. – Valahol egy fához láncolva, gondolom. Hirtelen elvigyorodott. – Azt viszont tudom, hogy hová viszik – mondta. – A gyakorlótérre. Rendszerint ott végzik el az ilyen dolgokat. Mindenkit kivezényelnek, hogy szórakozzunk egy kicsit. Holly rámeredt. Aztán nagyot nyelt és bólintott. – Segítene ezzel az ággyal? – szólalt meg. – Valami baj van vele. A nő várt egy kicsit. Aztán követte Hollyt az ágyhoz. – Mi a baja? – kérdezte. Holly lehúzta a pokrócot, és a szivacsot a földre dobta. – Úgy tűnik, meglazultak egy kicsit a csavarok. – Hol? – kérdezte a nő. – Itt – felelte Holly. Mindkét kezével megfogta a hosszú ágycsövet. A magasba rántotta, aztán megfordult, és mint egy karddal, lesújtott vele a nő fejére. Olyan erővel érte az ütés, mintha egy fémököllel csapnának le rá. A nő fején felhasadt a bőr, és szabályos négyszög alakban mélyen az agyába fúródott a koponyacsont. Összerogyott, és még mielőtt földet ért volna, meghalt. Holly óvatosan átlépett a tálcán, és higgadtan az ajtóhoz bicegett.

30. fejezet

Harland Webster délután háromkor érkezett meg Coloradóból a Hoover épületbe. Csütörtök délután, keleti parti idő szerint Egyenesen az irodájába ment, és ellenőrizte az üzeneteit. Aztán odatelefonált a titkárnőjének. – Kérek egy kocsit – mondta. A személyi lifttel lement a garázsba, ahol már várta a sofőr. Együtt mentek a limuzinhoz, és beültek. – A Fehér Házba – adta ki az utasítást Webster. – Az elnökhöz megy, uram? – kérdezte a sofőr meglepetten. Webster mogorva tekintettel nézte a sofőr tarkóját. Nem az elnökhöz ment. Nem találkozott gyakran vele. És nem tartotta szükségesnek, hogy emlékeztessék erre, különösen nem egy sofőrtől, aki még a gondolatra is meglepődött. – Az igazságügy-miniszterhez – mondta. – Jelenleg a Fehér Házban tartózkodik. A sofőr szótlanul bólintott. Átkozta magát, amiért kinyitott a száját. Egy hang nélkül vezetett egész úton. A Hoover épület és a Fehér Ház közötti távolság pontosan ezerhatszáz yard volt. Kevesebb egy mérföldnél. Még arra sem volt közben idő, hogy az ember rápillantson a limuzin sebességmérőjén álló kis számra. Sokkal gyorsabb lett volna gyalog. És olcsóbb is. Egy hideg limuzinmotor beindítása és ezerhatszáz yard megtétele a golyóálló üveges járművel rengeteg benzint fogyasztott. De az igazgató sehová sem mehetett gyalog, mert attól tartottak, hogy esetleg meggyilkolhatják. Pedig az igazság az volt, hogy a városban talán ha nyolcan felismerték volna. Csak egy volt a többi szürke öltönyös, szolid nyakkendős hivatalnokok közül. Ismeretlen. Talán ez a másik oka annak, hogy Webster mindig olyan rosszkedvű, gondolta a sofőr.

Webster egész jól ismerte az igazságügy-miniszter asszonyt. Egy darabig a főnöke volt, de Webster nem abban az időben ismerte meg, hanem azokból az FBI-os háttéranyagokból, amelyeket az asszony kinevezése előtt készítettek. Webster talán mindenkinél többet tudott róla. Mert a szülei, a barátai és a volt kollégái egész más szemszögből ismerték. Webster azonban ezeket mind összerakta, és a teljes kép elé tárult. A miniszter asszony FBI-os anyaga egy kisebb regénnyel felért. De az anyagban semmi sem volt, ami ellenszenvet keltett volna benne iránta. Kissé radikális ügyvédként kezdte, kiépített egy tisztességes ügyfélkört, majd bírói kinevezést kapott. Soha nem volt konfliktusa a rendőrséggel, és nem voltak ellenségei. Ideális jelölt volt a miniszteri posztra, és minden gond nélkül ki is nevezték. Azóta kiváló főnöknek és szövetségesnek bizonyult Az asszony neve Ruth Rosen volt, és Websternek az egyetlen problémája az volt vele, hogy tizenkét évvel fiatalabb nála, rendkívül vonzó, és sokkal ismertebb, mint ő. A találkozót négyre beszélték meg. Webster egyedül talált rá Rosenre egy kis szobában, amely két emelettel és nyolc titkos ügynökkel lejjebb feküdt az Ovális irodánál. Az asszony feszült mosollyal üdvözölte, és elegáns fejtartással biccentett– Holly? – kérdezte. Webster bólintott. Az elejétől a végéig összefoglalta az eddig történteket. Rosen figyelmesen végighallgatta, aztán elsápadt, és összeszorította a száját. – És biztosak benne, hogy ott van? – kérdezte. Webster újra bólintott. – Amennyire csak biztosak lehetünk – felelte. – Értem – mondta Rosen. – Megvárna itt? Kiment a szobából. Webster pedig várt. Tíz percet, aztán húszat, majd végül fél órát. Közben fel-alá járkált Kinézett az ablakon. Kinyitotta az ajtót, és kikémlelt a folyosóra. Egy titkos ügynök nézett vissza rá. Egy lépést lépett felé. Webster válaszképpen megrázta a fejét, aztán bezárta az ajtót. Leült, és tovább várakozottRuth Rosen egy óráig volt távol. Amikor visszajött, bezárta maga mögött az ajtót Megállt a kis szobában, sápadtan, ziháló lélegzettel, arcán kissé döbbent kifejezéssel. Egyetlen szót sem szólt Csak annyit érzékeltetett Websterrel, hogy valami nagy gond van. – Mi történt? – kérdezte a férfi. – Lekapcsoltak erről az ügyről – mondta. – Micsoda? – Elvették tőlem az ügyet – felelte az asszony. – Rosszul reagáltam. Innentől kezdve Dexter veszi át. – Dexter? – visszhangozta Webster. Dexter az elnök személyes tanácsadója és a Fehér Ház egyik vezető embere volt Egy régi vágású politikus. Kemény, mint a kő, és csöppet sem érzelmes. De neki volt köszönhető, hogy az elnök a szavazatok elsöprő arányával került be a Fehér Házba. – Nagyon sajnálom, Harland – mondta Ruth Rosen. – Dexter nemsokára itt lesz. Webster keserű arccal bólintott, a miniszter asszony pedig kiment és magára hagyta.

Az FBI központja es a montanai butte-i területi iroda között körülbelül olyan a kapcsolat, mint Moszkva és Szibéria között Az FBI-nál közismert vicc volt, hogy ha valaki elcsesz egy munkát másnap Butte-ba helyezik át Olyan volt ez, mint valami száműzetés. Ahogy a nem kívánatos KGB-s elemeket Szibériába száműzték parkolóőrnek. McGrath, Milosevic és Brogan számára azonban azon a július harmadiki csütörtökön a butte-i iroda az univerzum középpontja volt. Mintha a világ legnépszerűbb posztja lett volna. Hármuk közül még senki sem járt soha Butte-ben. Sem üzleti, sem magánúton. És egyikük sem gondolta volna, hogy valaha is idetéved. Most viszont úgy bámultak ki a helikopter ablakából, mint a meseországba érkező gyerekek. Az alattuk fekvő tájat nézték, miközben tekintetük észak felé kalandozott, abba az irányba, ahol a távoli ködben Yorké megye bújt meg. A butte-i iroda főnöke egy tapasztalt FBI-os veterán volt, aki még mindig alig bírta elhinni, hogy maga Harland Webster hívta fel a Hoover épületből. Azt az utasítást kapta, hogy a három chicagói ügynököt vigye el az irodába, útközben adjon nekik helyzetjelentést, helyezze el őket, béreljen néhány terepjárót, aztán tűnjön el onnan, és további utasításig maradjon távol. Az ügynök a Silver Bow megyei repülőtéren állt, amikor a légierő koszos, fekete helikoptere földet ért. Bezsúfolta az ügynököket hivatali Buickjába, és visszahajtott velük északra, a városba. – Errefelé nagy távolságok vannak – magyarázta McGrathnek. – Ezt ne felejtsék el. Yorké innen még kétszáz mérföld. És az itteni utakon az minimum négy óra. Én a helyükben szereznék néhány lakókocsit, és közelebb húzódnék. Ha itt tanyáznak le, abból nem sok hasznuk lesz, amikor odafenn rosszabbra fordulnak a dolgok. McGrath bólintott– Jacksontól nem érkezett újabb hír? – kérdezte. – Hétfő óta nem – felelte az ügynök. – A dinamitos hír volt az utolsó. – Ha legközelebb jelentkezik, velem fog beszélni, értette? – kérdezte McGrath. A butte-i FBI-ügynök bólintott. Vezetés közben egyik kezével keresni kezdett valamit a zsebében. Kihúzott belőle egy kis rádió adóvevőt McGrath elvette tőle, és berakta a saját zsebébe. – Érezzék jól magukat – mondta a butte-i ügynök – Én mától szabadságon vagyok. Webster utasítására. De azért ne várjanak túl sokat Jackson nem hív túl gyakran. Nagyon óvatos fickó. Az FBI területi irodája egyetlen szobából állt egy kétemeletes önkormányzati épület második emeletén. Egy íróasztal, két szék, egy számítógép, a falon egy óriási Montana térkép, rengeteg üres polc és egy csörgő telefon. McGrath felvette. Végighallgatta a beszélőt, majd mormogott valamit. Letette a kagylót, és megvárta, amíg a helyi ügynök észreveszi magát– Jól van, megyek már – mondta a férfi. – Nemsokára itt lesz néhány dzsip. Szükségük van még valamire? – Egy kis magányra – felelte Brogan. Az öreg bólintott, és körbepillantott az irodában. Aztán szó nélkül távozott– A légierő felküldött néhány kém gépet – mondta McGrath. – A műholdas felszerelést ideszállítják. A tábornok és a segédje is idejönnek. Úgy tűnik, egész idő alatt a vendégeink lesznek. Ezen nincs mit vitatkozni, nem igaz? Milosevic a falon függő térképet tanulmányozta. – Én nem is nagyon vitatkoznék – jegyezte meg. – Szükségünk lesz egy pár szívességre. Ti láttatok már ennél szakadtabb helyet? McGrath és Brogan csatlakoztak hozzá a térkép előtt. Milosevic rátette az ujját Yorke-ra. Körülötte vad zöld és barnás terep burjánzott– Négyezer négyzetmérföld – mondta. – Egyetlen út és egyetlen ösvény. – Jó helyet választottak – jegyezte meg Brogan.

Beszéltem az elnökkel – mondta Dexter. Hátradőlt a széken és elhallgatott. Webster szótlanul meredt rá. Mégis mi mást tett volna? Rózsabokrokat metsz? Dexter farkasszemet nézett vele. Alacsony termetű fickó volt, sötét hajú és torz arcú, mint azok az emberek általában, akik a nap minden percét stratégiai sakkozással töltik. – És? – érdeklődött Webster. – Ebben az országban hatvanhatmillió fegyverviselő van – közölte Dexter. – És? – ismételte meg Webster. – Az elemzőink úgy vélik, hogy ezek valahol egyformán gondolkodnak – felelte Dexter. – Miféle elemzők? – kérdezte Webster. – És miről gondolkoznak? – Csináltunk egy felmérést – magyarázta Dexter. – Magának nem küldtünk belőle? Minden ötödik felnőtt hajlandó lenne fegyverrel szembeszegülni a kormánynak, ha szükségesnek érezné. – És? – ismételte meg Webster. – Csináltunk még egy felmérést – folytatta Dexter. – Egy egyszerű kérdésre kellett ötletszerűen válaszolni. A kérdés úgy szólt: Kinek van igaza, a kormánynak vagy a milicistáknak? – És? – kérdezte Webster. – Tizenkétmillió amerikai a milicisták oldalán áll – felelte Dexter. Webster szó nélkül meredt rá. Várta, hogy mi a lényeg. – Tehát – folytatta Dexter –, az annyi mint tizenkétmillió meg hatvanhatmillió szavazó. – És mi van velük? – kérdezte Webster. – Inkább hol vannak? – kérdezett vissza Dexter. – Nem sokukat találja Washington, New York, Boston vagy Los Angeles környékén. Elég elferdült embercsoport. Vannak helyek, ahol kisebbségben élnek. Kilógnak a többségből. De máshol ők vannak többségben. És azokon a helyeken teljesen normálisnak tartják őket, Harland. – És? – faggatta Webster. – Egyes helyeken ők irányítják a megyéket – mondta Dexter. – Sőt az államokat is. Webster rámeredt. – Az Isten szerelmére, Dexter, itt most nem politikáról van szó – mondta. – Hanem Hollyról. Dexter várt egy kicsit, körbepillantott a parányi fehér házi irodában. A falak törtfehérek voltak. Minden évben ugyanarra az árnyalatra festették őket, miközben az elnökök jöttek és mentek. Dexter sokatmondóan elmosolyodott– Sajnos, minden a politikával függ össze – jelentette ki. – De itt Hollyról van szó – ismételte meg Webster. Dexter megrázta a fejét Alig észrevehető mozdulattal. – Ezek csak érzelmek – mondta. – Gondoljon csak olyan ártatlan, érzelmes szavakra, mint az ellenállás, harc, elnyomás, egyéniség, bizalmatlanság, lázadás, felkelés, forradalom vagy jog. Van valami fennköltség ezekben a szavakban, nem? Mármint az amerikai kontextusba, helyezve őket? Webster csak makacsul rázta a fejét. – Nincs abban semmi fennköltség, ha egy nőt elrabolnak – fakadt ki. – És az illegális fegyverekben, illegális hadseregékben meg lopott dinamitban sincs fennköltség. Ez nem politika. Dexter újra megrázta a fejét. Ugyanazzal az alig észrevehető mozdulattal. Előbb-utóbb minden a politika részévé válik – magyarázta. – Gondoljon csak Ruby Ridge-re. Gondoljon Wacora, Harland. Azt, sem volt politika, igaz? De villámgyorsan az lett belőle. És ezzel hatvanhatmillió szavazót veszítettünk el. Ráadásul ostoba módon. Ezek az emberek pontosan egy éles reakciót vártak. Úgy gondolták, hogy a véres megtorlás majd felháborítja a közvéleményt, és több embert állít az ő oldalukra. Mi pedig gondoskodtunk véres megtorlásról. Olajat öntöttünk a tüzükre. Azt a látszatot keltettük, hogy a nagy és hatalmas kormány örömmel tiport lábbal egy kis senkiházit. A Szobára csönd telepedett. – A közvélemény-kutatások szerint stratégiát kell váltanunk – folytatta Dexter. – És azon vagyunk. Kitartóan keressük a megfelelő stratégiát. És mit szólnának, ha csak azért, mert Hollyról van szó, a Fehér Ház hirtelen megváltoztatná a magatartását? Éppen most? Közel a július negyediki hétvégéhez? Gondolja csak végig, Harland! Gondolja csak el, milyen reakciót váltana ki az emberekből, jussanak eszébe az olyan szavak, mint bosszú, önző, személyeskedő meg hasonlók. És gondolja csak el, milyen hatással lesznek majd ezek a szavak a szavazói arányokra? Webster rámeredt. A törtfehér falak szinte összenyomták. – De itt most Hollyról van szó – ismételte meg. – Nem a közvélemény-kutatási adatokról. És mi a helyzet a tábornokkal? Az elnök elmondta már ezt neki is? Dexter megrázta a fejét. – Én magam mondtam el neki – felelte. – Vagy egy tucatszor. Óránként telefonált ide. Webster azt gondolta: az elnök tehát már nem is fogadja Johnson hívásait. Dexternek sikerült teljesen meggyőznie. – És? – kérdezte. Dexter vállat vont. – Azt hiszem, a tábornok érti a lényeget – mondta. – De természetesen az ő ítélőképessége most meglehetősen szubjektív. Nem túl boldog ember. Webster hallgatásba burkolózott. Alaposan végiggondolt mindent. Elég okos bürokrata volt ahhoz, hogy lássa, itt most nem győzhet. Kénytelen átvenni az ő gondolkodásukat. – Tehát, ha hagyják hidegre tenni a lányt, az kedvezhet maguknak – állapította meg. – Méghozzá nagyon is. Határozott és elvhű színben tüntetné fel az elnököt. És nagyban javítaná a statisztikákat. Dexter bólintott. – Teljesen egyetértek magával – mondta. – De a dolog nagyon kockázatos. Ha gyors eredmény születik, az kedvező, ha viszont elhúzódik az ügy, az felér egy katasztrófával. Óriási a kockázat, és rengeteg szavazatot jelenthet. És a magam részéről jelen pillanatban nem hiszek a gyors eredményben. Én úgy látom, el fog húzódni a megoldás. Webster mereven bámult rá. – Csak semmi sértődés, Harland – folytatta Dexter. – Elvégre engem azért fizetnek, hogy így gondolkodjak, nem? – Tehát hová az ördögbe akar kilyukadni? – csattant fel Webster. – Most rögtön ki kell vezényelnem a túszmentő akciócsoportot– Nem – jelentette ki Dexter. – Nem? – ismételte meg Webster hitetlenkedve. Dexter megrázta a fejét– Nem adom meg rá az engedélyt – mondta. – Egyelőre nem. Webster döbbenten nézett rá. – Szükségem van valamilyen utasításra – mondta. A szobára súlyos csönd telepedett Dexter törte meg elsőnek, a Webster székének bal oldalán lévő falhoz beszélve. – Továbbra is személyesen felel az akcióért – mondta. – Holnap kezdődik az ünnepi hosszú hétvége. Hétfőn újra beszélünk. Ha akkor még mindig fennáll a probléma. – De a probléma most áll fenn – tartott ki Webster. – És én most beszélek magával. Dexter újra megrázta a fejét– Nem, maga nem beszélt senkivel – jelentette ki. – Mi ketten ma nem találkoztunk, és én nem beszéltem az elnökkel. Ma még semmit sem tudtunk az egész ügyről. Jöjjön el hétfőn, Harland, ha még mindig fennáll a probléma. Webster döbbenten ült a székén. Megvolt a magához való esze, de most mégsem tudott rájönni, vajon élete legfontosabb ügyét adják a kezébe, vagy egy öngyilkos pirulátJohnson és a segédtisztje egy órával később érkeztek meg Butte-be. Ugyanazon az úton jöttek, a petersoni légi támaszpont helikopterén egyenesen a Silver Bow megyei repülőtérre. Milosevic felhívta őket a gépen, miközben leszálláshoz készültek, és kiment eléjük egy kétéves Grand Cherokee dzsippel, amit egy helyi autókölcsönzőtől béreltek. A városba vezető úton egyikük sem szólalt meg. Milosevic csak némán vezetett, a két katona pedig egy bőr aktatáskából előkerült térképeket és ábrákat tanulmányozott Egymás kezébe adogatták az ábrákat és bólogattak, mintha fölösleges volna minden kommentár. Az önkormányzati épület második emeleti irodája egyszerre zsúfolt lett. Öt ember és két szék. Egyetlen, délkeletre néző utcai ablak. Rossz irányba néző ablak. Az öt férfi ösztönösen az ellenkező oldalon álló üres fal felé pillantgatott. Azon a falon túl valahol ott volt Holly, kétszáznegyven mérfölddel messzebb. – Feljebb kell húzódnunk – mondta Johnson tábornok. A segédtiszt bólintott– Nem helyes, ha itt maradunk – mondta. McGrath magában hozott egy döntést. Elhatározta, hogy nem fog fölösleges hatalmi harcba bonyolódni ezekkel az emberekkel. Az ügynöke Johnson lánya. Így tökéletesen megértette, mit érezhet a tábornok. Nem akart időt és energiát pocsékolni arra, hogy megjátssza a nagyfőnököt. Ráadásul szüksége volt a tábornok segítségére. – Szükségünk lesz néhány katonai felszerelésre – szólalt meg. – Egy kis időre. Rövid szünet következett. A tábornok lassan bólintott. Eleget tudott Washingtonról ahhoz, hogy ezt a néhány szót meglehetősen pontosan értelmezni tudja. – Nincs túl sok felszerelésem – szólalt meg. – Most jön az ünnepi hosszú hétvége. Az amerikai hadsereg hetvenöt százaléka szabadságon van. Újabb csönd. Most McGrathen volt a sor, hogy megfejtse a tábornok szavait. – És nem lehet utasítani őket, hogy ne menjenek szabadságra? – kérdezte. A tábornok megrázta a fejét. – Épp most beszéltem Dexterrel felelte. – Dexter pedig beszélt az elnökkel. Az az érzésem, hogy ezt a dolgot hétfőig pihentetik. A zsúfolt szobában csönd lett. Egy ember lánya életveszélyben van, a Fehér Ház pedig politikát játszik. – Webster is ugyanezt mondta – szólalt meg McGrath. – Még a túszkiszabadító akciócsoportot sem hozhatja fel ide. Egyelőre tehát csak magunkra hagyatkozhatunk. A tábornok bólintott McGrath felé. Személyes mozdulat volt, amellyel azt üzente: értékelem, hogy nem próbálja bebizonyítani, ki a nagyobb főnök itt. –– Azzal viszont senkinek sem ártunk, ha megkezdjük az előkészületeket – mondta a tábornok. – A katonaságnál nem szokatlanok a titkos hadműveletek. Úgyhogy én most igénybe fogok venni néhány szívességet, amelyről Mr. Dexternek sohasem lesz tudomása. A szobára telepedő feszültség némileg enyhült. McGrath kérdő pillantást vetett Johnsonra. – Már útban van egy mozgó parancsnoki bázis – mondta a tábornok. Elvett a segédtisztjétől egy hatalmas térképet, és kiterítette az asztalon. – Ezen a helyen fogunk találkozni velük – mutatta meg. Ujját egy északnyugati pontra helyezte, amely Yorké előtt az utolsó montanai lakott település volt. Széles kanyarral vezetett fel az út a hegyekbe, úgy hatvan mérföldnyire a szakadék feletti hídtól. – A műholdas teherautók már útban vannak oda – magyarázta. – A terv az, hogy mi is felmegyünk, felállítjuk a parancsnoki bázist, és lezárjuk a mögöttünk lévő utat. McGrath mozdulatlanul tanulmányozta a térképet. Tudta, hogy ha most egyetért, azzal átadja az irányítást a katonaságnak. Tudta, hogy ha ellenkezik, azzal pitiáner játékba kezd az ügynöke és ennek az embernek a lánya kárára. Ekkor látta csak, hogy a tábornok félujjnyival arrébb tolja az ujját, egy sokkal előnyösebb helyre. Kissé északabbra az út hirtelen leszűkült. Aztán kiegyenesedett, és szabad kilátást biztosított északra és délre. A terep is egyenletesebb. Sokkal jobb hely égy útlezáráshoz. És egy parancsnoki bázisnak. McGrath azon csodálkozott, hogy a tábornok miért nem vette észre. Aztán hirtelen elöntötte a hála. A tábornok valójában észrevette a helyet. De átadta a lehetőséget McGrathnek, hogy ő rukkoljon elő vele. Egyenlő félként akart együtt dolgozni vele. Nem akart teljhatalmat az irányításban. – Szerintem ez a hely jobb lenne – javasolta McGrath. Egy ceruzával rábökött az északabbra fekvő pontra. A tábornok úgy tett, mintha tanulmányozná. A segédtisztje pedig csodálkozást színlelt. – Remek észrevétel – jegyezte meg a tábornok. – Módosítjuk a találkozó helyét. McGrath elmosolyodott. Pontosan tudta, hogy a teherautók egyenesen oda tartanak. Sőt talán már meg is érkeztek. A tábornok visszamosolygott. Véget ért a hivatalos manőver. – Mit láthatunk a felderítő gépektől? – kérdezte Brogan? – Mindent – felelte a tábornok segédtisztje, – Majd meglátja. Azok a kamerák hihetetlenül pontosak. – Nekem nem tetszik az ötlet – jegyezte meg Johnson. – Csak rájuk ijesztünk velük. A segédtiszt megrázta a fejét. – Nem is fogják észrevenni, hogy felettük vagyunk – mondta. – Két gépet küldünk fel, egyenes vonalban, egymás mellett haladva keletről nyugatra és nyugatról keletre. A gépek harminchétezer láb magasságban szállnak. A földről senki sem fogja észrevenni őket. – Az hét mérföldes magasság – számolta ki Brogan. – Mit lehet olyan távolságból látni? – Majd meglátja – felelte a segédtiszt. – Hét mérföld nekik nem távolság. Hét mérföldről még a járdán heverő cigarettásdobozt is észreveszik. Az egész rendszer automata. A fiúk ott fenn csak megnyomnak egy gombot, és a kamera rááll arra, amire rá keli állnia. A földön kiválasztott pontra fókuszál, és kiváló minőségű képet közvetít műholdról, aztán visszafelé ugyanezt végigcsinálja. – És észrevétlen? – kérdezte McGrath. – Úgy néz ki, mint egy személyszállító gép – felelte a segédtiszt – Ha valaki felnéz, csak egy vékony füstcsíkot lát, és azt hiszi, valamelyik TWA-járat húz el a feje fölött. Az biztosan nem jut eszébe, hogy a légierő épp most figyeli meg, kipucolta-e ma reggel a cipőjét. – Hét mérföldről még az emberek haját is látni – magyarázta Johnson. – Mit gondolnak, mire költöttük az a rengeteg védelmi költségvetési pénzt? Szúnyogirtó helikopterekre? McGrath bólintott. Kiszolgáltatottnak érezte magát. Ő azon a kint várakozó három bérelt dzsipen kívül egyelőre semmit sem ajánlhatott fel. – Kértünk egy elemzést erről a Borkénről – mondta. – A quanticói pszichológusok már dolgoznak rajta. – Megtaláltuk Jack Reacher régi parancsnokát – közölte a tábornok. – A Pentagonban dolgozik jelenleg. Nemsokára idejön, és válaszol a kérdéseinkre. McGrath bólintott. – A jól értesült ember könnyebben tud védekezni – mondta. Ekkor megcsörrent a telefon. Johnson segédtisztje felkapta. Ő állt hozzá legközelebb. – Mikor indulunk? – érdeklődött Brogan. McGrath észrevette, hogy a kérdést Johnsonhoz intézi. , – Szerintem most, azonnal – felelte a tábornok. – A légierő felvisz minket a megbeszélt helyre. Azzal nyerünk egy hatórás kocsiutat, nem igaz? A segédtiszt letette a telefont. Úgy festett, mint akit nemrég hasba rúgtak. – Elveszítettük a rakétaegységgel a rádiókapcsolatot – jelentette be. – Yorke-tól valahol északra.

31. fejezet

Holly megállt a folyosón. Elmosolyodott. A nő a falnak támasztva otthagyta a fegyverét az ajtó előtt. Ezért nem lépett be azonnal. Elővette a kulcsot, letette a tálcát a földre, levette a válláról a fegyvert, a falnak támasztotta, aztán újra felvette a tálcát, és belökte az ajtót. Holly a kezében tartott vasrudat kicserélte a fegyverre. Nem használt még ilyen fegyvert. Nem mintha most használni akarta volna. Egy kisméretű géppisztoly volt. Ingram MAC 10-es márkájú. Elavult katonai fegyver. Sokan csak telefonfülke-pisztolynak hívták. A fegyver ugyanis olyan pontatlan volt, hogy csak ha egy telefonfülkében állt a célpont meg a fegyver használója, akkor lehetett biztos a találatban. Elég morbid vicc. Ráadásul túl gyorsan elsült Percenként ezer lövéssorozatot tudott leadni. A ravasz egyetlen érintése után kiürült az egész tár. De azért jobb fegyver volt, mint az ágyból kiszerelt vascső. Holly ellenőrizte a tárat. Tele volt, harminc lövedékkel. A tölténytartó tiszta volt. Kikattintotta a ravaszt, és ellenőrizte a működést. A fegyver a lehető legjobb állapotban volt. Holly visszanyomta a helyére a tárat. Kisimította a fegyver akasztóját és a vállára vette. Kikattintotta a kakast, és megragadta a fegyver markolatát Szorosan kezébe fogta a mankóját és elindult a lépcső felé. Megállt és várt. Figyelmesen hallgatózott. Egy hangot sem hallott Lassan, fokonként Jement a lépcsőn, közben a géppisztolyt végig maga előtt tartotta. A lépcső alján újra megállt és hallgatózott. Semmi zaj. Átvágott az előtéren, és odaért az ajtóhoz. Kinyitotta, és kikémlelt rajta. Az utca teljesen kihalt volt De nagyon széles. Hollynak úgy tűnt, mintha egy hatalmas városi sugárút lenne. Percekbe is beletelhet, amíg eléri a biztonságot jelentő másik oldalt. Hosszú percekig kiszolgáltatottan a környező hegyi lejtőknek. Magában felmérte a távolságot. Ziháló lélegzettel megmarkolta a mankóját. Előreszegezte a fegyverét. Aztán mély levegőt vett, és kirontott az ajtón, a mankót a jobbik lába mellett tartva, a fegyvert jobbra-balra forgatva maga előtt. A romos irodaépület elé érve, a földre vetette magát. Kúszva elindult észak, felé az épület mögött, igyekezve átverekedni magát a bozóton. A főúttal párhuzamosan ért be az erdőbe, úgy harmincyardnyi távolságra az úttól. Ott nekitámaszkodott egy fának, és előregörnyedve kifújta magát. Itt most már élesben ment minden. Egész életében ilyen helyzetekre készült fel. A fejében most megelevenedtek az apja Vietnamról szóló történetei. A vietnami dzsungel. Eszelős félelem attól, hogy valaki vadászik rá a sűrű, zöld bozótban. És a minden egyes megtett lépés után érzett diadalmámor. Holly gyerekkorában, a katonai bázison látta azoknak a kemény, halk szavú férfiaknak az arcát. És a quanticói tanárok arcát. Érezte, milyen csalódott volt, amikor megkapta a chicagói irodai állást. Az a sok kiképzés mind kárba veszett, az apja miatt. Most viszont teljesen más volt minden. Holly kiegyenesedett. Óriási levegőt vett. Aztán egy újabbat. Érezte, ahogy végigsöpör rajta valami. A génjeit azelőtt mindig betolakodóknak érezte. Most azonban meleg, jó érzéssel töltötték el. Apja lánya? Na, majd én megmutatom!

Reachert egy száz láb magas fenyőfa törzséhez láncolták. Végigvonszolták a bástyától kivezető szűk ösvényen. Közben forrt benne a düh. Gyerekkora óta. nem kapott egy ütésnél és egy rúgásnál többet. A harag még a fájdalmat is elfeledtette vele. Elhomályosította az agyát. Szemet szemért, mondta az a dagadt disznó. Amikor a földön vonaglott Reachernek ezek a szavak semmit sem jelentettek. Most azonban hirtelen jelentést nyertek. Eszébe jutottak, ahogy a fához láncolva állt. Nők és férfiak sétáltak oda hozzá, és mosolyogtak rá. Azzal a fajta mosollyal, amit már régóta nem látott. Mintha unatkozó gyerekek lennének, valahol egy elszigetelt katonai támaszponton, és nemrég értesültek volna arról, hogy jön a vándorcirkusz.

Holly alaposan végiggondolt mindent. Tippelnie kellett, hol van most. És tippelnie kellett, merre lehet a gyakorlótér. El kellett jutnia a két ismeretlen pont közötti út feléhez, és ott lesben várakoznia. Annyit tudott, hogy az út meredeken felkanyarodott a barakkokkal beépített tisztáshoz. Emlékezett, hogy a bírósági épülethez meredek lejtőn hozták le. Arra tippelt, hogy a gyakorlótér kicsit feljebb van, északnyugat felé, ahol a terep már egyenletes. A barakkoktól kicsit távolabb. Elindult a fák között felfelé. Megpróbálta kiokoskodni, merre vezethet a főút. Néhány yard megtétele után megállt, és körbepásztázta a terepet, jobbra és balra pillantva próbálta meglátni, merre, tisztul az erdő. Így visszavezethette, merre visz a főút. Igyekezett azzal párhuzamosan haladni, harminc-negyvenyardnyi távolságra verekedte át magát bozóton. Az út meredeken felfelé vezetett, és kemény munka volt felkaptatni rajta. Holly a mankóját használta sétabotként, és maga elé leszúrva húzódzkodott felfelé az emelkedőn. Bizonyos szempontból most előnyére vált a fájós térde. Mert kénytelen volt lassan és óvatosan menni miatta. És teljes csöndben. Szerencsére pontosan tudta, mit kell tennie. De nem Quanticóból, hanem a vietnami történetekből. Az akadémián inkább városi helyzetekre koncentráltak. Ott arra tanították meg, hogyan osonjon végig egy városi utcán vagy egy sötét épületen. Azt korábbi emlékeiből tudta, hogyan kell osonni egy erdőben. Akadtak olyanok, akik csak odamentek, megnézték, aztán elsétáltak, de mások maradtak. Negyedóra elteltével egy tizenöt-tizenhat emberből álló kis félkör alakult ki Reacher körül, többnyire férfiak voltak, akik széles félkörben, céltalanul álldogáltak körülötte. Kis távolságra álltak meg tőle, mint egy. autóbalesetnél a bámészkodók, egy láthatatlan rendőrségi kordon mögött. Csak némán bámultak Reacherre, arcuk nem árult él semmit. Reacher visszabámult rájuk. Tekintetét egyenként végigjáratta mindegyikükön, néhány másodpercig elidőzve minden egyes arcon. Amennyire csak tudta, fenntartotta maga mögött a karját. Szerette volna szabadon hagyni a lábát, hogy cselekedni tudjon, ha esetleg valamelyiküknek eszébe jutna kicsit előbb elkezdeni a mókát.

Holly még mielőtt meglátta volna az első őrt, megérezte a szagát. A férfi szélirányban állt, és cigarettázott. A cigaretta és a mosatlan uniformis szaga hamar elért Holly orrához, aki halkan kitért jobbra. Széles körben megkerülte az őrt, aztán megállt Az őr továbbment a lejtőn lefelé, és eltávolodott tőle. A második őr viszont már meghallotta. Holly érezte, hogy hallja őt. Érezte, ahogy megáll és belehallgatózik a levegőbe. Mozdulatlanná dermedt. Közben sebesen járt az agya. Nem akarta használni a fegyverét. Túl pontatlan volt. Szinte biztosra vette, hogy elvétené vele arcélt. És a zaj végzetes lehet. Ezért inkább lehajolt és felvett két követ a földről. Régi trükk volt ez, amit még gyerekkorában hallott. Az egyik követ eldobta balra, majd várt. Eldobta a második követ is, kissé távolabb az elsőtől. Hallotta, hogy az őrszem felfigyel valami mozgásra bal kéz felől. Hallotta, ahogy elindul abba az irányba. Holly erre jobbra indult. Széles kört tett meg felfelé a végtelen hegyoldalban.

Fowler átverekedte magát a félkörben álló bámészkodókon. Szemtől szemben megállt Reacherrel, és mereven bámulni kezdte. Hamarosan hat őr hatolt át a tömegen. Öten előre tartott fegyverrel, a hatodik pedig kezében egy hosszú lánccal. Fowler félreállt, mire öt puskacső fúródott Reacher hasába. Reacher vetett egy pillantást rájuk. A ravaszok ki voltak biztosítva, és valamennyi fegyver félautomatára volt állítva. . – Ideje indulni – szólalt meg Fowler. Megkerülte a széles fatörzset, Reacher pedig érezte, hogy kinyílik a csuklóján a bilincs. Elhajolt a fa törzsétől, a puskacsövek pedig a mozdulatot követve visszahúzódtak. Újra rákattant a bilincs, de ezúttal már a láncot is ráerősítették. Fowler megragadta a láncot, Reachert pedig elvonszolták a bástyáig, miközben az öt őr előtte ment. Az őrök hátrafelé mentek, fegyverükkel egy lábbal a feje alá céloztak. Mellettük szorosan egymás mellett emberek sorakoztak. Reachert köztük vonszolták végig. Ahogy elhaladt mellettük, pisszegtek és dünnyögtek felé. Aztán sorokba fejlődtek és Reacher előtt rohanni kezdtek a gyakorlótér felé.

A harmadik őrszem már elkapta Hollyt. A térde hagyta cserben. Épp egy magas sziklás kőszirtet mászott meg, de a térde miatt visszafelé. Leült a sziklára, mintha egy székre ülne, s a jó lábával meg a mankóval tolta magát felfelé, lépésről lépésre. Amikor a tetejére ért, háttal a földre feküdt, és zihálva kapkodta a levegőt, aztán feltápászkodott, és szemtől szembe találta magát az őrrel. Egy pillanatra minden elsötétült Holly előtt a meglepetéstől és a döbbenettől. Az őrszem előtt azonban nem. Ott állt a szikla tetején, és végignézte, ahogy a lány felvergődött. Így aztán csöppet sem lepődött meg. A baj csak az volt, hogy túl lassúnak bizonyult Egy olyan ellenféllel szemben, mint Holly, sokkal gyorsabban kellett volna reagálnia. Készenlétben kellett volna állnia. Mert Holly azonnal reagált, még mielőtt az őrszem cselekedni tudott volna. A kiképzés meghozta a gyümölcsét. Szinte gondolkodás nélkül cselekedett. Ököllel gyors, kemény felütést mért a férfire. Egyenesen az ágyékát találta el. Az őrszem előregörnyedt, Holly pedig bal karját a torka köré fonta, míg a jobb karjával előrenyomta a nyakát. Érezte, ahogy összeroppantja a csigolyáját, és elernyed a teste. Ezután két fülére tette a kezeit, és vadul elcsavarta a fejét mindkét irányba. Az élettelen testet lelökte a szikláról. A holttest nagyot puffanva gurult le a sziklás lejtőn, élettelen végtagjai a levegőben kalimpáltak. Hollynak eszébe jutott, hogy el kellett volna vennie a fegyverét, és nagyot káromkodott. Az őrszem fegyverének több hasznát vette volna, mint az Ingramnak. De most már nem tudott lemászni érte, hogy felhozza. Túl sok időbe telne, amíg visszaér.

A gyakorlótér zsúfolásig telt emberekkel. Valamennyien rendezett sorokban álltak. Reacher úgy saccolta, hogy lehetnek vagy százan. Férfiak és nők egyaránt. Mindenkin egyenruha. És mindenki felfegyverezve. Kitűnő fegyveres alakulatot alkottak. Valamennyiüknek automata pisztoly vagy géppisztoly lógott a bal vállán. És mindenkinek az övében volt még egy automata pisztoly is. Az öveken ezen kívül karikákon lógott a tartaléklőszer és néhány gránát. Sokuk bekente az arcát éjszakai álcázó festékkel. Az emberek egyenruhája amerikai katonai egyenruhából lett átalakítva. Terepszínű pufajkák, terepszínű nadrág, hosszú szárú csizma, gyakorlósapka. Ugyanaz a ruha, amit Reacher a raktárban látott felhalmozva. De az uniformisokon volt még egy kiegészítő jelzés. Minden kabát vállára precízen, elegáns betűkkel ráhímezték a montanai milicisták jelét. És minden kabáton a zseb fölött olívazöld szalagon ott állt a viselő neve. Néhány férfi zubbonyzsebébe egy-egy krómacél csillagot is beleszúrtak. Valamiféle rangjelzés lehetett ez. Beau Borken egy tetejére fordított faládán állt, az egyenes terep nyugati oldalán, háttal az erdőnek, teljes testével a csapatai felé fordulva. Amikor meglátta, hogy Fowler, Reacher és az őrök kilépnek az erdőből, felkiáltott: – Vigyázz! – kiáltotta. A száz milicista hangos susogással vigyázzba vágta magát. Reacher orrát megcsapta a vászon szaga. Száz katonai egyenruha vásznának szaga. Borken felemelte húsos karját, Fowler pedig a láncnál fogva odarángatta Reachert az emberek elé. Az őrök karon és vállon ragadták, és balra eltaszigálták, Reachert magára hagyva a tömeggel szemben. – Mindannyian tudjuk, miért gyűltünk ma itt össze – szólalt meg Borken.

Hollynak fogalma sem volt, mekkora utat tehetett meg. Hosszú mérföldeknek tűnt. De még mindig mélyen az erdőben járt. A főút még mindig tőle balra, negyven mérföldre futott végig. Érezte, ahogy a percek egyre csak telnek, és érezte, ahogy egyre nő benne a félelem. Megmarkolta a mankóját, és újra északnyugat felé indult, amilyen gyorsan csak mert. Ekkor megpillantott maga előtt egy épületet. A fákon keresztül tisztán kivette egy fabarakk körvonalait. A bozót lassacskán agyagos talajjá tisztult. Holly az erdő szélén megállt. Figyelmesen hallgatózott ziháló lélegzetén át. Egy hangot sem hallott. Fogta a mankót, és szorosan megmarkolta a fegyverét. Átbicegett az agyagos tisztáson a barakkig. Ott megállt és körülnézett. Arra a tisztásra ért, ahová az előző éjszaka megérkeztek. Széles, kör alakú tisztás volt. Köves talaj. Körben barakkok. Kihalt és csöndes. Egy nemrég elhagyott hely teljes csöndje. Kilépett a barakk mögül és a tisztás közepére bicegett, a mankója körül körbefordulva, fegyverét maga előtt tartva körbepásztázta a terepet. Semmi nem mozdult. A tisztáson egy lélek sem volt. Holly két utat pillantott meg, az egyik nyugat felé vezetett egy másik, szélesebb ösvény pedig északnak. Az északit választotta, és visszasietett a fák nyújtotta biztonságba. Teljesen megfeledkezett arról, hogy csöndesen osonjon, csak rohant előre, amilyen gyorsan csak tudott.

Mindannyian tudjuk, miért gyűltünk itt össze – ismételte meg Borken. A sorokban álló embertömeg felmorajlott, majd a moraj elhalt a fák között. Reacher végigpásztázta az arcokat. Az első sorban megpillantotta Stevie-t. Mellzsebén megvillant egy krómozott, csillag. A kis Stevie tehát tiszt volt. Stevie mellett ott állt Joseph Ray. Aztán hirtelen rádöbbent, hogy Jackson nincs a sorban. Nem látott forradásos homlokú katonát. Újra ellenőrizte. Tekintetét végigjártatta az egész tömegen. A gyakorlótéren nyomát sem látta. Összeszorította a száját, nehogy elmosolyodjon. Jackson biztosan elbújt. Tehát Hollynak még van esélye kijutni. Holly meglátta Reachert. Kikémlelt az erdőből a száz fejen át, és meglátta Borken mellett A karja hátra volt bilincselve. Tekintetével a tömeget pásztázta. Arca nem árult el semmit. Holly hallotta, amint Borken azt kiáltja: „Mindannyian tudjuk, miért vagyunk ma itt”. A lány azt gondolta: „Igen, én pontosan tudom, miért vagyok most itt”. Felmérte a terepet jobbra és balra. Száz ember, automata fegyverekkel, géppisztolyokkal és gránátokkal felfegyverkezve. Borken egy láda tetején, felemelt karral. Reacher mögötte, tehetetlenül. Holly az erdő szélén állt, és kalapáló szívvel figyelte az eseményeket. Aztán mély lélegzetet vett. Beállította az Ingramot egyetlen lövésre, és a levegőbe lőtt vele. Aztán kirontott a fák közül. Újabb lövést adott le. Aztán még egyet. Három lövés a levegőbe. Három golyót elhasznált, tehát még huszonhét maradt a tárban. Visszakattintotta az Ingramot teljes automata állásba, s a tömegbe lépett, amely szétnyílt előtte a kezében tartott fenyegető fegyver láttán. Lassan haladt át a százfős tömegen. Az emberek bizonytalanul utat engedtek neki, aztán mögötte levették a vállukról a fegyvert, kibiztosították, és célba vették a hátát. A hangos mechanikus zaj úgy morajlott mögötte, mint egy lassú dagály. Mire elérte az első sort, már száz csőre töltött fegyver vette célba a hátát. – Ne lőjetek! – üvöltötte Borken. – Ez parancs! Senki nem lőhet! Leugrott a láda tetejéről. Arcán pánik ült. Széttárt karral kétségbeesetten megkerülte Hollyt, mintha páncélt akarna nyújtani neki hatalmas testével. Senki sem lőtt. Holly odébb bicegett tőle, és szembefordult a tömeggel. – Mi az ördögöt csinál? – üvöltötte Borken. – Azt hiszi, lelőhet azzal a játék pisztollyal száz embert? Holly megrázta a fejét. – Nem – felelte halkan. Megfordította az Ingramot és a saját mellkasára célzott vele. – De magamat lelőhetem vele – mondta.

32. fejezet

A tömeg elnémult. Lélegzésük hangját elnyelte a hegyek mérhetetlen csöndje. Minden tekintet Hollyra szegeződött. A lány maga felé tartotta az Ingramot, csövét valamivel a szíve fölé szorítva. Hüvelykujját feszülten a ravaszra szorította. Borken duzzadt arcára pánik ült ki. Hatalmas teste reszketett és rázkódott. Járkálni kezdett rögtönzött pulpitusa körül, és tágra nyílt szemmel meredt Hollyra. A lány higgadtan viszonozta pillantását. – Én itt most túsz vagyok, igaz? – szólalt meg Holly. – A személyem mindkét fél számára nagyon fontos. Sokféle szempontból, sokféle embernek. Maguk azt várják a másiktól, hogy hajtsanak végre mindent, hogy életben tartsanak Most viszont magán a sor. Lássuk, mire hajlandó maga, hogy életben tartson. Borken látta, ahogy a lány Reacherre pillant– Maga nem ért semmit! – üvöltötte Borken. Hangjában türelmetlenség volt. – Nem fogom megölni ezt az embert. Életben akarom hagyni. Változott a helyzet. – Igen? És hogyan? – kérdezett vissza nyugodtan a lány, – Megváltoztatom az ítéletét – felelte Borken. Hangjában még mindig ott volt a pánik. – Azért jöttünk most ide. Épp most akartam bejelenteni. Tudjuk, hogy ki ez az ember. Nemrég jöttünk rá. Nemrég informáltak róla. A hadseregben szolgált. Jack Reacher őrnagy. Igazi hős. Még ezüst csillag érdemrendet is kapott. – És? – kérdezte Holly. – Megmentett egy csomó tengerészgyalogost – folytatta Borken gyorsan. – Bejrútban. Egyszerű közlegényeket. Kihozta őket egy égő bunkerből. A tengerészgyalogosok sohasem fognak minket idefönn megtámadni. Soha. Úgyhogy Reachert is túszként fogom használni. Ő lesz a tengerészgyalogság biztosítéka. Szükségem van rá. Holly szótlanul várt. Reacher úgyszintén. – Az ítéletet megváltoztattam – folytatta Borken. – Öt év kényszermunka. Ez minden. Semmi több. Egyértelmű, hogy szükségem van erre az emberre. Olyan képet vágott, mint egy üzletember, aki nemrég zárt le egy jó üzletet. Holly ide-oda jártatta a tekintetét Borken és Reacher között Reacher a tömeget nézte. A cirkusz elment a városból anélkül, hogy megtartották volna az előadást Úgy érezte, mintha hirtelen mindenki tett volna felé egy lépést. Tesztelték, mekkora hatalma van felettük Borkennek. Holly rettegéssel teli pillantással nézett rá. Aztán alig észrevehetően megbiccentette felé a fejét. A mozdulat azt üzente, hogy ő biztonságban lesz, bármi történjék is. Hollyt úgy védte a saját személye, mint egy láthatatlan, varázserejű télikabát. Reacher visszabólintott. Hátra se fordulva gyorsan felmérte, milyen távolságra van mögötte az erdő. Talán húsz láb. Kirántja Fowlert az első sorból, és a láncot magával vonszolva besprintel az erdőbe, még mielőtt bárki is fegyvert foghatna rá. Húsz láb távolság álló rajtból, a Fowler adta lendületet is kihasználva, körülbelül négyöt lépés, ami három-négy másodpercet vesz igénybe. Az erdőben aztán jó eséllyel elkerülheti a golyókat. Elképzelte, ahogy utána erednek mindkét oldalról. De az erdő a menekülő legjobb barátja. Nagy szerencse kell hozzá, hogy egy fák között cikázó alakot eltaláljanak. Áthelyezte a testsúlyát, és érezte, ahogy megfeszülnek a térdében az inak. Elöntötte az adrenalin. Harcolni vagy menekülni. Ám ekkor Borken újra a magasba emelte a kezét Széttárta a karjait, mintha szárnyai lennének, aztán tekintete igéző erejével hatást gyakorolt a tömegre. – Meghoztam a döntésemet – kiáltotta. – Érthető? Hosszú szünet következett. Több másodpercig is eltartott. Aztán száz fej emelkedett a magasba. – Igen, uram! – kiáltották egyszerre. – Érthető? – ismételte meg a kérdést Borken. A száz fej újra felemelkedett. – Igen, uram! – kiáltotta megint a száz hang. – Öt év büntetőmunka – kiáltotta Borken. – De csak ha be tudja bizonyítani, hogy tényleg az, akinek mondják. Úgy informáltak minket, hogy ez az ember az egyetlen nem tengerészgyalogos, aki valaha is megnyerte a Sniper céllövő versenyt Ez az ember állítólag hat lyukat tud lőni egy ezüst dollárosba ezer yard távolságból. Velem kell megvívnia. Nyolcszáz láb távolságból. Ha veszít, meghal. Érthető? A száz fej újra felcsattant– Igen, uram! – kiáltották. A tömeg újra morajlani kezdett. A dolog kezdett érdekessé – vájni. Reacher magában mosolygott Igazán okos lépés, gondolta. Ezek itt előadást vártak, Borken pedig megadja nekik, Fowler kifújta a levegőt, és kulcsot vett elő a zsebéből. Megkerülte Reachert, és kinyitotta a bilincseit. A lánc a földre hullott Reacher fellélegzett, és a csuklóját dörzsölgette. Borken ekkor odalépett az emberekkel körülvett Holly elé. A lány hosszú pillanatig várt, majd Borkénre pillantott. A férfi bólintott. – A szavamat adom rá – mondta, hangjában a tőle telhető legtöbb méltósággal. Holly Reacherre tekintett Reacher vállat vont, majd bólintott. A lány visszabólintott neki, és az Ingramra pillantott. Rákattintotta a biztonsági reteszt, és leakasztotta a válláról. Aztán széles mosollyal a földre dobta a fegyvert. Fowler lehajolt érte és felvette. Borken felemelt karral csöndet kért. – Mindenki a lőtérre! – kiáltotta. – Rendezett sorokban. Oszolj! Holly odabicegett Reacherhez. – Tényleg megnyerted a Wimbledont? – kérdezte halkan. A férfi bólintott. – És ezt is meg tudod nyerni? – kérdezte a lány. Reacher újra bólintott. – Még zsákkal a fejemen is – felelte. – Tényleg olyan jó ötletnek tartod? – kérdezte Holly halkan. – Egy ilyen fajta fickó nem biztos, hogy szeret veszíteni. Reacher vállat vont. – A pasas nagy felhajtást akar, hát most megkapja – mondta. – Egyelőre teljesen meg van kavarodva. Te kezdted. Én pedig folytatom. Hosszútávon csak hasznunkra válhat a kavarodás. – Azért vigyázz magadra – mondta Holly. – Csak figyelj – felelte Reacher.

A lőtér legtávolabbi végében két vadonatúj célpontot állítottak fel. Borken célpontja a baloldalon állt. Reacheré a jobb oldalon, egy FBI-os felirattal a szíve fölött. A durva matracokat egészen hátrahúzták, hogy maximális távolságot érjenek el. Reacher számításai szerint körülbelül nyolcszázharminc yard távolságról volt szó. Ötven yarddal kevesebb, mint fél mérföld. Pokoli nagy távolság. A százfős tömeg nagy félkörben körülállta a matracokat. A közelebbi célpontokat kidobták a bozótba, hogy jobbén lássák a távoliakat. Több ember kezében távcső volt, azzal kémleltek a távolba. A zaj fokozatosan elhalkult, mindenki elfoglalta a helyét, és némán várakozott. Fowler közben elment az alattuk fekvő tisztás fegyverraktárához. Mindkét kezében egy-egy fegyverrel tért vissza. Az egyiket Borkennek, a másikat Reachernek hozta. Két egyforma fegyvert. Értékben mindkettő felért egy kisebb családi autó árával. 50 inches Barettek voltak, 90-es modellek. Közel négy láb hosszú, több mint húsz font súlyú fegyverek. Csöveikből pontosan fél inch átmérőjű lövedéket lőttek ki. Inkább hasonlított egy tüzérségi lövedékhez, mint egy puska golyójához. – Fejenként egy tár – közölte Borken. Hat lövés. Reacher elvette a fegyverét, és lefektette a földre a lába elé. A kis Stevie közben hátraterelte az embereket, hogy hagyják szabadon a matracokat Borken ellenőrizte a fegyverét, és kinyitotta a puska kétlábú állványát. Helyére kattintottá a tárat. Aztán finoman a matracra tette a puskát. – Én lövök elsőnek – mondta. Térdre ereszkedett, és egész testét a puska mögé gyömöszölte. Közelebb húzta a puskatust. Aztán egy ujjnyival balra tolta a kétlábú állványt, a puskatust meg egy leheletnyivel jobbra. Kinyitotta, majd bezárta a reteszt, és a földre lapult. Ajkát a puskatushoz szorította, és belenézett a célzóba. Joseph Ray kilépett a tömegből, és felajánlotta Reachernek a távcsövét. Reacher némán bólintott és elfogadta. A szeméhez emelte és várt. Borken ujja a ravaszra tapadt. Leadta az első lövést. A lövés hatására oldalvást és lefelé gáz szabadult fel a csőből. A matracból sűrű por szállt a levegőbe. A fegyver visszarúgott és feldübörgött. A dörgés végigszáguldott az erdőn, majd néhány másodperccel később visszaverődött a közeli hegyeken. Borkénről száz szempár siklott a célpontra. Reacher a szeméhez emelte a távcsövet, és ráfókuszált a nyolcszázharminc yardnyira álló célpontra. A golyó mellé ment. A célpont sértetlen maradt. Borken a célzóba nézett és elfintorodott. Újra a földre hasalt, és megvárta, amíg felszáll a por. Reacher figyelte. Borken csak várt. Légzése egyenletes volt. És nyugodt. Aztán az ujja ismét megfeszült. Leadta a második lövést. A puska visszarúgott, feldübörgött, és újra felszállt a por. Reacher megint a szeméhez emelte a távcsövet. A lövés ezúttal talált. A célpont jobb vállán ütött lyukat a golyó. A tömeg felmorajlott. Kézről kézre adogatták egymásnak a távcsöveket. Aztán a suttogás elhalkult. A por elült. Borken újra lőtt. Ám ezúttal túl gyorsan. Még mozgott, amikor elsütötte a puskát. Reacher figyelte, ahogy elköveti, a hibát. Nem is nézett bele a távcsőbe. Tudta, hogy ez a fél inch vastag golyó Idahóig meg sem áll. A tömeg susmogni kezdett. Borken belenézett a célkeresztbe: Reacher végignézte, ahogy újra elköveti ugyanazt a hibát. Kezdte elhagyni a nyugalom. A válla megfeszült. Leadta a negyedik lövést. Reacher visszaadta a távcsövet a sor szélén álló Joseph Raynek. Tudta, hogy Borken úgyis elvéti a többi lövést, ilyen állapotban négyszáz yardról is elvétette volna. Sőt talán még kétszázról is. Még egy zsúfolt szobában is elvétette volna a célt. Borken leadta az ötödik és a hatodik lövést, aztán lassan felállt. A kezébe fogta a hatalmas puskát, és a célkereszten át ellenőrizte, amit a többiek már. tudtak. – Egy találat – jelentette be. Leengedte a puskát, és ránézett Reacherre. – Most magán a sor – mondta. – De az élete függ tőle. Reacher bólintott. Fowler a kezébe adta a tárat. Reacher a hüvelykujjával ellenőrizte a rugót. Lenyomta az első golyót, és érezte, ahogy finoman visszatolódik. A golyók fényesek voltak. Emberi kéz fényesítette ki Őket. Orvlövész golyók. Reacher lehajolt, és felemelte a nehéz puskát a földről. Függőlegesen tartva a helyére tolta a tárat. De nem csattintotta be olyan hangosan, ahogyan Borken tette. Csak finoman tenyérrel betolta a helyére. Kinyitotta a kétlábú állványt. Egyenként rögzítette mindkettőt. Vetett egy pillantást a lőtérre, majd a matracra fektette a fegyvert. Egyetlen folyamatos mozdulattal melléguggolt, majd hasra feküdt. Úgy feküdt, mint egy halott, kezével kissé magasabban markolva a puskát. Sokáig szeretett volna így feküdni. Fáradtnak érezte magát. Halálosan fáradtnak. De végül mégis megmozdult, és arcát finoman a puskatushoz szorította. Jobb vállához odaigazította a puska végét. Bal kezével megmarkolta a puska csövét úgy, hogy az ujjai a célzó alatt legyenek. Jobb kezét a ravaszra tette, és jobb szemmel belenézett a célkeresztbe. Kifújta a levegőtHa valaki egy ilyen puskával távoli célpontra akar lőni, egyszerre több dolognak kell egyeznie. Az egész a kémiával kezdődik. Aztán függ a mechanikától, és szükség van még az optika, a geofizika és a meteorológia tudományára is. De mindezt az emberi biológia hangolja össze. A kémia lényege a robbanás. A golyó mögött egy burokban elhelyezett pornak tökéletesen, kiszámíthatóan, erőteljesen és azonnal robbannia kell. Maximális sebességgel kell végigrepítenie a lövedéket a puska csövén. Egy Barrett tárában lévő fél inch átmérőjű golyó egy hajszálnyival több, mint két uncia súlyú. Az egyik percben még áll. Aztán egy ezredmásodperccel később már óránként közel kilencven mérföldes sebességgel száguld a puska csövén át a célpont felé. A pornak tehát gyorsan és erőteljesen kell robbannia. Nehéz ügy ez a kémia. Jelen esetben annak a robbanásnak a földkerekség legtökéletesebb robbanásának kell lennie. Aztán egy pillanatra átveszi az irányítást a gépészet. A golyónak tökéletesen megmunkált darabnak kell lennie. Olyan tökéletesnek, amilyen csak ember gyártotta tárgy lehet. Tökéletesebben kell kiönteni, mint egy ékszert. Méretben és súlyban teljesen szabványosnak kell lennie. Tökéletesen kerek és áramvonalas golyó. Állnia kell a cső belsejében lévő barázdák keltette pörgést. És megingás nélkül kell végigsüvítenie a levegőn. A puska csöve legyen masszív és egyenes. Az egyáltalán nem tesz jót, ha egy korábbi lövés esetleg felforrósította a csövet és megváltoztatta az alakját. A csőnek egy masszív, tökéletes fémöntvénynek kell lennie, amely elég nehéz ahhoz, hogy mozdulatlan maradjon. És elég nehéz ahhoz, hogy visszaverje a tus, a ravasz és az ütőszeg vibrációit. Ezért került a Reacher kezében lévő Barrett majdnem annyiba, mint egy olcsóbb autó. És ezért fogta lazán át a bal kezével a puska csövét. Így próbálta meg elfojtani az esetleg hátramaradt rezgést. Az optika jelentős szerepet játszik. Reacher jobb szeme egy ujjnyival a Leopold & Stevens célzó mögött volt. A célzó finom készülék. A célpont kis méretben felbukkant a finoman rovátkolt üveg mögött. Reacher mereven belenézett. Aztán lejjebb vitte a puska végét, és a célpont eltűnt a látószögéből, helyette csak a kék ég jelent meg benne. Újra kifújta a levegőt, majd a levegőbe meredt. Mert a geofizika kulcsfontosságú volt. A fény egyenes vonalban halad. De csak a fényre jellemző ez. A golyókra már nem. A golyó a természet törvényeinek engedelmeskedő fizikai test, akárcsak a többi fizikai test. A föld görbületét követik. Nyolcszázharminc yard pedig meglehetősen jelentős görbület Miután a golyó elhagyja a csövet, látószög fölé kerül, majd áthalad rajta, és alatta ér földet. Tökéletes ívben, akárcsak a föld íve. Illetve az ív mégsem olyan tökéletes, mivel a golyó elindulásától számított első ezredmásodpercben belép a gravitáció, és kitartóan húzza lefelé. A golyó ennek is kénytelen engedelmeskedni. Bár egy kétunciás réz bevonatú, óránként közel kilencven mérfölddel száguldó lövedékről van szó, a gravitáció mégis erősebb nála. Eleinte nem túl nagy sikerrel, mígnem a legjobb szövetségese a segítségére nem siet. A súrlódás. A golyó útjának első ezredmásodpercétől kezdve a súrlódás lassítja a golyót, egyre nagyobb teret engedve a gravitáció irányításának. A súrlódás és a gravitáció együtt próbálják lefelé húzni a golyót. Ezért kell följebb célozni. Talán, ha az ember tíz lábbal a célpont fölé céloz, akkor nyolcszázharminc yarddal távolabb a föld görbülete és a gravitáció pontosan oda tereli a golyót, ahová akarja. De csak akkor, ha nem pontosan a célpont fölé céloz. Mert akkor nem venné számításba a meteorológiát. A golyók a levegőn repülnek át, a levegő pedig mozog. Ritka az olyan nap, amikor áll a levegő. A levegő mindig mozog valamennyit Jobbra vagy balra, felfelé vagy lefelé, vagy éppen más kombinációban. Reacher figyelte a fák leveleit, és látta, hogy észak felől enyhe fuvallat érkezik. Száraz levegő, amely lassan mozog jobbról balra, átszelve a látószögét. Így pontosan nyolc lábbal a célpont jobb oldalára és tíz lábbal fölé célzott. Ha majd kilövi a golyót, a természet balra és lefelé eltéríti. Az egyetlen dolog, ami még közbeszólhatott, az emberi biológia volt. A céllövők ugyanis emberek. Az ember pedig reszkető, remegő hús– és izomtömeg. A szíve hatalmas pumpaként működik, a tüdeje pedig nagy mennyiségű levegőt szippant be és ki. Minden egyes ideg és izom reszket egyfajta mikroszkopikus energiával. Soha, senki sem teljesen mozdulatlan. Még a legnyugodtabb ember is őrült módjára vibrál. Mondjuk, hogy a fegyver ütőszege és a csőszáj között egy yard a távolság. Ha a csőszáj egy parányit is elmozdul, a golyó nyolcszázharminc yard múlva mellé fog találni pontosan annyival, amennyit a cső elmozdult. A hatás megsokszorozódik. Ha a céllövő vibrálása akár csak egy század inchnyivel is eltéríti a csövet, a golyó nyolc egész háromtized inchnyivel lesz távolabb a célponttól. Körülbelül égy emberi fej szélességével. Reacher ezért a várakozás taktikáját választotta. Célba vette a kijelölt alakot és megvárta, amíg lélegzése egyenletessé válik, és a szíve lelassul. Aztán, amikor ujját a ravaszra feszítette, megint várt egy kicsit. Amíg a szívritmusa egyenletes lett. Két szívverés között akarta elsütni a fegyvert. Pontosan akkor, amikor az emberi vibráció a lehető legminimálisabb. Reacher tovább várt. Lassú, mély levegőket vett. A szíve ütött egyet. Aztán még egyet. Ezután lőtt. A puska vége nekicsapódott a vallanak, és szemét elhomályosította a cső alatt felszálló por. A lövés tompa durranása visszaverődött a hegyoldalakon, és a tömeg suttogásával együtt érkezett vissza. Az első lövés nem talált. A futtában előregörnyedő célpont sértetlen maradt. Reacher megválta, amíg felszáll a por, és felpillantott a fákra. A szél egyenletes maradt. Kifújta a levegőt, és hagyta, hogy lelassuljon a szíve. Újra lőtt. A hatalmas puska visszarúgott, a por ismét felszállt. A tömeg megint susmogni kezdett. A második lövés sem talált. Két elvétett lövés. Reacher továbbra is egyenletesen szedte a levegőt, és újra lőtt. Megint nem talált Aztán megint. Hosszú ideig várt. Aztán újra felvette a szíve ritmusát, és megint lőtt. Az ötödiket is elvétette. A tömeg egyre nyugtalanabb lett. Borken közelebb somfordált. – Minden az utolsó lövésen múlik – mondta vigyorogva. Reacher nem válaszolt. Nem engedhette most meg magának, hogy a beszéd megzavarja. Végzetes lenne, ha a beszéd megszakítja a lélegzését, és megfeszíti a tüdejében és a torkában lévő izmokat. Megint várt egy kicsit. A szíve ütött egyet. Aztán még egyet. Leadta a hatodik lövést is. Ismét mellé talált. Ledobta a puskát, és szabad szemmel szemügyre vette a farostlemez célpontot. A célpont érintetlen maradt. Borken némán meredt rá. Kérdő tekintettel. Reacher letérdelt, és a kezébe vette a puskát. Kicsattintotta az üres tárat belőle. Aztán a helyére tolta a zárat. Ujjával végigsimította a puskacső precíz rovátkáit. Összecsukta a kétlábú állványt, szépen lefektette a puskát a matracra, aztán felállt, és vállat vont. Borken csak szótlanul nézte. Aztán Fowlerre pillantott. Fowler értetlen tekintettel meredt vissza rá. Ez az ember az életéért lőtt, és minden lövést elvétett. – Hallotta a szabályokat – szólalt meg Borken halkan. Reacher mozdulatlan maradt Tudomást sem vett róla, Csak felkémlelt a kék ég felé. Az égen két pár kondenzcsík kanyargott végig, mint két vékony krétavonal a sztratoszférában. – Várjon, uram! – kiáltotta Joseph Ray. Előlépett a tömegből. Egészen izgatott volt. Mintha valami nagyot] fontosat akarna mondani. Ő egyike volt a vezetőség közül azon keveseknek, akik szolgáltak is a hadseregben, és büszke volt arra, hogy olyasmit is észrevesz, amit mások nem. Ezt igyekezett előnyére kihasználni. Valahogy mindig hasznossá tudta tenni magátVetett egy pillantást a matracra, aztán pontosan lehasalt oda, ahol az imént Reacher feküdt. Átnézett a lőtéren a célpontokig. Egyik szemét becsukva belepillantott a távcsövébe, mintha egy teleszkóp lenne. Ráfókuszált a futó figura körvonalára. Aztán valamivel odébb pillantott, és a célpont válla fölötti kiemelkedésre nézett. Egy pillanatig a távolba meredt, majd magában bólogatni kezdett– Jöjjenek – mondta. Joseph Ray talpra állt, és végigkocogott a lőtéren. Fowler követte. Nyolcszázharminc yarddal távolabb Ray egyetlen pillantás nélkül elhaladt a célpont mellett. Tovább kocogott. Fowler a nyomában. Ötven yard. Száz yard. Ray ekkor térdre ereszkedett, és hátranézett Egy vonalba helyezkedett a célponttal és a matraccal, de egészen távol. Aztán megfordult és egész karját felemelve előremutatott, mintha egy puskát tartana. Újra felállt, és megint megtett ötven yardot, egészen a kiszemelt fáig. A fa egy magányosan álldogáló nyír volt. Túlélte a megpróbáltatásokat a magas fenyőfák árnyékában is. A törzse egészen elgörbült, ahogy a magasba törekedett, a levegő és fény felé. A törzs átmérője alig lehetett több hét vagy nyolc inchnél. A föld felett hatlábnyira hat golyó ütötte lyuk tátongott rajta. Hatalmas, friss, fél inch vastag lyukak. Három lyuk tökéletesen egyenes vonalban állt egymás alatt. A másik három laza ívet leírva elindult lefelé a legfelsőtől, vissza a középsőig, majd újra eltávolodva a legalsó lyuktól. Joseph Ray alaposan szemügyre vette a lyukakat. Ekkor látta csak, hogy mit is ábrázolnak. Szélesen elmosolyodott. A hat lyuk egy tökéletes nagy B betűt írt le a fehér fa törzsén. A betű körülbelül hétszer öt inchnyi területet foglalt el. Körülbelül egy kövér ember arcának az átmérőjétFowler odalépett Ray mellé, és háttal nekitámaszkodott a fa törzsének. Megállt, és tarkóját a lyukakra szorította. Felemelte a távcsövét, és átnézett a lőtéren, egészen a matracokig, úgy saccolta, hogy több mint százötven yardnyira állhat az eredeti célponttól. A célpont pedig nyolcszáz yardnál is távolabb állt a matractól. Gyors fejszámolást végzett. – Ezer yard – suttogta döbbenten. Fowler és Joseph Ray együtt visszaügettek Borkénhez. Ray hosszú lépésekkel haladt, hogy körülbelül egy yardot lépjen egyszerre. Fowler mögötte számolt. Kilencszázkilencven lépés, kilencszázkilencven yard. Borken letérdelt a matracra, és a kezébe vette Ray távcsövét Becsukta az egyik szemét, és a távolba nézett. Alig tudta kivenni a fehér törzsű fát. Reacher figyelte, hogyan nyomja el magában a döbbenetet. Közben azt gondolta: nagy előadást akartál, hát megkaptad. Tetszik, dagikám? – Jó – szólalt meg Borken. – Lássuk, ezután is ilyen tréfás kedvében lesz-e.

Az öt őrből álló osztag, amely Jacksonnal együtt hat volt, egyenes vonalban felsorakozott. Előreléptek, és közrefogták Hollyt és Reachert. A tömeg halkan oszolni kezdett. Lábuk csikorgott a kavicsos úton. Aztán elhalkult a zaj, és a lőtéren teljes csönd lett. Fowler felvette a fegyvereket a földről. Egy-egy kezébe fogta mindkettőt, és lassan az erdő felé indult. Az öt őr leakasztotta a fegyverét a válláról, miközben tenyerük csattant a fa– és fémfelületeken. – Jól van – szólalt meg Borken. – Tehát munkaszolgálatra ítéltem. Ezután Hollyhoz fordult. . – Magát is – mondta. – Annyira azért nem értékes számunkra. Nyugodtan segíthet neki. Mert van egy kis munka Mr. Reacher számára. Az őrök előreléptek, Hollyt és Reachert pedig Borken mögött lassan végigvezették a fák között egészen a bástyáig, aztán végig a földúton, amely a parancsnoki barakk tisztásához vezetett. Ott megálltak. Az őrök közül ketten kiálltak a sorból, és a fegyverraktárhoz mentek. Öt perc múlva vállukra akasztott fegyverrel jöttek vissza. Az egyikük a bal kezében hosszú nyelű ásót tartott, jobbjában pedig egy feszítővasat. A másik két olívazöld vászoninget tartott a kezében. Borken elvette tőle az ingeket, majd Reacherhez és Hollyhoz fordult. – Vegyék le az ingüket – utasította őket. – És Vegyék fel ezt. Holly csak szótlanul meredt rá. – De miért? – kérdezte. Borken elmosolyodott. – Ez is a játék része – felelte. – Ha estére nem érnek vissza, akkor maguk után küldjük a kutyákat. A régi ingről fognak szagmintát vetetni velük, Holly megrázta a fejét. –– Én nem vetkőzöm le – mondta. Borken rápillantott, és bólintott. – Majd elfordulunk – mondta. – De jobb, ha addig átöltözik. Mert ha nem, akkor majd a fiúk segítenek, értette? Kiadta a parancsot, mire az öt őr laza félkörben felsorakozott arccal az erdő felé. Borken megvárta, míg Reacher elfordul, majd ő is megfordult, és a levegőbe bámult. – Most már hozzákezdhet – szólalt meg. Kisvártatva gombok pattanását és vászon suhogását hallották. Hallották, ahogy a régi ing a földre hullik, és az új felkerül Hollyra Aztán, ahogy körmei a gombokon sercegnek. – Kész – dünnyögte a lány. Reacher levette a kabátját és az ingét, és összerezzent a hűvös hegyi szélben. Elvette a friss inget Borkéntől, és magára vette. A kabátot a vállára dobta. Borken biccentett, az őr pedig Reacher kezébe nyomta az ásót meg a feszítővasat. Borken az erdő felé bökött. – Induljanak el nyugat felé, és menjenek száz yardot – mondta. – Aztán újabb százat észak felé. Ott már tudni fogják, mit kell tenniük. Holly Reacherre pillantott. A férfi visszanézett rá, és bólintott. Együtt indultak el nyugat felé a fák között.

Körülbelül harminc yard megtétele után, mihelyst látótávolságon kívül kerültek, Holly megállt. A földre támasztotta a mankóját, és megvárta, amíg Reacher utoléri. – Tudom már, ki ez a Borken – szólalt meg. – Láttam a nevét az adatbázisunkban. Valahol Észak-Kaliforniában rablással vádolták. Húszmillió dollár értékű kötvényt raboltak el egy páncélautóból, és a sofőrt megölték. A sacramentói iroda nyomozott az ügyben, de nem tudták ráhúzni. Reacher bólintott. – Ő tette mondta. – Egészen biztos. Fowler beismerte. Állítólag a Kajmán-szigeteken tartják a húszmilliót. Amit az ellenségtől zsákmányoltak. Holly elfintorodott. – Akkor érthető, honnan van pénzük a chicagói besúgóra. – tűnődött. – Húszmillió dolláros bankszámláról elég szép összeggel megvesztegethetnek valakit, nem? Reacher megint bólintott. – Ismersz olyat, aki elfogadna egy ilyen ajánlatot? – kérdezte. Holly vállat vont. – Mindenki folyton a fizetés miatt sír – mondta. Reacher megrázta a fejét. – Csak éppen itt olyanra kellene gondolnod, aki nem sír miatta. Akárki legyen is, akit megvesztegettek, az biztos, hogy a fizetése miatt már nem aggódik. Holly újra megvonta a vállát– Akad olyan, aki nem panaszkodik – mondta. – Van, aki egyszerűen belenyugszik. Mint például én. De azt hiszem, az én helyzetem más. Reacher ránézett. Aztán továbbindult– Az biztos, hogy más – erősítette meg. Bizonytalanul, tűnődő hangon mondta ezt. Újabb tíz yardot mentek. Reacher a szokásosnál lassabban ment, Holly pedig mellette sántikált. A férfi a gondolataiba mélyedt Felrémlett benne Borken magas hangja, ahogy közli: a lány többet jelent az apjánál. Aztán felidézte a lány kétségbeesett kérdését is: miért kell mindenkinek mindig azt gondolnia, hogy velem minden csak az apám miatt történik? Ekkor újra megállt, és szembefordult a lánnyal. – Ki vagy te, Holly? – kérdezte. – Tudod, hogy ki vagyok – felelte a lány. Reacher újra megrázta a fejét. – Nem, nem tudom – mondta. – Először azt gondoltam, csak egy nő vagy. Aztán kiderült, hogy egy Holly Johnson nevű nő vagy. Aki ráadásul FBI-ügynök. Aztán ehhez még hozzájött, hogy Johnson tábornok lánya vagy. És ezután Borken közölte velem, hogy sokkal több vagy annál. Nagyon berezelt, amikor előálltak azzal a kis jelenettel. Mitől vagy te ilyen értékes túsz, Holly? Ki vagy még ezeken kívül? A lány felpillantott rá, majd nagyot sóhajtott. – Ez egy hosszú történet – mondta. – Huszonnyolc évvel ezelőttre nyúlik vissza. Az apám a Fehér Házba került gyakornoknak. A tehetséges fiataloknak annak idején felajánlották a lehetőséget Ott aztán összebarátkozott egy férfival. Az illető politikai elemző volt, és szenátori címre pályázott. Az anyám akkoriban volt állapotos velem, és a férfi felesége is gyereket várt. Felkérték egymást, hogy legyenek a gyerekek keresztszülei. Úgyhogy ez a másik férfi ott állt a keresztelőmnél mellettem. – És? – kérdezte Reacher. – A férfi azóta nagy karriert futott be – folytatta Holly. – Még mindig Washingtonban él. Talán te is rá szavaztál. Ő az elnök.

Reacher kábult fejjel baktatott tovább. Időnként vetett egy pillantást Hollyra, aki igyekezett lépést tartani vele. A büntetőbarakktól százyardnyira, nyugatra egy csupasz szikla meredezett. Reacher és Holly elkanyarodtak észak felé, széliránynak. – Hová megyünk? – kérdezte a lány. Hangjában alig észrevehető pánik csengett. Reacher hirtelen megállt Most már tudta, hová mennek. A szél megadta a választ. Megfagyott benne a vér, és libabőrös lett a bőre. Úgy meredt a kezébe adott szerszámokra, mintha még sohasem látott volna ilyesmit– Te most itt maradsz – szólalt meg. A lány megrázta a fejét. – Nem – jelentette ki. – Veled megyek, bárhova mész is. – Kérlek, Holly – könyörgött Reacher. – Légy szíves, maradj itt. A lány meglepődött a férfi hangjától, de tovább rázta a fejét. – Veled megyek – ismételte meg. Reacher zord pillantást vetett rá, aztán elindultak észak felé. Kényszeredett léptekkel közeledtek. Megtettek ötven yardot Reachernek minden lépést erőltetnie és akarnia kellett. Hatvan yard. Már-már azon volt, hogy sarkon fordul és elrohan. Csak rohan, rohan, és nem áll meg soha. Átverekszi magát a vad folyón, és kijut erről az átkozott helyről. Hetven yard. Reacher hirtelen megtorpant. – Maradj most itt – szólalt meg. – Kérlek! – De miért? – kérdezte a lány. – Mert nem szeretném, ha ezt látnád – felelte a férfi teljesen lehangoltan. Holly újra megrázta a fejét, és továbbindult. Reacher gyorsan utolérte. A szagot sokkal előbb megérezték, mielőtt eléjük tárult volna a látvány. Enyhén édeskés, összetéveszthetetlen szag. Az emberiség hosszú történelmének egyik legáltalánosabb és legszörnyűbb szaga. A friss emberi vér szaga. És húsz lépéssel azelőtt, hogy meglátták volna, meghallották. Több millió légy eszeveszett zümmögését. Jacksont két fiatal fenyő közé feszítették ki. A karját széthúzták, és a tenyerénél meg a csuklójánál fogva odaszögelték a fák törzséhez. Talpra állították, és a lábait a fatörzs talpazatához szögelték. Meztelen volt és több helyen csonka. Reacher biztosra vette, hogy hosszú percekig szenvedett, mielőtt meghalt volna. A holttest mereven bámulta az előtte keringő fényes, kékes színű légy tömeget. Holly elejtette a mankóját, és elfehéredett az arca. Kísértetiesen fehér lett. Térdre rogyott, és hányni kezdett. Gyorsan elfordult a borzalmas látványtól, arcát a földbe temette. Kezével vakon kaparta az erdő talaját. Kétségbeesetten üvöltött a döngicséléssel teli erdő csöndjében. Üvöltött, aztán zokogásban tört ki. Reacher a legyeket nézte. Tekintete kifejezéstelen maradt, arca nem árult el érzelmeket. Csupán az állán vibrált egy kisebb izom. Néhány percig mozdulatlanul állt. Holly közben elhallgatott mögötte. Reacher a földre dobta a feszítővasat. Kabátját rádobta egy alacsony faágra. Odalépett a holttest elé, és ásni kezdett. Néma dühvel ásott. Amilyen keményen csak bírta, a földbe vágta az ásót. Hatalmas csapásokkal vágta ketté a gyökereket. Amikor sziklához ért, kiemelte őket, és egy kupacba tette. Holly a földön ülve nézte. Figyelte a rezzenéstelen arcon izzó szempárt és a karjában duzzadó izmokat. Némán követte az ásó könyörtelen ritmusát. Egyetlen szót sem szólt. Reachernek melege lett a munkától. Körülötte is ott zsongtak a legyek. Elszálltak Jackson holttestétől, és most az ő feje körül keringték. Reacher tudomást sem vett róluk. Csak tovább ásott, amíg egy hat láb mély gödörben nem állt. Amikor végzett, egy fának támasztotta az ásót. Ingujjával letörölte az arcát. Nem szólt semmit. Fogta a feszítővasat, és egész közel lépett a holttesthez. Elhessegette róla a legyeket. Először a bal kézből húzta ki a szögeket, Jackson teste féloldalasan elfordult. Bal karja groteszk módon a gödör felé mutatott. A legyek dühös felhőben támadtak. Reacher odalépett a jobb kézhez. Kipiszkálta belőle a szögeket. A test előrehanyatlott a gödör felé. Reacher ezután a lábakból is kihúzta a szögeket. A holttest egyenesen a gödörbe hullott. A levegő feketéllett a legyektől, és hangos zümmögéssel telt meg. Reacher belecsúszott a gödörbe, és megigazította a testet. Kezét összetette a mellkasán. Aztán kimászott. Egyetlen szó nélkül újra a kezébe fogta az ásót, és temetni kezdte a gödröt. Megállás nélkül dolgozott. A legyek közben eltűntek. Reacher tovább temetett. Túl sok föld maradt. Ahogy minden sírnak, ennek a helyén is kisebb földkupac halmozódott fel. Reacher elegyengette a kupacot, aztán eldobta az ásót. Lehajolt és felvette az imént kiásott köveket. Körbebástyázta velük a kis földkupacot. A legnagyobbat a tetejére rakta, mint valami sírkövet. Ezután zihálva felállt, inge verejtékkel és piszokkal volt átitatva. Holly csak némán figyelte. Egy órán belül ekkor szólalt meg először. – Ne mondjunk el érte egy imát? – kérdezte. Reacher megrázta a fejét. – Ahhoz már túl késő – mondta halkan. – Jól vagy? – kérdezte a lány. – Ki a besúgó? – kérdezett vissza Reacher. – Nem tudom – felelte Holly. – Hát akkor gondolkodj rajta – mordult rá Reacher dühösen. Holly rászegezte a tekintetét. – Azt hiszed, nem azt tettem? – kérdezte. – Mégis mit gondolsz, mit csináltam az elmúlt egy órában? – Akkor ki az ördög az? – kérdezte a férfi. Hangja még mindig dühösen csengett. – Bárki lehet – mondta Holly. – Chicagóban száz ügynök dolgozik. Ahogy ott ült a földön, egész kicsinek, legyőzöttnek és nyomorultnak tűnt. Holly bízott a kollégáiban. Ezt elmondta Reachernek. Tele volt naiv bizakodással. Bízom bennük, mondta. Reachert hirtelen gyöngédség fogta el a lány iránt. Nem sajnálat vagy aggódás, csak valami mérhetetlen gyöngédség egy szép lélek iránt, akinek szép új világát hirtelen piszok szennyezte be, és darabokra törte. Remélte, hogy Holly észreveszi a pillantásából, mit érez. A lány könnyes szemmel nézett rá. Reacher kinyújtotta felé a karját. Holly megfogta a kezét. Felhúzta maga elé, és átölelte. Felemelte a földről, és szorosan magához vonta. A lány melle Reacher ziháló mellkasához feszült. Könnyei végigfolytak a nyakán. Aztán a kezét a tarkójára tette, és közelebb húzta a férfi arcát. Felemelte az arcát és megcsókolta. Mohón, dühösen szájon csókolta. Karjával átfogta a nyakát. Reacher érezte, ahogy zihál a lélegzete. Letérdelt, és lágyan lefektette a földre. A lány keze azonnal az inggombját kereste. Reacher pedig az övét. Szenvedélyesen, mohón szeretkeztek a csupasz földön, mintha ezzel a halált tagadták volna meg. Utána zihálva, kimerülten feküdtek egymás karjában, fejüket a fák levelein átszűrődő nap felé fordítva.

Reacher megsimogatta a lány fejét, és érezte, ahogy csillapodik a légzése. Hosszú ideig némán átölelte, miközben a fejük felett a napfényben táncoló porszemcséket figyelte. – Ki tudott a hétfői programodról? – kérdezte lágyan. Holly elgondolkodott. Nem válaszolt. – És közülük ki az, aki akkor még nem tudott Jacksonról? – kérdezte Reacher. Semmi válasz. – És melyiküknek nincsenek soha pénzügyi gondjai? – kérdezte. Semmi válasz. – És ki az, aki nemrég került Chicagóba? – folytatta Reacher. – Ki az, aki Beau Borken közelében volt, és lefizethették? Valamikor a múltban? Talán a kaliforniai fegyveres rablás nyomozása közben? Holly hirtelen összerezzent a karjában. – Négy kérdés, Holly – mondta Reacher. – Ki az, aki beleillik a képbe? Holly fejben végigvett minden lehetőséget. Végigment mind a száz néven, és közben kiejtette azokat, akik nem jöhettek szóba. Az első kérdésnél szinte valamennyien kiestek. A másodiknál megint egy páran. A harmadiknál már csak néhány név esett ki. És a negyedik volt az, amelyik döntőnek bizonyult. Újra összerázkódott. – Csak két lehetőség van – jelentette ki.

33. fejezet

Milosevic és Brogan egymás mellett ültek a légi támaszpont helikopterének hátsó ülésén. McGrath, Johnson és a tábornok segédje hárman bezsúfolódtak a középső sorba. A pilóta és a másodpilóta az első ülésen ültek. Felemelkedtek a Silver Bow repülőtérről, és Butte városa felett áthaladva, zakatolva észak felé vették útjukat, maximális sebességgel. A helikopter egy régi típusú Bell volt, amelybe új motort szereltek, és így óránként százhúsz mérföldet is meg tudott tenni, de odabenn óriási volt a zaj. McGrath és Johnson ezért kénytelenek voltak üvölteni a mikrofonjaikba, hogy hallják egymás szavát. McGrath összeköttetésben állt a Hoover épülettél. Megpróbált beszélni Harland Websterrel. Egyik kezével a mikrofont fogta, a másikkal pedig a fejéhez szorította a fülhallgatót. Az eltűnt rakétaegységről tett jelentést. Nem tudta biztosan, hogy Webster hallja-e. Csak többször megismételte az üzenetet, amilyen hangosan csak bírta. Aztán kikapcsolta a mikrofont, és levette a tejéről a készüléket. Odanyomta a másodpilóta kezébe. Johnson a Peterson támaszponttal beszélt. A rádiókapcsolatot még nem sikerült helyreállítani. Ezért Johnson csupán annyit kért, hogy készüljenek fel a fogadásukra a mobil parancsnoki egységnél két óra múlva. A választ nem hallotta rendesen. Levette a fejéről a készüléket, és kérdő pillantást vetett McGrathre. McGrath válaszul csak vállat vont. A helikopter zúgva folytatta útját.

Harland Webster hallotta, ahogy megszakad a sípoló zaj. Letette a telefont a hirtelen süketté vált irodában. Előrehajolt, és felhívta a titkárnőjét. – Egy kocsit kérek – mondta. Odalépett a lifthez, és lement vele a garázsba. Aztán elindult a limuzin felé. A sofőr már nyitott ajtóval várta. – A Fehér Házba megyünk – mondta Webster. A sofőr ezúttal nem kérdezett semmit. Csak beindította a motort, és kihajtotta garázsból, egyenesen bele a délutáni csúcsforgalomba. Az egymérföldes utat teljes csöndben tették meg. Webstert ugyanabba a törtfehér falú szobába vezették be. Háromnegyed órát várakozott. Aztán megjelent Dexter. Arcán nyilvánvaló rosszallás ült, amiért ilyen hamar viszontlátja. – Elloptak néhány rakétát – közölte Webster. – Milyen rakétákat? – kérdezte Dexter. Webster mindent elmondott, amit tudott. Dexter végighallgatta. Egyetlen bólintás vagy kérdés nélkül. Semmit sem reagált. Csak meghagyta, hogy várja meg a szobában.

A légierő Bell helikoptere egy sóderrel borított elágazáson landolt, kétszáz yardnyira délre attól a ponttól, ahol a Yorke-ba vezető út leszűkül, és a hegyek között kanyarog tovább. A pilóta nem állította le a motort, amíg az öt utas kiszállt, és előre hajolva kirohant a propeller erőteljes légörvénye alól. Az előttük álló úton járművek várakoztak. Néhány elszórtan felállított katonai jármű állta el keresztben az utat. Az egyik éppen lassan megfordult. Ráfordult a sziklás fal közötti szűk útra, majd egyenesen elindult feléjük. Ötven yardnyira tőlük lassított, majd megállt. Johnson tábornok előrelépett. A kocsi erre elindult, és megállt a tábornok előtt Egy új Chevrolet volt, matt olívazöldre festve. Két oldalán fehérrel pingált betűk és figurák. A kocsiból kiszállt egy katonatiszt. Tisztelgett a tábornoknak, majd körbement, és kinyitotta az összes ajtót. Az öt férfi bezsúfolódott az autóba, aztán visszafordultak, és a kocsi északi irányba, kétszáz yarddal eltávolodott a torlaszként használt járművektől. A különleges felszerelés úton van, uram – közölte a tiszt. – Negyven perc múlva megérkezik. A műholdas teherautók egy órányira járnak mögötte. Azt javaslom, várjanak itt, az autóban. Odakint kezd hideg lenni. – Van valami hír a rakéta egységről? – kérdezte Johnson. A tiszt a félhomályban megrázta a fejét. – Semmi hír, uram – felelte.

Webster közel egy órán át várt. Aztán a kis törtfehér szoba ajtaja egyszerre csak kinyílt. Az ajtóban megállt egy titkos ügynök. Kék öltönyt viselt, gallérja alól kacskaringósan tekeredett a drót a fülébe tett fülhallgatóig. – Kérem, kövessen, uram – szólalt meg az ügynök. , Webster felállt, az ügynök pedig felemelte a kezét, és beleszólta mikrofonjába. Végigvezette Webstert a folyosón egy liftig. A lift kicsi volt és lassú. Az első emeletre vitte le Őket Újabb néma folyosón mentek végig, majd megálltak egy fehér ajtó előtt Az ügynök egyszer kopogtatott, és benyitott. Az elnök az asztala mögött ült a székében. A széket elfordítva, háttal ült a szobának. Tekintetévei a golyóálló ablakon át a kert fölé ereszkedő estét figyelte. Dexter egy karosszékben ült. Egyikük sem kínálta hellyel Webstert. Az elnök nem fordult meg. Amint meghallotta, hogy bezárul az ajtó, beszélni kezdett– Képzeljük el, hogy én egy bíró vagyok – kezdte. – És képzeljük azt, hogy maga egy zsaru és egy meghatalmazásért jött hozzám. Webster látta az elnök arcát az üvegben visszatükröződve. Csak egy rózsaszín, elmosódott folt volt. – Rendben van, uram, képzeljük el – mondta. – Mit tudunk az egészről? – folytatta az elnök. – És mit nem tudunk? Még azt sem tudjuk biztosra, hogy Holly odafent van. Van ott egy beépített emberük, de nem erősítette meg, hogy a lányt is odavitték. Az egész csak puszta találgatás. És a rakéták? Talán csak átmeneti ideig veszítették el velük a rádiókapcsolatot Annak pedig rengetegféle oka lehet. A maguk beépített embere nem tett említést rakétákról. – Elképzelhető, hogy akadályozzák benne, uram – mondta Webster. – Egyébként pedig utasították, hogy legyen nagyon óvatos. Nem tesz jelentést folyamatosan. Elvégre beépített ember. Nem tűnhet úgy el az erdőben, amikor csak akar. Az elnök bólintott. Az üvegen látszó rózsaszín folt fel-le mozgott. Tükröződött rajta némi megértés. – Ezt mind értjük, Harland – mondta, – Higgye el, hogy megértjük. De azt azért feltételezhetjük, hogy egy ilyen fontosságú ügyben megteszi a szükséges lépéseket. Ennek ellenére nem jelentkezett. Tehát mindaz, amit nekünk itt elmond, csupán feltételezés. , Webster széttárta a karját. Egyenesen az elnök tarkójához intézte a szavait– Uram, itt komoly dologról van szó – mondta. – Azok az emberek felfegyverezték magukat és túszt ejtettek, miközben az államok szövetségéből való kiválást emlegetik. Az elnök bólintott. – Hát nem érti, hogy pont ez a probléma? – kérdezte. – Ha egy csapat őrültről lenne szó, akik beásták magukat az erdőbe egy bombával, akkor azonnal felküldenénk magukat. De itt most nem erről van szó. Ez az egész elvezethet a legnagyobb alkotmányos válsághoz, amit 1860 óta átéltünk. – Tehát egyetért velem – szólalt meg Webster. – Maga is komolyan veszi őket. Az elnök megrázta a fejét. Szomorúan, mintha bosszantaná, de mégsem lepné meg, hogy Webster nem érti, mire céloz. – Nem – mondta. – Nem vesszük komolyan őket. És éppen ez teszi ezt a helyzetet olyan átkozottul bonyolulttá. Van ott fönn egy csapat idióta, akik mindenben összeesküvést látnak, és függetlenségről szónokolnak azon a kis darab értéktelen ingatlanon, amit megszereztek. A kérdés viszont ez: hogyan reagáljon ilyesmire egy érett, demokratikus nemzet? Lemészárolja őket, Harland? Ez egy érett és demokratikus nemzet válasza? Végzetes csapást mérni egy csapat eltévelyedett idióta állampolgárra? Egy generáció nőtt fel úgy, hogy a szovjeteket elítéltük ezért. És most mi is ugyanazt tesszük? – Azok az emberek bűnözők, uram – erősködött Webster. – Igen, azok – felelte az elnök türelmesen. – Pénzt hamisítanak, illegális fegyvereket tartanak, nem fizetnek szövetségi adót, faji gyűlöletet szítanak, sőt még egy páncélautót is kiraboltak. De ezek Csak részletek, Harland. A teljes kép úgy fest, hogy azok ott nem mások, mint elégedetlen állampolgárok. És hogyan kezeljük őket? A kelet-európai elégedetlen állampolgárokat arra buzdítottuk, hogy lázadjanak fel, és kiáltsák ki saját nemzetüket, igaz? Ezek után mit tegyünk a saját elégedetlen állampolgárainkkal. Harland? Indítsunk háborút ellenük? Webster összeszorította az állát. Úgy érezte, mintha inogna vele a padló. Mintha fojtogatná az ovális szoba vastag szőnyege, diszkrét fala és ismeretlen illata. – Azok bűnözők – ismételte meg. Ez minden, ami az eszébe jutott. Az elnök bólintott. Továbbra is némi megértéssel. – Igen, azok – erősítette meg újra. – De vegyük a dolog tágabb értelmét, Harland. Gondolja végig, mit sérelmeznek leginkább. A legfőbb sérelmük az, hogy gyűlölik a kormányukat. Ha tehát kemény kézzel bánunk velük, súlyos válságnak is elébe nézhetünk. Mint már említettük önnek, akár hatvanmillió amerikai kész fegyvert fogni a kormány ellen. És ez a kormány ezzel tökéletesen tisztában van, Harland. Ezért a kormány nagyon óvatosan fog cselekedni. És mi lesz Hollyval? – kérdezte Webster. – Nem áldozhatja csak úgy fel őt. Hosszú csönd következett. Az elnök továbbra sem fordult meg. – Miatta sem reagálhatok elhamarkodottan – felelte halkan. – Nem engedhetem meg magamnak a személyeskedést. Hát nem érti? A személyeskedő, dühös válasz lenne a legnagyobb hiba, Óriási hiba lenne. Várnom kell és gondolkodnom. A tábornokkal már megbeszéltem. Több órán át beszéltünk róla. Megmondom őszintén, Harland, hogy a tábornok nagyon haragszik rám, és őszintén szólva nem is vádolom emiatt. Az egyik legrégebbi barátom, és nagyon haragszik rám. Úgyhogy ne beszéljen nekem áldozatról, Harland. Mert ebben a székben egyebet sem teszek, mint feláldozok dolgokat. A többség érdekeit kell a barátság és a saját érdekeim fölé helyeznem. Folyamatosan. Ezzel jár az elnöki szék. Újabb hosszú csönd következett. – Tehát, mi az utasítása, elnök úr? – kérdezte Webster. Újabb hosszas csönd. – Nincs semmiféle utasításom – felelte az elnök. – Csak annyit mondok, hogy továbbra is maga felel az egész ügyért. És jöjjön el Dexterhez hétfőn, ha még mindig fennáll a probléma.

Senki sem maradt a kocsiban. Ahhoz mindenki túl izgatott volt. Kiszálltak a hűvös hegyi levegőre, és céltalanul köröztek a kocsi körül. Johnson és a segédje észak felé ment a sofőrrel, hogy megtekintsék a harcálláspont javasolt helyét. McGrath, Brogan és Milosevic mindhárman együtt maradtak. McGrath rágyújtott, és gondolataiba mélyedt. Időnként visszaszállt a Chevroletbe, és telefonált a kocsitelefonról. Felhívta a montanai rendőrséget, aztán az áramszolgáltatói a telefonszolgáltatót és az erdészetet. Brogan és Milosevic elsétáltak észak felé. Találtak egy páncélozott járművet. Nem tank volt, hanem egyfajta személyszállító jármű. Körülötte ott állt a tiszt, aki odajött értük a kocsival, meg még nyolc katona. A termetes férfiak szótlanul vertek sátrat a sziklás talajon. Brogan és Milosevic egy biccentéssel üdvözölte őket, aztán visszabandukoltak. Csatlakoztak McGrathhez, és vártak. Negyven perc múlva délről egy dízelmotor tompa bugása ütötte meg a fülüket. A zúgás egyre erősödött, majd előbukkant a kanyarban a forrása. Egy pár teherautóból álló konvoj volt. A hatalmas, szögletes járműveket eltúlzott magasságú alapokra építették, óriási kerekekkel. Zúgva közeledtek, lassan, alacsony sebességfokozatban. A kocsiban ülő tiszt kirohant eléjük. Megmutatta nekik a helyet, ahová menjenek. A konvoj lassan elzúgott mellettük, aztán párokba fejlődve megállt az útnak azon a részén, ahol az kiegyenesedett. Összesen négy jármű érkezett. Fekete és zöld ponyvával bevont, fehér festékkel megszámozott járművek, egyetlen fehér csillaggal az oldalukon. Az első két teherautó antennákkal és műholdvevőkkel volt felszerelve. Valamennyi járműre hidraulikus emelőt szereltek. A sofőrök leengedték az emelőket, és a kerekekről felszabadult a súly. Az emelők leereszkedtek az útra, aztán a motorzúgás abbamaradt, és beleveszett a hegyek csöndjébe. A négy sofőr kiugrott. Hátrafutottak a járművek végébe, és kinyitották az ajtókat. Benyúltak, és rövid alumíniumlétrákat húztak ki belülről. Aztán felmásztak rajta, és meggyújtották a lámpákat. A négy jármű belsejében zöldes fény gyulladt ki. A sofőrök ezután kiszálltak. Felsorakoztak és tisztelegtek a tiszt előtt. – Átadjuk a terepjárókat, uram – szólalt meg a csapat vezetője. A tiszt bólintott, majd a Chevroletre bökött. – Azzal menjenek vissza – mondta. – És felejtsék el, hogy valaha is itt jártak. A vezető újra szalutált egyet. – Értettem, uram – mondta. A négy sofőr elsétált a kocsihoz. Csizmájuk hangja megtörte a csöndet. Beszálltak, és beindították a motort. Befordultak az úton, és eltűntek dél felé.

Amikor Webster visszaért az irodájába, ott találta az asztalán Borken anyagát, és egy látogató várta. A férfi khakiszínű viharkabátja alatt zöld egyenruhát viselt, úgy hatvan-hatvanöt éves lehetett, fejét ritkás borosta fedte, egyik karja alatt viseltes bőr irattartót tartott, lába előtt, a földön kopott, vászonból készült ruhazsák. – Ha jól értem, beszélni akar velem, uram – szólalt meg a férfi. – Garber tábornok vagyok. Én voltam Jack Reacher parancsnoka hosszú évekig. Webster bólintott. – Most indulok Montanába – mondta. – Ott majd beszélhetünk. – Számítottam rá – felelte Garber. – Ha az FBI ki tud vinni minket Kalispellig, akkor a légierő onnantól helikopterrel a helyszínre szállít bennünket. Webster újra bólintott. Felhívta a titkárnőjét, de az már nem volt az irodában. – A fenébe – mondta. – A sofőröm lenn vár – közölte Garber. – Ő majd kivisz a reptérre. Webster a kocsiból telefonált, és az FBI gépe már várta őket. Húsz perccel azután, hogy eljött a Fehér Házból, Webster már nyugat felé repült a város felett. Azon tűnődött, vajon az elnök hallja-e a golyóálló üveg mögül a gép motorjának zúgását.

Egy órával azután, hogy a harcállást kialakították, megérkeztek a légierő technikusai a műholdas teherautókkal. Az ő konvojuk két járműből állt. Az első nagy, magas, szögletes jármű, minden sarkában hidraulikus emelővel, rövid alumínium létrával felszerelve. A második egy hosszú teherautó volt, tetején hatalmas műholdvevő tányérral. Miután a jármű megállt, működésbe hozták a műholdvevőt, és ráállították a hét mérföldes magasságban keringő repülőkre. A finom elektronikus műszerek azonnal venni kezdték a jeleket. A tányér szabad szemmel észrevétlenül kis félkörben forgott, amelyet folyamatos motorbúgás kísért. A technikusok előhúztak egy fiatal facsemete vastagságú kábelt a teherautóból, és rácsatlakoztatták a jármű oldalán lévő csatlakozóra. Ezután beszálltak, és odabenn bekapcsolták a monitorokat meg a felvevőket. McGrath a katonákkal együtt beszállt a páncélozott személyszállítóba. Egy mérföldet zötykölődtek dél felé, majd ott találkoztak az úton várakozó montanai rendőrségi járőrkocsival. A rendőr váltott néhány szót McGrathszel, aztán kinyitotta a csomagtartóját. A katonák ezalatt kissé távolabb felállítottak néhány táblát az úton, amelyen ez állt: Vigyázat, életveszély! Aztán elmentek az ellenkező irányba, és ott három újabb táblát tettek ki, a következő felirattal: Útlezárás következik. Ötven yarddal távolabb aztán az utat egész szélességében lezárták. A táblákon „Lezárt út” felirat állt. Miután a montanai rendőr elment, a katonák baltákat vettek elő, és dönteni kezdték a fákat. A páncélkocsi segítségével, hangos motorbúgás és kerékcsikorgás kíséretében, cikcakk alakban az útra tolták a kidöntött fákat. Egy jármű átfért közöttük, de kizárólag csigalassú tempóban kerülhette ki a fákat. A torlasz két végébe egy-egy katonát állítottak őrszemnek. A többi hát katona visszahajtott észak felé McGrathszel. Johnson már a parancsnoki autóban volt. Épp a Peterson légi támaszponttal beszélt rádión. Rossz híreket kapott. A rakétaegységgel már több mint nyolc órája semmiféle kapcsolatot nem sikerült létrehozni. Johnsonnak volt egy szabálya, amelyre a vietnami dzsungelekben szerzett keserű tapasztalat tanította. A szabály így szólt: ha egy egységgel több, mint nyolc órán át megszakad a kapcsolat, az egységet veszteségként le kell írni.

Webster és Garber a repülőút alatt nem szóltak egymáshoz. Webster döntött így. Bürokrata múltja ugyanis megtanította arra, hogy bármit is mond neki Garber, ugyanazt újra végig kell majd hallgatnia, amikor a többieknek is előadja. Így csak szótlanul üldögélt a zúgó repülőgép ülésében, és a Quanticóból kapott Borken-anyagot olvasta. Garber kérdő pillantásokat vetett rá, de Webster nem vett róluk tudomást. Amit most elmondana Garbernek, úgyis meg kellene ismételnie McGrath és Johnson előtt. A Bell légi támaszpont kifutójáig megtett rövid séta alatt a kalispelli este hűvös volt és szürke. Garber azonosította magát a másodpilótának, mire az leeresztett egy rövid létrát. Garber és Webster felmásztak rajta, és elfoglalták a nekik kijelölt helyeket. A másodpilóta két kézzel intett nekik, hogy csatolják be magukat, és hogy az út körülbelül huszonöt percig tart majd. Webster bólintott, aztán a propeller zúgását hallgatta, miközben a levegőbe emelkedtek. Johnson tábornok épp egy hosszú telefonbeszélgetést fejezett be a Fehér Házzal, amikor meghallotta a Bell propellerjének csattogását. Megállt a parancsnoki kocsi ajtajában, és figyelte, ahogy a helikopter kétszáz yarddal távolabb földet ér. A gépből két alakot látott előregörnyedve kiszállni. Aztán látta, ahogy a helikopter újra felszáll, és délnek fordulva eltűnik. Leszállt a járműről, és félúton fogadta az érkezőket. Garbert egy biccentéssel üdvözölte, Webstert pedig félrevonta. – Van valami hír? – Kérdezte. Webster megrázta a fejét. – Minden változatlan – felelte. – A Fehér Ház biztosra akar menni. – Akkor semmi új – mondta Johnson. Webster bólintott. Nem volt több mondanivalója. – És itt mi a helyzet? – kérdezte. – A Fehér Ház úgy tudja, hogy semmi – felelte Johnson. – Felküldtünk két kamerával ellátott gépet. Hivatalosan gyakorlaton vesznek részt, itt van velünk nyolc tengerészgyalogos és egy páncélautó. Ők is gyakorlatoznak. A parancsnokuk tudja, hogy itt vagyunk, de azt nem, hogy pontosan miért, és nem tesz fel kérdéseket. – Lezárták az utat? – kérdezte Webster. Johnson bólintott. – Most már csak magunkra hagyatkozhatunk – mondta.

34. fejezet

Reacher és Holly két egymás mellett álló fenyőfa törzsének támaszkodva ültek az erdőben, és Jackson sírjára meredtek. Így ültek egészen addig, míg a délután halványodni nem kezdett. Egyetlen szót sem váltottak. Az erdő egyre hidegebb lett Elérkezett az ideje, hogy döntsenek. – Vissza kell mennünk – szólalt meg Holly. A mondat állítás volt és nem kérdés. Holly hangjában belenyugvás csengett. Reacher nem válaszolt. Lassan vette a levegőt, és gondolataiba mélyedve meredt a semmibe. Magában újra felidézte a lány ízét és illatát. A haját és a szemét. Az ajkait. Erős, ruganyos testét, amely nemrég alatta mozgott. – Nemsokára besötétedik – szólalt: meg újra a lány. – Még nem – felelte Reacher. – Vissza kell mennünk – ismételte meg Holly. – Különben utánunk küldik a kutyákat. Reacher továbbra sem válaszolt. Csak ült tovább, tekintetével a távolba révedve. – Mást nem tehetünk – mondta a lány. Reacher lassan bólintott, és felállt. Kinyújtózott, és felszisszent, ahogy görcsös izmai megfeszültek. Talpra segítette Hollyt, aztán leakasztotta a faágon lógó kabátját, és magára vette. A feszítővasat otthagyta az ásó mellett a földön. – Ma este megszökünk – mondta. – Holnap itt elszabadul a pokol. A függetlenség napján. – Igen, de hogyan? – kérdezte Holly. – Azt még nem tudom – felelte Reacher. – Miattam ne kockáztasd az életed – mondta a lány. – Pedig miattad érdemes lenne. – Azért, aki vagyok? – kérdezte Holly. A férfi bólintott. – Azért, aki vagy – felelte. – És nem az apád miatt. Vagy az átkozott keresztapád miatt. Mellesleg én szavaztam rá. A lány felágaskodott és szájon csókolta. – Vigyázz magadra, Reacher – kérte. – Te pedig állj készenlétben – felelte Reacher. – Úgy éjfél körül. Holly bólintott. Elsétáltak százyardnyit dél felé, míg el nem érték a csupasz sziklát. Ott elfordultak, és száz yardot kelet felé mentek a tisztásig. Kiértek az erdőből, ahol már várta őket öt, félkörben álló katona. Négyük kezében puska volt. Középen Joseph Ray állt. Ő volt az egység parancsnoka, és egy Glock 17-est tartott a kezében. – A lány visszamegy a szobájába – utasította Ray. – Maga meg a büntetőbarakkba. Az őrök felsorakoztak. Kettőjük közrefogta Hollyt. A lány tekintete villámokat szórt, így nem merték megfogni a könyökét. Csak mellette kísérték. Holly hátrafordult, és Reacherre pillantott. – Viszlát később, Holly – szólt oda neki Reacher. – Arra várhat, Miss Johnson – jegyezte meg Joseph Ray vigyorogva. Ezután elkísérte Reachert a büntetőbarakkhoz. Elővett egy kulcsot, és kinyitotta vele az ajtaját. Belökte rajta Reachert, és rászegezte a fegyverét. Aztán kulccsal újra bezárta az ajtót. A büntetőbarakk ugyanolyan méretű és formájú volt, mint Borken parancsnoki barakkja. Csak éppen teljesen üres. Csupasz, ablak nélküli falak, vastag dróthálóval védett lámpák. A padlón a helyiség egyik sarkában egy szabályos, körülbelül tizenkétszer tizenkét inchnyi kockát festettek sárgával. Ezen kívül semmi más nem volt a helyiségben. – Álljon a kockára – utasította Ray. Reacher bólintott, ismerős volt neki ez a fajta módszer. Hatásos büntetés, ha valakit arra kényszerítenek, hogy órákig álljon vigyázzba, mozdulatlanul. Már hallott ilyesmiről. Sőt egyszer az eredményét is látta. Az első néhány óra után elkezdődik a fájdalom. Az ember nem érzi a hátát, és a sípcsontjából éles fájdalom hasít felfelé. A második vagy harmadik napra a boka feldagad és szétrobban, a combcsontok szinte felnyársalják az embert, és a nyak összecsuklik. – Álljon már oda! – ismételte meg az utasítást Ray. Reacher odament a sarokba, és lehajolt a földre. Színpadias mozdulatokkal elsöpörte a földről a port. Aztán megfordult, és finoman leült, hátával a fal sarkának támaszkodva. Kinyújtóztatta a lábait a földön, és a feje mögött összekulcsolta a kezét. Keresztbe rakta a lábát, és elmosolyodott. – Azon a kockán állnia kell – szólalt meg Ray. Reacher ránézett. Ray nemrég azt mondta neki, hogy jól ismeri a tankokat. Tehát valaha ő is katona volt. Egy motoros egység közlegénye. Bizonyára hordár, vagy talán sofőr. – Álljon fel – parancsolta Ray. Mitől fél a legjobban egy katona, aki feladatot kap? Attól, hogy leteremti a parancsnoka, amiért nem sikerült teljesítenie a feladatát– Álljon fel – ismételte meg Ray. Tehát vagy teljesíti a feladatát, vagy nem, és akkor eltitkolja a dolgot. A történelem során még nem volt olyan katona, aki odament volna a parancsnokához, és azt mondta neki: „Nem sikerült megtennem, uram”. – Azt mondtam, álljon fel, Reacher – szólalt meg halkan Ray. – Azt akarja, hogy álljak fel? – kérdezte Reacher. – Igen, álljon fel – felelte Ray. Reacher megrázta a fejét. – Kénytelen lesz felállítani, Joe – mondta. Ray elgondolkodott. Meglehetősen lassú volt az észjárása. Ez szemmel látható volt a testbeszédéből. Először felemelte a Glockot Aztán visszaejtette. Ha lelő egy rabot, azzal elismeri, hogy csődöt mondott. Az egyet jelent azzal, mintha a főnökének azt mondaná: „Nem sikerült végrehajtanom a feladatot, uram”. Ray a kezére pillantott. Aztán Reacherre, majd elvette róla a tekintetét. A fegyvertelen harc nem jöhetett szóba. Így csak döntésképtelenül álldogált Reacher előtt. – Hol szolgált? – kérdezte Reacher. Ray vállat vont. – Itt is, ott is – felelte. – Mint például? – érdeklődött Reacher. – Kétszer voltam Németországban – mondta Ray. – És a Sivatagi Viharban is részt vettem. – Sofőrként? – kérdezte Reacher. – Rakodóemberként – felelte Ray. Reacher bólintott. – Szép munkát végeztek ott a fiúk – jegyezte meg. – Én is ott voltam a Sivatagi Viharban. És láttam, milyen munka folyt ott. Ray bólintott. Ahogy Reacher várta, bedőlt a trükknek. Ha nem tudod legyőzni az ellenséget, csatlakozz hozzá. Ray hanyagul ellépett balra, és az ajtónak háttal leült a földre, a Glockot a combjának támasztva, ismét bólintott. – Rendesen adtunk nekik – mondta. – Az biztos – erősítette meg Reacher. – Szépen adtunk nekik. Szóval Németország és a sivatag. Németország hogy tetszett? – Nem túlzottan – felelte Ray. – Nem tetszett az államformájuk? – kérdezte Reacher. – Miféle államformájuk? – kérdezett vissza Ray. – Hát a kormányuk – felelte Reacher. – A törvényeik, a szabadságjogaik meg ilyesmi. Ray zavart pillantással nézett rá. – Soha nem is vettem észre – mondta. – Nem nagyon érdekelt. – Akkor honnan tudja, hogy jobb, mint a miénk? – kérdezte Reacher. – Ki mondta, hogy jobb? – kérdezett vissza Ray. – Maguk – felelte Reacher. – Tegnap este azt magyarázta nekem, hogy milyen rossz az amerikai rendszer. Ebből arra következtettem, hogy máshol biztosan jobb. Ray megrázta a fejét. – Én ilyet soha nem mondtam – felelte. – Akkor most jobb vagy nem jobb? – kérdezte Reacher. – Nem tudom – felelte Ray. – Talán jobb. Amerikában nagyon sok minden rossz. Reacher bólintott. – Sok minden – visszhangozta. – Ebben egyetértünk. De hadd mondjak magának valamit. Amerikában sokkal jobb, mint máshol. Én azért tudom, mert nagyon sok helyen éltem már. És mindenhol rosszabb volt. Sokkal rosszabb. Amerikában tényleg sok minden rossz, de máshol ennél sokkal rosszabb. Erről alkalmasint gondolkodjon el. Ray ránézett a félhomályban. – Maga szerint nincs igazunk? – kérdezte. Reacher bólintott. , – Én tudom, hogy nincs igazuk – felelte. – Biztos vagyok benne. Minden, amit nekem elmondott, egy nagy baromság. Az egész. Mert nem úgy van, ahogy mondta. – De igen, úgy van – erősködött Ray. – Beau mondta, hogy igaz. – Gondolkodjon csak, Joe – folytatta Reacher. – Maga szolgált a hadseregben. Látta, hogy működik az egész. El tudja képzelni, hogy azok az emberek képesek lennének mindezt megszervezni, és titokban tartani? Kapott maga ott valaha egy pár, méretben magára illő csizmát? Ray elnevette magát. – Nemigen – felelte. – Hát erről van szó – mondta Reacher. – Ha még arra sem képesek, hogy rendes csizmát adjanak, akkor hogy tudnák megszervezni azt, amiről Beau beszél? Például a kocsikba rejtett rádióadókat. Maga szerint Detroitban képesek lennének ilyesmit kitalálni? Folyton vissza kellene rendelniük az összes alkatrészt, mert meghibásodna. Szokott maga rulettezni, Joe? – Miért? – kérdezte Ray. – Mik az esélyei annak, hogy egy ilyen méretű összeesküvést valaki évekig titokban tud tartani? Ray arcán halvány mosoly jelent meg, Reacher rájött, hogy hiába beszél. Mintha csak a falnak beszélne. Minthaegy majmot akarna megtanítani olvasni. – De nem tartották titokban – jelentette ki Ray diadalmas képpel. – Hiszen mi rájöttünk. Mondtam magának, hogy Beau-nál ott vannak a bizonyítékok. Mindén dokumentálva van. Semmi sem titok már. Ezért vagyunk mi itt. Beau-nak kétségtelenül igaza van. Mert ő nagyon okos ember. Reacher behunyta a szemét és felsóhajtott. – Reménykedjen, hogy az – mondta. – Mert szüksége lesz az eszére. – Nagyon okos fiú – ismételte meg Ray. – És kitartó. Ő tart össze bennünket, idefenn vagy egy tucat különböző csoport volt. A vezetőik kiléptek és elmentek. Az embereik pedig eljöttek hozzánk, és csatlakoztak Beau-hoz, mert bíznak benne. Ő tényleg nagyon okos, Reacher, ő az egyetlen reményünk. Az ellenkezőjéről itt senkit sem tud meggyőzni. Felejtse el, ha ilyesmin járna az esze. Mi itt mind szeretjük Beau-t, és bízunk benne. – És mi a helyzet Jacksonnal? – kérdezte Reacher. – Maga szerint helyes volt, amit vele tettek? Ray vállat vont. . – Jackson kém volt – felelte. – Előfordul az ilyesmi. Beau jól ismeri a történelmet. 1776-ban is történt hasonló. A briteknek mindenütt kémeik voltak. És akkor is ugyanúgy felakasztották őket, mint most. Keleten sok asszony kertjében áll olyan fa, ahová fellógatták az árulókat Van, ahol még fizetni is kell, hogy megnézhesd. Én tudom, mert voltam már ilyen helyen. – Mikor van itt lámpaoltás? – kérdezte Reacher. – Tízkor – felelte Ray. – Miért? Reacher nem válaszolt. Csak mereven bámulta Rayt. Végiggondolta, miről beszéltek. Végigmérte a férfi sovány, élénk arcát. Belenézett a szemöldöke alatt izzó őrült szempárba. – Mert lámpaoltás után valahol máshol kell lennem – közölte Reacher. Ray újra elnevette magát. – És gondolja, hogy hagyni fogom? – kérdezte. Reacher bólintott. – Ha életben akar maradni, akkor igen. Ray elvette a lábához támasztott fegyvert, és egy kézzel Reacher fejére célzott vele. – A fegyver nálam van – mondta. – De nem hiszem, hogy meg merné húzni a ravaszt – felelte Reacher. – A ravasz itt van előttem – mondta Ray. – Maga meg ott áll. Reacher csöndre intette. Előrehajolt, és halkan megszólalt. – Nem szabadna ezt elmondanom magának – mondta. – De figyelmeztettek, hogy találkozhatunk az átlagosnál. Okosabb emberekkel, akiknek elmagyarázhatunk néhány dolgot, ha tanácsosnak véljük. – Miről beszél? – kérdezte Ray. – Igaza volt – folytatta Reacher. – A legtöbb, amit mondott, igaz. Van ugyan néhány pontatlanság benne, de időnként mi is terjesztünk egy-két téves információt. – Mi a fenéről beszél itt? – kérdezte Ray. Reacher még jobban lehalkította a hangját. – Én a világhadsereg tagja vagyok – mondta. – Az előőrs parancsnoka. Az erdőben ötezer ENSZ-katona áll készenlétben. Legtöbbjük orosz, meg néhány kínai. Műholdak segítségével figyeltük magukat. Ebben a pillanatban is van itt egy röntgenkamera. Egyenesen a maga fejére vetít egy lézersugarat. Ez is része az SDI-technológiának. – Maga hülyéskedik – mondta Ray. Reacher megrázta a fejét. Halálosan komoly maradt az arca. – Igaza volt a mikrochipekkel kapcsolatban – magyarázta. – Nézze csak meg ezt. Lassan felállt, és felhúzta a hasán az inget. Odafordult Ray felé, hogy az jól láthassa a hasán – éktelenkedő hatalmas forradást. – Ez kicsit nagyobb a ma használatosaknál – mondta. – A legújabb modellek nyom nélkül beültethetők. Azok, amelyeket az újszülöttekbe ültetünk be. De ezek ugyanolyan elven működnek. A műholdvevő pontosan tudja, hogy mikor és hői járok, ahogy mondta. Ha meghúzza a ravaszt, a lézersugár lerepíti a fejét. Ray tekintete izzott. Elvette a szemét Reacher forradásáról, és idegesen a mennyezetre pillantott.

– Suis pas américain – szólalt meg Reacher. – Suis un sóidat français, agent du gouvernement mondiai depuis plusieurs années, parti en mission clandestine il y a deux. mois, il faut évaluer l'élément de risque que votre bande représent par ici.

Olyan gyorsan beszélt, ahogy csak tudott, és megpróbált pontosan úgy artikulálni, mint egy kiművelt párizsi nő. Pontosan úgy, ahogyan az anyjától hallotta. Ray lassan bólintott. – Tehát maga külföldi? – kérdezte. – Francia vagyok – felelte Reacher. – Nemzetközi csapataink vannak. Engem azért küldtek ide, hogy felmérjem, mekkora kockázatot jelentenek maguk a számunkra. – Láttam, ahogy lő – mondta Ray. – Észrevettem. Ezer yardról. – Azt is műholdról irányították – magyarázta Reacher. – Már említettem a mikrochipes SDI-technológiát. Nálunk akár kétmérföldnyi távolságból is eltalálják a célpontot. – Úristen – döbbent meg Ray. – Este tízig nyílt terepen kell lennem – mondta Reacher. – Ez amolyan biztonsági előírás. Van magának itt felesége? Ray bólintott. – És gyerekei? – kérdezte Reacher. – Van gyereke? Ray újra bólintott. – Igen – mondta. – Két fiam van. – Ha tízig nem enged ki innen, akkor mindannyian meghalnak – mondta Reacher. – Ha engem börtönbe zárnak, ezt az egész helyet felégetik. Nem fogják hagyni, hogy valaki megszerezzen egy mikrochipet. Én mondtam, hogy maguk itt úgysem értenék, hogy, működik ez az egész, de a parancsnokom szerint akad olyan maguk között, aki okosabb, mint gondolnánk. Úgy látom, a parancsnokomnak igaza volt. Ray büszkén bólintott, Reacher pedig megnézte az óráját. – Fél nyolc van, igaz? – kérdezte. – Most lefekszem, és alszom két és fél órát. A mikrochip pontosan tízkor fel fog ébreszteni. Majd meglátja. Visszafeküdt a földre, és kezét a feje mögé támasztotta. Beállította a fejében ketyegő ébresztőórát két perccel tíz előttre. Aztán még hozzátette magában: „Nehogy most hagyj cserben!”

35. fejezet

Garber tábornok hitetlen ábrázattal csóválta a fejét. – Egyszerűen nem hiszem el – jelentette ki. – Pedig ő is benne van – erősködött Webster. – Egészen biztos. A felvételekről minden világos. Garber csak a fejét rázta. – Engem negyven évvel ezelőtt léptettek elő hadnaggyá – mondta. – Azóta három csillagos tábornok lettem. Több ezer ember szolgált a kezem alatt. Több tízezer. De valamennyi közül Jack Reacher az egyetlen, akiről biztosan állíthatom, hogy nem venne részt egy ilyen ügyben. Garber nyílegyenesen ült egy széken a mozgó parancsnoki harcállásban. Khaki esőkabátját levette, és előtűnt gyűrött egyenruhájának zakója. A zakót egy emberi élet alatt összegyűjtött érdemrendek sokasága borította. Tele volt tűzdelve jelvényekkel és szalagokkal. Olyan ember zakója volt, aki negyven évet leszolgált anélkül, hogy egyetlen hibát is elkövetett volna, Johnson alaposan végigmérte Garbert. A férfi őszes hajjal borított feje mozdulatlan maradt. Tekintetében nyugalom ült. Kezét kényelmesen az asztalra fektette. Hangja határozott volt, de halk. Olyan határozott, mintha arra kérték volna, erősítse meg, hogy kék az ég és zöld a fű. – Mutassa meg a tábornoknak a felvételeket, Mack – szólalt meg Webster. McGrath bólintott, és kinyitott egy borítékot. A négy pillanatképet átcsúsztatta Garbernek az asztalon. Garber félrehajtott fejjel, egyenként szemügyre vette a fotókat. Johnson figyelte az arcát. Várta, mikor villan meg rajta valami kétség vagy belenyugvás. De egyiket sem észlelte. – Ezeket sokféleképpen lehet magyarázni – szólalt meg végül Garber. A hangja még mindig nyugodt volt. Johnson hallott már tiszteket, akik hűségből védték kedvenc beosztottjukat. Webster és McGrath pedig hallottak már rendőröket, akik kételyeiknek adtak hangot. Úgy vélték, negyven év tapasztalata feljogosítja ezt az embert arra, hogy elmondja a véleményét. – De mégis hogyan? – kérdezte Webster. – Ez egy folyamatról készült négy, elszigetelt felvétel – mondta Garber. – Lehet, hogy félrevezető, amit mutatnak. Webster előrehajolt, es az első fotóra bökött. – Itt éppen a lány holmiját ragadja meg – mondta. – Ez világos, mint a nap, tábornok. Garber csak a fejét rázta. Hosszú csönd következett. Csak a jármű belsejében zúgó elektromos műszerek hangját lehetett hallani. Johnson ekkor mintha megpillantott volna egy szikrányi kétséget. De az McGrath szemében villant meg, nem Garberében. Ekkor Brogan mászott be a létrán. Lehajtott fejjel fellépett a járműre. – Itt vannak a műholdas felvételek, főnök – közölte. – Átnéztük a korábban készült anyagot. Szerintem meg kellene nézniük. Visszament a földre, a négy férfi pedig egymásra pillantva felállt. Végigsétáltak a hideg éjszakában a műholdas kocsiig vezető rövid úton. Milosevic odabenn ingujjban ült, és a monitorok kékes fényében úszott. Visszatekerte a kazettát, és lenyomta a lejátszó gombot. A négy monitoron előtűnt egy parányi városka tiszta felülnézete. A kép minősége tökéletes volt. Mintha csak egy mozifilm lenne, csak éppen a magasból készült. – Ez itt Yorké – mutatta Milosevic. – Jobbra lenn a régi bíróság. És most figyeljenek. Megnyomta a gyorstekerőt, és nézte a számlálót. Aztán lelassította a kazettát, és újra elindította. – Ez itt egy mérföldnyire van onnan – közölte. – A kamera északnyugati irányba követte az eseményeket. Van ott egy gyakorlóterep és egy lőtér. A kamera ekkor közelről behozta a területről készült képet. Délen két tisztás volt barakkokkal, északon pedig egy sík gyakorlótér. Közötte egy hosszú, szűk csík a bozótban, amely körülbelül fél mérföld hosszú és húsz yard széles lehetett. A kamera egy pillanatra eltávolodott, majd ráfókuszált egy kisebb csoportra, akik a lőtér keleti végében álltak. Aztán egy még kisebb csoportot hozott be közelről, akik valami barnás matracon álltak. Négy férfi tisztán látszott a képen. És egy nő. Johnson tábornok felkiáltott, és a lányára meredt. – Mikor készült ez? – kérdezte. – Néhány órával ezelőtt – felelte Milosevic. – Holly életben van, és jól van. Itt kimerevítette a képet, és ujjával a monitorra bökött. – Ez itt Reacher – magyarázta. – Ez meg Stevie Stewart. És ez itt Odell Fowler lehet. Az a dagadt fickó pedig Beau Borken. Megegyezik a kaliforniai anyagában lévő fotóval. Ekkor újra megnyomta a lejátszó gombot. A kamera továbbra is a matracra fókuszált, de hét mérföldes magasságból. Borken lefeküdt a földre, és mozdulatlan maradt. Aztán a puskája csöve alatt néma porfelhő kavarodott fel. – Körülbelül nyolcszáz yardra lőnek célba – magyarázta Milosevic. – Valami versenyféle lehet. Figyelték, ahogy Borken leadja az utolsó öt lövést, aztán Reacher felemeli a fegyverét. – Az egy Barrett – jegyezte meg Garber. Reacher mozdulatlanul a földre feküdt, és hosszú szünetekkel leadta a maga hat néma lövését. A tömeg szétoszlott, és Reacher végül eltűnt a képről, valahol, délen, a fák között. – Lássuk – szólalt meg Webster. – Hogyan magyarázza ezt, Garber tábornok? Garber vállat vont. Arcára mogorva kifejezés ült ki. – Kétségkívül közéjük tartozik – mondta Webster. – Látta a ruháját? Ő is az egyenruhájukat viseli. És lövöldözik a lőtéren. Nem adnának a kezébe fegyvert, ha nem közéjük tartozna, nem igaz? Johnson visszatekerte a kazettát és kimerevítette. Egy hosszú pillanatig nézte rajta Hollyt. Aztán kisétált a kocsiból. A válla fölött, odaszólt Websternek. – Ideje munkához látnunk – mondta. – Szeretnék egy tervet készíteni a biztonság kedvéért. Semmi okunk rá, hogy ne álljunk minden eshetőségre készen. Webster követte a tábornokot. Brogan és Milosevic a videohelyiségben maradtak. McGrath Garbert figyelte. Garber az üres képernyőre meredt. – Még mindig nem hiszem el – szólalt még. Amikor megfordult, szembetalálta magát McGrath tekintetével, intett neki, hogy menjenek ki. Mindketten kiléptek az éjszaka csöndjébe. – Nem tudom bebizonyítani – kezdte Garber –, de Reacher a mi oldalunkon áll. Ezt személyesen garantálhatom. – Pedig nem úgy fest a dolog – mondta McGrath. – Klasszikus esetnek tűnik. Tökéletesen beleillik a profilunkba. Munkanélküli, volt katona, elégedetlen, sok helyen leélt gyerekkor, amely minden bizonnyal nehéz lehetett. Garber megrázta a fejét. – Egyik sem illik rá – mondta. – Kivéve az, hogy volt katona, és most nincs munkája. De Reacher remek katonatiszt volt. A legjobb, akivel valaha is együtt dolgoztam. Óriási hibát követnek el. McGrath Garber arcát fürkészte. – Tehát maga bízik benne? – kérdezte. – Személyes garanciát vállal érte? Garber mogorván bólintott. – Akár az életemet is feltenném rá – mondta. – Nem tudom, mit keres ott, de azt garantálhatom, hogy tiszta, és megtesz mindent, amit tennie kell.

Pontosan hat mérfölddel északra Holly ugyanerre tett fel mindent. Elvitték a szobájából a szétszerelt ágyat, és most a padlóra fektetett vékony matracon feküdt. A fürdőszobából büntetésből kivitték a szappant, a sampont és a törülközőt. A halott nő fejéből kiszivárgott vértócsát érintetlenül hagyták. Ott maradt a padlón, nem messze Holly rögtönzött ágyától. Holly tudta, hogy azt gondolták, idegesíteni fogja. Pedig nagyot tévedtek. Mert a vér látványa kimondottan jólesett neki. Örült, hogy végignézheti, ahogy kiszárad és megfeketedik. Eszébe jutott Jackson, és a sötét foltra meredve azt gondolta: ki fogsz jutni innen, Holly.

Webster és Johnson egészen egyszerű tervet eszeltek ki. Az egész a földrajzon múlott. Ugyanazon a földrajzon, amely bizonyára Borkent is meggyőzte, hogy Yorke-ot válassza a támaszpontja helyéül. Mint minden földrajzra alapozott tervet, ezt is egy térkép segítségévei állították össze, és annyira volt pontos, mint maga a térkép. De mint a térképek általában, az övéké is elavult volt. Ellőttük most egy hatalmas Montana térkép feküdt. A rajta szereplő adatok többsége megbízható volt. Pontosan jelezte a főbb paramétereket. A nyugati határvonal nyilvánvalóan látszott rajta. – Ezen a folyón, feltételezem, hogy nem lehet átjutni, igaz? – kérdezte Webster. – Nem – erősítette meg Johnson. – A tavaszi áradások éppen most tetőznek. Hétfő előtt semmi esélyünk átjutni rajta. Akkor kapunk csak megfelelő felszereléstA térképet az utak piros vonalakkal hálózták be, mintha valaki fordítva lerakta volna a papírra a jobb tenyerét. Kalispell és Whitefish kis városkái elfértek a tenyér alatt. Az utak legyezőszerűen ágaztak el, mintha egy kéz ujjai lennének. A mutatóujj egészen a kanadai határig elért, egy Eureka nevű helységig. A hüvelykujj északnyugat felé mutatott, Yorke-on át a régi bányákig. Csak éppen a hüvelykujjat most az ízületi csontban amputálták. – Arra számítanak, hogy az úton közelítjük meg őket – vélekedett Johnson. – Tehát nem arra fogunk menni. Megállunk Eurekától keletre, és átvágunk az erdőn. Végigfuttatta a ceruzáját a hüvelykujjon, át a kézfej végén. Aztán visszament a mutatóujjhoz, és Eurekánál megállt. Eureka és Yorké között ötven mérföldes erdősáv húzódott Az erdőt a térképen hatalmas zöldes folttal jelezték. Sűrű, széles erdősáv. Mindenki pontosan tudta, mit jelent ez a zöld folt. Csak körül kellett nézniük, és már tudták is. Az egész területet áthatolhatatlan erdő fedte. Féktelenül burjánzott minden hegyoldalon. A vegetáció a legtöbb helyen olyan erős volt, hogy még egy ember is alig tudott átpréselődni az összenőtt fák között. De a Yorke-tól keletre fekvő zöldes folt egy nemzeti parkerdőt jelzett Az erdőt pedig az erdészet irányította. És a zöld folton belül pókhálószerű vonalak futottak keresztül. A vonalak az erdészet szolgálati útjait jelezték. – Négy órán belül oda tudom Vezényelni az embereimet – mondta Webster. – Egy egész túszmentő akciócsoport Ha arról van szó, saját felelősségemre, azonnal parancsot adok rá. Johnson bólintott. – Ők biztosan át tudnak jutni az erdőn – reménykedett – Talán még járművel is. Webster bólintott. – Már felhívtuk az erdészetet – mondta. – Hoznak egy részletes térképet. – Tökéletes – mondta Johnson. – Ha a dolgok rosszabbra fordulnának, iderendeli az embereit, elküldi őket Eurekába, mi pedig csapunk egy kis zajt a déli határon, amíg ők keletről bejutnak. Webster újra bólintott. Készen állt a terv. Egészen addig, míg az erdészet embere fel nem mászott a parancsnoki állásba felvezető rövid létrán. McGrath vezette be Milosevic és Brogan kíséretében. Webster elmondta, mi a terv, Johnson pedig kérdéseket tett fel. Az erdészet embere azonban rögtön csóválni kezdte a fejét. – Azok az utak nem léteznek – közölte. – Legalábbis a legtöbbjük nem létezik. Johnson a térképre bökött. – De hiszen itt vannak – mondta. Az erdész vállat vont. Hóna alatt vastag köteg topográfiai térképet hozott. Kinyitotta a megfelelő oldalon, és a térkép tetejére fektette. A méretarány jóval nagyobb volt, de jól látszott, hogy a piros utak teljesen más alakzatban hálózzák be az ő térképét. – A térképészek tudják, hogy vannak ott utak – magyarázta a férfi. – De a pontos helyüket nem ismerik. – Rendben van – mondta Johnson. – Akkor a maguk térképét fogjuk használni. Az erdész megrázta a fejét. – Ezek sem pontosak – mondta. – Valamikor talán azok voltak, de most már biztosan elavultak. Évek óta fokozatosan lezártuk ezeket az utakat. Mert a medvevadászok azokon át jutottak fel az erdőbe. Az állatvédők kapacitálnak minket erre. Buldózerrel földtorlaszokat hordtunk a legtöbb csapásra. Mostanra már teljesen benőtte azokat a bozót. – De mégis, melyik utat zárták így le? – kérdezte Webster. Megfordította a térképet és tanulmányozni kezdte. – Nem tudjuk – felelte az erdész. – Nem vezettünk pontos listát. Csak kiküldtük a buldózereket. Aztán észrevettük, hogy sokan néma kért utat zárják le, mert egy másik közelebb volt, vagy pedig le sem zárják, mert úgy gyorsabban végeznek. Az egész nagyon fejetlenül történt. – Tehát akkor mégis van átvezető út? – kérdezte Johnson. Az erdész vállat vont. – Talán van – mondta. – Talán nincs. Csak úgy tudhatjuk meg, ha megnézzük. De az hónapokat venne igénybe. Ha nem jutnak át valahol, jegyezzék fel és tudassák velünk, rendben? Johnson zordan meredt a férfira. – Ha jól értem, az erdészet arra kér bennünket, hogy mondjuk meg, merre futnak az útjaik? A férfi bólintott. – Valahogy úgy – mondta. – Ahogy már említettem, teljesén rosszak a térképeink. De mi nem számítottunk rá, hogy valakinek valaha szüksége lesz ilyen adatokra. A tábornok visszakísérte az erdészt az útlezárásig. A parancsnoki teherautóban csönd volt. McGrath, Brogan és Milosevic a térképet tanulmányozták. – Ha nem tudunk átjutni, hát nem tudunk átjutni – mondta McGrath. – Ez viszont azt jelenti, hogy csapdában vannak. És ezt ki kell használnunk. – De hogyan? – kérdezte Webster. – Úgy, hogy mi irányítjuk őket – felelte McGrath. – Az utakat már mi irányítjuk. És az elektromos és telefonvezetékeiket is irányításunk alá vonhatjuk. A vezetékek többé-kevésbé az utak nyomvonalát követik. Kalispellnél ágaznak el. El kell vágnunk a telefonvonalat, hogy itt, ebben a kocsiban érjen véget Azután senki mással nem tudnak majd kommunikálni, csak velünk. Aztán közöljük vélük, hogy mi irányítjuk az áramellátásukat is. És megfenyegetjük őket, hogy elvágjuk a vezetékeket, ha nem tárgyalnak. – Tehát tárgyalni akar? – kérdezte Johnson. – Időt akarok húzni – felelte McGrath. – Amíg a Fehér Ház meg nem enyhül. Webster bólintott. – Rendben van, tegye – mondta. – Hívja fel a telefontársaságot, és vezettesse ide a vonalat– Már megtettem – felelte McGrath. – Holnap reggel azzal fognak kezdeni. Webster ásított egyet és az órájára pillantott Intett Milosevicnek és Brogannak. – Váltanunk kell egymást az alvásban – jelentette ki. – Maguk alszanak elsőnek. Mindenki négy órát alhat – Milosevic és Brogan bólintottak. Úgy tűnt, hogy örülnek a parancsnak. – Akkor, viszlát később – köszönt el McGrath. – Szép álmokat! A két férfi elhagyta a lakókocsit, és halkan bezárták maguk mögött az ajtót. Johnson még mindig a térképet tanulmányozta. Ide-oda forgatta maga előtt az asztalon. – Nem lehetne gyorsabban elintézni a telefont? – kérdezte. – Még ma este? Webster eltűnődött, majd bólintott. Ő is jól tudta, hogy minden megnyert csata ötven százalékban azon múlik, hogy konzekvens parancsokat adnak ki. – Hívja fel őket újra, Mack – mondta. – Mondja meg nekik, hogy azonnal szükségünk van a vonalra. McGrath visszahívta a telefontársaságot. A legközelebbi készülékről. A rövid beszélgetést mosolyogva fejezte be. – Ideküldenek egy sürgősségi vezetékszerelőt – mondta. – Néhány órán belül meglesz. De ki fogják számlázni nekünk. Megmondtam, hogy küldjék a számlát a Hoover épületbe. A pasas nem tudta, hogy az hol van. McGrath ezután felállt, és az ajtóban várakozott. Johnson és Webster az asztalnál maradtak. Összedugták fejüket a térkép fölött. A déli szakadékot tanulmányozták. A szakadékok több millió évvel ezelőtt keletkeztek, amikor a földet milliárd tonnányi jég súlya rázta meg. Feltételezték, hogy a szakadékokat pontosan jelöli a térkép.

36. fejezet

Reacher pontosan tíz előtt két perccel ébredt. A megszokott módon, ami azt jelentette, hogy gyorsan, mozdulatlanul és egyenletes lélegzettel tért magához. Érezte, ahogy a karja a feje alatt pihen, és résnyire kinyitotta a szemét. A büntetőbarakk másik végében Joseph Ray még mindig háttal az ajtónak támaszkodva ült. A Glock mellette feküdt a földön. Ray az órájára pillantott. Reacher fejben végigszámolt kilencven másodpercet. Ray hol a mennyezetre, hol az órájára pillantgatott. Aztán átnézett Reacher felé. Reacher egyetlen mozdulattal kiegyenesedett. Tenyerét a fülére szorította, mintha valami titkos üzenetet hallgatna végig. Ray tekintete elkerekedett. Reacher bólintott, majd felállt. – Oké – szólalt meg. – Nyissa ki az ajtót, Joe. Ray elővette a zsebéből a kulcsokat, és kinyitotta az ajtót. Az ajtó kitárult. – El akarja vinni a Glockot? – kérdezte Ray. Markolatával előre mutatva, elé tartotta a fegyvert. Tekintete csupa izgalom volt. Reacher elmosolyodott. Nem is várt volna mást. – Ray buta volt, de azért annyira nem. Két és fél órája, volt arra, hogy végiggondolja a dolgot. Ez volt az utolsó próba. Ha most elveszi a fegyvert, akkor rájön, hogy az egész csak kitaláció. Keacher biztosra vette, hogy a Glock tárja üres, és Ray zsebében lapul. – Semmi szükségem rá – mondta. – Fedezzük az egész terepet. Higgye el, Joe, ennél a kilencmilliméteres Glocknál sokkal hatásosabb fegyverek állnak a rendelkezésemre. Ray bólintott, és kiegyenesedett. – Ne felejtse el a lézersugarakat – mondta Reacher. – Ha kilép ebből a barakkból, akkor maga halott. És ezen én már nem segíthetek. Vous comprenez, mon ami? Ray újra bólintott. Reacher kisurrant az éjszakába. Ray becsapta mögötte az ajtót. Reacher halkan hátraosont, és az épület mögött várakozott. Letérdelt, és keresett egy kisebb kavicsot. Felvette a kezébe, és várta, hogy Ray követi-e. A férfi azonban nem jött utána. Reacher pontosan nyolc percet várt. A tapasztalat megtanította, hogy ha valaki hat perc után nem jön utána, akkor egyáltalán nem fog jönni. Az emberek általában öt perces intervallumokban gondolkodnak, mert az órák is általában így vannak felosztva. Magukban azt mondják: várok öt percet. Aztán, mivel óvatosak, még hozzátesznek egy percet. Azt gondolják, ettől ravaszak. Reacher kivárta az első öt percet, aztán hozzátett még egyet, majd a biztonság kedvéért még kettőt. Ray azonban nem jött ki. És ezek után már nem is fog kijönni. Reacher megkerülte a tisztást, és a fák között lopakodott előre. Megkerülte az egész területet az erdőben. Nem félt a földúton menni, mert nem aggódott a kutyák miatt. Tudta, hogy nem engedték ki őket éjszakára. Fowler említette, hogy errefelé pumabőgést is hallani. És senki sem enged kutyákat szabadon ott, ahol pumák csatangolnak. Mert akkor biztosra veheti, hogy reggelre már nem lesznek kutyái. Reacher a fák között egy teljes kört leírt a bástya körül. A lámpák sehol nem égtek, minden csöndes volt és mozdulatlan. A kantin mögött megállt a fák között. A konyha egy szögletes építmény volt, amely sután illeszkedett a főépülethez. Odabent nem égtek a lámpák, de az ajtó nyitva állt, és a reggelit felszolgáló asszony a sötétben várakozott. Reacher a fák mögül figyelte. Öt percig várt. Aztán hat percig. Semmi mozgást nem tapasztalt. A kezében lévő kavicsot kidobta az útra, a nő bal oldalára. A nő felugrott a hangra. Reacher halkan megszólította, mire az asszony kilépett a sötétből. Egyedül volt. Odasétált az erdőhöz. Reacher könyéken ragadta, és behúzta a fák közé. – Hogy jutott ki? – suttogta az asszony. Lehetetlen volt megmondani a korát. Huszonöt vagy akár negyvenöt éves is lehetett volna. Vonzó nő volt, karcsú, hosszú, egyenes hajú, de arca megviselt és aggódó. A vonásaiban azonban volt egy szikrányi lendület és szellem. – Hogy jutott ki? – kérdezte újra suttogva. – Kisétáltam az ajtón – súgta vissza Reacher. Az asszony meglepetten nézett rá. – Segítenie kell nekünk – suttogta. Ekkor hirtelen elhallgatott, és kezét tördelve ijedten pillantgatott jobbra és balra, a sötétséget kémlelve. – De hogyan segítsek? – kérdezte Reacher. – És miért? – Mert ezek őrültek – mondta a nő. – Segítenie kell nekünk. – De hogyan? – ismételte meg a kérdést Reacher. Az asszony szélesre tárta a karját, és kétségbeesett, arcot vágott, mintha egyértelmű lenne, vagy mintha nem tudná, hol is kezdje. – Mondjon el mindent – kérte Reacher. Az asszony kétszer bólintott, nyelt egyet, és összeszedte a gondolatait. – Sok ember eltűnt innen – kezdte. – Miféle emberek? – kérdezte Reacher. – És hogyan tűntek el? – Egyszerűen eltűntek – felelte a nő. – Borken csinálta. Mindent kisajátított. De ez hosszú történet. A legtöbben közülünk más csoportokkal jöttünk fel ide, és a családjainkkal egyedül termeltünk meg mindent magunknak. Én például egy „Északnyugati Szabadok” nevű csoporttal jöttem. Aztán megérkezett Borken, és az egyesítést kezdte emlegetni. Küzdött és vitázott. A többi vezető viszont nem értett, egyet vele. Aztán azok mind eltűntek. Fogták magukat és elmentek. Borken pedig azt mondta, nem bírták az iramot. Egyszerűen eltűntek. Ekkor Borken kitalálta, hogy csatlakoznunk kell hozzá. Azt mondta, nincs más választásunk. A legtöbbünk úgy él itt, mint egy fogoly. Reacher bólintott. – És mostanában furcsa dolgok történnek a bányáknál – folytatta a nő. – Miféle dolgok? – kérdezte Reacher. – Nem tudom – felelte az asszony. – De annyit sejtek, hogy rossz dolgok. Nekünk nem szabad oda felmennünk. A bányák alig egy mérföldre vannak innen, de tilos megközelíteni őket. Ma is történt ott valami. Nekünk azt mondták, délen fognak dolgozni, a határnál, de amikor ebédre visszajöttek, észak felől érkeztek, láttam őket a konyhából. Mindegyikük vidám volt és nevetett. – De kicsodák? – kérdezte Reacher. – Borken és az emberei, akikben bízik – felélte a nő. – Az az ember őrült. Azt mondja, a függetlenség kikiáltásakor meg fognak támadni minket, nekünk pedig védekeznünk kell. Holnap kezdődik minden. Nagyon félünk. Tudja, nekünk családunk van. De nem tehetünk semmit. Ha ellenállunk neki, vagy eltűntet, vagy addig győzköd, amíg egyet nem értünk vele. Senki nem mer neki ellenállni. Teljesen a hatalmában vagyunk. Reacher újra bólintott. Az asszony egész közel hajolt hozzá. Arcát könnyek lepték el. – De úgysem nyerhetünk, igaz? – kérdezte. – Ha megtámadnak minket, veszítünk. Hiszen csak száz képzett ember van itt fönn. Száz ember nem szállhat szembe egy egész hadsereggel, nem igaz? Mindenki még fog halni. Tekintete tágra nyílt a kétségbeeséstől. Reacher vállat vont. Megrázta a fejét, és igyekezett nyugodt, meggyőző hangon beszélni. – Csak egy megszállás lesz – mondta. – Ez minden. Tárgyalni fognak. Történt már ilyesmi azelőtt. És az FBI lesz itt, nem a hadsereg. Az FBI pedig tudja, mit kell tennie az ilyen helyzetekben. Minden rendben lesz. Maguknak nem esik bántódásuk. Nem azért jönnek ide, hogy bárkit is megöljenek. Ez csak Borken propagandaszövege. – Szabadon élni vagy meghalni – mondta a nő. – Folyton csak ezt hajtogatja. – Az FBI majd mindent elintéz – nyugtatta Reacher. – Senki nem akarja megölni magukat. Az asszony összeszorította az ajkát, és könnyes, szemét behunyva, vadul megrázta a fejét. – Nem, Borken meg fog ölni minket – mondta. – Ő fogja megtenni, nem mások. Szabadon élni, vagy meghalni, hát nem érti? Ha eljön az FBI, Borken mindannyiunkat megöl. Vagy öngyilkosságra kényszerít minket. Tömeges öngyilkosságra. Tudom, hogy képes lesz megtenni. Reacher mereven bámult az asszonyra. – Hallottam, ahogy beszélgetnek – folytatta az asszony. – Folyton csak erről sustorognak, titkos terveket agyainak ki. Azt mondták, a nők és a gyerekek meg fognak halni. És hogy ezt kénytelenek megtenni. Mert a történelem megköveteli. Meg hogy a körülmények kényszerítik rájuk. – Mikor hallotta őket? – kérdezte Reacher. – Folyton csak épről beszélnek – suttogta a nő. – Folyton terveket szőnek. Borken és az emberei. Azt mondják, a nőknek és a gyerekeknek meg kell halniuk. Öngyilkosságra fognak minket kényszeríteni. Tömeges öngyilkosságra. Az egész családot: Meg a gyerekeket. Odafönn, a bányákban. Azt hiszem, föl fognak küldeni a bányákhoz, hogy öljük meg magunkat.

Reacher végig az erdőben maradt, amíg el nem érte a gyakorlótér északi felét. Onnan kelet felé indult, és kijutott a Yorke-ból kivezető úthoz. A göröngyös, kavicsos út szürkésen csillogott a holdfényben. Reacher továbbra is a fák között maradva, követte az út vonalát észak felé. Az út szűk hajtűkanyarokkal kacskaringózott fel a hegytetőre. Annyi bizonyos volt, hogy vezet valahová, hiszen nem fektettek volna a megépítésébe fölöslegesen ekkora energiát. Egy mérföldes kanyargós szakasz és százlábnyi emelkedő után az utolsó kanyar kivezetett egy stadion nagyságú, kihalt katlanba. A hatalmas hegycsúcsok árnyékában fekvő tisztás részben természetes úton keletkezett, részben pedig emberi kéz irtotta ki. A katlan hátsó falát csupasz sziklák alkották. A sziklafalba szabályos távolságban fekvő, félkör alakú lyukakat vájtak. Úgy festettek, mint egy-egy hatalmas egérlyuk. Némelyikhez a kitermelt sziklákkal peremet építettek. Két ilyen lyukat hatalmas, deszkatetős barakká nagyobbítottak. A katlan alját agyagtörmelék borította. Mindent földkupacok és agyagos kőzet fedett. A talajt benőtte a gaz, meg néhány vadhajtású facsemete is utat tört magának. Reacher megpillantotta a nyomait egy rozsdás, régi sínpárnak, amely a semmiből indult, és néhány yard nyit futott tovább. A fák között meglapulva várt és hallgatózott. Semmi nem történt. A hely teljesen kihalt volt és néma. Szinte fülsiketítő volt a csönd. Olyan érzése volt az embernek, mintha egy nemrég még zsúfolt helyről mindenki elment volna, néma csöndet hagyva maguk után. A természetes zajok megszűntek. A hajladozó fákat kivágták, a csobogó patakokat eltérítették, a burjánzó növényzetet kiégették, és mindent kattogó gépekkel és üvöltöző emberekkel népesítettek be. Aztán, amikor az emberek és a gépek eltűntek, semmi sem maradt hátra, ami helyettesíthette volna a zajukat. Reacher feszülten hallgatózott, de semmit sem hallott. Mindenütt néma csönd honolt. Továbbra is az erdőben maradt. Ha délről közelíti meg a katlant, akkor hegynek fölfelé kell mennie. Ezért inkább megkerülte nyugat felé, és száz lábbal fölé került. Ott megállt, és onnan nézett le a katlanba. Még mindig nem történt semmi. De valamit észrevett. Nemrég jártak itt. A hold fénye az agyagos földön járművek nyomát világította meg. A sziklafalba vájt barakkokból több keréknyom vezetett ki. De lehettek már néhány évesek. Talán ott a gépkocsipark. A másik sziklamélyedésből újabb keréknyomok vezettek ki. Sokkal szélesebbek. Valaki nemrég hatalmas járműveket vezetett be abba az üregbe. Reacher lebotorkált az erdőből a katlanba. A talpa alatt úgy csikorogtak a kavicsok, mintha puskaropogás verné föl a néma éjszakát. Léptei zaja mennydörgésnek tűnő hangerővel visszhangzott a csupasz sziklafalakon. Kicsinek és védtelennek érezte magát, mintha egyik rémálmában vágna át meztelenül egy hatalmas futballpályán. Úgy érezte, mintha a környező hegyek hatalmas, néma lelátók volnának. Megállt egy sziklarakás mögött, leguggolt és fülelt. Lépései visszhangját elnyelte a csönd. Azon kívül semmit sem hallott. Mindenütt néma csönd. Zajos útját folytatva elosont a legközelebbi sziklaüregig. Az közelebbről sokkal nagyobbnak tűnt. Bizonyára nagyobb gépek és járművek befogadására készítették, Az ajtaja tizenkét láb magas volt. Hatalmas, erős dróttal összefogott gerendákból építették. Úgy festettek, mint egy hegyoldalba épített gerendaház falai. Az ajtón nem volt zár. Persze nehéz lett volna elképzelni zárat egy ekkora ajtón. Reacher nem látott még akkora zárat, amely egyezett volna az ajtó méreteivel. Egyik hátát a jobb oldali ajtószárnynak döntötte, míg a bal oldalit résnyire kinyitotta. A zsanér könnyedén fordult a vastag zsírréteg alatt. Oldalvást becsusszant a résen, és belépett a barlangba. Odabenn koromsötét volt. Az orra hegyéig sem látott el. Megállt, és várta, hogy hozzászokjon a szeme a sötéthez. De továbbra sem látott semmit. Az ember néha akármilyen tágra nyitja is a szemét, ha nincs elég fény, semmit se lát. Csak a nedvesség és rothadás erős bűze csapta meg az orrát. És érezte, hogy a csönd belevész a hegy mélyébe, mintha előtte egy hosszú folyosó vagy alagút vezetne tovább. Elindult befelé, kezével maga előtt tapogatózva, mint egy vak ember. Nemsokára talált egy, járművet. A sípcsontját beütötte a jármű első lökhárítójába, még mielőtt a kezével kitapogathatta volna. A jármű magas volt. Egy furgon vagy egy teherautó. Civil jármű. Sima, fényes lakkréteggel bevonva. Nem matt katonai festékkel. Kezét végigjáratta a motorháztető görbületén. Aztán végig a jármű oldalán. Egy kisebb furgon volt. Végigtapogatta az autó hátulját, majd a másik oldalát. Megkereste a vezető felőli ajtót. Nem volt kulcsra zárva. Kinyitotta. A belső teret megvilágító lámpa olyan erősnek tűnt, mint egy vakítóan éles reflektor fénye. Mindenhová furcsa árnyékokat vetett. Reacher egy hatalmas barlangban volt. A barlangnak nem volt vége. A hegy mélyébe nyílott. A sziklás mennyezet egyre alacsonyabb lett, és aztán eltűnt a sötétségbe. Reacher benyúlt a kocsiba, és meggyújtotta a jármű fényszóróit. A fény visszaverődött a sziklafalról, körülötte egy tucat jármű parkolt rendezett sorokban. Régi személyautók és furgonok. Kiselejtezett, terepszínűre festett dzsipek. És a fehér Ford Econoline, tetején a lyukakkal. A jármű siralmasnak tűnt és elhagyatottnak a Chicagótól megtett hosszú, kalandos út után. Megviselt volt és kopott. A járművek mellett állt néhány satupad, fölöttük szerszámok lógtak. Egy helyen festékesdobozok és olajoshordók. Egy másik kupacban pedig használt gumik és néhány rozsdás doboz. Reacher átkutatta a legközelebb álló járműveket. Valamennyiben benne volt a kulcs. A harmadik kocsi kesztyűtartójában talált egy zseblámpát. Magához vette. Aztán visszament a furgonhoz, és eloltotta a fényszórókat. Kilépett a hatalmas deszkaajtókon, vissza az éjszakába. Odakint megint várt és hallgatózott. Semmi zaj. Visszazárta a járműparkoló ajtaját, és elindult a nagyobbik üreg felé. Százyardnyit kellett megtennie a kemény agyagtalajon. A nagyobbik üregnek ugyanolyan gerendákból készült ajtaja volt. Csak még nagyobb, mint az előző. És erre az ajtóra már zárat szereltek. Reacher soha életében nem látott még ilyen hatalmas zárat. Egy vaskos, görbe gerenda szolgált zárként, amelyet két vaskapcson fűztek keresztül, és lánccal erősítették meg. A láncot két hatalmas lakat tartotta. Reacher nem is foglalkozott a lakatokkal. Nem volt értelme babrálni velük. Azonnal, látta, hogy a fa görbülete segít majd a bejutásban. A dupla ajtó két szárnyát legalul szétfeszítette. A kapcsokon átbújtatott gerenda görbülete miatt az ajtók úgy egy lábnyira szétnyíltak. Reacher először a karját bújtatta be, aztán a fejét, majd a vállát. Lábaival kalimpálva átcsusszant a résen. Odabent felállt, és meggyújtotta a zseblámpáját. Újabb hatalmas barlangban találta magát. Ugyanolyan sötét volt, mint az előző. És ugyanolyan erős rothadás– és nedvességszag járta át. Ugyanolyan befelé zsugorodó mennyezet. És ugyanaz a fojtott csönd, amely ugyanúgy beleveszett a hegy mélyébe. Ezt a barlangot is hasonló célra használták. Járműtárolóként. De az itt álló járművek mind egyformák voltak. Összesen öt jármű. Öt, legújabb kiadású amerikai katonai teherautó. Oldalukon a légierő tüzérségi jele. Nem teljesen új teherautók, de remekül karbantartott járművek. Hátul sértetlen vászonborítással. Reacher körbejárta az első teherautót, fellépett a hátsó lökhárítóra, és benézett a csomagtérbe. A kocsi üres volt. Mindkét oldalon lécekből álló fapadok álltak benne. Csapatok szállítására tervezték. Reacher végeláthatatlan mérföldeket utazott hasonló padokon, himbálózva, az acélpadlóra meredve várva, hogy elérjék úti céljukat. A belső acélpadló foltos volt. Furcsa ellentétben állt a külső borítás tisztaságával. A padlót fekete foltok borították. Tócsákba száradt, sűrű folyadék. Reacher mereven bámulta őket. Rengeteg ilyen foltot látott már életében. Leugrott a kocsiról, és a másodikhoz rohant. Fellépett rá, és behajolt a zseblámpával. A második jármű hátsó részében nem voltak padok. A padok helyett itt mindkét oldalon egyfajta állványzat állt. Precízen összeillesztett, acélkapcsokkal megerősített, gumival kibélelt állványzat, amelyet finom rakomány szállítására terveztek. A bal oldali állványon öt darab rakétakilövő feküdt, vékony, hat láb hosszú, matt fekete acélcsövek, hatalmas elektromos dobozzal ellátva, elől csavarral felerősített pisztolyfogantyúval. Öt, párhuzamosan egymás mellé elhelyezett kilövő. A jobb oldali állványokon huszonöt Stinger rakéta volt. Kis távolságra egymástól, gumifoglalatban, visszahajtott kormányfelülettel, kilövésre készen. A tompa ötvözetre ráfestve a szériaszám, és az üzemanyagtartályon hatalmas, rikító narancsszínűre festett pánt. Reacher odarohant a többi teherautóhoz. Mindegyikben ugyanazt találta. Öt kilövőt és huszonöt rakétát. Összesen húsz kilövő és száz rakéta. Egy teljes mozgó légi tüzérségi egység fegyverraktára, Egy húsz emberrel bevetésre kész egység arzenálja, Reacher visszament az első kocsihoz, és újra szemügyre vette a vérfoltos padlót. Aztán meghallotta a patkányokat. Először azt hitte, lépések zaját hallja odakintről. Gyorsan lekapcsolta a zseblámpát. Aztán rájött, hogy a hangok közelebbről jönnek, mögüle. A barlang hátuljában patkányok nyüzsögtek. Megint felgyújtotta a zseblámpát, és hátrarohant a barlangba, ahol húsz holttestre bukkant. A holttestek egymásra rakva feküdtek ott, ahol még olyan magas volt a mennyezet, hogy egy ember állva elfért alatta. Húsz halott katona. Iszonyatos látvány. Mindegyiküket hátulról lőtték le. Reacher jól látta a sebhelyeket. Egy csoportban állhattak valahol, és hátulról sortüzet nyitottak rájuk. Lehajolt, és undorodva megfordított néhány holttestet. Nem a legkeményebb katonák, akiket valaha is látott. Engedelmes tartalékosok, akik egy baráti ország területén szolgálhattak egy magányos támaszponton. Bekerítették, és a fegyvereikért meggyilkolták őket. De mégis hogyan? Reacher tudta, hogyan. Egy régi föld-levegő egység, amely a feledésbe merülve állomásozott Montana északi részén. Még a hidegháborús időszakból maradhatott itt. Bizonyára hamarosan visszahívták volna őket. Sőt talán már meg is kezdték a visszahívást. Bizonyára már útban voltak vissza, a coloradói Peterson támaszpontra. Talán az utolsó parancsokat kapták meg rádión. Reachernek eszébe jutott a kommunikációs barakkban felállított rádióvevő. Ahogy a rádiós türelmesen csavargatja rajta a keresőgombot. Elképzelte, ahogy véletlenül befogja a visszahívási parancsot, aztán rohan Borkénhez, Borkennnek pedig felcsillan a szeme a hírre. Aztán sietve kiadja a parancsot, és a hegyek között bekerítik az egységet. Lelőnek húsz embert, feldobálják őket a saját járműveikre, és egy barlangban egymásra halmozzák őket. Megállt, és egy pillanatig csak nézte a szörnyű látványt. Aztán újra lekapcsolta a zseblámpát, Mert az imént jól hallotta a lépések zaját. Valóban kintről jöttek. És most újra hallotta őket Egyre közelebbről. Fülsiketítő csikorgásnak tűntek az éjszaka csöndjében. Egyenesen a barlang fele tartottak. De Reacher nem tudta megmondani, pontosan hányan lehetnek. Hallotta, ahogy megállnak a vaskos ajtó előtt Aztán hallotta a kulcsok csörgését. Majd a lakatok kattanását Kihúzták a láncokat, és felemelték a gerendát. Kinyílt az ajtó. Reacher a földre vetette magát. Arcát a földre szorítva hozzápréselődött a hideg, rothadó holttestkupachoz. Négy lábat látott. És két hangot hallott. Jól ismert hangokat. Fowler és Borken hangját. Halkan beszéltek, és magabiztos léptekkel közeledtek. Reacher még jobban a kupachoz préselődött. Érezte, ahogy egy patkány átfut a kezén. – És nem mondta, hogy mikor? – kérdezte Fowler. Hangja nagy erővel verődött vissza a barlang falain. – Holnap reggel azzal kezdik a napot – felelte Borken. – Mikor kezdenek a telefonszerelők? Úgy nyolc körül? Vagy inkább fél nyolckor. – Legyünk óvatosak – mondta Fowler. – Számoljunk fél nyolccal. Az első dolguk az lesz, hogy elvágják a vonalat. A két férfi zseblámpát tartott a kezében. A lámpák fénye a lépések ütemére összevissza ugrált a barlangban. – Nem gond – mondta erre Borken. – Itt reggel hét óra a keleti parton kilencnek felel meg. Tökéletes időzítés. Reggel hétkor kezdjük. Az első Washington, aztán New York, és Atlanta. Kilenc után tíz perccel véget is ér az egész. Tíz perc, ami megrázza az egész világot. Megálltak a második teherautónál. Kinyitották a hátsó ajtót. Az fémes csattanással csapódott le. – És utána? – kérdezte Fowler. – Utána várunk – felelte Borken. – Most csak nyolc tengerészgyalogos van fenn Velük. Nem tudják, mit csinálnak. Nem ismerik az erdőt. A Fehér Ház meg óvatoskodik, ahogy vártuk. Legalább tizenkét órát adok nekik a döntésre, addig semmit sem fognak tenni. Legkorábban holnap sötétedéskor lépnek. És addigra ez a hely a fontossági lista legalján fog állni. Mindketten behajoltak a teherautóba. Hangjukat eltompította a vastag vászontető. – Kell neki a rakéta is? – kérdezte Fowler. – Nem, csak a kilövő – felelte Borken. – Az elektronikában van benne. Reacher tovább lapult a nyüzsgő patkányok között, és hallotta, ahogy felcsattintják a szorítókapcsokat. Aztán a gumi nyikorgását, ahogy a kilövőt kihúzzák a tartójából. Aztán a kocsi hátuljának csapódását, ahogy visszazárul. A lépések távolodtak. A zseblámpák fénye az ajtóra vetődött. Csikordult a zsanér, és a vaskos gerendaajtó visszazárult. Reacher hallotta, ahogy a kilövőt finoman lefektetik a földre, és szuszogva visszaemelik a hatalmas gerendát a helyére. Aztán megcsörrent a lánc, és kattant a lakat zárja. Végül a lépések csikorogva átvágtak a katlanon. Reacher kigurult a holttestek közül, és elkapta az egyik patkányt. Dühösen megmarkolta és a levegőbe röpítette. Ezután felült és várt. Lassan az ajtóhoz ment. Feszülten hallgatózott. Összesen hat percig várt. Aztán kezét az ajtók közötti résbe csúsztatta, és szétfeszítette őket. Ám az ajtók ezúttal alig egy ujjnyira nyíltak szét. Reacher nekifeszítette tenyerét a gerendáknak, és erőlködve próbálta széttolni őket. De a gerendák nem mozdultak. Mintha egy fát próbált volna kidönteni. Az ajtó beszorult. Reacher még egy percig próbálkozott. Úgy erőlködött, mint egy súlyemelő. De az ajtók megszorultak. Ekkor hirtelen rájött, hogy mitől szorultak meg. A görbe keresztgerendát bizonyára fordítva rakták vissza. A görbület befelé mutatott, és nem kifelé. Ezáltal pedig még nagyobb erővel szorította össze az ajtókat, ahelyett, hogy helyet engedett volna a korábban kifeszített ember nagyságú résnek. Reacher felidézte magában a gerenda látványát. Egy lábnál is vastagabb, görbe, de száraz, mintha vasból lenne. És ha befelé áll a görbület, akkor semmi esélye rá, hogy megmozdítsa. Még vetett egy pillantást a teherautókra, de végül feladta. Nincs az a hatalmas lendület, amely az ajtókat kifeszítette volna. A teherautó dízelmotorjának hatalmas nyomatéka sem volna elég. Reacher el sem tudta képzelni, mekkora erő kellene a gerenda megmozdításához. Eszébe jutott, hogy az egyik rakétát is használhatná. De feladta. Túl nagy zajt csapna vele, és amúgy se működne. A rakéták csak harminc láb méter magasságban léptek működésbe. És csupán hat és fél font súlyú robbanóanyagot hordoztak. Ami elég lett volna egy repülőgép motorjának felrobbantásához, de a vastag gerendaajtón csak egy körömreszelő súrolásának tűnt volna. Reacher tehát bennrekedt, amíg Holly odakinn várt rá. De a pánik nem volt jellemző rá. Soha, Reacher higgadt ember volt, és a tapasztalat még higgadtabbá tette. Az élet megtanította rá, hogy ha mindent megfelelően mérlegel, akaraterővel akármit elérhet. Te Jack Reacher vagy, mondogatták mindig neki. Mindent elérhetsz. Először az anyjától hallotta ezt, aztán az apjától, majd később a kiképző iskolában tanító csöndes, fegyelmezett katonáktól. És elhitte nekik, amit mondtak. Ugyanakkor valahol nem hitt nekik. Valami mélyen legbelül mindig azt súgta neki: csak szerencséd volt Mindig szerencsés volt. És előfordult, hogy semmi mást nem tett, csak ült, és várta a szerencséjét. Most is ugyanezt tette, leült a kavicsos földre, háttal a vaskos gerendaajtónak, és azt kérdezte: ezúttal elhagyott volna a szerencse? Felkattintotta a zseblámpát, és körbepásztázta vele a barlangot. – A patkányok most jó messze elkerülték. Őket inkább a hátsó sötétség érdekelte. Ők is elhagynak – gondolta Reacher. Elhagynak, mint egy süllyedő hajót. Aztán hirtelen eszébe jutott valami. A patkányok biztosan az alagutak felé mennek. Mert azok elvezetnek valahová. Eszébe jutottak az északi hegyoldalba fúrt hatalmas üregek. Talán mindegyiket összeköti egy szűk alagútVisszarohant a barlang végébe, elhagyva a teherautókat, és a groteszk holttestkupacot. Egészen odáig elrohant, ahol már nem lehetett felállni. Az egyik patkány eltűnt egy bal oldali hasadékban. Reacher hasra vágta magát, és bevilágított a zseblámpával. Elkezdett kúszni a patkány nyomában. Egyszer csak egy csontváznak ütközött. Amikor tovább tolta magát a lábával, szembe találta magát egy vigyorgó koponyával. Aztán egy másikkal. A hasadékban négy vagy öt csontváz feküdt Egymásra halmozott csontkupacok. Reacher ijedten felkiáltott, és egy lépést hátrált. Óvatosan körülnézett. A zseblámpával közelebbről szemügyre vette őket. Férfi csontvázak voltak. Az öt medencecsontból jól látható volt. A koponyákon lövések nyoma. Tarkólövések. Tiszta behatolási pont, és tiszta kimeneteli seb. Nagy sebességű kézifegyverből származó lövések. A holttestek meglehetősen frissek, egy évnél nem idősebbek. A hús még nem száradt le róluk, hanem lerágták. Reacher látta a csontokon a párhuzamos fognyomokat. A csontok összevissza hevertek. A patkányok felforgatták őket, hogy lerágjanak róluk mindent Itt-ott néhány rongycafat hevert. A bordák némely részét még ruha takarta. A patkányok nem bántották a ruhájukat. Legalábbis a felsőtesten nem. Miért is bántották, volna? Hiszen belülről rágták be magukat. A puhább részektől. A háttól jutottak el a bordákig. A hullákon maradt ruhák anyaga khaki– és olívazöld színű volt. Terepszínű ruházat. Reacher megpillantott egy színes fonalat Végigkövette, és eljutott egy megrágott lapocka mögött megbújó rendjelig. Selyemfonallal hímzett filclapocska volt. Ez állt rajta: Északnyugati Szabadok. Megrántotta a csontváz kabátját. A bordázat összeesett. A kabát mellzsebén három krómozott csillag állt. Reacher alaposan átkutatott mindent, hason fekve, könyékig turkálva a csontok között. Öt különböző egyenruhát talált. És talált még két másik jelvényt. Az egyiken ez állt Fehér Keresztény identitás. A másikon pedig ez: Montanai Alkotmányos Milícia, Egymás mellé rakta az öt átlyuggatott koponyát. Ellenőrizte a fogaikat. Öt férfi feküdt előtte, középkorúak, úgy negyven és ötven év körüliek. Öt milicista vezér. Azok, akik eltűntek. Akik nem bírták az iramot. És akik állítólag átadták a híveiket Beau Borkennek. A barlang mennyezete túl alacsony volt ahhoz, hogy Reacher átmászhasson a holttesteken. Felre kellett tolnia okét, hogy tovább kúszhasson. A patkányok nem mutattak túl sok érdeklődést irántuk. A csontokat már teljesen tisztára ették. A friss lakoma a barlangban feküdt. Inkább abba az irányba nyüzsögtek vissza. Reacher a zseblámpát maga előtt tartva kúszott előre a hegy gyomrába, a hemzsegő patkányrajjal ellentétes irányba. Egy idő után elvesztette az irányérzékét Remélte, hogy nagyjából nyugati irányba tart, de nem volt benne biztos. A barlang mennyezete alig néhány láb magasságra zsugorodott. Egy hosszú, régen kivájt hasadékban haladt előre. A mennyezet egyre alacsonyabb lett. Alig másfél láb magas. Hideg lett, és a hasadék összeszűkült. Reacher előre tartott karral kúszott, és a hasadék közben úgy összeszűkült, hogy már nem bírta hátrahúzni a karját. Mintha egy szűk sziklacsövön kúszna keresztül, felette több millió tonnányi hegyekkel, miközben fogalma sincs, merre tart. A zseblámpa fénye már csak pislákolt. Kimerült az elem. A fény csupán egy halvány, narancsszínű parázsnak tűnt. Reacher zihálva szedte a levegőt Egész testében reszketett. De nem az erőfeszítéstől, hanem a félelemtől. A rettegéstől. Egyáltalán nem erre számított. Úgy képzelte, majd végigsétál egy tágas, elhagyatott alagúton. Nem egy ilyen sziklába vájt szűk hasadékon. Gyerekkora legrettegettebb rémálmát élte át most újra. Reacher az a fajta fickó volt, aki sok mindent túlélt már, és nagyon ritkán fogta el a félelem. Attól azonban gyerekkora óta betegesen félt, hogy egyszer beszorul egy sötét, szűk helyre, ahol megfordulni sem képes. Csak feküdt a hasán, és szorosan behunyta a szemét. Lihegve, levegőért kapkodva feküdt Összeszorult torkán kétségbeesetten préselte ki és be a levegőt. Aztán lassan tovább araszolt a rémálom felé. Mire Reacher százyardnyit megtett az alagútban, a zseblámpa fénye teljesen kialudt Teljes sötétség borult rá. A hasadék pedig egyre szűkült. Lenyomta a vállait. Egyre beljebb nyomta magát egy vájatba, amely túl szűk volt hozzá képest. Fejét oldalvást kellett fordítania. Küzdött, hogy megőrizze a nyugalmát. Eszébe jutott, mit mondott Borkennek: akkoriban kisebbek voltak az emberek. Alultáplált, sovány emberek, akik nyugatra indultak, hogy szerencsét próbáljanak a hegyek gyomrában. Reachernél fele olyan nagy emberek kúsztak végig ezekben a vájatokban, és kaparták ki a hegyek belsejéből a követ. A kialudt zseblámpát úgy markolta, mint vak ember a fehér botját. A lámpa egyszer csak sziklának ütközött, körülbelül kétlábnyira Reacher arcától. Ziháló lélegzetén túl hallotta az üveg csörömpölését. Előbbre kúszott, és tapogatózni kezdett a kezével. Összefüggő fal állt előtte. Az alagút idáig tartott. Megpróbált hátrafelé kúszni. De nem bírt megmozdulni. Ahhoz, hogy a kezével visszatolja magát, fel kellett emelnie, a mellkasát, hogy erőt nyerjen. De a mennyezet olyan alacsony volt, hogy képtelen volt felemelkedni. A vállai szorosan a falnak feszülték. Nem tudott lendületet nyerni. A lábával pedig csak előre tudta tolni magát, hátrafelé nem. Hirtelen megdermedt a rémülettől. A torkát pánik fojtogatta. Fejét a mennyezethez ütötte, arcát éles sziklák karcolták. Ziháló lélegzettel magába fojtott egy kiáltást. Valahogyan vissza kell másznia. Lábujjaival belekapaszkodott a földbe. Kezét tenyérrel lefelé fordította, és a hüvelykujját a földbe nyomta, Aztán a lábujjával húzta, és a hüvelykujjával tolta magát. Egy arasznyit hátracsúszott, de a sziklafar most mintha még jobban szorította volna oldalról. Miközben hátrafelé csúszott, a vállizmai nekifeszültek a sziklafalnak. Kifújta a levegőt, és elernyesztette a karját. Aztán megpróbált csupán a lábujjával húzni. De csak a földet kaparta, minden eredmény nélkül. Hozzásegített a hüvelykujjával. A vállai újra a sziklafalhoz csapódtak. Megpróbálta a csípőjét ide-oda mozgatni. Sikerült néhány ujjnyit visszakúsznia. Kezét újra a földbe vájta, és tolta magát hátrafelé. De a teste úgy megszorult, mint ék az ajtóban. Oldalra fordult, és az arcát jól beütötte a mennyezetbe. Amikor leengedte a fejét, a földbe ütötte az arcát. Közben a kavicsos talaj a bordáit nyomta. Ezúttal nem fojtotta magába az üvöltést. Kiengedte. Kinyitotta a száját, és rémülten felüvöltött. A tüdejébe szorult levegő a földre préselte a mellkasát, és a mennyezethez nyomta a hátátNem tudta megmondani, hogy nyitva vagy csukva van-e a szeme. Újra előretolta magát, és elvesztette az imént nyert egy ujjnyi távolságot. Kinyújtotta a karját. Megint végigtapogatta maga fölött a plafont De a vállai annyira megfeszültek, hogy nem tudott túl nagy. körben tapogatózni. Szétnyitott ujjakkal tapogatózott jobbra és balra, fel és le. De mindenütt csak kemény sziklafalat érzett. Előre menni nem tudott Hátramenni szintén nem tudott. Itt fog meghalni, a hegy mélyébe szorulva. Érezte, hogy így lesz. És a patkányok is tudták. Mögötte szaglásztak. Már egész közel jöttek hozzá. Reacher érezte őket a lábánál. Kirúgott egyet, mire a patkányok visítva szétszéledtek. De aztán újra visszajöttek. Érezte a súlyukat a lábán. Ott nyüzsögtek rajta. Már a vállát is elérték. Átcsúsztak a hóna alatt. Az arcán érezte az állatok hideg, fényes szőrét, ahogy átfúrják magukat. Aztán a farkuk csapkodását, ahogy elrohannak. De vajon hová? Hagyta, hogy a patkányok átfussanak a karján, és felmérte, milyen irányba mennek. Előtte tűntek el a vaksötétben. Reacher tapogatózni kezdett a kezével. Érezte, hogy a patkányok balra tűnnek el. Nyomukban légáramlást idéztek elő. Reacher érezte a levegőt, ahogy enyhén megsuhintja verejtékben úszó arca bal oldalát. Kitapogatta a bal oldali sziklafalat. A keze üres teret észlelt. Tehát egy kereszteződésben akadt el. Abból az alagútból, amelyben ő feküdt, derékszögben elágazott egy másik. Kilencven fokos szögben. Amennyire csak bírta, visszanyomta magát a hüvelykujjával. Közben az arcát összekarcolta a sziklafal, oldalát pedig nekicsapta. Törzsét meghajlítva átverekedte magát a másik alagútba. Az új alagút sem volt jobb az előzőnél. – Semmivel sem volt szélesebb. A mennyezet ugyanolyan alacsony. Zihálva, verejtékben úszva és remegve vonszolta magát előre. Araszonként haladt, lábujjával nyomva magát. A patkányok átfúrták magukat mellette. A hátát és az oldalát felhasította a sziklafal. De az arcán még mindig ott érezte az enyhe fuvallatot Az alagút kivezetett valahová. Zihálva erőlködött tovább. Az alagút hirtelen szélesedni kezdett. De még mindig nagyon alacsony volt. Egy sziklába vájt lapos hasadék. Kimerülten mászott tovább. Ötven yardot Aztán százat. Egyszer csak érezte, hogy a mennyezet megemelkedik fölötte. Ahogy kúszott tovább, hirtelen érezte, hogy a levegő megváltozik, és azon vette észre magát, hogy, fél testtel a gépkocsipark barlangjában fekszik. Tágra nyílt szemmel látta, hogy a fehér Econoline ott tornyosul előtte a sötétben. A hátára fordult, és zihálva feküdt egy darabig a földön. Zihálva és reszketve. Aztán feltápászkodott, és visszanézett. Jól látható volt az alagút. A sötét barlang mély éhen megbújva. Elvonszolta magát a fehér autóig, majd összerogyott, és az oldalának dőlt. Az órája fluoreszkáló mutatója szerint csaknem három órát töltött az alagútban. Az idő legnagyobb részében verejtékben úszva a rémülettől. Megelevenedett egy háromórás, üvöltő rémálom. Reacher ruhája teljesen ronggyá szakadt. Testének minden izma tűzben égett. Vérzett az arca, a vállai és a térde. De a legnagyobb kárt a félelem tette benne. A félelem attól, hogy nem jut át. Még most is érezte, ahogy ránehezedik a sziklafal, és nyomja lefelé. Érezte, ahogy a bordáiba mélyed. Megint feltápászkodott, és az ajtó felé botorkált. Kinyitotta, és kitárt karral, őrült tekintettel megállt a holdfényben, és nyitott szájjal lélegezte be az üde, friss éjszaka levegőjét.

Már félúton átvágott a katlanon, mire összeszedte végre a gondolatait. Visszarohant, és újra átkutatta a kocsikat. Meg is találta, amit keresett. Az egyik dzsip szerszámosládájában bukkant rá. Egy vastag vontató drótkötél volt, amelynek egyik végét leszigetelték. Reacher kirángatta a kötelet, és foggal lerántotta róla a szigetelést. Aztán visszarohant az éjszakába. Egész közel maradt az úthoz, amíg vissza nem ért Yorke-ba. Két mérföldes, húsz perces lassú, gyötrelmes kocogás az erdőben. Megkerülte a lerombolt északkeleti háztömböt, majd hátulról közelítette meg a bíróságot. Némán megkerülte a sötétben. Aztán megállt és várt. Megpróbált Borken fejével gondolkodni. Önelégülten. A helyzet magaslatán érezve magát. Az FBI-tól folyamatosan kapja az információkat. Reacher a büntetőbarakkban, Holly pedig a börtönszobájában, ilyen körülmények között állítana-e őrszemet? Ma este nem. Egy nehéz nap előtt állnak, ezért minden embert kipihenten akar tudni. Reacher bólintott magában, és megkockáztatta, hogy jók a megérzései. Eljutott a bírósági épület lépcsőjéig. Minden kihalt volt. Benyitott az ajtón. Az ajtó zárva volt. Elmosolyodott. Egy zárt ajtó mögé senki sem állít őrszemet. Meghajlította a drótot, és a zárba illesztette. Öreg, elavult zár volt, nyolc másodperc alatt kinyitotta. Belépett az ajtón. Ott megállt és várt. Semmi mozgás. Felment a lépcsőn. Holly ajtajára újabb zárat szereltek. De az sem volt jobb a másiknál. Reacher halkan dolgozott, amivel veszített némi időt. Több mint harminc másodpercébe telt, míg az utolsó retesz is kikattant. Lassan kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába. Aggódva végigpásztázta a falakat. Holly a matracon ült a földön. Teljesen felöltözve, készenlétben. Ébren volt, és Reachert figyelte, hatalmas szeme kerekre nyílt a félhomályban. Reacher intett neki, hogy kövesse. Aztán megfordult, kiment, és a folyosón várt. Holly felvette a mankóját, és kibicegett az ajtón. Óvatosan lesétált a lépcsőn, és megállt Reacher mellett. – Hello, Reacher – suttogta. – Hogy vagy? – Voltam már jobban is – felelte a férfi. – Sokkal jobban. Holly megfordult, és visszapillantott a szobájába. Reacher követte a pillantást, amely a padlón megszáradt sötét foltra esett. – Azé a nőé, aki ma ebédet hozott nekem – suttogta Holly. Reacher bólintott. – Mivel? – kérdezte. – Az ágykeret egyik darabjával – felelte a lány. Reacher elmosolyodott a lány arcán megjelenő elégedettség láttán. – Az jó – mondta halkan. – Az ágykeretek pont ilyesmire jók. Holly még egyszer utoljára végigpásztázta a szobát, aztán halkan bezárta az ajtót. Elindult Reacher nyomában a sötét folyosón, majd a lépcsőn. Átvágtak az előcsarnokon, és kiosontak az ajtón a néma, holdvilágos éjszakába, – Jézusom – szólalt meg hirtelen a lány. – Veled meg mi történt? Reacher végignézett magán a hold fényében. Tetőtől talpig szürke por fedte. A ruhája cafatokban lógott rajta. Testét izzadtság és vér borította. És még mindig reszketett. – Hosszú történet – felelte. – Van valaki Chicagóban, akiben megbízhatunk? – McGrathben bízhatunk – felelte a lány. – Ő a főnököm. De miért? Kart karba öltve átvágtak a széles utcán, miközben jobbra-balra pillantgattak. Megkerülték a romos épülettömb előtti dombot, aztán elindultak az északnyugat felé vezető úton. – Küldenünk kell neki egy faxot – magyarázta Reacher. – Ezeknek rakétáik vannak. Figyelmeztetni kell őket. Még ma éjjel, mert holnap reggel elvágják a telefonvonalaikat. – Ezt a besúgótól tudják? – kérdezte Holly. Reacher bólintott. – De hogyan? – kérdezte a lány. – Hogy kommunikálnak? – Rövidhullámú rádión – felelte Reacher. – Csak azon tehetik. Minden mást le tudnak nyomozni. Letért az útról, és egy fának támaszkodva, az elejétől, a végéig mindent elmesélt Hollynak. – A francba – mondta a lány. – Föld-levegő rakéták? Tömeges öngyilkosság? Hisz ez egy rémálom. – De nem a mi rémálmunk – mondta Reacher. – Mert mi addigra kijutunk innen. – Szerintem maradnunk kéne, hogy segítsünk – tűnődött a lány. – Mármint a családoknak. –Reacher a fejét rázta. – A legjobban azzal segítünk, ha kijutunk innen – mondta. – Talán, ha elveszítenek, akkor megváltoztatják a tervüket. Mi pedig beszámolhatunk az itteni helyzetről. – Nem is tudom – mondta Holly. – De én igen – folytatta Reacher. – Az első szabály, hogy fontossági sorrendet állítsunk fel. És te vagy itt a legfontosabb. Úgyhogy azonnal lelépünk innen. Holly vállat vont, és bólintott. – Most rögtön? – kérdezte. – Igen – felelte a férfi. – És hogyan? – Egy terepjáróval átvágunk az erdőn – felelte Reacher. – Megtaláltam a járműparkjukat. Visszamegyünk oda, ellopunk egy terepjárót, és addigra elég világos lesz ahhoz, hogy megtaláljuk az utat. Borken irodájában láttam egy térképet Rengeteg csapás fut keresztül az erdőn kelet felé. Holly bólintott, és eltolta magát a fától. Felsiettek a Bástyáig vezető kanyargós úton. Egy mérföldet gyalogoltak a sötétben. A köveken bukdácsolva siettek előre. A tisztás néma volt és kihalt. Elsiettek a kantin előtt, és a kommunikációs barakk hátsó feléhez lopóztak. Ott kijöttek a fák közül, Reacher pedig közelebb lépett, és fülét a falhoz préselte. Nem hallott semmilyen hangot odabenn. Megint a dróttal nyitotta ki a zárat, és pillanatokon belül már. benn is voltak. Holly keresett egy tollat meg papírt. Megírta az üzenetet. Feltárcsázta a chicagói faxszámot, és betáplálta a papírt a gépbe. A fax engedelmesen felbúgott, és áttolta a papírt. Holly megnyomott egy gombot, hogy átment-e az üzenet. Az üzenet adatait tartalmazó kis cetli már a kezében is volt. Nem akart semmilyen nyomot hagyni. A cetlin helyesen szerepelt a hívott szám. Az üzenet feladási időpontja: július negyedike, péntek reggel, öt óra előtt öt perccel. Holly mindkét papírt összetépte, és a szemetes legaljára temette. Reacher végigment a hosszú pult előtt, és elvett róla egy iratkapcsot. Aztán követte Hollyt az éjszakába, és visszazárta az ajtót. Egy darabig keresgélt az épület körül, míg meg nem találta az oldalfalon végigfutó rövidhullámú rádió kábelét. Az imént elhozott iratkapcsot addig hajlította, míg el nem tört. A törött végét átszúrta a kábelen, mintha egy tűvel szúrná át Addig szúrta, amíg mindkét felén ugyanakkora darab nem maradt. A fém majd rövidzárlatot okoz az antennában, a rádiójel kivezetődik az éteren, végig a kábelen, de a kapocsnál megakad, és soha nem éri el a rövidhullámú egységet. Ez a legjobb módszer arra, hogy egy rádiót működésképtelenné tegyenek. Ha összetörik, megjavítják. Így viszont lehetetlenség kinyomozni a hibát, amíg eszébe nem jut az egyik kimerült technikusnak, hogy a kábelt is ellenőrizze. – Fegyverek is kellenek – suttogta Holly. Reacher bólintott Együtt elosontak a fegyverraktár ajtajáig. Reacher vetett egy pillantást a zárra. Azonnal feladta, hogy kinyissa. Hatalmas zár volt. – Majd elhozom a Glockot attól a pasastól, aki engem őrzött. Holly bólintott Visszalopóztak a fák közé, és elmentek a következő tisztásig. Reacher próbált kitalálni valamit, amivel megetetheti Joseph Rayt Meglapultak a büntetőbarakk mögött, és hallgatóztak. Minden csöndes volt Megkerülték az épületet, és Reacher benyitott az ajtón. Egyenesen belesétált egy kilencmilliméteres fegyverbe. De nem egy Glockba. Hanem egy Sig-Sauerbe. És a fegyver nem Joseph Ray kezében volt, hanem Borkénében. Borken az ajtó mögött állt, oldalán a vigyorgó Stevie-vel.

37. fejezet

Reggel fél ötkor Webster készen állt az őrségváltásra. Johnson, Garber és a tábornok segédtisztje a székeken szunyókáltak. McGrath odakinn volt, a telefonszerelőkkel. A szerelők éppen befejezték a munkát. Sokkal hosszabbra nyúlt a munka, mint várták. Adódott valami zavaró hatás. Fizikailag elvágták a Yorkodból kivezető telefonvonalat, és a kemény rézhuzalt bevezették egy ideiglenesen felállított dobozba, amit egy oszlopra szereltek. Ezután a dobozból kitekerték a kábelt, egészen a mozgó parancsnoki egységig. Ott aztán hozzákapcsolták az egyik kommunikációs terminálhoz. De valami miatt nem működött. Legalábbis nem azonnal. A szerelők jó darabig elbabráltak vele, miközben impedanciáról és kapacitív ellenállásról beszéltek, Három teljes órán át dolgoztak vele. Már a katonai teherautóra fogták a hibát, mondván, hogy az nem kompatibilis, de végül valakinek eszébe jutott, hogy az oszlopra szerelt dobozt is ellenőrizze. A hiba pontosan abban volt. Egy hibás alkatrész. Beszereltek egy újat, és a rendszer tökéletesen működött. Reggel háromnegyed ötkor McGrath már a kezüket rázta, és megeskette őket, hogy nem szólnak a dologról senkinek, amikor Webster kilépett a lakókocsiból. A két férfi együtt várta meg, amíg a szerelők elhajtanak. Furgonjuk motorbúgása a kanyar után elnémult. Webster és McGrath kinn álltak az éles holdfényben, így álltak ott öt percig, amíg McGrath elszívta a cigarettáját. Nem szóltak egymáshoz. Csak a távolba meredve tűnődtek valamin. – Menjen, ébressze fel a fiúkát – mondta Webster. – Addig mi is ledőlünk egy kicsit. McGrath bólintott, majd elsétált a szálláshelyül szolgáló lakókocsiig. Felkeltette Brogant és Milosevicet. Mindketten talpig felöltözve feküdtek a priccsükön. Felültek, és ásítoztak egy sort. Aztán lemásztak a létrán, és odamentek Websterhez, aki Johnsonnal és a segédtisztjével beszélgetett. Garber mögöttük álldogált. – Kész a telefonvonal – közölte Webster. – Máris? – kérdezte Brogan. – Azt hittem, csak reggel szerelik meg. – Úgy gondoltuk, minél előbb, annál jobb – magyarázta Webster. Fejével Johnson tábornok felé bökött Ezzel azt próbálta jelezni, hogy a tábornok nagyon aggódik. – Értem – szólalt meg Milosevic – Akkor átvesszük az őrséget. – Nyolckor keltsenek fel minket – kérte Webster. – vagy korábban, ha szükséges, rendben? Brogan bólintott, majd elindult a parancsnoki jármű felé. Milosevic követte. Félúton megálltak, és vetettek egy pillantást a holdfényben fürdő hegyekre. Amíg így álltak, a parancsnoki járműben felszerelt faxgép búgni kezdett Előjött belőle egy oldalnyi üzenet. Július negyedike, péntek reggel, öt óra előtt tíz perccel.

Brogan egy órával és tíz perccel később felébresztette Johnson tábornokot, pontosan hat órakor. Hangosan dübörgött a lakókocsi ajtaján, és mivel nem kapott választ, bement, és a vállánál fogva megrázta a tábornokot. – A Peterson légi támaszpontról keresik, uram – közölte. – Beszélni akarnak magával. Johnson ingujjban elbotorkált a parancsnoki kocsihoz. Milosevic kiment Brogan után a hajnali pirkadatba, hogy a tábornok egyedül maradhasson. Johnson öt perc múlva már kinn is volt– Össze kell hívnunk egy tanácskozást – jelentette ki a tábornok. Visszakocogott a lakókocsihoz. Milosevic követte, és felkeltette a többieket Webster és a tábornok segédtisztje ásítozva és nyújtózkodva jöttek elő, Garber viszont nyílegyenes tartással. McGrath talpig fel volt öltözve és cigarettázott. Talán nem is próbált aludni. Felmásztak a létrán, és elfoglalták helyüket az asztal körül, kivörösödött szemmel, kócosan a nemrég félbeszakított alvástól. – Telefonáltak Petersonból – közölte Johnson. – Ideküldenek egy kutatómentő helikoptert, amint kivilágosodik, hogy megkeressék az eltűnt rakétaegységünket. A segédtiszt bólintott. – Ez teljesen normális eljárás – – mondta. – Azt feltételezik – folytatta Johnson –, hogy az egységben történt valami mechanikai vagy elektronikus hiba, és ezért szakadt meg velük a kapcsolat. – Ez előfordulhat – szólt közbe újra a segédtiszt. – Ha elromlik a rádiójuk, akkor azonnal javítani kezdik. És ha mellé még egy teherautó is lerobban, akkor az a feladatuk, hogy várjanak, amíg segítség nem érkezik. – Tehát megállnak és várnak? – kérdezte McGrath. A segédtiszt újra bólintott. – Pontosan – felelte. – Félreállnak az út szélére, és várják a helikoptert. – És megmondjuk azoknak ott fönn? – kérdezte McGrath. A segédtiszt előrehajolt. – Pontosan ez itt a kérdés – tűnődött. – Mit mondjunk nekik? Még azt sem tudjuk biztosan, hogy azok a mániákus őrültek megszerezték-e a fegyvereinket. Még mindig lehetséges, hogy csak egy rádióhibáról vagy egy lerobbant teherautóról van szó. – Azt kötve hiszem – vetette közbe Johnson. , Webster vállat vont. Ő pontosan tudta, hogyan kezelje az ilyen helyzeteket. – Mi a dolog előnye? – kérdezte. – Semmiféle előnye nincs – felelte Johnson. – Petersonnak jelentjük, hogy a rakétákat megszerezték, erre kiugrasztjuk a nyulat a bokorból, és elvesztjük a helyzet fölött az uralmunkat, amivel megszegjük a washingtoni utasítást, és hétfő előtt akcióba lépünk. – És mi a hátrány? – kérdezte Webster. – Elvileg – magyarázta Johnson – feltételezhetjük, hogy a rakétákat valóban megszerezték, de az egyben azt is jelenti, hogy megfelelően elrejtették őket. Tehát a légierő soha nem fog rájuk bukkanni. Csak köröznek ott egy darabig, aztán hazamennek és várnak. Webster bólintott– Tehát a dolog sem előnnyel, sem hátránnyal nem jár, vagyis nincs probléma – jelentette ki. Rövid csönd következett. – Akkor csak ülünk a helyünkön – szögezte le Johnson. – És hagyjuk, hogy körözzön felettük a helikopter. McGrath kételkedve megrázta a fejét. – És mi van, ha lelövik a helikoptert? – vetette közbe. A tábornok segédtisztje mosolyogva csóválta a fejét. – Az lehetetlen – mondta. – Az azonosító rendszer nem hagyná, – Azonosító? – ismételte McGrath. – Ez egy elektronikus rendszer – magyarázta a segédtiszt. – A helikopter jeleket ad le. A rakéta pedig leolvassa a jeleket, és nem lőhető ki rá. – Ez garantált? – kérdezte McGrath. A segédtiszt bólintott. – Bombabiztos – felelte. Garber zord pillantást vetett rá. De inkább nem szólt semmit. Nem az ő szakterülete volt. – Jól van – szólalt meg Webster. – Akkor mehetünk vissza aludni. Keltsen fel bennünket nyolckor, Brogan.

A Peterson légi támaszpont kifutópályáján egy Boeing CH-47D Chinook helikopter motorja már búgott, és nyelte az első nyolcszázötvennyolc gallon üzemanyagot. A Chinook hatalmas gép, iker propellerekkel, amelyek száz láb hosszú és hatvan láb széles körben szelik a levegőt. A gép üresen több mint tíz tonnát nyom, és képes felemelni tizenegy tonnányi súlyt Olyan, mint egy hatalmas repülődoboz, a motorok és az üzemanyagtartályok a tetején és az oldalán, a legénység magasan elöl. Kutatáshoz bármilyen helikoptert bevethetnek, de ha mentésről is szó van, akkor csak a Chinook jöhet számításba. Háromnapos ünnep lévén, a petersoni diszpécser csupán kétfős legénységet vezényelt ki. Nem rendelt ki külön megfigyelőt. Úgy vélte, nem lesz rá szüksége. Nem nagy ügy megtalálni öt katonai teherautót Montanában.

Magának itt kellett Volna maradnia – közölte Borken. – Nem igaz, Joe? Reacher körbepillantott a büntetőbarakk félhomályos helyiségében. Joseph Ray vigyázban állt a kis sárga kocka közepén. Egyenesen maga elé meredt. Anyaszült meztelen volt. A szája és az orra vérzett. – Nem igaz, Joe? – ismételte meg a kérdést Borken. Ray nem válaszolt. Borken odalépett hozzá, és az arcába vágta az öklét. Ray megrázkódott és hátrazuhant. Miután a hátsó falnak ütközött, gyorsan visszalépett a helyére a kocka közepén. – Kérdeztem valamit mondta Borken. Ray bólintott. Arcáról folyt a vér. – Reachernek itt kellett volna maradnia – mondta. Borken újra megütötte. Egyenesen az arcába vágott. Ray feje hátracsuklott. Fröcskölt az arcából a vér. Borken elmosolyodott. – Ha a kockán állsz, akkor nem beszélhetsz, Joe – mondta. – Ismered a szabályokat. Borken hátralépett, és a Sig-Sauer csövét Reacher fülébe szorította. Annak segítségével vezette ki a tisztásra. Közben intett Stevie-nek, hogy kövesse. – Te pedig ottmaradsz a kockán, Joe – kiáltotta vissza a válla fölött. Stevie becsapta mögöttük az ajtót. Borken irányt váltott, és a Sig-Sauer segítségével maga felé húzta Reachert. – Mondd meg Fowlernek, hogy intézze el ezt a pasast – szólalt meg. – Most már semmi hasznát nem vesszük, ha egyáltalán valaha is vettük valami hasznát. A kurvát pedig vigyétek vissza a szobájába. És az épület köré állítsatok őröket! Nekünk most sok dolgunk van. És nincs időnk ilyen baromságokra. Fél hétkor mindenki a lőtérre. Mindenki ott legyen. Mielőtt elfaxoljuk a kiáltványomat, fel akarom olvasni.

McGrath képtelen volt aludni. Visszasétált a szálláshelyre a többiekkel együtt, és visszafeküdt az ágyára, de tíz perc múlva feladta. Reggel háromnegyed hétkor már újra a parancsnoki kocsiban ült Brogannel és Miloseviccsel. – Pihenjetek egy kicsit, ha akartok – mondta. – Majd én addig vigyázok mindenre. – Hozhatnánk valamit reggelire – javasolta Brogan. – A kalispelli reggelizők már nyitva kell, hogy legyenek. McGrath szórakozottan bólintott. Már nyúlt a kabátzsebébe a tárcájáért. – Hagyd csak – szólalt meg Brogan. – Majd én kifizetem. Mindenki a vendégem. – Kösz – mondta McGrath. – Hozzatok kávét is. Jó sokat. Brogan és Milosevic felálltak, és elmentek. McGrath az ajtóban állva figyelte, ahogy elhajtanak délre. A kocsi motorbúgása elhalkult, aztán beleveszett a mögötte felállított gépek zúgásába. McGrath megfordult és leült. Az óra mutatója elérte a hetest. A fax felbúgva megindult. Holly végigsimította kezével a matracot, mintha Reacher is rajta lenne. Mintha az Ő teste lenne az övé alatt, sebesülten és összeverve, forrón, keményen és izmosan, nem pedig egy kopott vászondarab, amit lószőrrel tömtek ki. Megpróbálta visszafojtani a könnyeit. Nagyot sóhajtott, és a következő döntésre koncentrált. Most már nincs Reacher, nincs Jackson, nincsenek szerszámok, csak hat őr az épület körül. Immár sokadszor körbepillantott a szobában, és az elejéről végiggondolt mindent.

McGrath mindkét öklével verte a lakókocsi oldalát, hogy felébressze a többieket. Aztán visszarohant a parancsnoki kocsiba, és ott meglátta a faxgépből tekergő üzenet harmadik példányát. Kettő már a kezében volt. Most pedig már három. Webster érkezett elsőnek. Őt Johnson követte, bő egy percen belül. Utána Garber, majd végül a tábornok segédtisztje. Egyesével felmásztak a létrán, és odasiettek az asztalhoz. McGrath belemélyedt az üzenet olvasásába. – Mi történt, Mack? – kérdezte Webster. – Kikiáltják a függetlenségüket – felelte McGrath. – Ezt hallgassák! Végigpásztázta a négy férfi arcát. Aztán hangosan olvasni kezdett, – A kormányokat a polgárok választják – olvasta. – És hatalmukat a kormányzottak beleegyezésével gyakorolhatják. Tehát az állampolgároknak jogukban áll megváltoztatni vagy eltörölni őket, ha bitorolják hatalmukat, és visszaélnek vele. – Ezt az eredeti alkotmányból idézik – jegyezte meg Webster. – Igen, csak átfogalmazták – állapította meg Garber. McGrath bólintott. – Ezt hallgassák – mondta újra. – Az Egyesült Államok jelenlegi kormányának története nem más, mint folyamatos visszaélések és szabálytalanságok története, amely mind arra irányul, hogy abszolút hatalmat gyakoroljanak az emberek felett. – Mi az ördögöt akarnak ezek? – kérdezte Webster. – Még egy 1776-ot? – De van ennél rosszabb is – folytatta McGrath. – Mi, az Egyesült Szabad Államok képviselői, eredetileg az egykori Yorké megye helyén telepedtünk le, amelyet valaha Montana államnak neveztek, és kikiáltjuk ezt a területet egy szabad és független állammá, amely teljesen független az Egyesült Államoktól. Minden politikai kapcsolatot megszakít azzal, és mint szabad és független államnak, jogában áll háborút kezdeni, békét kötni, megvédeni államhatárait és légterét, szövetségre lépni más államokkal, kereskedelmet folytatni, és minden mást, amit független államok megtehetnek. McGrath felnézett a papírról. Egymásra rakta a három példányt, és szó nélkül lefektette őket az asztalra, – Miért három példány? – kérdezte Garber. – Mert három különböző címzett van – felelte McGrath. – Ha nem állunk rá a vonalukra, már az egész országot telekürtölték volna vele. – De hová címezték? – türelmetlenkedett Webster, – Az elsőt egy washingtoni számra – mondta McGrath. – Feltehetőleg a Fehér Házba. Johnson segédtisztje oda húzta a székét a számítógéphez. McGrath felolvasta neki a számot. A segéd beütötte, és a képernyőn végigfutott egy adatbázis. A férfi bólintott. – Igen, a Fehér Ház – jelentette. – És a következő? – Valami New York-i szám – mondta McGrath. Leolvasta a számot a második papírról. – Ez az ENSZ székháza – állapította meg a segédtiszt. – Tanúkat akarnak. – A harmadik számot nem ismerem – folytatta McGrath. – A körzetszáma 404-es. – Az Atlanta, Georgia! – kiáltott fel Garber. – De mi van Atlantában? – kérdezte Webster. A segédtiszt a billentyűket verte. – A CNN – szólalt meg. – Tehát nyilvánosságot akarnak. Johnson bólintott. – Okos lépés – jegyezte meg. – Azt akarják, hogy élőben közvetítse őket a tévé. Te jó ég! El tudják ezt képzelni? Az ENSZ, mint döntőbíró, és egy huszonnégy órás tudósítás a televízióban? Az egész világ rájuk figyel! – Akkor most mit tegyünk? – kérdezte Webster. Hosszú csönd következett. – Miért említették a légteret? – tűnődött hangosan Garber. – Mert átfogalmaztak mindent – felelte Webster. – 1776-ban még nem volt semmiféle légtér. – A rakéták – szólalt meg Garber. – Lehetséges, hogy hatástalanították az azonosító rendszert? Újabb hosszú csönd következett Aztán felbúgott egy kocsi motorja. Ajtók csapódtak. Brogan és Milosevic másztak le a létrán, és megtörték a csöndet. Kezükben zacskókat és műanyag poharakat tartottak.

A hatalmas kutató-mentő Chinook helikopter a Peterson légi támaszpontról észak felé indult Coloradóba, a Malmstrom légi támaszpontra, amely a montanai Great Falls mellett feküdt. Ott leszállt, és üzemanyagot tankolt. A legénység ezalatt elsétált a kantinba kávét inni. Húsz perccel később már vissza is mentek. Megint felszálltak, és finoman felemelkedtek a levegőbe, majd északnyugat felé vették útjukat.

38. fejezet

Semmi visszajelzést nem kapunk – mondta Fowler. – Nem értjük, hogy miért. Reacher vállat vont. A parancsnoki barakkban voltak. Stevie végigvonszolta Reachert az erdőn, Fowler pedig két felfegyverzett őrrel átvette. A büntetőbarakk foglalt volt. Még mindig Joseph Ray állt benne. Ezért helyette a parancsnoki barakkot használták. Reachert leültették, Fowler pedig odabilincselte a bal karját a szék karfájához. Az őrök két oldalról körbeállták, és fegyvereiket készenlétbe helyezve vártak. Fowler ezután eltűnt, hogy csatlakozzék Borkénhez és Stevie-hez a gyakorlótéren. Reacher hallotta a távolból odaszűrődő éljenzést, miközben felolvasták a kiáltványt. Aztán semmit sem hallott. Kilencven perccel később Fowler egyedül jött vissza a barakkba. Leült Borken asztala mögé, és cigarettára gyújtott. A fegyveres őrök tovább álltak. – Egy órája faxoltuk el – mondta Fowler. – És semmi visszajelzés. Reacher orrát megcsapta a cigaretta füstje, és a falon függő zászlókra meredt. Sötétpiros és tompa fehér színek, fekete horogkeresztek. – Nem tudja, miért nem reagálnak? – aggódott Fowler. Reacher csak megrázta a fejét. – Tudja, mit gondolok? – folytatta Fowler. – Hogy elvágták a telefonvonalat. A telefontársaság összejátszik a szövetségiekkel. Nekünk azt mondták, fél nyolckor fog megtörténni. De bizonyára korábban elvégezték a munkát. Reacher vállat vont, de nem válaszolt. – Pedig ilyesmiről tájékoztatniuk kellene minket – jelentette ki Fowler. Felemelte a Glockot, és maga előtt forgatta jobbra-balra. – Mégsem figyelmeztettek rá – jelentette ki. – Talán a chicagói haverjuk cserbenhagyta magukat – jegyezte meg Reacher. Fowler megrázta a fejét. A fegyvere megállt, és egyenesen Reacher mellére szegeződött. – Folyamatosan kaptuk az információkat – folytatta. – Tudjuk, hogy hol állomásoznak, hányan vannak, és mik a terveik. De most, amikor további információra lenne szükségünk, nem kapunk. A kommunikációt megszakították. Reacher nem szólt semmit. – Vizsgálatot indítottunk az ügyben – folytatta Fowler. – Épp most ellenőrizzük a rádiót. Reacher továbbra sem szólalt meg. – Nem tud véletlenül valamit mondani a rádióról? – faggatta Fowler. – Miféle rádióról? – kérdezett vissza Reacher. – Tegnap még működött – közölte Fowler. – Most egyáltalán nem működik, maga pedig egész éjszaka kinn császkált. Előrehajolt, és kinyitotta a fiókot, ahol Borken a Marshal Colt fegyvert tartotta. De a Fiókból nem a revolvert húzta elő, hanem egy kis fekete rádió adóvevőt. – Ez volt Jacksoné – mondta. – Alig várta, hogy megmutathassa nekünk, hol rejtette el. Sőt a végén már szinte könyörgött, hogy megmutathassa. Üvöltött, sírt és könyörgött. A körmei mind leszakadtak, ahogy kaparta elő a föld alól. Fowler elmosolyodott, és finoman a zsebébe csúsztatta a készüléket. – Úgy gondoltuk, talán ezt használhatjuk – mondta. – Akkor közvetlen kapcsolatba kerülhetünk a szövetségi banditákkal. A dolgok jelenlegi állása szerint közvetlenül beszélnünk kell egymással. Meglátjuk, sikerül-e meggyőzni őket, hogy szereljék vissza a telefonvonalunkat. – Nagyszerű terv – jegyezte meg Reacher. – Tudja, a faxvonal nagyon fontos nekünk – magyarázta Fowler. – Létfontosságú. A világnak tudnia kell arról, ami itt történik. Egy ilyen történelmi eseménynek nyilvánosság elé kell kerülnie. Hát nem érti? Reacher a falat bámulta. – Tudja, azoknak kameráik vannak – folytatta Fowler. – Most is fenn keringenek a megfigyelő repülőgépeik. És most újra nappal van, úgyhogy látják, mit csinálunk. Mégis, hogy aknázhatnánk ki ezt a lehetőséget? Reacher megrázta a fejét. – Engem kihagyhatnak belőle – jegyezte meg. Fowler elmosolyodott. – Hát persze, hogy magát kihagyjuk belőle – mondta. – Miért is érdekelné őket, ha magát egy fához szögelve meglátnák? Maga mindkét fél számára egy fabatkát sem ér. De Holly Johnson, ő már igen. Lehet, hogy felhívjuk őket a saját rádiójukon, és megmondjuk, hogy figyeljenek a kémkamerákkal. Lehet, hogy a csaj bal melléért visszaszerelik a faxvonalat. Kiköpte a szájából a cigarettát. Előrehajolt, és halkan folytatta. – Mi komolyan beszélünk, Reacher – mondta. – Látta, hogy mit tettünk Jacksonnal. A lánnyal is megtesszük ugyanezt. Sőt magával is megtehetnénk. Kommunikálnunk kell a világgal. És szükségünk van egy faxvonalra. Tehát szükségünk van a rádióvevőre, hogy megtudjuk, mi az ördögöt csináltak vele. És minderre nagyon nagy szükségünk van. Ugye, megérti? Tehát, ha nem akar fölöslegesen fájdalmat okozni másoknak, akkor a saját és a lány érdekében mondja meg, mit csinált a rádióval. Reacher hátrafordult, és a könyvespolcra meredt. Fejben megpróbálta felidézni a japánból átfordított Pearl Harborról szóló könyvek címét. – Most mondja el – szólalt meg Fowler halkan. – Akkor távol tartok mindenkit magától és a lánytól. Egyiküknek sem lesz bántódása. Ellenkező esetben én sem tehetek semmit. Lerakta a Glockot az asztalra. – Kér egy cigarettát? – kérdezte. Elővett égy csomaggal, és elmosolyodott. A jó zsarut játszotta. A barátot. A szövetségest. A védelmezőt. Egy jól bevált, régi trükk. Amire a jól bevált választ kell adni. Reacher körülnézett a szobában. Két oldalról két őr állt mellette, a jobb oldali közelebb, a bal oldali majdnem a fal mellett. Fegyvereiket könnyedén lóbálták a karjukon. Fowler az asztal mögött ült, kezében tartva a cigarettát. Reacher vállat vont, és bólintott. Szabad jobb kezével kivett egyet a csomagból. Már évek óta nem gyújtott rá, de ha valaki felajánl egy, halálos fegyvert, fogadd el. – Beszéljen – mondta Fowler. – És legyen rövid! Felkattintotta az öngyújtóját, és előrenyújtotta. Reacher előrehajolt, és meggyújtotta vele a cigarettáját. Mélyet szippantott belőle, és hátradőlt. Jólesett neki a cigaretta. Tíz éve leszokott már, de még mindig jólesett. Mély levegőt vett, és újra teleszívta a tüdejét. – Hogyan hatástalanította a rádiónkat? – kérdezte Fowler. Reacher szívott egy harmadik slukkot. A füstöt az orrán át kifújta, a cigarettát pedig a hüvelyk– és mutatóujja közé fogta, tenyerével körbefogva. Ha az ember gyors ütemben mélyeket szippant, a cigaretta végén a parázs több ezer fokra felhevül. És meghosszabbodik. Megfordította a kezét, mintha tanulmányozná a parazsat, és közben gondolkozna, aztán a cigaretta vége egyenesen előre mutatott, mint egy hegyes nyílvessző. – Hogyan hatástalanította a rádiónkat? – ismételte meg a kérdést Fowler. – Ha nem mondom meg, akkor bántani fogják Hollyt? – kérdezett vissza Reacher. Fowler bólintott. Aztán szélesen elvigyorodott. – Arra mérget vehet – mondta. – Olyan fájdalmat fogok neki okozni, hogy könyörögni fog, öljem meg. Reacher beletörődve megvonta a vállát. Aztán intett, hogy hajoljon közelebb. Fowler bólintott, és a székét előrehúzva, közelebb hajolt. Reacher ekkor hirtelen előredőlt, és egyenesen a szemébe nyomta a cigarettát. Fowler felüvöltött, Reacher pedig már talpon is volt, a hozzábilincselt széket maga mögött vonszolva. Először jobbra kipördült, és a széket széles körben megpörgetve, kiütötte vele a közelebb álló őrt. A szék ripityára tört, miközben Reacher már balra fordult. A távolabbi őr torkára hatalmas ütést mért, még mielőtt az felemelhette volna a fegyverét. Aztán visszapördült, és a szék maradványát odavágta Fowlerhez. A lendületet kihasználva, visszafordult az első őrhöz. Könyökével óriási ütést mért a fejére, és végzett vele. A férfi összecsuklott Reacher a csövénél fogva felkapta a fegyverét, és azonnal visszapördült a második őrhöz. A fegyver markolata alatt ripityára tört a másik koponyacsontja. Reacher eldobta a fegyvert, megfordult, és újra Fowlerhez vágta a szék darabjait Aztán a fülénél fogva megragadta a férfi fejét és háromszor erősen az asztalhoz vágta. Fogta a szék egyik törött lábát, és keresztben a torkára szorította. Aztán a könyökével lenyomta a székláb két végét, és összekulcsolta a kezét. Vállát megfeszítve erősen lesújtott a kezével, és hangos reccsenéssel eltörte Fowler nyakát a szék lába alatt. Magával vitte mindkét fegyvert, a Glockot és a bilincskulcsot. Kirohant az ajtón, megkerülte az épületet, és beugrott a fák közé. A Glockot a zsebébe tette. Kioldotta a bilincset a csuklójáról. Két kezébe fogott egy-egy fegyvert, és ziháló lélegzettel megállt. Hirtelen erős fájdalmat érzett. Ahogy a nehéz faszéket meglódította, a csuklóján vörös sebet okozott a bilincs. A szájához emelte a csuklóját, lenyalta a sebet, és rágombolta az ing mandzsettáját. Ekkor egy helikopter hangja ütötte meg a fülét. Délkelet felől, a távolból egy Boeing, egy Sea Knight vagy egy Chinook tompa ikermotorjának bugása. Magában azt gondolt: tegnap éjjel Borken említett nyolc tengerészgyalogost. Azt mondta, csak nyolc tengerészgyalogosuk van. A tengerészgyalogosok pedig Sea Knight típusú gépeket használnak. Biztosan frontális ütközetre készülnek. Aztán hirtelen megvillant előtte Holly szobájának kibélelt fala, és rohanni kezdett a fák között. Egészen a bástyáig eljutott. A levegőből egyre hangosabban hallatszott a propeller zúgása. Megkockáztatta, hogy kilép a kövezett útra. A gép egy Chinook volt. Nem egy Sea Knight. Rajta kutató-mentő egység jele, nem a tengerészgyalogságé. Az utat követte délkelet felől, miközben a propellerek okozta légáramlás segítségével szétnyitotta az alatta fekvő fák lombjait, és mindenhová benézett. Lomhának és súlyosnak tűnt, ahogy orral lefelé keringett a levegőben, enyhén billegve oldalirányban, ahogy közeledett. Reacher úgy saccolta, hogy a helikopter nem járhat messze Yorké városától. Ekkor hirtelen megpillantott valakit a tisztáson, ötven yardnyira tőle. Egy terepruhába öltözött katona volt. Vállán egy Stinger rakéta. Megfordult, és célba vette őt. Reacher látta, ahogy behozza a célpontot. A katona egyenesen állt, kissé szétterpesztett lábakkal. Keze az aktiváló gombot kereste. Megvillant a rakéta infravörös fénye. Reacher várta, hogy az azonosító rendszer működésbe lépjen. De nem ez történt. A rakéta sípoló hangon elindult. Érzékelője ráállt a Chinook motorjából áradó hőre. A katona ujja megfeszült a ravaszon. Reacher eldobta a bal kezéből a fegyvert. Előrelendítette a másikat, kibiztosította, balra ellépett, és vállát egy fának támasztotta. Célba vette a katona fejét, és tüzelt. De a katona megelőzte. Egy tizedmásodperccel előbb lőtt, mint ahogy Reacher golyója eltalálta. Két dolog is történt egyszerre. A Stinger rakéta motorja beindult. Végigsüvített a kilövőn. Aztán a katonát eltalálta a lövés, és oldalvást megingott. A rakétavető meglendítette a rakéta végét, és eltérítette. A rakéta megállt a levegőben, mint amikor egy gerely a földbe fúródik. Aztán korrigálta magát. Reacher rémülten figyelte, ahogy pontosan megteszi, amit tennie kell. A rakéta nyolc kis szárnyacskája kipattant. Szinte függőlegesen süvített felfelé, amíg újra meg nem találta a helikoptert. Aztán felvillant a második fokozatú rakétája, és megindult a levegőben. Mielőtt a katona teste a földre ért volna, a rakéta már óránként ezer mérföldes sebességgel süvített a Chinook felé. A helikopter folyamatosan haladt északnyugat felé. Már egy mérfölddel arrébb járt. Az út vonalát követte. Az út pedig egyenesen áthaladt a városon. Át az elhagyatott épületek között. Délkeleten az első. épület, amit elhagyott, a bíróság épülete volt. A helikopter óránként nyolcvan mérföldes sebességgel közeledett felé. A Stinger rakéta óránként ezer mérfölddel a nyomában. Egy mérföld, óránként ezer mérföldes sebességgel. Az annyi, mint egy ezred óra. Valamivel több, mint három és fél másodperc. Reachernek azonban végtelennek tűnt. Végignézte a rakéta útját. Csodálatos, brutális fegyver volt. Egyszerű és rendíthetetlen. Arra tervezték, hogy felismerje egy gép hőháztartását, és kövesse, amíg el nem éri, vagy amíg ki nem fogy az üzemanyagból. Egészen egyszerű három és fél másodperces misszió. A helikopter pilótája hamar észrevette a közelgő veszélyt. De az első másodpercet elpazarolta, mivel jéggé dermedt. Nem a döbbenettől vagy a félelemtől, csak egyszerűen nem tudta elhinni, hogy egy montanai tisztásról kilőnek rájuk egy hőérzékelős rakétát. Aztán az ösztönei és a kiképzés átvették az irányítást. Elkerülni és kikerülni. Elkerülni a rakétát, és kikerülni az alattuk fekvő települést. Reacher figyelte, ahogy a pilóta orral előre bukik, és a gép farkát a magasba emeli. A hatalmas Chinook dübörgő propellerrel elhajtott, széles körben kipufogógázzal töltve meg a levegőt. Aztán a farka megpördült, felbúgtak a motorok, és a felhevült gázok újabb széles körben beszórták a levegőt. A rakéta türelmesen követte az első kanyart. Kicsit csökkent a távolság közöttük. A Chinook lassan alábukott, majd hirtelen újra a magasba emelkedett. Spirál alakban felemelkedett, és elhagyta a várost. A rakéta a második kanyart is követte. Pontosan oda érkezett, ahol egy tizedmásodperce még a hőt érzékelte. De nem találta. Lassan, teljes fordulattal a helikopter alá került. Elkapta egy újabb manőver utolsó momentumát, majd könyörtelenül követte az újabb spirál fordulatot. A pilóta egy másodpercet nyert, de ez volt minden. A Stinger a kétségbeesett emelkedés legtetején érte utol. A hősugarat egyenesen a törzs jobb oldali motorjáig követte. Ott aztán hatalmasat robbantUgyan csupán hat és fél fontnyi robbanóanyag állt szemben egy tíz tonnás géppel, de a robbanóanyag mindig győz. Reacher látta, ahogy szétzilálódik a motor, aztán leszakad a hátsó légcsavar védőburkolata. A leszakadt darabkák szanaszét repültek a levegőben. A légcsavar leszakadt, a helikopter megbillent a levegőben, aztán farokkal a föld felé kezdett zuhanni, csupán az első propellertől hajtva, lassan pörgött a föld irányába, mintha egy léket kapott hajó süllyedne lassan a tengerfenékre.

Holly hallotta a helikoptert. Hallotta a falakon át pulzáló alacsony frekvenciájú dobogást. Aztán hallotta, ahogy egyre hangosabb lesz. És hallotta a robbanást is, meg az első propeller süvöltését. És végül nem hallott semmit. Könyökévei a mankójára támaszkodva, dühösen átbicegett a szobán. A helyiségben a matracon kívül nem volt semmi. Tehát megint csak a fürdőszobában kell kezdenie a munkát. Egyetlen kérdésem van – szólalt meg Webster. – Mennyi ideig titkolhatjuk el ezt az ügyet? Johnson tábornok nem válaszolt. Sem a segédtisztje. Webster tekintetét az asztal másik felén ülő Garberre szegezte. Garber mogorva képet vágott. – Nem túl sokáig – jegyezte meg. – De mégis, mennyi ideig? – kérdezte Webster. – Egy napig? Egy óráig? – Hat óráig – jelentette ki Garber. – Miért? – kérdezte McGrath. – A szokásos fog történni – felelte Garber. – Kivizsgálják a balesetet, az nyilvánvaló. Rendszerint kiküldenek egy másik helikoptert. De ha felmerül a gyanú, hogy a földről célba vették őket, akkor nem. Így inkább kocsival mennek ki Marlmstromból. Az pedig hatórás út. Webster bólintott. Aztán Johnsonhoz fordult– Nem tudná késleltetni őket, tábornok? – kérdezte. Johnson megrázta a fejét. – Nem hiszem – mondta. A hangja halk volt és beletörődő. – Hiszen elvesztettek egy Chinookot Két emberrel. Nem állhatok oda eléjük azzal, hogy ezt most ne vizsgálják ki. Talán megpróbálhatnám, és talán engedelmeskednének is, de a dologra úgyis fény derülne, és akkor ott tartanánk, ahol elkezdtük. Esetleg egy órát nyerhetünk vele. Webster bólintott, – Hat óra vagy hét óra, egyre megy – mondta. Erre senki sem válaszolt. – Azonnal cselekednünk kell – közölte McGrath. – Felejtsük el a Fehér Házat. Nem várhatunk tovább. Most rögtön tennünk kell valamit. Hat óra múlva már kicsúszhat a kezünk közül az egész. És elveszítjük HollytHat óra az annyi, mint háromszázhatvan perc. Az első két órát elvesztegették már azzal, hogy néma csöndben ültek az asztal körül. Johnson a semmibe bámult. Webster az asztalon dobolt az ujjaival. Garber McGrathre meredt, arcán fanyar kifejezéssel. McGrath a térképet bámulta. Milosevic és Brogan pedig szótlanul álldogáltak, kezükben a reggelivel teli zacskók és műanyag poharak. – Ha valaki kér kávét, ihat – szólalt meg Brogan. Garber odaintette magához. – Együnk, és készítsünk tervet – javasolta. – Kérem a térképet – szólalt meg Johnson. McGrath átcsúsztatta az asztalon a térképet. Mindannyian fölé hajoltak. Újra járni kezdett az agyuk. Már csak háromszázötvennyolc percük maradt. – Ez a szakadék úgy négy mérföldre van tőlünk északra – állapította meg a segédtiszt. – Van nyolc tengerészgyalogosunk, és egy LAV-25-ösünk. – Az a tankféleség? – kérdezte McGrath. A segédtiszt megrázta a fejét. – Könnyű páncélkocsi – mondta. – Nyolc kereke van, de nem lánctalpas. – Golyóálló? – kérdezte Webster. – Hát persze – felelte a segédtiszt. – Azzal elmehetnek Yorke-ig. – Ha átjutnak a szakadékon – szólalt meg Garber. Johnson bólintott. – Pontosan ez itt a kérdés – mondta. – Legjobb lesz, ha magunk nézzük meg.

McGrath civil szemének egy könnyű páncélkocsi pontosan úgy – festett, mint egy tank, csak éppen lánctalpak helyett nyolc kereke volt. A jármű testét hajlékony páncéllemezekből hegesztették össze, és a tetején egy lőtorony állt. A sofőr ült elöl, a parancsnok pedig a lövészfülkében. Hátul két sorban hat tengerészgyalogos ült egymásnak háttal, a lövészállásokkal szemben. Valamennyi lövészálláshoz tartozott egy önálló periszkóp. McGrath szinte maga előtt látta, ahogy ez a jármű bedübörög egy csatába, és minden lövészállásból veszettül tüzel. Le a szakadékba, aztán át a másik oldalra, majd végig a Yorke-ba vezető úton, meg sem állva a bíróság épületéig. Félrevonta Webstert, és izgatottan így szólt. – Elfelejtettünk szólni nekik – mondta – a falba épített dinamitról. – Nem is fogunk – mondta Webster halkan. – Az öreg idegrohamot kapna. Már így is közel áll hozzá. Majd én beszélek a tengerészgyalogosokkal. Elvégre ők lesznek ott. Nekik kell uralni a helyzetet. Semmit nem változtat a dolgon, ha Johnson később tudja csak meg. McGrath figyelte, ahogy Johnson és Webster együtt odarohannak a páncélkocsihoz. Látta, amikor a parancsnok lehajol a lövészfülkéből. Látta, hogy bólogat, és elfintorodik, miközben Webster beszél. Aztán a tábornok segédje beindította a Chevrolet motorját. Johnson és Garber bezsúfolódtak előre. McGrath hátulra szállt be. Brogan és Milosevic bepréselték magukat mellé. Miután Webster végzett, visszarohant a Chevrolethez. Bepréselődött Milosevic mellé. Aztán a páncélkocsi fekete füstöt okádva, beindította hatalmas dízelmotorját. Sebességbe kapcsolt, és elindult észak felé. A Chevrolet mögötte haladt.

Négy mérföld megtétele után enyhe emelkedőhöz értek, és befordultak. Lassítottak, majd egy sziklás domboldalon megálltak. A tengerészgyalogosok parancsnoka kiszállt a toronyból, és elrohant az úton észak felé. Webster, Johnson és McGrath szintén kiszálltak, és a nyomába eredtek. Amikor elérték a sziklás domb oldalát, megálltak, és elkanyarodtak. Mindannyian lenéztek a szakadékba. Félelmetes látvány tárult eléjük. A szakadék előttük húzódott, többé-kevésbé egyenes vonalban. De nem egyszerű kis árkocska volt. Egy egész földkéreg leszakadt, és a déli földlemez az északi alá csúszott. Mintha egy öreg autópálya két szomszédos sávja között egy autó huppanna egy ujjnyit, amikor sávot vált. Csak éppen mindez geológiai méreteket öltve, ahol egy ujjnyi méret ötven láb különbséget jelent. Ahol a föld beszakadt és lecsúszott, a szélein hatalmas sziklatömbök keletkeztek. A gleccserek súrlódása pedig délre sodorta ezeket a sziklákat. A jég és az olvadás, meg az egymillió év alatt váltakozó időjárás együttvéve kigereblyézte a repedést, és hatalmas árokká mélyítette. A hatalmas sziklás lemezeket egész keményre koptatta. Helyenként pedig száz yard széles kanyarokat formált bennük. Másutt a kemény sziklákat nem csiszolhatta húsz yardnál mélyebbre. Ezután több ezer fajta növény gyökere és a télen jéggé fagyott víz vájta ki a széleket úgy, hogy göröngyös lejtőben zuhant alá a mélységbe, majd egyenetlen emelkedőn kúszott fel a másik oldalon, ötven lábbal a kezdeti magaslat fölé. Satnya fák, bozótos aljnövényzet és sziklagörgetegek borították a szakadékot. Az utat betonpillérekkel megemelték, és egy hídon vezették tovább. Azután újabb betonpilléreken visszavezették az északi oldalra, majd tovább kanyargott a fák között a hegy gyomrába. A hidat felrobbantották. A robbanóanyagot a két középső pillérre helyezték el. A híd közepén körülbelül húsz láb hosszú szakasz belezuhant a száz láb mély szakadékba. A szakadék alján még látták az út megmaradt részeit. – Mi a véleménye? – kérdezte Johnson türelmetlenül. A tengerészgyalogos parancsnok gyorsan körbepásztázta a terepet a távcsövével. Jobbról és balról, alulról felfelé átvizsgálta a terepet. – Szerintem nagy szarban vagyunk, uram – jelentette. – Át tudnak jutni rajta? – türelmetlenkedett Johnson. A tengerészgyalogos parancsnok leengedte a távcsövét, és megrázta a fejét. – Arra semmi reményünk, uram – vallotta be. Kicsit arrébb lépett, a tábornokkal pont egy vonalba, hogy ő is pontosan azt lássa, amit ő. Gyorsan beszélt, miközben a kezével gesztikulált. – Az aljára talán le tudnánk jutni – magyarázta. – Ott, ahol a sziklák nem olyan meredeken futnak le. De a feljutás már problémát jelentene, uram. A páncélautó nem képes negyvenöt foknál nagyobb emelkedőt megmászni. És az északi oldal sokkal meredekebbnek tűnik annál. Egyes részein szinte függőleges. És a lankásabb lejtőket benőtte a növényzet. Ráadásul fákat is kidöntöttek. Látja, uram? Kezével a túloldalon lévő fás területre mutatott. A kidöntött fák ott feküdtek a földön, levágott végükkel délnek mutatva. – Ezek fatorlaszok – mondta a parancsnok. – A páncélautó nem tud átjutni rajtuk. Ez egész biztos. Lassú hegymenetben azok a micsodák még egy tankot is megállítanának. Ha behatolunk, szinte bizonyos, hogy az árokban rekedünk. – Akkor mi az ördögöt tehetünk? – kérdezte Johnson. A tengerészgyalogos parancsnok vállat vont. – Hívjon ide néhány mérnököt – javasolta. – A felrobbantott szakasz alig lehet húsz láb széles. Talán össze tudjuk toldani. – És mennyi ideig tartana? – sürgette Webster. A katona újra megvonta a vállát. – Az egész munka? – kérdezte, – Úgy hat óráig? Talán nyolc. – Az túl hosszú – jelentette ki Webster. McGrath zsebében ekkor kattogni kezdett a rádióvevő.

39. fejezet

Reacher az erdőben bujkált, és aggódott a kutyák miatt Ez volt az egyetlen, amiben nem volt biztos. Az emberekkel el tudott bánni. De a kutyákkal nem volt túl sok tapasztalata. A Bástyától északra és a lőtérről délre lapult meg az erdőben. Hallotta, ahogy a Chinook egy mérfölddel távolabb lezuhan. Először a farka ért földet, szétszaggatva a fákkal benőtt lejtőt Úgy tűnt, mintha a levegőben oldalvást fordult volna, és körülbelül kétszáz yardnyival kerülte el a bíróság épületét Robbanás nem volt. Legalábbis a bíróság és a helikopter felől nem. A gép üzemanyagtankjai nem robbantak fel. Reacher optimista volt a legénységet illetően. Úgy vélte, hogy a fák és a gép hatalmas teste megfelelően tompították a zuhanás erejét Látott már ennél sokkal rosszabb balesetet túlélő legénységet is. Egyik kezében egy M-16-os kézifegyvert tartott, a zsebében pedig ott lapult a Glock. A Glock tára tele volt. Tizenhét töltény. Az M-16-os töltény tára a rövid fajta volt. Összesen húsz töltényt raktározott, leszámítva azt az egyet, amely a rakétát kilövő katonát megölte. A második M-16-osnak hosszabb tára volt. Összesen harminc tölténnyel. De azt Reacher elrejtette az erdőben. Mert tartotta magát egy szabályhoz: mindig azt a fegyvert válaszd, amelyről tudod, hogy biztosan működik. Reacher ösztönösen megérezte, hogy bármilyen akció a délkeleti irányra fog összpontosulni. Ott tartották fogva Hollyt, és ott zuhant le a helikopter is. Az ellenséges erők onnan fognak támadni. Szinte maga előtt látta, ahogy az emberek aggódva tekintgetnék délkelet felé, ahonnan az Egyesült Államok csapatait várják. Így aztán sarkon fordult, és északnyugat felé vette az útjátNagyon óvatosan lopózott előre. Az ellenség nagy része távolabb volt ugyan, de tudta, hogy a keresésére küldtek néhány osztagot. Tudta, hogy Fowler holttestét már megtalálták. Észre is vett két osztagot, akik az erdőt kutatták át. Osztagonként hat, talpig felfegyverzett katona vágott át a bozótoson, és kutatta az erdőt. Nem túl nehéz elkerülni őket. De a kutyákat már annál nehezebb. Csak a kutyák aggasztották. Ezért osont annyira óvatosan. A fák között maradva, megkerülte a lőtér nyugati szélét Aztán megkerülte a gyakorlóterepet is. Ötven yardot ment északnak, majd újra elfordult, és az úttal párhuzamosan elindult a bányák felé. Az erdőben maradva kocogni kezdett. Közben arra használta az időt, hogy tervet készítsen. És menetrendet. Úgy saccolta, hogy lehet vagy háromórányi ideje. A Chinook lelövése valamilyen erőszakos választ vált majd ki. Efelől semmi kétség. De szolgálati évei alatt megtanulta, hogy három óránál korábban semmi sem történik. Tehát maradt három órája, és rengeteg tennivalója. Ahogy a lába alatt emelkedni kezdett a sziklás talaj, lassított, és gyors kocogásra váltott. Széles körben megmászva a dombot, egyenesen a katlan szélén lyukadt ki, ahol a bányák bejárata állt. Fülét dízelmotor bugásának hangja ütötte meg. Gyorsan lehajolt, és odaosont egy fedezékül szolgáló szikla mögé. Onnan nézett le a katlanba. Körülbelül félúton állta katlant körülvevő ösvényen. Nagyjából a keleti oldallal szemben. A távolabbi barlang ajtaja nyitva állt. Az ajtó előtt négy rakétaszállító teherautó parkolt. Az a négy, amelynek a csomagterében a fegyvereket tárolták. A csapatszállító jármű még bent volt. A katlanban egy csoportnyi ember álldogált. Majdnem szabályos kört alkotva álltak a teherautók körül. Reacher nyolc embert számolt. Terepruhában, fegyverrel, feszült készenlétben. Mit is mondott az a nő a konyhánál? A bányákat nem szabad megközelíteni. Csak azok mehetnek oda, akikben Borken bízik. Reacher figyelte a nyolc embert. Nyolc bizalmas, akik meglehetősen jól ellátták feladatukat. Néhány percig figyelte az embereket. Aztán a vállára emelte a fegyverét. Alig százyardnyira volt tőlük. Hallotta a föld csikorgását az őrszemek lába alatt. Beállította a fegyvert egylövetű pozícióba. Tizenkilenc tölténye volt a tárban, és legfeljebb nyolcat akart kilőni belőlük. Spórolnia kellett a lőszerrel. Az M-16-os nagyon jó fegyver. Könnyű használni és karbantartani. Könnyű vele célozni. Ha valaki száz yardról belenéz a célkeresztbe, gyakorlatilag azt látja, amit el fog találni, Reacher nekitámaszkodott a sziklának, és célba vette az első célpontot. Elpróbálta, hogyan fogja enyhén elrántani a fegyvert, amikor a másodikat célba veszi. Aztán a harmadikat. Elpróbálta mind a nyolc lövést. Nem akarta, hogy a könyöke közben kilengjen. Visszatért az első célpontra. Várt egy pillanatot, aztán tüzelt. A lövés dörrenése végigmorajlott a hegyeken. Az első teherautó jobb első kerekét találta el. Reacher ezután a bal kerékre tette a célkeresztet, és újra tüzelt. A teherautó megroggyant, mint egy térdre eső ijedt szamár. Reacher folytatta a tüzelést. Már öt lövést leadott és öt kereket eltalált, amikor az őrök észbe kaptak. Miközben leadta a hatodik lövést, a szeme sarkából látta, hogy mindenki fedezék után rohan. Néhányan csak hasra vágódtak a földön. Mások fedezéket kerestek. Leadta a hetedik lövést. A nyolcadik előtt megállt. A legtávolabbi kerék volt a legnehezebb célpont Ferde szögből kellett leadni a lövést. Az abroncs oldalát nem látta. Kénytelen volt a gumi talpára célozni, amivel azt kockáztatta, hogy a golyó lepattan róla. Tüzelt és talált, a gumi szétrobbant. Az utolsó teherautó is előreroggyantA legközelebb álló őr még mindig talpon volt. Nem keresett menedéket. Csak állt egy helyben, és a szikla felé meredt, amely mögött Reacher állt. Felemelte a fegyverét. Szintén egy M-16-os volt, akárcsak Reacheré. Hosszú tölténytáras, harminc tölténnyel. A katona megállt, és a sziklát méregette. Vagy nagyon bátor, vagy egy idióta. Reacher leguggolt és várt. A katona tüzelt. Fegyvere automata pozícióra volt beállítva. Három lövést leadott egymás után. Egy tizedmásodperc alatt három lövés. A lövések tizenöt lábbal Reacher feje fölött fúródtak bele a fákba. Nyomukban gallyak és levelek röppentek szét, és hullottak Reacher közelébe. A katona ekkor tíz yarddal közelebb rohant. Újra tüzelt. Újabb három lövést leadott. De jóval távolabb értek célba, Reacher balján. Hallotta a golyók süvítését és a puffanást, ahogy a fákba fúródnak, még mielőtt meghallotta volna a lövedék becsapódását. A hangsebességnél gyorsabban repülő golyók tesznek így. Mindent fordítva hallunk. A golyó előbb odaér, mint a lövés hangja. Reachernek döntenie kellett. Milyen közel engedi magához ezt a fickót? És lead-e egy figyelmeztető lövést? A következő három lövés már közelebb ért célba. Még mindig pontatlanul, de közelebb. Alig hat lábra tőle. Reacher így döntött ennél közelebb nem engedi, és nem ad le figyelmeztető lövést. Ez a pasas teljesen be van pörögve. Semmi értelme figyelmeztető lövést leadni rá. Ezt a fickót semmi sem fogja lecsillapítani. Reacher az oldalára feküdt. Kinyújtotta a lábait, és kigurult a szikla mögül. Leadott egy lövést, és eltalálta a pasas mellét. A katona azon nyomban összeesett A fegyvere jobbra kirepült a kezéből. Reacher ott maradt a helyén. Csak várt és figyelt. A férfi még élt, ezért Reacher leadott még egy lövést. A feje tetején találta el. Inkább nem hagyja egy vérző mellsebbel átélni élete utolsó tíz percét. A rövid tűzharc visszhangja beleveszett a hegyek csöndjébe, és újra elnémult minden. A másik hét katona eltűnt. A teherautók orrukkal a földön rogyadoztak, az első kerékabroncsukon. Működésképtelenek voltak. Talán a katlanból ki tudnak velük állni, de az első hegyi kanyar lecsupaszítja majd róluk a szétlőtt abroncsokat. A teherautókat sikerült hatástalanítani. Efelől semmi kétség. Reacher visszakúszott tíz yardot, majd az erdőben felállt. Lekocogott a lejtőn, és elindult vissza, a bástya felé. A Glockban még volt tizenhét töltény, a másik fegyverben pedig még kilenc. Hiába, valamit valamiért.

Már félúton járt, amikor rátaláltak a kutyák. Két hatalmas, nyúlánk állat. Németjuhászok. Reacher ugyanakkor pillantotta meg őket, mint amikor a kutyák őt. Azzal a fajta kifogyhatatlan energiával szaglásztak, ami a nagy kutyákra általában jellemző. Hosszú, egyenletes lépések, kíváncsi tekintet, nedves, lihegő pofa. Hirtelen megálltak, feszülten szaglászni kezdtek, aztán egyetlen mozdulattal irányt váltottak. Még harminc yard távolságra voltak. Aztán már csak húsz yardra, végül csak tízre. Gyorsítottak. Mozgásuk új lendületet vett Jel. Torkukból morgás tört elő. Reacher az embereket már jól ismerte. A kutyák azonban másképp viselkedtek. Az embereknek megvolt a lehetőségük a választásra. Ha egy ember vicsorogva rohan utánad, akkor azt saját döntésé alapján teszi. És tisztában van a következményekkel. Szembe kell néznie a másik reakciójával. A kutyák azonban mások. Nekik nincs szabad akaratuk. Könnyen félrevezethetők. Ez pedig már etikai problémát vet fel. Reacher nem akart lelőni egy kutyát, csak azért, mert valami ostobaságra tanították be. A Glockot nem vette ki a zsebéből. A másik fegyvernek most nagyobb hasznát vette. A fegyver körülbelül két és fél lábbal hosszabb volt egy kézi puskánál. És ez a távolság most igen jól jött. A kutyák megálltak Reacher előtt. Nyakukon felborzolódott a szőr. Hátukon, a gerinc vonalában is felágaskodott a szőr. Lehajoltak, első lábukat kinyújtották, és hangosan morogtak. Sárga foguk volt. Méghozzá rengeteg. A szemük barnán villogott Reacher látta a hosszú, kislányos szempillájukat. Az egyik kutya kissé előbbre állt a társánál. Ő volt a falkavezér. Reacher tudta, hogy a kutyák között létezik ilyen hierarchia. Két kutya közül az egyik mindig felsőbbrendű a másiknál. Akárcsak az emberek között. Azt azonban nem tudta, hogy a kutyáknál ez miből derül ki. Talán a tartásukból. Vagy a szagukból. Vagy talán harc közben. Mereven nézte az első kutyát. Farkasszemet nézett vele. Ismerőseitől sokat hallott a kutyák viselkedéséről. Mindenki azt mondta: soha nem mutasd ki, hogy félsz. Csak bámulj mereven a kutyára. Ne hagyd, hogy megfélemlítsen. Reacher most nem félt Elvégre egy M-16-ossal a kezében állt előttük. Csupán attól félt, hogy esetleg használnia kell majd. Úgy bámult most némán a kutyára, ahogy annak idején egy engedetlen beosztottjára. Kemény, hideg, fizikai erőt sugárzó tekintettel. Rezzenéstelen, átható szemekkel. Ez a fajta nézés már sok embernél működött. Most pedig a kutyából is ugyanazt a hatást váltotta ki. A kutya csak részlegesen volt kiképezve. Reacher ezt azonnal megállapította. Végrehajtotta az utasításokat, de nem fejezte be azokat. Arra nem képezték ki, hogyan hagyhatja figyelmen kívül az áldozat reakcióját. Ahogy farkasszemet nézett Reacherrel, hátrálni kezdett, mintha a férfi tekintete fájdalmat okozna a homlokán. Közben összeszűkítette a szemét, és csikorgatta a fogait Úgy vicsorgott, mint egy rossz filmben valami bandita. A kutya feje előrehanyatlott. De a szemét felfelé forgatta, és továbbra is Reacheren tartotta. Farkát behúzta a lába közé. – Ül! – parancsolt rá Reacher higgadtan, de határozottan. A szót hangsúlyosan ejtette ki. A kutya automatikusan mozdult. Behúzta a hátsó lábát, és leült. A másik kutya követte, mint egy árnyék. Egymás mellett ültek tovább, és bámultak Reacherre. – Fekszik! – hangzott el az újabb parancs. A kutyák nem mozdultak. Csak tovább ültek, zavart tekintettel, talán nem jó parancsszót használt. Nem ehhez a szóhoz vannak szokva. – Fekszik! – ismételte Reacher. Az állatok előretolták mellső lábaikat, és hasukat a földre ejtették. Parancsra várva néztek Reacherre. – Marad! – utasította őket Reacher. Szigorú pillantást vetett a kutyákra, aztán elindult dél felé. Figyelt rá, hogy lassan menjen. Néhány lépés után megállt és megfordult. A kutyák még mindig a földön feküdtek. Nyakukat elfordították, és, figyelték, ahogy távolodik. – Marad! – kiáltotta még feléjük Reacher. A kutyák maradtak. Reacher pedig elindult. A bástyában hallotta az emberek hangját. Ahogy egy tekintélyes mennyiségű embertömeg igyekszik csöndben maradni. Már akkor meghallotta, amikor még a gyakorlótértől északra haladt. Megkerülte a területet az erdőben, és elment egészen a lőtér távoli végéig. A kantin mögött folytatta útját a fák között. A konyhaajtóval szemben. Széles körben megkerülte az épületet, aztán előrelépett, és körülnézett.

A bástyában talán harminc ember lehetett. Szorosan egymás mellett álltak egy csoportban. Valamennyien férfiak, terepruhában és talpig fegyverben. Kézifegyverek, géppuskák, kézigránátok, és tartalék lőszertől duzzadó zsebek. A tömeg hullámzott. Vállak értek össze és váltak szét. Reacher a csoport közepén megpillantotta Beau Borkent. Kezében egy kis rádió adóvevőt tartott. Reacher felismerte. Jackson rádiója volt. Borken Fowler zsebéből szedte ki. Most éppen a füléhez tartotta. Közben a semmibe bámult, mintha épp a válaszra várna.

40. fejezet

McGrath elővette zsebéből a rádiót. Felnyitotta és rámeredt. A készülék hangosan recsegett a kezében. Webster mellélépett, és elvette tőle. Odalépett egy sziklához, és bekapcsolta a rádiót. – Jackson? – kérdezte. – Itt Harland Webster. McGrath és Johnson gyorsan melléléptek. Mindhárman lehajoltak a szikla mögé. Webster odatartotta a készüléket a fülükhöz, hogy Ők is hallják, amit mond. A szikla fedezéke mögött és a hegyek csöndjében tisztán hallották a recsegésen át egy ember hangos lélegzését. Aztán a hangját is. – Harland Webster? – kérdezte a hang. – Csak nem maga a főnök? – Jackson? – ismételte meg Webster. – Nem – felelte a hang. – Nem Jackson. Webster McGrathre pillantott. – Akkor ki beszél? – kérdezte. – Beau Borken – felelte a hang. – Mától fogva Borken elnök. A Szabad Amerikai Államok elnöke. De nyugodtan beszélhetünk informálisan. – Hol van Jackson? – vágott közbe Webster. Kis szünet következett. Az FBI telekommunikációs technológiájának halk elektromos zaján kívül semmi mást nem hallottak. Műholdak és mikrohullámok. – Hol van Jackson? – ismételte meg a kérdést Webster. – Meghalt – közölte a hang. Webster újra McGrathre pillantott– Hogyan? – kérdezte. – Csak meghalt – felelte Borken. – Viszonylag gyorsan. – Talán beteg volt? – kérdezte Webster. Újabb szünet következett. Aztán nevetést hallottak. Magas hangú, rekedt nevetést. Webster készülékét hangos, vinnyogó nevetés töltötte be, és torzán visszaverődött a sziklafalon. – Nem volt beteg, Webster – közölte Borken. – Élete utolsó tíz percéig jó egészségnek örvendett. – Mit csináltak vele? – kérdezte Webster. – Ugyanazt, amit a tábornok lányával fogunk – közölte Borken. – És most figyeljen, mert elmondom magának a részleteket. Nagyon figyeljen, hogy tudja, kivel állnak szemben! Mi komolyan gondolunk mindent. Mi itt komolyan dolgozunk, érti? Figyel arra, amit mondok? Johnson közelebb hajolt Arca sápadt volt és verejtékben úszott– Örült gazemberek! – üvöltötte. – Ki volt ez? – kérdezte Borken. – Csak nem a tábornok személyesen? – Johnson tábornok volt – mondta Webster. A rádióban rövid, elégedett kuncogás hallatszott– Tehát teljes a csapat – szólalt meg Borken. – Az FBI igazgatója és a vezérkari főnök. Higgyék el, ez nagyon hízelgő. De egy új nemzet születése nem is érdemel kevesebbet, – Mit akarnak? – szakította félbe Webster. – Jacksont keresztre feszítettük – közölte Borken. – Kerestünk két közel álló fát, és odaszögeltük. A lányával is ezt fogjuk tenni, tábornok, ha nem viselkedik rendesen. Aztán levágtuk a golyóit. Könyörgött és sírt, hogy ne tegyük, de mi mégis megtettük. A lányával persze ezt nem tehetjük, mivel nő, de biztosan találunk egy azzal egyenrangú szervet. Érti, mire célzók? Maga szerint ő is könyörög és sír majd, hogy ne tegyük? Tábornok! Maga jobban, ismeri őt, mint én. De szerintem biztosan könyörögni fog. A lánya azt gondolja, hogy kemény csaj, de ha meglátja közeledni hozzá a kés pengéjét, gyorsan hangot vált majd, ebben biztos vagyok. Johnson még jobban elfehéredett. Mintha minden vér kiszállt volna az arcából. Hátralépett, és egész súlyával nekidőlt a sziklának. A szája némán mozgott. – Mi az ördögöt akarnak, maguk gazemberek? – üvöltötte Webster. Újabb csönd következett. Aztán a hang megszólalt, halkan és határozottan. – Először is, hogy hagyja abba az üvöltözést – kezdte. – És kérjen bocsánatot érte. Kérjen bocsánatot, amiért gazembernek nevezett Elvégre maga most a Szabad Államok elnökével beszél, akinek kijár némi tisztelet, nem gondolja? Borken halkan beszélt, de McGrath tisztán hallotta. Arcán pánik jelent meg, amikor Websterre nézett Közel álltak a vesztéshez, pedig még el sem kezdték. Az első számú szabály a tárgyalás. Hagyni az ellenfelet, hogy beszéljen, és fokozatosan fölébe kerekedni. Domináns helyzetbe. Klasszikus túszelmélet. De ha a tárgyalást azzal kezdi valaki, hogy bocsánatot kér, akkor búcsút mondhat a fölénynek. Az annyit jelent, mintha lehasalna előttük. És onnantól kezdve csak játékszernek tekintik. McGrath hevesen rázni kezdte a fejét. Webster visszabólintott. Nem szólt semmit. Csak némán tartotta a kezében a rádiót Ő is tudta, mit kell ilyenkor tennie. Ismerte a szabályokat. Aki most először megszólal, az a gyengébb fél. De nem ő lesz az. McGrathszel együtt csak a földet bámulták és vártak. – Ott van még? – szólalt meg Borken. Webster tovább meredt a földre. Még mindig nem beszélt. – Ott van még? – ismételte meg Borken. – Mit forgat a fejében, Beau? – kérdezte Webster higgadtan. A rádión keresztül dühös zihálást hallottak. – Elvágták a telefonvonalamat – lihegte Borken. – Azt akarom, hogy állítsák helyre. – Nem vágtunk el semmit – közölte Webster. – Talán nem működik a telefonja? – A faxok – folytatta Borken. – Nem kaptam rájuk választ. – Miféle faxokra? – érdeklődött Webster. – Ne szórakozzon velem! – kiáltotta Borken. – Tudom, hogy elvágták a vonalat. És helyre fogják állítani. Webster McGrathre pillantott. – Rendben van – szólalt meg. – Megoldható. De előbb magának is tennie kell valamit. – Mit? – kérdezte Borken. – Hollyt hozza le a hídig, és hagyja ott – utasította Webster. Újabb csönd következett. Aztán megint nevetés. Magas, éles hangú nevetés. – Csak semmi alkudozás – közölte Borken. Webster bólintott magának. Aztán lehalkította a hangját Úgy. hangzott, mint a föld legtárgyilagosabb embere. – Hallgasson ide, Borken – mondta. – Ha nincs alku, akkor nem segíthetünk egymásnak, nem igaz? Újabb csönd. McGrath Websterre meredt. A következő mondat kulcsfontosságú lesz. Ezen áll vagy bukik minden. – Maga hallgasson ide, Webster – szólalt meg a hang. – Semmi alkudozás. Ha nem teszik pontosan azt, amit mondok, akkor Holly meghal. Méghozzá iszonyú szenvedések közepette. Az én kezemben van az aduász, és én nem alkuszom. Megértette? Webster válla lehanyatlott, McGrath a levegőbe meredt. – Állítsák helyre a faxvonalat – parancsolta a hang. – Kommunikálni akarunk. A világnak tudnia kell, mi folyik itt Ez óriási történelmi pillanat, Webster. És a maguk idióta játékai nem fogják meghiúsítani. A világnak látnia kell az első csapást, amit a maguk önkényuralma elszenved. Webster a földet nézte. – Ezt a döntést nem hozhatja meg egyedül – mondta Borken. – Konzultálnia kell a Fehér Házzal. Mert gondolom, ott is élénk az érdeklődés Holly iránt. Borken hangja még ilyen parányi kézi rádióvevőn keresztül is nyilvánvalóan csengett. Webster elrántotta a fülétől a rádiót, mintha hatalmas súllyal nehezedne rá. Közben hevesen zihált, mert a tüdeje és a szíve egymással versengve feszegették a mellkasát. – Hozza meg a döntését – ismételte Borken. – Adok magának két percet, azután visszahívom. A rádió ezzel elnémult. Webster úgy bámult rá, mintha még soha életében nem látott volna ilyet. McGrath odahajolt, és kikapcsolta a készüléket– Oké – szólalt meg. – Húzni fogjuk az időt. Mondja meg neki, hogy helyreállítjuk a faxvonalat. És hogy ez egy-két órát igénybe vesz. Aztán mondja meg, hogy kapcsolatba léptünk a Fehér Házzal, az ENSZ-szel, a CNN-nel, meg mindenki mással. Mondja azt, amit hallani akar. – De mit akar ezzel elérni? – tűnődött hangosan Webster. – Miért csinálja ezt? Úgy tűnik, mintha akarná, hogy megtámadjuk. Mindent megtesz, hogy megtámadjuk. Mintha pont erre várna. Nem ad más lehetőséget. Provokál minket. – Azért csinálja, mert őrült – jelentette ki McGrath. – Csak az lehet – – folytatta Webster. – Ez egy mániákus. Máskülönben nem értem, miért igyekszik annyira felhívni magára a figyelmet. Hiszen ahogy mondja, már rég az ő kezében van az aduász. – Emiatt ráérünk még később is aggódni, főnök – szólt közbe McGrath. – Most időt kell nyernünk. Webster bólintott Visszatért a mindannyiukat foglalkoztató problémához. – De két óránál több időre van szükségünk – jegyezte meg. – A túszmentő akciócsoport legalább négy óra, míg ideér. De lehet, hogy öt, vagy akár hat is. – Akkor mondja azt, hogy mivel július negyedike van, a szerelők szabadságon vannak – javasolta McGrath. – Mondja azt, hogy egy napig is eltarthat, amíg visszahívjuk őketSzótlanul meredtek egymásra. Aztán a tábornokra pillantottak. A tábornok teljesen kiborult. Mozdulatlanul állt egy sziklának dőlve, mereven és sápadtan, alig lélegezve. A kilencven órás érzelmi és fizikai stressz végül megtörte. De a rádió újra recsegni kezdett Webster kezében. – Tehát? – kérdezte Borken, miután a statikus hullámok kitisztultak. – Rendben van – mondta Webster. – Helyreállítjuk a vonalat. De eltarthat egy kis ideig. A szerelők ugyanis ma szabadságon vannak. Kis szünet következett Aztán egy kattanás. – Na persze, a függetlenség napja – gúnyolódott Borken. – Választhattam volna másik időpontot is. Webster nem válaszolt. – Vigyék a tengerészgyalogosokat oda, ahol láthatjuk őket – szólalt meg újra Borken. – Miféle tengerészgyalogosokat? – kérdezte Webster. – Van ott nyolc gyalogos – mondta Borken. – És egy páncélautó. Mindenütt vannak őrszemeink. Figyeltük magukat. Akárcsak maguk, azokkal az átkozott repülőgépekkel. Szerencséjük, hogy a Stingerek nem lőnek olyan magasra, mert különben már egy helikopternél többet is leterítettünk volna. Webster megint nem válaszolt. Csak a látóhatárt kémlelte. McGrath automatikusan ugyanezt tette, egy távcsövön át a nap villanását figyelte. – Gondolom, most elég közel állnak a hídhoz – folytatta Borken. – Jól gondolom? Webster vállat vont. McGrath egy biccentéssel segített neki. – Igen, közel vagyunk a hídhoz – felelte Webster. – Vigyék a tengerészgyalogosokat a hídra – követelte Borken. – Ültessék őket szép sorjában a hídra. És legyen mögöttük a páncélautó! De mindezt most rögtön, értette? Különben kezelésbe vesszük Hollyt. Maga dönt, Webster! Vagy talán inkább a tábornok? Elvégre az ő lányáról és az ő katonáiról van szó, nem? Johnson feltápászkodott, és felpillantott. Öt perccel később a tengerészgyalogosok már a híd szélén ültek, lábukat a mélységbe lógatva. A páncélkocsijuk mögöttük parkolt. Webster még mindig a szikla mögött állt McGrathszel és Johnsonnal, aki továbbra is a füléhez préselte a rádiót. A háttérben tompa zajokat hallott. Mintha Borken a kezével eltakarta volna a mikrofont, miközben valaki máshoz beszél. Hallotta a háttérben zajló tompa párbeszédet. Aztán hallotta, ahogy leveszi a kezét a mikrofonról, és a hang újra megszólalt, hangosan és tisztán. – Jól van, Webster, szép munka volt – jelentette ki Borken. – A felderítőink mind a nyolcat látják. És a lövészeink is. Ha megmozdulnak, meghalnak. Ki van még ott magával? Webster várt. McGrath hevesen rázta a fejét. , – Hát nem látja? – kérdezte. – Azt hittem, figyelnek minket. – Ebben a pillanatban nem – felelte Borkén. – Egy kis időre visszahívtam az embereimet Védekező harcállásba. – Senki más nincs itt – közölte Webster. – Csak én és a tábornok. Újabb csönd következett. – Akkor maguk is menjenek fel a hídra – utasította Borken. – Álljanak a sör végére. Webster egy pillanatot várt. Arcán semmitmondó kifejezés ült. Aztán felállt, és intett Johnsonnak. Johnson határozottan felállt, és mindketten előresétáltak a kanyarig. McGratht otthagyták egyedül, a szikla mögött guggolva. McGrath várt két percet, aztán visszaosont a Chevrolethez. Garber, Johnson segédtisztje elöl ültek, Milosevic és Brogan pedig hátul. Mindannyian némán bámultak rá. – Mi az ördög történt? – kérdezte Brogan. – Óriási szarban vagyunk – közölte McGrath. Miután két percben felvázolta a többieknek a helyzetet, ők is egyetértettek vele. – És most hogyan tovább? – tűnődött fennhangon Garber. – Ki kell szabadítanunk Hollyt – jelentette ki McGrath. – Még mielőtt Borken rájön, hogy rászedtük. – De hogyan? – aggodalmaskodott Brogan. McGrath ránézett, aztán vetett egy pillantást Milosevicre. – Mi hárman fogjuk megcsinálni – döntött – Elvégre ez az FBI ügye. Nevezzük akárminek, emberrablásnak, terrorizmusnak, lázadásnak vagy bárminek, ez az FBI területe. – Tehát mi fogjuk megcsinálni? – kérdezett rá Milosevic – Csak mi hárman? Most rögtön? – Van jobb ötleted? – kérdezett vissza McGrath. – Ha jó munkát akarsz végezni, legjobb, ha magad csinálod meg. Garber hátrafordult, és végigfürkészte a hátsó ülésen ülők arcát– Akkor lássanak munkához – mondta. McGrath bólintott, és felemelte a jobb kezét. – Én leszek a hüvelykujj – mondta. – Én indulok keletre, az erdő felé. Brogan, te vagy a mutatóujj. Te mész egy mérföldet az úton nyugatra, és onnan indulsz el. Milo, te vagy a középső ujj. Te két mérföldet mész nyugatra, és onnan indulsz el. Külön-külön hatolunk be, egy mérföldes távolságra egymástól. Odafenn találkozunk az útnál, körülbelül fél mérföldre a várostól. Világos? Brogan elfintorodott. Aztán bólintott egyet. Milosevic vállat vont. Garber McGrathre pillantott, a tábornok segédtisztje pedig beindította a kocsit, és lassan elindult délnek. Négyszáz yard múlva megálltak, ahol az út előtűnt a sziklák mögül, és jobbra-balra el lehetett látni. A három FBI-ügynök ellenőrizte a fegyverét. Mindhármuknál egy államilag kiutalt 38 kaliberes fegyver volt, vállra függesztett fényes, bőrtokban. Hat töltény a tárban, plusz egy tartaléktár a zsebükben. – Próbáljatok szerezni néhány fegyvert – adta ki az utasítást McGrath. – Akár túszt is ejthettek. Ha valakit megláttok, azonnal lőni, érthető? Milosevicnek kellett a leghosszabb utat megtennie, így ő indult elsőnek. Átvágott az úton és elindult nyugat felé a hegyoldalban. Miután eljutott egy kisebb facsoportig, eltűnt McGrath cigarettára gyújtott, és utána küldte Brogant. Garber megvárta, amíg Brogan eltűnik a fák között, aztán visszafordult McGrathhez. – Ne felejtse el, amit Reacherről mondtam – szólalt meg. – Bízzon meg benne. Higgye el, hogy a mi oldalunkon áll. McGrath szó nélkül vállat vont. Kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiszállt. Lábával elnyomta a cigarettát, és elindult kelet felé az erdőbe.

McGrath közel járt már az ötvenhez, és erősen dohányzott, de fitt ember volt. Az a fajta, akit a kor és a dohányzás sem tört meg. Öt láb és hét inch magasságával viszonylag alacsonynak számított, de erős alkatú volt. Olyan fajta izomzattal rendelkezett, amelyet nem szükséges karbantartani, és sohasem alakul át hájjá. Gyerekkorában ugyanígy érezte magát. Se jobban, se rosszabbul. A kiképzésen már régen túl volt, amely a maihoz képest meglehetősen kezdetlegesnek számított. De ő kitűnő eredménnyel túljutott rajta. Fizikailag legyőzhetetlen volt. Nem a leggyorsabb az osztályában, de könnyedén a legkitartóbb. A quanticói akadémián az edző futások kegyetlenek voltak az ő idejében. Hosszú köröket futottak a virginiai erdőkben, ahol a természetes terep akadályait kellett legyőzniük. McGrath rendszerint harmadikként vagy negyedikként ért célba. De ha újra kiküldték őket, pontosan ugyanazt az időt futotta, szinte másodpercre. A nála gyorsabbak szenvedtek mellette, míg ő könyörtelenül masírozott előre. Másodszorra már mindenkit megelőzött. Akkor már ő futott be elsőnek. És harmadszorra ő volt az egyetlen, aki célba ért. Most is kényelmes tempóban kocogott, és úgy érte el a szakadék déli peremét. Megtett vagy háromszáz yardot kelet felé, addig a pontig, ahol a lejtő kicsit lankásabb volt, és nem lehetett közvetlenül rálátni. Megállás nélkül elindult lefelé. Kurta, feszes léptekkel haladt a lejtőn. Lába alatt laza talaj terült el. Kisebb köveken megcsúszott, és csenevész fákba kapaszkodva, lassította sebességét. Megkerülte a törmelékköveket a szakadék alján, és elindult felfelé, az északi emelkedőn. A hegymenet már nehezebbnek bizonyult. Lábujjait belenyomta a kavicsos földbe, és kezével fűcsomókba kapaszkodva mászott felfelé. Cikcakkban kerülgette a kis fákat és bokrokat, amelyeket egyben kapaszkodónak használt. Az északi perem ötven lábbal magasabb volt a délinél, és ezt meg is érezte. Eljutott egy kisebb földcsuszamlásig, ahol viszonylag sík perem keletkezett a hegyoldalon. Felhúzódzkodott rá a sziklás szélénél. A kiszögellésen várt egy kicsit, és hallgatózott. A csöndön kívül semmit sem hallott. Felhúzta magát a szakadék pereméig. Mellét a földhöz szorítva várt, feje és válla szabadon feltárulkozott, miközben végigpásztázta az ellenséges területet De nem látott semmit. Csak lágy domboldalakat, aztán hegyeket, majd a távolban óriási hegycsúcsokat Kék ég, milliónyi fa, tiszta levegő és teljes csönd. Eszébe jutott, milyen más itt, mint Chicagóban. Előtte egy bozótsáv húzódott végig, ahol az ős kőréteg túl közel volt a talajhoz ahhoz, hogy több növényt nőni engedjen. Azután egy csipkézett szélű fasor, amelyet először sziklás dombocskák szakítottak meg, majd távolabb egyre sűrűsödött. A fák tetején látta a kanyargó rést, ahol az út végigfut. Körülbelül háromszáz yardnyira állt tőle, bal kéz felől. Felhúzta magát a fűre, és rohanni kezdett az erdő felé. Balra kanyarodott az út irányába, és északról közelítette meg az erdőben. Tovább kocogott, a fákat kerülgetve. A fejében ott volt a térkép. Úgy saccolta, hogy még vagy három mérföld van hátra. Három mérföldes lassú kocogás semmivel sem gyorsabb, mint a gyors séta, tehát úgy negyvenöt, ötven perc alatt teszi meg. Lába alatt enyhén emelkedett a talaj. Minden negyedik-ötödik lépésnél kicsivel hamarabb ért talajt a lába, mivel emelkedőn futott. Néhányszor elbotlott egy-egy gyökérben. Egyszer nekiütközött egy fenyőfának. De csak ment tovább, rendíthetetlenül. Negyvenöt perc elteltével megállt. Úgy gondolta, hogy Brogan és Milosevic hasonló utat tesznek meg, csak éppen hosszabbat, hiszen távolabbról indultak. Ezért arra számított, hogy késni fognak. Kis szerencsével, alig húszpercnyire lehetnek mögötte. Mélyebben behatolt az erdőbe, és leült egy fa alá. Rágyújtott egy cigarettára. Úgy tippelte, hogy körülbelül fél mérföldre lehet a találkozási ponttól. A fejében lévő térkép szerint az út itt már egyenesen a városba vezet. Várt tizenöt percet. Elszívott két cigarettát Aztán felállt, és továbbindult. Óvatosan haladt előre. Közeledett a találkozóhelyhez. Kétszer kitért balra, és rátalált az útra. A fák között bujkálva várta, amíg megcsillan a nap a szürke betonon. Azután visszakocogott, és tovább indult észak felé. Addig ment, amíg az erdő ritkulni nem kezdett. A fák között átszűrődött, a nap fénye, Megállt, és jobbra-balra lépegetve fürkészte az erdőt. Látta a városba vezető utat. És látta az épületeket. Bal kéz felől egy romos, szürke tömböt. Jobbról pedig a bíróságot. Az valamivel jobb állapotban volt. Fehéren csillogott a napfényben. McGrath hosszú pillanatokig csak mereven nézte a házat, majd visszafordult. Megtett ötszáz yardot az erdőben. Aztán elkanyarodott az út felé, amíg meg nem pillantotta a fák között a szürke csillogást Ott nekitámaszkodott egy fának, és várta, hogy Brogan és Milosevic megérkezzenek.

McGrath ezúttal ellenállt a kísértésnek, hogy újabb cigarettára gyújtson. Már régóta megtanulta, hogy nem túl bölcs dolog rágyújtani, ha valaki rejtőzködik. A füstszagot viszi a szél, és ha valakinek jó orra van, azonnal felfigyel rá. Így csak a fának támaszkodva várt, és nyugtalanul kémlelte a földet. Tekintete a cipőjére tévedt. Teljesen tönkrement a szakadékmászástól. Erősen odavágta a sziklás hegyoldalnak, amely cafatokra szaggatta. És ahogy a tönkrement cipőket bámulta, hirtelen beléhasított, hogy csapdába esett. Elfogta a pánik. Mellkasában fojtogató félelmet érzett. Úgy hasított belé, mint amikor egy börtönajtót zárnak rá az emberre. Az ajtó hangtalanul bezárult az olajozott zsanérok mentén, és egyenesen az arcába vágódott. Mit is mondott Borken a rádión? Tudja, hogy figyelik őket azokkal az átkozott repülőgépekkel. De a tábornok mit mondott még a butte-i irodában? Hogy ha felnéz valaki az égre, csak kondenzcsíkot lát, és azt hiszi, egy személyszállító gép megy el felette. Eszébe sem jut, hogy a légierő akarja ellenőrizni, vajon kipucolta-e ma reggel a cipőjét. De akkor honnan tudta Borken, hogy megfigyelő gépeket küldtek fel? Onnan, hogy valaki elmondta neki. De mégis, ki? Ki az ördög tudhatott róla? Kétségbeesetten körbenézett, és az első, amit megpillantott, egy vadul vicsorgó kutya volt. Aztán egy újabb. Egyszerre loholtak felé a fák között. Aztán hátulról hirtelen hangokat hallott. Lépések zaját és ágak reccsenését. Majd ugyanezt a hangot jobbról is. Balról pedig fegyverek kattanását. A kutyák már a lábánál álltak. McGrath pánikszerűen körbefordult. Körülötte mindenhonnan emberek jöttek elő a fák mögül. Magas, szakállas férfiak, terepruhában, kézi– és gépfegyverekkel. Övükről kézigránátok lógtak. Lehettek vagy tizenöten-húszan. Higgadtan és céltudatosan masíroztak előre. Teljesen körbevették. McGrath még egyszer körbepillantott. Bekerítették. A katonák felemelték a fegyvereiket. Egyszerre tizenöt vagy húsz automata fegyver irányult rá minden oldalról. Némán vártak, készenlétbe helyezett fegyverrel, McGrath egyikről a másikra pillantott, és végigjáratta szemét valamennyiükön. Az egyikük ekkor előlépett. Valamiféle tiszt lehetett. Keze abban a pillanatban McGrath kabátja alatt volt. Kivette az oldalán lógó fegyvert. Aztán újra a zsebébe süllyesztette a kezét. Kihúzta a tartalék tölténytárat is. Mindkét szerzeményt a saját zsebébe csúsztatta, aztán elmosolyodott. Ököllel hatalmasat vágott McGrath arcába. McGrath elbukott, de egy puska csövével talpra kényszerítették. Ekkor az útról kerékzajt hallott. Aztán egy motor bugását. Balra pillantott, és megcsillant valami zöldes színű a napfényben. Egy dzsip. Ketten ültek benne. A katonák körbefogták, és kivezették az erdőből. McGrath pislogott a tűző napfényben. Érezte, hogy vérzik az orra. A terepjáró előbbre gurult, és megállt mellette. A sofőr kíváncsian méregette. Szintén izmos, szakállas, terepruhás férfi volt. Az utasülésen nagydarab, feketébe öltözött férfi ült. Beau Borken, McGrath felismerte az FBI-os anyagban látott fotóról. Csak mereven bámult rá. Aztán Borken kihajolt és elmosolyodott. – Üdvözlöm, Mr. McGrath – szólalt meg. – Szép időt futott.

41. fejezet

Reacher az egész jelenetet látta. Százötven yardnyira állt tőlük a fák között. A csapdától északnyugatra, az út másik oldala felől emelkedő hegyoldalon. Lábánál egy halott őrszem feküdt. A pasas kitekert nyakkal hevert a földön. Reacher mellette állt, szeméhez emelt távcsővel. Figyelt. De hogy pontosan mit látott, azt nem tudta biztosan. A bástyánál lezajlott rádiós párbeszéd nagy részét sikerült kihallgatnia. Azt a részt, amit Borken mondott. A válaszokat pedig kitalálta. Hallotta, ahogy a délen járőröző őrszemek jelentést tesznek rádióikon. Tudott a hídra felküldött tengerészgyalogosokról. És arról is, hogy Webster és Johnson mellettük ülnek, a sor végén. Közben azon tűnődött, vajon ki lehet még velük. Talán több katona, talán több FBI-ügynök. A katonák biztosan nem jöttek volna ide. Johnson megparancsolta volna nekik, hogy maradjanak nyugton. Ha valaki idejött, az csakis az FBI lehetett. Reacher úgy vélte, jó páran lehetnek még ott. És előbb-utóbb mind itt lesznek. Ezt a tényt pedig szerette volna kihasználni, Szüksége volt rájuk, hogy eltereljék róla a figyelmet, amíg ő kiszabadítja Hollyt. Ezért indult el délnyugat felé, hogy ott várja őket. És most, egy órával később, egy alacsony, zömök pasast tuszkoltak be a szeme előtt egy terepjáróba. Sötét öltöny, fehér ing, városi cipő. Egész biztosan FBI-ügynök. De nem a túszmentő osztag tagja. Ennek a pasasnak nem volt felszerelése. A túszcsapat teljes katonai felszereléssel hatolt volna be. Reacher jót ismerte őket. Olvasta néhány kézikönyvüket. És hallott a kiképzésükről is. ismert néhányat közülük Quanticóban. És tudta, hogyan dolgoznak. Modern és hatékony eszközökkel. Első látásra normái katonáknak tűntek, csak éppen kék uniformisban. És járművel közlekedtek. Ez a pasas viszont, akit maga előtt látott, gyalog érkezett az erdőn át. És úgy volt felöltözve, mintha most érkezett volna egy tárgyalásról. Az egész rejtély volt. Nyolc tengerészgyalogos. És sehol a túszmentő osztag. Csak egy fegyvertelen felderítő helikopter. Reacher ekkor hirtelen úgy érezte, érti, mi áll a dolog mögött. Talán egy egészen titkos akcióról van szó. Visszafogott és láthatatlan akcióról. Chicagótól idáig követték Holly útját, de valamilyen oknál fogva nem mozgósítottak semmilyen nagyobb csapatot. Szűk körben foglalkoznak csak az üggyel. Taktikai megfontolásból. Vagy esetleg politikaiból. Talán köze van a dolognak a Holly és a Fehér Ház közötti kapcsolathoz. Talán hivatalos szinten titokban akarják tartani a dolgot, és egy kisebb csapattal dolgoznak rajta. Olyan kicsivel, hogy a jobb kéz nem tudja, mit csinál a bal. Ezért küldték a fegyvertelen felderítő helikoptert. Mit sem sejtve. A helikoptert ide küldő parancsnoknak fogalma sem volt, mibe kerülnek bele. Ebben az esetben viszont, az előbb csapdába csalt fickó egyenesen Chicagóból jöhetett. Bizonyára tagja az eredeti nyomozó csoportnak, akik hétfőn láttak munkához. Magasabb beosztású alkalmazottnak tűnt. Közel járhatott az ötvenhez. Lehet, hogy Brogan, Holly osztályvezetője. Vagy talán maga McGrath, a nagyfőnök. Mindkét esetben Milosevic a besúgó. A kérdés pedig az, hogy vajon ő is itt van-e, vagy még mindig Chicagóban? A dzsip lassan kikanyarodott az útra. Az öltönyös FBI-ügynök hátul ült, két fegyveres közé beszorítva. Vérzett az orra, és Reacher látta, hogy kezd feldagadni az arca. Borken hátrafordult, és valamit mondott neki. A többi katona felsorakozott az úton. A terepjáró elhaladt mellettük, és a város felé indult. Alig harminc yardnyira hajtott el onnan, ahol Reacher állt a fák között. Figyelte, ahogy távolodnak. Aztán megfordult, és a kezébe vette a fegyverét. Gondolataiba mélyedve indult tovább az erdőben. A legnagyobb gondja a fontossági sorrend volt Tartotta magát egy szabályhoz: mindig a legfontosabb legyen az első. A legfontosabb pedig az volt, hogy Hollyt biztonságba helyezze. Semmi más nem számított jobban. De közben ez az FBI-ügynök bajban volt Eszébe jutott Jackson. A legutóbbi FBI-ügynök, akit elkaptak. Talán ennek az új fickónak is ugyanez lesz a sorsa: Ebben az esetben viszont közbe kell lépnie. Ráadásul szimpatikusnak találta a pasast. Alacsony, de erős. Energiától duzzadó. Sugárzott belőle valami karizma. Talán bölcs dolog lenne, ha szövetségest venne maga mellé. Ketten többet érnének. Két kéz, négy mutatóujj a ravaszon. Még hasznára lehet. De a szabály továbbra is megmaradt mindig a legfontosabb az első. Az évek során mindig bejött neki ez a szabály. És mindig hasznára vált. Megszegje-e most mégis? Vagy mégsem? Reacher megállt, és egy darabig meglapult a fák között, amíg a katonák végigmasíroztak az úton. Megvárta, amíg lépteik zaja elhalkul. Amíg várt, újra átgondolta az FBI-ügynök esetét, és kemény döntést hozott.

Garber tábornok szintén az egész jelenetet látta. Ő a csapdától százötven yardra délre állt. Az út nyugati oldalán, egy sziklatömb mögött, pontosan háromszáz yardnyira délre onnan, ahol Reacher állt. Miután McGrath elindult, várt három percet, aztán követte őt az erdőn át. Garber szintén jó kondícióban volt, de jóval idősebb McGrathnél, ezért nehezére esett lépést tartania vele. Amikor elérte a sziklatömböt, a földre roskadt, és alig kapott levegőt. Úgy vélte, hogy van még vagy tizenöt-húsz perce a találkáig. Utána úgy tervezte, hogy követi a három ügynököt távolról, és meglátja, mi fog történni. Nem akarta, hogy bárki is tévedjen Jack Reachert illetően. A találkára azonban soha nem került sor. Végignézte, ahogy McGrathet bekerítik, és rájött, hogy óriási hibát követtek el. Maga meg fog halni – közölte Borken. McGrath a terepjáró hátsó ülésén ült, két katona közé beszorítva. Az ülésen himbálózott a göröngyös út miatt. De a karját nem tudta megmozdítani, mert az ülés túl szűk volt három embernek, így a vállával próbálta felitatni a vért az arcáról. – Előbb-utóbb mindannyian meghalunk – felelte. – Előbb-utóbb igen – mondta Borken. – De maga inkább előbb, mint utóbb. –Borken hátrafordult az ülésén, és McGrathre meredt. McGrath elnézett mellette, és tekintetét a kék égre szegezte. Ahogy a fehér bárányfelhőket nézte, azon tűnődött: vajon ki lehetett? Ki tudott róla? Talán a légierő valamelyik embere? De az a kapcsolat túl távolinak tűnt. Csakis belső ember lehetett, valaki bennfentesebb. Aki többet tudott az ügyről. És az esélyesek leszűkültek Johnsonra és a segédtisztjére, Websterre, Broganre vagy Milosevicre. De még talán Garber is szóba jöhetett. Elég hevesen védelmezte ezt a Reachert. Talán egy katonai összeesküvésről van szó, hogy megbuktassák a vezérkari főnököt? – Ki volt az, Borken? – kérdezte. – Miről beszél? – kérdezett vissza Borken. – Ki volt az informátoruk? – pontosította McGrath. Borken elmosolyodott, és a halántékára bökött az ujjával. – Ezen ne lepődjön meg – mondta. – Sokkal többen állnak a mi oldalunkon, mint gondolná. McGrath visszaemelte tekintetét az égre, és Dexterre gondolt, aki a Fehér Ház biztonságában ül. Mit is mondott Dexter Websternek? Hogy tizenkét millióan támogatják ezeket? Vagy talán hatvanmilliót mondott? – Maga meg fog halni – ismételte meg Borken. McGrath újra rászegezte a tekintetét. – Akkor mondja meg, hogy ki volt, mielőtt meghalok – követelte. Borken elvigyorodott. – Majd meglátja – mondta. – Nagy meglepetés lesz. A dzsip megállt a bíróság előtt. McGrath megfordult, és felnézett az épületre. Hat katona őrizte. Minden oldalról körbevették az épületet. – Ott van Holly? – kérdezte McGrath. Borken bólintott és elmosolyodott. – Most még igen – mondta. – De lehet, hogy nemsokára ki kell őt hoznom. Az övén lógó rádióvevő ekkor megszólalt. Először csak hangos statikus zúgás hallatszott, majd egy gyors, torz üzenet. Borken lenyomott rajta egy gombot, aztán előrehajtotta a fejét. Vette az üzenetet, de a készüléket nem csatolta le az övéről. Ezután előhúzta a zsebéből Jackson rádióját. Kinyitotta, és kihúzott rajta egy rövid antennát. Megnyomta a vételi gombot. – Webster? – szólalt meg. – Maga hazudott nekem. Kétszer, is. Először, magukkal volt még három FBI-ügynök. Éppen most kerítettük be őket. Végighallgatta a választ. A rádiót szorosan a füléhez tartotta. McGrath nem hallotta, amit Webster mondott. – Most már nem számít – mondta Borken. – Úgysem volt mindegyikük a maguk oldalán. Némelyek pénzért bármit megtesznek, Elhallgatott, és a választ várta. De úgy tűnt, hogy nem érkezett meg. – Aztán rá akartak szedni – szólalt meg Borken. – Nem is akarták megjavíttatni a faxvonalat, igaz? Csak az időt húzták. Webster válaszolt valamit, de Borken a szavába vágott. – Maga is, Johnson – mondta –, most rögtön hagyják el a hidat. A katonák maradnak! Figyeljük magukat. Maga és Johnson visszasétálnak, a teherautóhoz. És üljenek le a monitorok elé. Nemsokára érdekes adást látnak. Kikapcsolta a rádiót, és visszarakta a zsebébe. Arcán széles mosoly jelent meg. – Maga meg fog halni – ismételte meg immár harmadszor. – Ki volt az? – kérdezte McGrath. – Brogan vagy Milosevic? Borken megint elvigyorodott. – Találja ki – felelte. – Jöjjön rá magától. Elvégre maga a híres nyomozó. FBI-ügynök, nem igaz? A sofőr kiszállt, és előhúzott a kabátja alól egy pisztolyt. Két kézzel McGrath fejének szegezte. A bal oldali őr kikászálódott, és ő is leakasztotta válláról a fegyverét. Készenlétben tartotta. A jobb oldali őr ugyanezt tette. Végül Borken is kikászálódott a kocsiból. – Kifelé! – utasította McGrathet. – Innentől gyalog megyünk. McGrath vállat vont, és kiszállt a fegyverek közé. Borken mögé lépett, és karon ragadta. Hátrabilincselte a csuklóját. Aztán előretaszította. Rámutatott a romos épülettömbre. – Indulás, seggfej! – parancsolt rá. Otthagyták a terepjárót a bíróság mellett. A két őr felsorakozott. McGrath átbukdácsolt az utcán, és elindult felfelé a göröngyös dombra. Elhagyták a kiszáradt fát. Aztán balra lódították, és rátértek az ösvényre. Végigmentek a romos épület mögött. McGrath lyukas, városi cipője tele lett kavicsos földdel. Akár mezítláb is gyalogolhatott volna. – Gyorsabban, seggfej! – mordult rá Borken. Az őrök hátulról követték, fegyvereikkel lökdöstek előre. McGrath megszaporázta lépteit, és tovább bukdácsolt a fák között. Érezte, ahogy megalvad a vér az orrán és a száján. Egy mérföld után egy tisztásra értek, amit felismert a monitoron látott felvételekről. De életben sokkal nagyobbnak tűnt. Hétmérföldes magasságból egész kis tisztásnak tűnt, körülötte néhány kisebb épülettel. Közelről viszont akkora volt, mint egy hatalmas stadion. A talaj agyagos volt, és a hatalmas, fából épített barakkok vaskos betonpilléreken álltak. – Itt várjon! – utasította Borken. Amikor elment, a két őr két oldalról közrefogta McGratht, aki közben körbepillantott. Látta a kommunikációs barakkot, a telefonvezetékkel és az antennával. És látta a többi épületet is. A legnagyobbikból menzára emlékeztető ételszag áradt. A távolabbi barakk egymagában állt. – Biztosan az a fegyverraktár, gondolta. Felpillantott az égre, és látta a kondenzcsíkokat. Kéken és fehéren az égre volt írva, hogy súlyos helyzetben vannak. A gépek felhagytak az ártatlan kelet-nyugati irányú útvonalukkal. A csíkok most folyamatos kört alkottak, egyik kör a másikban. A gépek körkörösen repültek fölöttük, hét mérföldre a fejűk felett. McGrath felnézett rájuk, és azt tátogta: Segítség! Eltűnődött, vajon ezt is látják-e onnan föntről. És hogy Webster, Johnson, Garber vagy a tábornok segédtisztje tudnak-e szájról olvasni. Talán igen, talán nem.

Reacher meglehetősen ironikus helyzetbe került. Életében először azt kívánta, bárcsak az ellenfelei jobb céllövők lennének. A bíróságtól százyardnyira lapult a fák között, és a hat őrt figyelte. Az őrök laza körben álltak az épület körül, az épület déli és keleti oldalán. Reacher fegyvere a legközelebbi őrszemre szegeződött. De nem lőtt. Mert ha lőni kezd, a hat őrszem azonnal visszalő. És a lövéseik nem fognak találni. Reacher kényelmesen tudott célozni egy M-16-ossal százyardnyi távolságból. Szinte biztos volt benne, hogy egy ilyen fegyverrel, ilyen távolságból eltalálja, amit akar. Akár az életét is feltette volna rá. Hiszen már sokszor lőtt ilyen távolságból. És normál körülmények között, minél rosszabb céllövők voltak az ellenfelei, annál jobban örült neki. De ez a helyzet nem ilyen volt. A lövéseket északnyugati irányból adná le. Ellenfelei pedig délkeletről lőnének vissza rá. Hallanák a durranást, sőt talán még a villanást is látnák, céloznának és lőnének. De nem találnák el. Túl magasra és mellé lőnének. A lőtéren felállított céltáblák ékes bizonyítékai voltak gyakorlatuknak. Három-négyszáz yard távolságból meglehetősen jól lőttek. Erről árulkodtak a céltáblák. Reacher azonban úgy tapasztalta, hogy azok, akik három-négyszáz yardról viszonylag pontosan céloznak, egy közelharcban használhatatlanok. Egész más volt egy matracon hasalva bemérni a célpontot, és úgy lőni. És megint más dübörgő golyózápor közepén célozni. Teljesen más dolog. Ennek a rakétahordozót védelmező katona is bizonyítékát adta. A sortüze teljesen pontatlan volt. És most pontosan ez volt a baj. Mert a délkelet felől érkező golyózápor is szanaszét érne célt. Fönn és lenn, jobbra és balra. A lefelé és a balra eltévedt golyók még nem is jelentenének problémát. Azok csak a növényzetben tennének kárt. A felfelé és jobbra eltévedő golyók azonban a bíróság épületét találnák el. Az M-16-os golyók 5. 56 milliméteres kaliberű, negyedujjnyinál valamivel kisebb átmérőjűek voltak. Meglehetősen nehéz golyók, mivel rézbe foglalt ólom és acél keverékéből öntötték. Behatolásra tervezték őket. Azok az eltévedt golyók, amelyek a bíróság épületét találnák el, óránként kétezer mérföldes sebességgel érnék el az oldalfalat. Úgy fúródnának át a korhadt faborításon, mintha ott se volna. És egyenesen az instabil dinamitban kötnének ki. Becsapódáskor akkora energiát idéznének elő, amely felülmúlna bármelyik bányászatban használt gyújtószerkezetet. Volt olyan megrendelő, aki kimondottan olyan golyókat kért, amelyek képesek egy lőszert szállítójármű oldalát áttörni. És a megrendelést pontosan teljesítették. . Ezért Reacher még nem lőtt. Három őrt még talán sikerült volna lelőnie három másodpercén belül. Annyi idő alatt pedig nem lett volna idejük észbe kapni. De hat, már túl sok volt. Túl távol álltak egymástól. Túl nagy mozdulatokat kellett volna tennie a lövések között. És a legtávolabbi célpontoknak jutott volna idejük reagálni. Nem sok idejük. Annyi biztosan nem, hogy pontosan célozzanak. Épp ez volt a probléma. Ha fordított geometriában gondolkozunk, az sem segít. Mert Reacher megkerülhette volna az épületet, és dél felől céloz. Körülbelül húsz percébe telne, amíg megkerüli, és az ellenkező irányból néz az épületre. És aztán? A célpontok hozzá képest magasabban állnának. Mögöttük a bíróság. Szépen fejbe lőhetne mindegyiket. De a golyókra nem parancsolhat rá, hogy álljanak meg félúton a levegőben. Nem akadályozhatná meg, hogy az óriási energiával behatoló golyók ne hagyják el az átlőtt koponyákat, és útjuk végén egyenesen a bíróság második emeleti falába fúródnának. Reacher megrázta a fejét, és leengedte a fegyverét. McGrath látta, amint Borken a tisztás szélén beszélget valakivel. Azzal a fickóval, aki a bekerítési hadműveletet vezette. És aki elvette a fegyverét meg a lőszerét, aztán az arcába vágott. Mindketten az órájukra pillantottak, aztán fel, az égre. Bólintottak. Borken vállon veregette a pasast, aztán megfordult. Elindult az erdő felé, és a fák között eltűnt a város irányába. A másik fickó ezalatt McGrath felé indult. Arcán széles mosollyal. Fegyverét leakasztotta a válláról. – Kezdődhet a móka – szólt oda McGrathnek. Amikor közelebb ért, megfordította a kezében a puskát. A puskatussal hatalmasat vágott McGrath gyomrába. A férfi összeesett a földön. Az egyik őr erre a torkához szorította puskája csövét. Egy másik puskacső a hasának feszült, pontosan ott, ahol az ütést kapta. – Ne mozdulj, seggfej! – kiáltotta a csapat vezére. – Mindjárt visszajövök. – McGrath a torkának szegezett puska miatt nem bírta elfordítani a fejét, de a szemével követte a férfit. A sorban utolsó előtti barakk felé tartott. Nem a fegyverraktárhoz, amely elkülönülve állt a többitől. Valami más felszerelést raktároztak benne. A férfi nemsokára előjött, kezében egy fakalapáccsal, egy kötéllel meg négy fémes tárggyal. Tompazöld, katonai festékkel festve. Ahogy a férfi közelebb ért, McGrath felismerte, mit tart a kezében. Faszegecseket. Úgy tizennyolc ujjnyi hosszú szögeket, amelyeket sátrak felverésére használnak. A férfi ledobta a földre a rakományát. A faszegecsek csörögve értek földet a köves talajon. A parancsnok biccentett a McGrathre puskát szegező katonáknak, akik felegyenesedtek és elléptek mellőle. Helyüket a parancsnok foglalta el. A saját fegyverével szögezte a földhöz McGratht. A férfi munkához látott. Úgy tűnt, pontosan tudja, mit kell tennie. A kalapáccsal beütötte az első szöget a földbe, a talaj köves volt, így keményen kellett dolgoznia. Hatalmas erővel csapkodta a kalapácsot. Addig ütötte a szöget, amíg kétharmada a föld alá nem került. Ezután ellépett nyolc lábnyit, és nekilátott a második szegecsnek. McGrath a tekintetével követte. Miután a második szög is a helyére került, a férfi újabb nyolc lábbal odébb ment derékszögben, és beütötte a harmadik szöget is. A negyedik szög tökéletes négyzetet alkotott a másik hárommal, minden oldalon nyolc láb szélességgel. McGrath kezdett rájönni, mire szolgál majd a négyzet. – Ezt rendszerint az erdőben csináljuk – szólalt meg a férfi. – Általában függőlegesen, két fa segítségével. Kezével az ég felé mutatott. – De most azt akarjuk, hogy lássák – mondta. – Az erdőben pedig nem látnak mindent jól. Ebben az évszakban nagyon dúsak a lombok. Az őr, aki beütögette a földbe a sátorszögeket, lihegett az erőlködéstől. Megint helyet cserélt a parancsnokával. Közben McGrath gyomrába nyomta a fegyverét, és rátámaszkodva próbált lélegzethez jutni. McGrath felszisszent, és megvonaglott az ütéstől. A parancsnok leguggolt, és a kötelekkel kezdett bajlódni. Kicsomózta az egyiket, és átkötötte McGrath egyik bokáján. Jó szorosan meghúzta a csomót. Aztán a kötél segítségével a lábánál fogva elvonszolta McGratht a négyzet közepére. Ezután hozzákötözte a kötél másik végét a negyedik szöghöz. Meghúzta, és kipróbálta, hogy elég szoros-e. A második kötéldarabot McGrath másik bokája köré tekerte. Másik végét a harmadik szöghöz erősítette. McGrath lábát derékszögben szétfeszítették. A csuklója még mindig hátra volt bilincselve, és a sziklás földhöz préselődött. A parancsnok a csizmájával rugdosva oldalvást fordította McGrath felsőtestét. Lehajolt, és kinyitotta a bilincseket. Elkapta az egyik csuklóját, és körbetekerte. Szorosan meghúzta, és a második szegecshez kötötte. Addig húzta, amíg McGrath karja meg nem feszült, és a másik lábával egyenes vonalba nem került. Ezután a másik csuklóért nyúlt. A katonák ezalatt még jobban nekiszorították fegyvereiket. McGrath felbámult az égen húzódó csíkokra, és felszisszent fájdalmában, ahogy a karját kifeszítették, és tökéletes kereszt alakban kikötözték. A két katona levette róla a fegyverét, és hátralépett. Parancsnokukkal egy vonalban állva nézték a földön fekvő foglyot. McGrath felemelte a fejét, és vadul körbepillantott. Feszegetni kezdte a köteleket, de rájött, hogy csak még szorosabbra húzza a csomókat. A három férfi kicsit hátrább lépett, és felnézett az égre. McGrath rádöbbent, hogy zavartalan kilátást akarnak biztosítani a kameráknak. A kamerák valóban zavartalan képet kaptak a helyszínről. A pilóták hétmérföldes magasságban köröztek a tisztás felett, az egyik szélesebb, a másik szűkebb körben. A számítógépek könyörtelenül vették a földi képet a kamerákkal. A belső körben repülő gép a tisztásra fókuszált, ahol McGrath szétfeszített lábbal feküdt. A külső kamera pedig egy szélesebb látókört vett, a bíróságot és az északi, elhagyatott bányákat is megmutatva. Az élőképet adó videojelek többé-kevésbé függőlegesen érték el a mozgó parancsnoki harcállás mögötti műholdvevő tányért a tányér vette a jeleket, és továbbította őket a megfigyelő kocsin át vezető vastag kábelen. Aztán a dekódoló számítógépek kivetítették a képet a hatalmas színes monitorokra. Foszforeszkáló képernyőik megmutatták a szörnyű valóságot. Johnson tábornok, a segédje és Webster mozdulatlanul ültek a képernyők előtt. Mozdulatlanul és némán meredve rájuk. A videofelvevők búgva rögzítették a hat mérfölddel távolabb történő eseményeket Az egész kocsi zúgott a gépek zajától. Ugyanakkor olyan csöndes volt, mint egy sírkamra. – Nem lehetne kicsit közelebb menni? – kérdezte Webster. – McGrathhez? A tábornok segédtisztje forgatni kezdett egy fekete gombot. Aztán a képernyőre meredt Addig közelített, amíg a képernyőn fel nem bomlott a kép, és torzulni nem kezdett. Ekkor visszavett belőle valamennyit. – Ez a legközelebbi kép, amit venni tudunk – mondta. A kép elég közel volt ahhoz, hogy mindent lássanak. McGrath szétfeszített alakja szinte betöltötte a képernyőt. A parancsnok valamivel távolabb állt tőle, és a kötélre lépve körbejárta. Kezében kést tartott. Fekete nyelű, fényes pengéjű, úgy tízujjnyi hosszú kést. Úgy festett, mint egy hatalmas konyhakés. Amilyet a mesterszakácsok használnak egy-egy vastagabb húsdarab szétdarabolásához. Az a fajta kés, amely egy sűrű húsleves vagy egy Stroganoff bélszín főzésénél nélkülözhetetlen. Látták, ahogy a férfi lefekteti a kést McGrath mellkasára. Aztán két kezével kihajtotta a zakója hajtókáját. Meglazította McGrath nyakkendőjét, és szinte a füléig feltolta a nyakán. Aztán szétszakította az ingét. Az ing kettévált a kés alatt, de a kés a helyén maradt, csak most McGrath csupasz bőrén feküdt. A férfi ezután kihúzta az inget a nadrágjából, és oldalra tűrte mindkét oldalon. Óvatosan, mintha sebész volna, aki súlyos sérültet lát el. Látták, ahogy a férfi megint a kezébe veszi a kést McGrath jobbján guggolt, enyhén fölé hajolt, kezében tartva a kést. Egyenesen McGrath hasának szegezte a penge hegyét. A képernyőn rózsaszínesen vibráló bőr színe visszaverődött a kocsiban ülők arcán. Látták, ahogy a férfi kissé megemeli a kést. Látták, ahogy a mutatóujja végigcsúszik a penge tetején, és megigazítja a fogást. Aztán látták, ahogy a kés lesújt. A nap fénye megcsillant a penge acélján. Ekkor valami megzavarta a látványt. A képernyőt valami rózsaszínes folt töltötte be. Miután kitisztult, a kés még mindig a férfi kezében volt. Csak a férfinak már nem volt feje. A feje helyén egy darabokra zúzott, rózsaszínű seb volt, és a férfi lassan oldalra dőlt.

42. fejezet

Reacher a bal oldali őrrel is könnyűszerrel végzett. Lövése közvetlenül a füle fölött találta el, és az őr súlyos puffanással zuhant a szétfeszített lábú FBI-ügynökre. A jobbján álló őr viszont hamar észbe kapott. Megfordult, és a feszes köteleken átugrálva, az erdő felé rohant. Reacher várt egy pillanatig, aztán gyorsan kilőtte. A fickó nagy robajjal nyúlt el a sziklás talajon. Még egyszer megvonaglott, aztán meghalt. Reacher ezután várt. A három lövés utolsó visszhangja még visszaverődött a legtávolabbi hegyeken, majd elnémult. Reacher figyelte a bástya körüli fákat. Nézte, nem észlel-e valami mozgást. A nap vakítóan erős volt. Túl erős ahhoz, hogy jól lásson. A tisztás vakító fényessége és az erdő sötétje között óriási kontraszt volt. Ezért kellett várnia. Kis idő múlva eszelős tempóban előrohant a rádiós barakk mögül. Egyenesen átrohant a tisztáson, egészen a középen fekvő mészárlás helyéig. A holttesteket eldobálta az útból. Az egyik őr közvetlenül az FBI-ügynökön feküdt. A parancsnok a lábán terült el. Reacher szétlökdöste a holttesteket, és megkereste a kést. Átvágta vele a négy feszes kötelet. Talpra rántotta az FBI-ügynököt, és elküldte abba az irányba, ahonnan ő jött elő. Aztán megragadta a két legközelebbi fegyvert, és utána rohant. Félúton utolérte. Az ügynök csak lassú tempóban kocogott, Reacher a hóna alatt felemelte, és a biztonságba vonszolta. Ezután jó mélyen bevonszolta az erdőbe, a barakkok mögé, és lihegve fölé hajolt. A két újonnan szerzett fegyverből kivette a tárakat, az egyiket a zsebébe rakta, a másikat pedig a saját fegyverébe. Mindkét tár a hosszabb, harminctöltényes változat volt. Reachernek pedig már csak hat tölténye maradt. Most viszont hatvan. Ami tízszeres növekedés. Ráadásul most már segítsége is volt. – Ki maga? Brogan Vagy McGrath? – kérdezte. Az ügynök kimérten és közömbösen válaszolt. Arcán félelem és zavar tükröződött. – McGrath – mondta. – FBI. Reacher bólintott. Az ügynök kicsit fel van dúlva, de fő, hogy a szövetségese. Kivette a zsebéből Fowler Glockját, és átnyújtotta neki. McGrath halkan zihált, és vadul az erdő felé pillantgatott. Volt valami agresszív a tartásában. Kezét ökölbe szorította. – Mi a baj? – kérdezte Reacher aggódva. McGrath előrenyúlt, elvette a Glockot, aztán hátralépett. Felemelte a fegyvert, és két kézzel Reacherre szegezte. Pontosan a fejére. Két csuklóján még ott himbálóztak a kötelek. Reacher értetlenül meredt a férfira. – Mi az ördögöt művel? – kérdezte. – Maga is velük van – felelte McGrath. – Dobja el a fegyverét! – Micsoda? – kérdezte Reacher. – Azt mondtam, dobja el! – ismételte meg McGrath, Reacher hitetlenkedve nézett rá. Kezével a bástyában fekvő holttestek irányába mutatott. – Akkor az ott mi akar lenni? – kérdezte. – Azt mivel magyarázza? A Glock rezzenéstelen maradt. Mozdulatlanul szegeződött Reacher fejének, tökéletes szögben. McGrath úgy festett, mintha egy kézikönyvből vették volna elő, eltekintve a csuklóján és a bokáján csüngő kötelektől. – Az talán nem jelent semmit? – kérdezte Reacher újra. – Nem feltétlenül – felelte McGrath. – Maga ölte meg Peter Bellt. Ezt tudjuk. Csak mert nem engedi, hogy az emberei megerőszakolják és megkínozzák a túszokat, nem jelenti feltétlenül azt, hogy egy angyal. Reacher egy hosszú pillanatig döbbenten meredt rá. Közben sebesen járt az agya. Aztán bólintott, és pontosan kettőjük közé dobta a fegyverét. Ha a lába elé dobja, akkor McGrath azt mondja neki, hogy rúgja tovább. Ha pedig McGrath lába elé, akkor nem sikerül a terve. Ez az ember tapasztalt ügynök. Abból ítélve, ahogy a fegyvert tartotta, Reacher számított némi tapasztalatra. McGrath vetett egy pillantást a földre. Tétovázott, világos volt, hogy nem akarja közelebb engedni Reachert. Nem akarta, hogy közelebb lépjen, és felé lökje a fegyvert. Így inkább a saját lábával próbálta maga felé húzni. De Reachernél körülbelül fél fejjel alacsonyabb volt Ahogy a Glockot hat láb távolságból Reacher fejének célozta, enyhén felfelé tartotta. Ám (ahogy az egyik lábát előrecsúsztatta, közelebb került hozzá, így a fegyvert valamivel magasabbra kellett tartania, és ezzel egy időben a karját is feljebb emelte. De mire a lába elérte a földön fekvő fegyvert, a karja az arca elé került, és eltakarta a szemét Reacher megvárta, amíg lepillant a földre. McGrath lepillantott. Reacher térdre rogyott, és előrehanyatlott. Felkapta a kezét, és elütötte a Glockot másik irányba. A másik karjával átfogta McGrath térdét, és a földre rántotta. Csuklóját szorosan átfogta, és addig szorította, amíg a Glockot ki nem ejtette a kezéből. A csövénél fogva felvette, és megfordította. – Nézzen ide – szólalt meg. Feltűrte a karján az inget, és megmutatta a bal csuklóján lévő mély sebet. – Nem tartozom közéjük – mondta. – Egész idő alatt bilincsben voltam. Ezután visszanyújtotta a Glockot McGrathnek. McGrath először a fegyverre bámult, majd újra vissza a tisztásra. Fejét jobbra-balra forgatva, végigmérte a holttesteket. Aztán még mindig zavart kifejezéssel, visszanézett Reacherre. – Mi végig azt hittük, maga is közéjük tartozik. Reacher bólintott– Azt látom – mondta. – De miért? – A tisztítóban készült videofelvételek alapján – magyarázta McGrath. – Teljesen úgy festett, mintha maga rabolta volna el Hollyt. Reacher a fejét rázta. – Pedig csak egy ártatlan járókelő voltam – mondta. McGrath továbbra is szúrós szemmel méregette. Közben erősen gondolkodott. Reacher látta, hogy végül döntésre jut McGrath bólintott, és elfogadta a feléje nyújtott fegyvert, majd pontosan kettőjük közé lefektette a földre, mintha szimbolikus értelmet tulajdonítana ennek. Babrálni kezdett az inggombjaival. Levágta a csuklóján és a bokáján csüngő kötéldarabokat. – Nem kezdhetnénk elölről? – kérdezte zavartan. Reacher bólintott, és kezet nyújtott neki. – Dehogynem – mondta. – Az én nevem Reacher, maga pedig McGrath. Holly főnöke. Örülök, hogy találkoztunk. McGrath szomorúan elmosolyodott, és hitetlenkedve csóválta a fejét. Aztán egy kezével megpróbálta kibogozni a csuklóján a kötelet. – Ismer egy Garber nevű embert? – kérdezte. Reacher bólintott. – Együtt dolgoztunk – mondta. – Garber állította, hogy maga tiszta – magyarázta McGrath. – Mi pedig nem hittünk néki. – Ez természetes – bólintott Reacher. – Garber mindig az igazat mondja, így aztán soha senki nem hisz neki. – Szeretnék bocsánatot kérni – folytatta McGrath. – Nagyon sajnálom. De kérem, próbáljon megérteni. Az utóbbi öt napban maga volt az első számú ellenség. Reacher legyintett a kezével, aztán felállt, és felsegítette McGratht is. Újból lehajolt, és felemelte a Glockot. – Az orrával semmi baj? – kérdezte. McGrath a zsebébe csúsztatta a fegyvert, finoman megérintette az orrát, majd elfintorodott. – Az a szemétláda megütött – mondta. – Azt hiszem, eltört az orrom. Úgy rontott rám, mintha csak erre várt volna. Az erdőben hirtelen hangot hallottak. Reacher karon ragadta McGratht, és beljebb húzta a fák közé. Átvágtak egy bozótoson, aztán kelet felé fordultak. Egy pillanatig mozdulatlanul álltak, és hallgattak. McGrath leoldotta a bokájáról a köteleket, majd azt kérdezte: – És Holly jól van? Reacher bólintott De kissé fanyar képpel. – Egyelőre igen – mondta. – De nagyon nehéz lesz kihozni onnan. – A dinamitról én is tudok – felelte McGrath. – Az volt az utolsó információ, amit Jackson továbbított Hétfő este. – Pontosan ez a probléma – magyarázta Reacher. – Egyetlen eltévedt golyó elég, hogy felrobbantsa. És idefönn rengeteg tehetségtelen céllövő kószál. Bármit teszünk is, nagyon óvatosnak kell lennünk. Útban van valami erősítés? Túszcsoport, vagy ilyesmi? McGrath megrázta a fejét. – Még nincs – felelte. – Politika. – Talán jobb is – mondta Reacher. – Ha vesztésre állnának, ezek itt tömeges öngyilkosságot fognak elkövetni. Szabadon élni, vagy meghalni, ez a jelszavuk. – Felőlem tehetnek, amit akarnak – felelte McGrath. – Nem érdekelnek. Engem csak Holly érdekel. Elhallgattak, és lopózni kezdtek a fák között. Amikor mélyen az erdőben jártak, megálltak, körülbelül egy vonalban a kantin épületével. Most Reacher akart valamit kérdezni. De mozdulatlanná merevedve megállt, és ujját a szájához emelte. Valami zajt hallottak bal kéz felől. Egy járőrcsapat fésülte át az erdő szélét. McGrath megmozdult, Reacher azonban karon ragadta, és megállította. Jobb, ha meg se mozdulnak, mint hogy ők is zajt csapjanak. A járőrcsapat közelebb ért hozzájuk. Reacher felemelte a fegyverét, és gyorstüzelésre állította. Tenyerével elnyomta a kattanás hangját. McGrath visszafojtott lélegzettel állt. A csapat most már látható volt a fák között. Hat fegyveres katona. Menet közben ritmikusan forgatták a fejüket jobbra és balra, a napos tisztás és a sötétzöld lombok irányába. Reacher halkan kifújta a levegőt. Ezek csak rosszul képzett amatőrök. Mert minden második fejmozdulatnál a nap fénye elvakította a szemüket, és semmit sem láttak az erdőből. Mintha vakok lennének. Megállás nélkül haladtak el mellettük. Reacher figyelte, ahogy távolodnak, majd újra McGrathhez fordult. – Brogan és Milosevic hol vannak? – kérdezte suttogva. McGrath zordan bólintott. – Tudom, hogy az egyikük beépült közéjük – mondta. – Nem sokkal azelőtt jöttém rá, mielőtt elkaptak volna. – És hol vannak most? – tudakolta Reacher. – Valahol errefelé – felelte McGrath. – Együtt jöttünk át a szakadékon, egy mérföldes távolságra egymástól. – És melyikük az? – kérdezte Reacher. McGrath vállat vont. – Nem tudom – vallotta be. – Egyszerűen nem tudok rájönni. Pedig már többször is végiggondoltam. Mindketten jó munkát végeztek. Milosevic találta meg a tisztítót, ő hozta be a videokazettát. És Brogan volt az, aki eljutott Montanáig. Ő nyomozta, le a furgont. És tartotta a kapcsolatot Quanticóval. Ha engem kérdez, egyikük sem áruló. – Engem mikor azonosítottak? – kérdezte Reacher. – Csütörtök reggel – felelte McGrath. – Addigra a teljes anyagát megkaptuk. Reacher bólintott. – Azonnal telefonált valaki – mondta. – Mert ezek csütörtök reggel hirtelen mindent tudtak rólam. McGrath újra vállat vont. – Mind a ketten velem voltak akkor – mondta. – Mindannyian a Peterson bázison voltunk. – És megkapták Holly faxát? – érdeklődött Reacher. – Miféle faxot? – kérdezett vissza McGrath. – Mikor küldte? – Ma reggel – felelte Reacher. – Korán, talán úgy öt előtt tíz perccel. Küldött egy figyelmeztetést– Addigra már ráálltunk a vonalukra – mondta McGrath. – De öt előtt tíz perccel én pont ágyban voltam. – És ki őrködött? – tudakolta Reacher. McGrath bólintott. – Milosevic és Brogan – mondta keserűen. – Mind a ketten. Ma reggel öt előtt tíz perccel vették át az őrséget. Bármelyikük is az áruló, meglátta a faxot, és eltüntette. De hogy melyikük, azt nem tudom. Reacher maga is bólintott. – Valahogy csak rájövünk – mondta. – Vagy pedig majd úgyis kiderül. Az egyikük szabadon sétál majd itt, a másikuk pedig megbilincselve. Biztosan látjuk majd a különbséget. McGrath fanyarul bólintott. – Már alig várom – jegyezte meg. Reacher hirtelen karon ragadta, és tízyardnyit beljebb húzta az erdőben. Hallotta, ahogy visszajön a járőrcsapat. Borken a bíróság épületében volt, amikor meghallotta a három lövést. A bírói székben ült, és tisztán hallotta a lövéseket. A hegyeken visszaverődő visszhang miatt úgy tűnt, mintha több lövés is eldörrent volna. Borken elküldött egy embert a bástyához. Egy mérföld oda, és egy. mérföld vissza, a kanyargós úton. Elpocsékolt húsz percet, amíg a futár kifulladva vissza nem tért Három holttest és négy elvágott kötél. – Ez Reacher volt – jelentette ki Borken. – Már a legelején végeznem kellett volna vele. Milosevic egyetértően bólintott. – Azt akarom, hogy tartsátok távol tőlem – mondta. – Olvastam a barátotok, Peter Bell boncolási jegyzőkönyvét Csak a pénzemet akarom, és. szabad kijutást innen, oké? Borken bólintott. Aztán nevetni kezdett. Éles, ideges nevetésében benne volt az izgalom és a feszültség is egyben. Felállt, és kilépett az asztala mögül. Arcán széles vigyorral vállon veregette Milosevicet. Holly Johnson sokaknál többet tudott a dinamitról. A pontos kémiai összetételére nem emlékezett. Csak annyit tudott, hogy van benne ammónium-nitrát és nitrocellulóz is. Eszébe jutott a nitroglicerin. Vajon az is bele van keverve? Vagy az egy másik robbanóanyag? Bárhogy legyen is, a dinamitot valamiféle ragacsos folyadéknak képzelte, amivel átitatnak egy porózus anyagot, aztán rudakat formálnak belőle. Nehéz és sűrű fajsúlyú rudakat. Ha a falait ilyen nehéz rudakkal tömték be, rengeteg zajt elnyelnek. Olyasmi ez, mint egy városi lakás hangszigetelt fala. Ebben az esetben viszont a lövések, amiket hallott, meglehetősen közel dörrenhettek el. Holly is hallotta a három lövést. Csak azt nem tudta, hogy ki lő és miért. A lövéseket nem kézifegyverből adták le. Qanticóból még jól emlékezett a kézifegyverek tompa dörrenésére. Ezeket a lövéseket hosszú puskából adták le. Nem egy hatalmas Barratt súlyos puffanásai voltak. Inkább egy könnyebb fegyveré. Valaki háromszor elsütött egy közepes kaliberű puskát. Vagy hárman lőttek egyszerre, kis szünetekkel. Bármi volt is a helyzet, valami történt. És Hollynak készenlétben kellett állnia.

Garber szintén hallotta a három lövést. Úgy ezer-ezerkétszáz yardnyira tőle, északnyugatra. Aztán vagy egy tucat visszhang a távoli hegyekből visszaverődve. Garbernek semmi kétsége nem volt afelől, milyen fegyvert sütöttek el. Egy M-16-ost, amely az első két lövést közvetlenül egymás után adta le. Tapasztalt lövő. Úgy tüzelt, hogy a második lövést már akkor leadta, mielőtt az első célba ért volna. Aztán egy harmadik célpontra is lőtt, vagy talán a másodikat biztosította be. A lövések ritmusa összetéveszthetetlen volt. Mintha csak egy ember szignója lenne. Egy száz órányi lövészeti kiképzéssel rendelkező ember hallható szignója. Garber elégedetten bólintott, majd elindult tovább a fák között.

Szerintem Brogan lesz az – suttogta Reacher. McGrath meglepettnek tűnt. – De miért pont Brogan? – kérdezte. Két egymás mellett álló fa mögött ültek, harminc yardnyira meglapulva az erdő mélyén. A felderítő egység visszamenetelt, és ezúttal sem vették észre őket. McGrath elmesélte Reachernek az egész nyomozást. Végigment a nyomozás fontosabb részein, mintha egy kollégájának mesélné el, a bennfentes szemszögéből. Reacher feltett néhány lényegre törő kérdést, McGrath pedig röviden válaszolt. Az idő és a távolság – mondta Reacher. – Ez a két legfontosabb dolog. Képzelje csak magát a helyükbe. Felpakoltak minket egy teherautóra, és egyenesen elrobogtak Montanáig. Mennyi is az? Lehet vagy ezerhétszáz mérföld? Vagy inkább ezernyolcszáz? – Valahogy úgy – mondta McGrath. – És Brogan nem buta ember – folytatta Reacher. – Ezzel ő is tisztában van. Tudja magáról, hogy okos. Így nem futtathatja zsákutcába az egész nyomozást Csak annyit tehet, hogy elég távol tartja magukat a helyszíntől, nehogy problémát okozzanak. És pontosan ezt tette. Sikerült irányítania az információáramlást. Mert kétoldali kommunikáció folyt, nem igaz? Hétfőn már tudta, hogy béreltek egy teherautót. De egészen szerdáig a lopott teherautókra irányította a figyelmet, ugye? Rengeteg időt elfecsérelt Arizonában. Aztán végre megtörténik a nagy előrelépés, megtalálják az autókölcsönzőt, meg rájönnek a kerékre rakódott sárnyomokra, és úgy tünteti fel magát, mint egy hőst, közben a valóságban igyekszik minél távolabb tartani mindenkit az ügytől. Elég időt kellett hagyniuk ezeknek, hogy ideérjenek velünk. – De mégis csak elvezetett minket idáig, nem? – kérdezte McGrath. – Igaz, jóval mögöttük, de azért elvezetett idáig. – Mert ez már nem jelent neki veszteséget – magyarázta Reacher. – Borken alig várta, hogy közölje magukkal, hol a lány, amint megérkezett ide. Az úti célt soha nem akarták titokban tartani. Pont ez a lényeg. Holly jelentett garanciát arra, hogy nem fognak támadni. Elvégre addig semmi értelme, amíg el nem mondja, hol tartják a lánytMcGrath dörmögött valamit. Erősen gondolkodott. De még mindig nem volt meggyőzve. – Lefizették – folytatta Reacher. – Jobb, ha elhiszi. Rengeteg pénzük van. Húszmillió dollár értékben loptak el kötvényekét. – Az a páncélautó-kirablás? – kérdezte McGrath. – Valahol Észak-Kaliforniában? Tehát ők csinálták? – Mindenkinek fennhangon dicsekszenek vele – felelte Reacher. McGrath végiggondolta a dolgot. Aztán hirtelen elsápadt. Reacher látta, és bólintott. – Hadd találgassak – szólalt meg Reacher. – Brogan sohasem panaszkodott a pénz miatt, igaz? Soha nem lázadozott a kevés fizetés miatt. – A francba! – csattant fel McGrath. – Havi két gyerektartási csekk, barátnő, selyem zakók, és még csak eszembe sem jutott gyanakodni. Sőt még hálás voltam neki, amiért nem jajgat. – Épp most veszi fel a következő fizetését – közölte Reacher. – Milosevic pedig valahol bezárva fekszik. McGrath lassan bólintott. – És Brogan régen Kaliforniában dolgozott – tűnődött tovább. – Mielőtt beállt volna hozzám. A fenébe, hogy én erre eddig nem gondoltam! Lefogadom, hogy annak idején ő nyomozott Borken ügyében. Nekem csak annyit mondott, hogy nem sikerült ráhúzni a rablást. Meg hogy az anyagban nem világos, miért. Hát azért, mert Borken egy vödör pénzt adott neki, hogy tisztára mossa. És. az a szemétláda elfogadta a pénzét. Reacher bólintott. Nem szólt semmit. – A francba! – dühöngött McGrath. – A francba! Ez csakis az én hibám. Reacher továbbra sem szólt semmit. Helyesebbnek gondolta hallgatni. Megértette, mit érezhet most McGrath. Megértette a helyzetét. Ő is volt már hasonló helyzetben. Szinte érezte, ahogy a hátába döfik a nagykést. Brogannel majd később foglalkozunk – szólalt meg végül McGrath. – Miután kiszabadítottuk Hollyt. Nem említett engem Holly? Nem mondta, hogy biztosan eljövök érte? Nem mondta? Reacher bólintott. – Csak annyit mondott, hogy bízik a kollégáiban.

43. fejezet

Garber tábornok húsz év alatt életében először megölt egy embert. Eredetileg nem tervezte, hogy megöli. Úgy tervezte, a földre teríti a férfit, és elveszi a fegyverét. Ez minden. A katona egyike volt a szűkebb területet szemmel tartó őrszemeknek. Véletlenszerű távolságra álltak egymástól az őrszemek, a bíróság épületétől száz yardnyira délre, egy vonalban. Garber az erdőben osonva kifigyelte őket. Az őrök elszórtan álltak úgy negyven-ötven yardnyira egymástól, ketten az útbekötésnél, a többiek pedig a fák között. Garber kiszemelt egyet, aki a legközelebb állt hozzá a fehér épülethez képest. A férfit el kellett távolítania az útból. Mert Garbernek a lehető legrövidebb úton kellett az épületig jutnia. És szüksége volt egy fegyverre is. Ezért esett a választása a legközelebb álló katonára: Az erdő nyirkos talajáról felvett egy ökölnyi sziklakövet. Közben óvatosan a háta mögé került a katonának. A katonák képzetlensége nagyban megkönnyítette a munkáját. Egy őrszemnek mindig mozognia kell. A védelmezendő vonal mentén jobbra és balra kell sétálgatnia. Így a terület egészét képes, fedezni, s azt is észreveszi, ha a sorban mellette álló társát bekerítették, vagy a földre terítették. De ezek mozdulatlanul álltak. Figyeltek és hallgatóztak. Ami igazán rossz taktika. A kiszemelt áldozat ellenző nélküli sapkát viselt. A sapka terepszínű volt, de nem a megfelelő terephez alkalmazkodott. Fekete-szürke mintával nyomott anyagból készült. Városi terephez tervezték. De egy napfénytől tarkított erdőben semmi hasznát nem veszik. Garber odaosont a férfi háta mögé, s eldobta a követ. Pontosan a katona tarkóját találta el vele. De kissé túl erősre sikeredett a dobás. A gond az, hogy az emberek különböznek. Nincs szabály arra, mekkora erő szükséges az elkábításához. Nem olyan ez, mint a biliárd. Abban, ha az ember a sarokba akarja gurítani a golyót, akkor pontosan tudja, mekkora erővel kell löknie. Az emberi koponya azonban más. Van, akié kemény. Ezé az emberé nem volt az. Úgy tört be, mint egy tojáshéj, a gerincagy egészen fent sérült meg, és a férfi már halott Volt, amikor földet ért. – A francba! – szitkozódott halkan Garber. Nem a helyzet etikája miatt aggódott. Amiatt egy csöppet sem. Negyven év alatt elég bűnözővel akadt már dolga ahhoz, hogy definiálja a dolgok erkölcsét. Inkább az egerészölyvek miatt aggódott. Mert az eszméletlen emberek nem vonzzák őket. Ám a halottak igen. És egy halott felett köröző madarak felkeltik mások figyelmét. A többi őrszemnek megüzenik, hogy az egyik társuk halott. Garbernek ezért kissé meg kellett változtatnia a tervét. Elvette a halott M-16-osát, és távolabb ment, mint eredetileg tervezte. Körülbelül húsz yardnyira húzódott be attól a sávtól, ahol a fák ritkulni kezdtek. Jobbra és balra járt, amíg meg nem pillantott egy magasabb sziklát, úgy tíz yardnyira az erdő szélétől. Ott akart elrejtőzni, mielőtt óvatosan továbbmegy. Elbújt egy fa mögé, és leguggolt. Ellenőrizte a puskája állapotát. Aztán újra összerakta és várt.

Harland Webster négyszer is visszatekerte a videokazettát, és végignézte a történteket. Először rózsaszínes köd, aztán egy leterített őr, a második menekülni kezd, aztán hirtelen az egész tisztás láthatóvá válik, és a második őr hangtalanul elterül. Aztán hosszú szünet. Majd Reacher őrült sprintje. Aztán Reacher félredobálja a holttesteket, elvágja a köteleket, és biztonságba viszi McGratht. – Rosszul ítéltük meg ezt a pasast – szólalt meg Webster. Johnson tábornok bólintott. – Bárcsak itt volna most Garber – mondta. – Tartozom neki egy bocsánatkéréssel. – A gépek kezdenek kifogyni az üzemanyagból – törte meg a csöndet a segédtiszt. Johnson újra bólintott. – Hívja vissza őket – mondta. – Nincs már szükségünk két gépre odafenn. Most már válthatják egymást. A segédtiszt telefonált Petersonba, és fél perc múlva a hat monitor közül három elsötétült, miután a külső körben repülő gép kiállt, és visszaindult dél felé. A belső körben szálló gép növelte a kamera fókuszát, és az egész területet behozta a képernyőre. Az előbbi közeli kép a tisztásról összezsugorodott, és beúszott a képbe a hatalmas, fehér bíróság, a képernyő jobb alsó sarkában. A három vibráló képernyő ugyanazt a képet mutatta. A három férfi előredőlt a székében, és a monitorokra meredt. Webster zsebében recsegni kezdett a rádió. – Webster? – szólalt meg Borken hangja. – Ott van? – Itt vagyok – felelte Webster. – Mi az ördög van azzal a géppel? – kérdezte Borken. – Csak nem vesztették el az érdeklődésüket? Webster egy pillanatig eltűnődött, vajon honnan tud Borken a gépről. Aztán eszébe jutott az égen látható fehér csík. Két, égre festett diagram. – Ki volt az? – kérdezte Webster. – Brogan vagy Milosevic? – Mi a helyzet azzal a géppel? – ismételte meg a kérdést Borken. – Kifogyott az üzemanyag – felelte Webster. – Nemsokára visszamegy. Rövid szünet volt Aztán Borken újra megszólalt. – Értem – mondta. – Melyikük volt az? – kérdezte újra Webster. – Brogan vagy Milosevic? A rádió azonban elnémult Webster kikapcsolta, s észrevette, hogy Johnson őt nézi. Arcára ez volt írva: a katonai rendőrség emberéről kiderült, hogy tiszta, az FBI-ügynökről meg az, hogy rossz oldalon áll. Webster vállat vont. Igyekezett szomorú képet vágni. Mintha csak azt mondaná: mindenki követ el hibákat Johnson arcán azonban ez állt magának tudnia kellett volna. – Ez a Brogan vagy Milosevic még okozhat problémákat – szólalt meg a segédtiszt. – Mert bármelyikük is a jó fiú, még mindig azt hiszi, hogy Reacher ellenség. És bármelyikük is a rossz fiú, tudja, hogy Reacher ellenség. Webster a semmibe meredt Aztán visszafordult a monitorok felé.

Borken visszarakta fekete egyenruhájának zsebébe a rádiót Ujjaival dobolni kezdett a bírói pulpituson. Tekintetét végigjáratta az őt néző embereken. – Egy kamera is elég nekünk – szólalt meg. – Hát persze – erősítette meg Milosevic. – Egy is éppolyan jó, mint kettő. – De mindenekelőtt ki kell iktatnunk Reachert – folytatta Borken. – Mert ő csak bajt okoz. Milosevic idegesen körbepillantott. – Ne nézzenek rám – mondta. – Én itt maradok. Én csak a pénzemet akarom. Borken rápillantott. Arca tűnődő volt. – Tudja, hogy szoktak tigrist fogni? – kérdezte. – Vagy leopárdot, még hasonlót? Kinn, a dzsungelben? – Miről beszél? – kérdezte Milosevic. – Kiraknak egy kecskét csaléteknek – folytatta Borken. – Aztán várnak. – Micsoda? – kérdezte újra Milosevic. – Reacher megmentette McGratht, igaz? – kérdezte Borken. – Akkor talán a maga társát, Brogant is hajlandó lesz megmenteni.

Garber tábornok mozgást hallott, és megkockáztatta, hogy néhány yardnyival előrébb oson. Egészen odáig elment, ahol ritkulni kezdett az erdő, aztán leguggolt. Kicsit arrébb csúszott, balra, hogy jobban lásson. Most közvetlenül előtte emelkedett a bíróság. A déli fallal pontosan szemben állt, de a bejárati részt kissé szűkebb szögből látta. Jól látta a bejáratot. És az ajtóig felvezető lépcsőket Látta, hogy egy kisebb csoport jön ki rajta. Összesen hat ember. Elől jött két készenlétben álló katona, fegyverükkel a terepet pásztázva. A többiek egy szétfeszített lábú férfit cipeltek, akinek arca a föld felé nézett. A férfit a csuklójánál és a bokájánál ragadták meg. Rúgkapált, vonaglott és kiáltozott. A férfi Brogan voltGarberben megfagyott a vér. Tudta, hogy mi történt Jacksonnal. McGrath elmondta neki. Felemelte a fegyverét. Célba vette a legközelebbi fegyveres kísérőt. Lassan követte, ahogy jobbra-balra lépegetett. Közben a látószögében lévő öt másikat is szemügyre vette. Aztán eszébe jutott a mögötte fekvő őrszem. Elfintorodott, és leengedte a fegyverét. Úgyis erőfölényben vannak. Ráadásul volt egy alapszabálya: mindig a munkára koncentrálj. Negyven évig ezt papolta a tanítványainak. És a munka most abból állt, hogy Holly Johnsont élve kihozzák. Visszahúzódott a fák közé. A Chinook legénysége kikászálódott a lezuhant gépből, és botladozva elindultak az erdőben. Azt gondolták, déli irányba mennek, de elvesztették irányérzéküket, így pont az ellenkező irányba indultak el. Átjutottak az őrszemek vonalán anélkül, hogy bármit is tudtak volna róluk, és belebotlottak egy háromcsillagos rendjelű tábornokba, aki egy fa tövében üldögélt. A tábornok a földre, rántotta, és csöndre intette őket. Azt hitték, álmodnak, és remélték, hogy hamarosan felébrednek. Egyetlen szót sem szóltak, csak hallgatták a romos épülettömb mögött a távolba vesző kiáltozást.

Reacher és McGrath percekkel később ugyanazt hallották. Először csak halkan, mélyen az erdőben, bal kéz felőli irányból. Aztán a kiáltozás egyre erősebb lett Elosontak egy olyan helyre, ahonnan két barakk között átláthatták az egész Bástya területét, és az út kezdetét. Tíz lábnyira álltak az erdőben, elég távol ahhoz, hogy elrejtőzzenek és nyugodtan figyelhessék az eseményeketHirtelen megpillantották a napfényes tisztásra kilépő fegyveres kísérőket. Aztán újabb négy katonát, akik egyszerre lépve, oldalukon himbálózó fegyverrel, kissé kihajolva egyensúlyoztak valami nehéz rakományt. A rakomány rúgkapált, vonaglott és kiáltozott. Jézusom! – suttogta McGrath. – Ez Brogan. Reacher hosszú ideig a látványra meredt. Aztán bólintott. – Tévedtem – mondta. – Milosevic a rossz fiú. McGrath kibiztosította a Glockját. – Várjon – szólt rá Reacher. Jobbra ellépett, és intett McGrathnek, hogy kövesse. Mélyen a fák között maradva párhuzamosan haladtak a hat férfi és Brogan mellett, akik átvágtak a tisztáson. A kis csoport lassú léptekkel haladt, Brogan kiáltozása pedig egyre erősebb lett Megkerülték a holttesteket, a sátorszögeket és az elvágott köteleket, és továbbmentek. – A büntetőbarakkba mennek – suttogta Reacher. Amikor elérték a másik tisztásra átvezető, fákkal eltakart ösvényt, elveszítették őket szem elől. De a kiáltozást továbbra is hallották. Úgy tűnt, mintha Brogan pontosan tudná, mi vár rá. McGrathnek eszébe jutott, ahogy Borken a rádión keresztül beszámolót tart. Reachernek pedig eszébe jutott, ahogy eltemette Jackson megcsonkított holttestét. Megkockáztatták, hogy kicsit közelebb menjenek a másik tisztáshoz. Ott újra megpillantották a hat embert, amint az ablaktalan barakkhoz mennek, aztán az ajtóban megállnak. A kísérők megfordultak, és fegyvereikkel fedezték a területet. A Brogan jobb csuklóját szorongató férfi szabad kezével előhalászta a zsebéből a kulcsot. Brogan segítségért kiáltott. És kegyelemért könyörgött. A férfi kinyitotta az ajtót. Szélesre kitárta. Aztán meglepetten megtorpant a küszöbön, és felkiáltott. Az ajtón Joseph Ray sétált ki. Még mindig meztelen volt, ruháit a kezében fogta összegöngyölve. Botladozva elindult a göröngyös talajon. A hat férfi csak nézte, ahogy elmegy. – Ki az ördög volt ez? – suttogta McGrath. – Valami seggfej – súgta vissza Reacher. Brogant leejtették a földre. Aztán a gallérjánál fogva talpra állították. Vadul forgatta a szemeit, és kiáltozott. Reacher látta a férfi holtsápadt, rémült arcát, nyitott száját. A hat férfi betuszkolta az épületbe. Aztán beléptek utána, és becsapták maguk mögött az ajtót. McGrath és Reacher közelebb lopóztak. Hallották, ahogy odabent folytatódik a kiáltozás, és a falnak csapódik egy test. A hangok még néhány percig folytatódtak. Aztán csönd lett. Kinyílt az ajtó. A hat férfi sorban kilépett, mosolyogtak és a kezüket porolgatták. Az utolsó még visszament egy rúgásra. Reacher hallotta a rúgást és Brogan üvöltését. Aztán az utolsó katona bezárta az ajtót, és a többiek után sietett. Eltűntek a sziklák mögött. A tisztás elnémult.

Holly odasántikált az ajtóhoz. Fülét rátapasztotta, és hallgatózott. Minden csöndes volt. Egyetlen hangot sem hallott. Visszasántikált a matracához, és kezébe vette a tartalék terepszínű nadrágot. A fogaival kibontotta belőle a varrást. Addig tépte az anyagot, amíg az egyik lábrész első részét le nem választotta. Az eredmény egy körülbelül harminc ujjnyi hosszú és hat ujjnyi széles rongydarab lett. Bevitte a fürdőszobába, és teleengedte a mosdót forró vízzel. Beleáztatta a rongydarabot. Aztán levette a saját nadrágját. Kicsavarta a beáztatott rongyot, és amilyen szorosan csak bírta, a térde köré tekerte. Megkötözte, aztán visszavette a nadrágját. Arra gondolt, hogy a forró, nedves anyag száradás közben talán összemegy. Így még szorosabban fog majd. Ez volt a legtöbb, amit megtehetett. Az egyetlen mód a fájdalom csillapítására, hogy mereven tartja a térdízületét. Ezután nekilátott annak, amit többször is elpróbált. Lehúzta a mankó végéről a gumit. A fémes végét belevágta a zuhanyfal csempéjébe. A csempe darabokra tört. Holly megfordította a mankót, és az íves végével kikotorta a törött csempedarabkákat. Kiválasztott két darabot. Mindkettő hegyes háromszög alakú volt. A mankó segítségével lekapargatta a csempén maradt cementet. A zománcozott réteget meghagyta rajta, mintha egy kés fényes pengéje volna. Újdonsült fegyvereit berakta egy-egy nadrágzsebébe. Aztán elhúzta a zuhanyfüggönyt, hogy leplezze a kárt. Visszahúzta a mankó végére a gumit. Visszabicegett a matrachoz, leült, és várt.

Az egy kamera hátránya az volt, hogy meglehetősen széles látószögben vette a történteket. Ez volt az egyetlen módja annak, hogy az egész területet belássák. Így a monitoron minden apróbb jelenet csak kicsiben látszott. A hat emberből álló csoport úgy festett a képernyőn, mintha egy hatalmas bogár mászna át rajta. – Ez Brogan volt? – kérdezte Webster hangosan. A segédtiszt visszatekerte a videót, és újra végignézte. – Arccal a föld felé viszik – mondta. – Nehéz megmondani. Megállította a képet, és egy digitális készülék segítségével felnagyította. Aztán a joystick segítségével beállította, hogy a szétfeszített lábú férfi pont a képernyő közepére kerüljön. Addig fókuszált, amíg a kép zavaros nem lett. – Nehéz megállapítani – ismételte meg. – Az biztos, hogy az egyikük. – Szerintem Brogan volt az – állapította meg Webster. Johnson alaposan szemügyre vette. Hüvelyk– és mutatóujja segítségével igyekezett megsaccolni a férfi magasságát. – Milyen magas Brogan? – kérdezte. Milyen magas Brogan? – kérdezte hirtelen Reacher. – Micsoda? – kérdezett vissza McGrath. Reacher mögötte állt a fák között, a büntetőbarakkot kémlelve. Az épület homlokzatát nézte. A homlokzat körülbelül tizenkét láb hosszú és nyolc láb magas falrész volt. Jobbról indulva volt rajta egy két láb széles panel, majd egy harminc ujjnyi széles ajtó, jobb . oldali zsanérral és baloldali kilinccsel. Aztán egy közel hat és fél láb széles szakasz, amely egészen az épület széléig tartott. – Milyen magas? – kérdezte újra Reacher. – Atyaisten, számít ez most valamit? – kérdezett vissza McGrath. – Azt hiszem, igen – felelte Reacher. McGrath hátrafordult, és rámeredt. – Úgy öt láb és tíz inch – mondta. – Nem túl magas. Az épület burkolata vízszintes, nyolcszor négyes deszkákból állt, amelyeket egy keretre szögeltek. Félmagasságban volt rajta egy repedés. A padlót kissé megemelt aljzatra fektették le odabent. Ezért a padló síkja körülbelül kétujjnyira a külső burkolat alja fölött kezdődött. Az ajtó aljától úgy másfél ujjnyival lejjebb. – És vékony testalkatú? – kérdezte Reacher. McGrath még mindig értetlenül meredt rá. – Én normálnak mondanám – felelte. Reacher bólintott. A belső falak bizonyára kétszer-négyes deszkákkal vannak borítva, és ehhez jön még a külső burkolat. Az összesen úgy öt és fél inch vastag, talán valamivel kevesebb, mivel a belső burkolat vékonyabb. Mondjuk, hogy a belső fal öt inchnyi vastag, a padló pedig öt inchnyire van a talajszint fölé emelve. – Jobbkezes vagy balkezes? – kérdezte Reacher. – Beszéljen már – suttogta McGrath bosszúsan. – Milyen kezes? – kérdezte Reacher. – Jobbkezes – felelte McGrath. – Majdnem biztos. A barakk sarkából az ajtó jobb széléig csupán két láb volt a távolság. Két láb, mínusz a fal vastagsága, ami összesen tizenkilenc inchnyi. – Álljon félre – suttogta Reacher. – De miért? – kérdezte McGrath. – Csak tegye, amit mondok – felelte Reacher. McGrath félreállt. Reacher gondosan kiszemelt egy helyet, amely úgy tíz inchnyire volt az épület végétől, körülbelül öt láb magasságban a talajszint felett. Balra húzódott, és nekitámasztotta a vállát egy fának. Felemelte az M-16-osát, és célzott. – Mi az ördögöt művel? – csattant fel újra McGrath. Reacher nem válaszolt. Megvárta, amíg a szívverése lelassul, és tüzelt. A fegyver eldördült, és a golyó száz yarddal arrébb átfúrta a falat. Tíz inchre a saroktól, öt láb magasságban. – Mi az ördögöt művel? – ismételte meg sziszegve McGrath. Reacher csak karon ragadta, és behúzta a fák közé. Elvonszolta kicsit távolabb, és várt. Ekkor két dolog történt. A hat férfi kirontott a tisztásra. Aztán a büntetőbarakk ajtaja kinyílt. Brogan az ajtóban állt. Jobb karja ernyedten lógott mellette, jobb válla megsérült, és szivárgott belőle a vér. jobb kezében az FBI-os fegyverét tartotta. A kakas visszahúzva. Ujja szorosan a ravaszon. Reacher újra tüzelni kezdett az M-16-ossaL Leadott öt sorozatot a tisztás közepére. A hat katona szétszéledt, mintha hirtelen egy láthatatlan fal vagy egy magas hegy állna előttük. Berohantak az erdőbe. Brogan kilépett az épületből. Megállt a napfényben, és megpróbálta felemelni a fegyverét. De a karja nem engedte. Csak ernyedten lógott mellette. – Ő volt a csalétek – mondta Reacher. – Azt gondolták, majd utánamegyek. Az ajtó mögött várt, csőre töltött fegyverrel. Tudtam, hogy ő a rossz fiú. Csak egy pillanatra sikerült rászedniük. McGrath lassan bólintott. Meredten nézte a Brogan kezében lévő revolvert. Eszébe jutott, hogy. tőle is egy ugyanilyet koboztak el. Felemelte a Glockját, és egy fának támasztotta a csuklóját. Befogta a célpontot. – Ezt felejtse el – szólalt meg Reacher. McGrath továbbra is Brogant nézte, miközben megrázta a fejét. – Nem fogom elfelejteni – mondta halkan. – Ez a szemétláda elárulta Hollyt. – Úgy értem, felejtse el a Glockot – helyesbített Reacher. – A távolság legalább száz yard. A Glockkal nem fog menni. Szerencsés esetben is csak az épület falát találná innen el. McGrath leengedte a Glockot, Reacher pedig a kezébe adta az M-16-ost. Érdeklődve figyelte, ahogy McGrath céloz vele. – Hová céloz? – kérdezte Reacher. – A mellkasára – felelte McGrath. Reacher bólintott. – Az jó – mondta. McGrath kiegyenesedett, és lőtt. Jó céllövő volt, de nem tökéletes. A fegyver sorozattüzelésre volt beállítva, és leadott vele három kört Az első Brogan homlokának bal felső részét találta el, a másik kettő pedig darabokra, szaggatta az ajtókeretet. Jó, de nem tökéletes. Azért a munkát elvégezte. Brogan összeesett, mint egy marionett, amelynek elvágják a zsinórjait Az ajtó előtt a földre zuhant. Reacher visszavette az M-16-ost, és kiürítette a tárat a tisztás szélén álló fák közé. Aztán újra töltött, és visszaadta a Glockot McGrathnek. intett neki, hogy induljanak el kelet felé. Egyszerre fordultak meg, és egyenesen belesétáltak Joseph Ray be. A férfi fegyvertelen volt, és már csak félig meztelen. Arcát barnás festéknek tűnő alvadt vér borította. Épp az inggombjával bajlódott Rossz sorrendben gombolta be őket. – A nők és a gyerekek meg fognak halni – mondta. – Még van egy órájuk, Joe – szólt vissza neki Reacher. – Terjessze el a hírt. Aki életben akar maradni, induljon el a hegyekbe. A férfi a fejét rázta. – Nem. – felelte. – Nekünk a gyakorlótéren kell gyülekeznünk. Ez az utasítás. Ott kell várnunk Beau-ra. – Beau nem fog odamenni – mondta Reacher. Ray ismét megrázta a fejét. – De igen – felelte. – Akárki legyen is, nem fog túljárni Beau eszén. Mert nem lehet. Meg kell várnunk őt. És meg fogja mondani, hogy mit tegyünk. – Meneküljön, Joe – erősködött Reacher. – Az ég szerelmére, vigye el innen a gyerekeit. – Beau azt mondja, itt kell maradnunk – hajtogatta Ray. – Vagy élvezzük a győzelmünket, vagy elszenvedjük a vereség következményeitReacher döbbenten nézte Rayt. A férfi tekintete csillogott Fogai elővillantak, ahogy diadalmasan elmosolyodott Előrehajtotta a fejét, és elrohant. – A nők és a gyerekek meg fognak halni? – ismételte McGrath. – Ez Borken propagandája – felelte Reacher. – Mindenkit meggyőzött, hogy kötelező az öngyilkosság, ha veszítenek. – És ezek hallgatnak rá? – kérdezte McGrath. – A kezükben tartja őket – felelte Reacher. – Rosszabb, mint képzelné. – Engem nem érdekel, hogy győznek-e – mondta McGrath. – Engem csak az érdekel, hogy kihozzam onnan Hollyt– Nálam hasonló a helyzet – mondta Reacher. Szótlanul mentek tovább a fák között a bástya irányába. – Honnan tudta? – szólalt meg hirtelen McGrath. – Hogy Brogan a rossz fiú? Reacher vállat vont. – Csak megérzés – felelte. – Talán az arca miatt. Ezek szeretik arcon vágni az embereket Magával is azt tették. Brogannal viszont nem. Láttam az arcát, és nem volt rajta seb vagy vér. Valami nem stimmelt a dologban. A bekerítés izgalmát és feszültségét levezették volna valahogy rajta. Ahogyan magával is tették. De Brogan közéjük tartozott, így csak besétált, és mindenkivel kezet rázott. McGrath bólintott. Aztán megtapogatta az orrát– De mi van, ha mégis tévedett? – kérdezte. – Nem számít – mondta Reacher. – Ha tévedtem volna, nem állt volna Brogan az ajtó mögött. Ha az a sok dörömbölés élesben ment volna odabenn, akkor törött bordával hevert volna a földön. McGrath újra bólintott. – Meg az a sok kiabálás is – folytatta Reacher. – Azt is csak megjátszották, hogy torka szakadtából üvöltött. Ezzel próbálták felhívni rá a figyelmemet. – Ebben nagyon jók – mondta McGrath. – Webster aggódik emiatt. Nem érti, miért akár Borken ekkora figyelmet magára vonni, és felnagyítani az egészet. Még mindig az erdőben mentek. Félúton jártak a kis tisztás és a bástya között. Reacher hirtelen megállt. Mintha elfogyott volna belőle a szusz. Kezét a szájához kapta. Úgy állt ott lecövekelve, mintha a bolygó összes levegőjét elszívták volna előle. – Úristen, most már értem! – szólalt meg. – Ez az egész egy csapda. – Micsoda? – kérdezte McGrath. – Nagyon rossz előérzetem van – felelte Reacher. – Mivel kapcsolatban? – faggatta türelmetlenül McGrath. – Borkénnel – felelte Reacher. – Valami nagyon nem stimmel. Mert Borken eredeti terve az volt, hogy az első csapást ők mérjék. De hol van Stevie? Tudja, mit gondolok? Azt, hogy voltaképpen két első csapás van. Ez itt fönn, meg egy másik, valahol másutt. Egy rajtaütésszerű támadás. Mint amilyen Pearl Harbor volt, amit abban az átkozott háborús könyvekben olvasott. Ezért próbál akkora figyelmet magára vonni. Holly, meg ez az öngyilkossági história. Minden figyelmet itt akar tudni.

44. fejezet

Holly talpon Volt, és szemben állt az ajtóval, amikor érte jöttek. A térdére tekert rongydarab kezdett száradni. Azért kellett állnia, mert a térdét most már nem tudta behajlítani. Ráadásul állni is akart, mert úgy tudta a legjobban végrehajtani a tervét. Hallotta a folyosón közeledő lépteket Hallotta, ahogy feljönnek a lépcsőn. Két férfit tippelt. Hallotta, ahogy megállnak az ajtó előtt. A kulcs belecsusszanta zárba, s a zár kattant. Holly pislogott, majd mély lélegzetet vett. Az ajtó kinyílt. Két férfi lépett be rajta. Két fegyveres. Holly megállt velük szemben. Egy lépést tett előre. – Kifelé, ribanc! – szólalt meg az egyik. Holly megragadta a mankóját. Súlyosan ránehezedett, és végigbicegett a szobán. Szeretett volna kijutni, még mielőtt bárki is felfedezi, hogy jobban mozog, mint mutatja. Vagy hogy fel van fegyverezve és veszélyes.

Az első csapás a legfontosabb – tűnődött Reacher. – Mindent rosszul értelmeztem. – De miért? – kérdezte türelmetlenül McGrath! – Mert nem láttam Stevie-t – magyarázta Reacher. – Korán reggel láttam őt utoljára. Stevie már nincs itt Stevie-t elküldték valahová. – Reacher, én ebből egy szót sem értek – mondta McGrath. Reacher úgy csóválta a fejét, mintha ki akarná tisztítani, aztán hirtelen sietni kezdett. Megszaporázta lépteit, és kelet felé indult az erdőben. Közben halkan és sürgető hangon magyarázott. – Tévedtem. – mondta. – Borken azt mondta, ők fogják ránk mérni az első csapást. A rendszer ellen. Én azt hittem, a függetlenségi nyilatkozatot érti ezen. Azt hittem, az volt az első csapás. A nyilatkozat, meg a terület biztosításáért folyó harc. Azt hittem, ez minden. De közben valahol máshol is készülnek valamire. Távol innen. Két dolgot csinálnak egyszerre. – Ezt hogy érti? – kérdezte McGrath. – Az egész figyelemfelkeltés – felelte Reacher. – A függetlenségi nyilatkozat minden figyelmet Montanára irányít, igaz? – Igen – felelte McGrath. – Úgy tervezték, hogy a CNN meg az ENSZ is figyelni fogja a történteket. Az pedig már kellő figyelem. – Pedig rossz helyre összpontosítanák a figyelmüket – mondta Reacher. – Borken polcán csupa olyan könyv áll, amiből megtanulta, hogyan kell olyat tenni, amire nem számítanak. Egy egész polc tele van Pearl Harborról szóló kötetekkel. És a bányában hallottam egy beszélgetésüket. Amikor a rakétakilövőért mentek. Fowler volt ott vele. Borken azt mondta Fowlernek, hogy ez a hely hamarosan a fontossági lista legalján fog szerepelni. Tehát terveznek valamit máshol is. Valamit, ami más, és sokkal nagyobb horderejű. Kettős csapást mérnek a rendszerre. – De mégis mit? – kérdezte McGrath. – És hol? Valahol a közelben? – Nem – vágta rá Reacher. – Inkább jó messze innen. Akárcsak Pearl Harbor. Valahol nagyon távol próbálnak pusztító csapást mérni a rendszerre. És az idő nagyon fontos nekik. Mindent pontosan megszerveztek. McGrath csak értetlenül nézett rá. – Remekül kitervelték – folytatta Reacher. – Minden figyelmet magukra irányítottak idefönn. A függetlenség. Meg az, amit magával akartak tenni. Lassan akartak végezni magával, miközben az egészet vették a kamerák. Aztán a fenyegetések a tömeges öngyilkosságról, meg hogy nők és gyerekek fognak meghalni. Nagy horderejű túszejtés. És mindez azért, hogy senki ne figyeljen másra, Borkén okosabb, mint gondoltam. Kettős csapás, miközben az egyik a másikat fedezi. Mindenki ide figyel, miközben történik valami más, valahol máshol, amivel oda irányít majd minden figyelmet, ő pedig közben megveti a lábát idefenn az új országával. – De az ég szerelmére, mégis, hol fog történni az a másik dolog? – kérdezte McGrath. – És mégis mi fog pontosan történni? Reacher megállt, és megrázta a fejét. – Azt nem tudom – felelte. Ekkor hirtelen megfagyott benne a vér. Előttük váratlanul éles zajt hallottak, és a hat főből álló osztag kirontott a fák közül, és megállt velük szemben. Kezükben M-l6-osokat fogtak, övükön gránátok lógtak, arcukon pedig meglepetés és öröm villant.

Borken minden emberét bevetette, hogy felkutassák Reachert, és csak kettőt tartott vissza, hogy odavigyék Hollyt. Hallotta, ahogy elindulnak az emeleti lépcsőn. Előhúzta zsebéből a rádiót, és kinyitotta. Kihúzta az antennáját, és megnyomott rajta egy gombot. – Webster? – szólt bele a készülékbe. – Figyeljenek! Hamarosan beszélünk. Nem várta meg a választ. Csak kikapcsolta a rádiót, és hátrafordult az épületből kifelé tartó lépések hallatán.

Garber hetvenöt yardnyi távolságból látta, ahogy kijönnek az ajtón és lemennek a lépcsőn. Addigra kilépett a fák közül. Előreosont, és meglapult egy szikla mögött. Úgy gondolta, most, hogy hátulról van erősítése, nagyobb biztonságban mozoghat. A helikopter legénysége harminc yardra állt mögötte, egymástól szétszóródva, és azzal az utasítással, hogy azonnal üvöltsenek, ha valaki, hátulról közeledne. Garber ezért kissé nyugodtabban szemlélte a fehér épület előtt történő eseményeket. Két fegyveres, szakállas férfi indult el a lépcsőn lefelé. Egy törékenyebb alakot vonszoltak magukkal, akinek mankó volt a kezében. Fejét sötét haj borította, és olívazöld terepruhát viselt. Holly Johnson volt. Garber még sohasem látta azelőtt. Csak a fotókon, amit az FBI mutatott neki. A fotók azonban nem tükrözték jól a valóságot. Mert még onnan, hetvenöt yardról is szinte sugárzott a lány egyénisége. Valami mérhetetlen energia áradt belőle. Garber érezte ezt, és szorosabban megmarkolta a fegyverét.

Az M-16-os Reacher kezében egy 1987-es kiadású fegyver volt, amelyet a Connecticut állambeli Hartford városában gyártott egy Colt Firearms Company nevű cég. Ez egy A2-es változat volt. Az új típus és a régi közötti legfontosabb különbség, hogy az újba az automatatüzelés helyett sorozattüzelési állást építettek be. A gazdaságosság kedvéért a ravasz visszazáródott minden harmadik sorozat után. Így kevesebb lőszer fogyott. Hat célpont, sorozatonként három töltény, összesen tizennyolc töltény és hat ravaszmozdulat. A három sorozatlövés csupán egy és egyötöd másodpercet vett igénybe. Az idő nagy része azzal ment. el, hogy újra és újra meg kellett húzni a ravaszt. Reachernek ez annyi idejét elvette, hogy a negyedik célpontnál már bajban volt. Mert nem volt ideje célozni. Csak véletlenszerűen írt jobbról balra le egy ívet, az előtte álló célpontokon. A szemben álló fegyverek azonban egyszerre kezdtek el tüzelni. Az első négyet nem is volt idejük felemelni. Az utolsó kettő azonban már vízszintes helyzetben állt, mire Reacher végzett a negyedikkel, ami időben két és negyed másodpercet jelentett. Reacher kénytelen volt hazardírozni. Azt a fajta ösztönös hazárdjátékot játszani, amely gyorsabb egy másodperc törtrészénél. M-16-osát egyenesen a hatodik katonára szegezte, és teljesen biztosra vette, hogy McGrath az ötödiket fogja megcélozni a Glockjával. Ebben a fajta ösztönös hazárdjátékban az ember csakis az érzéseire támaszkodhat, amely semmi máson nem alapszik, csak a társunkba vetett bizalmon. A Glock tompa dörrenése elveszett az M-16-os ropogása közepette, de az ötödik katona egy időben terült el a hatodikkal. Reacher és McGrath visszarohantak a bozótba, és a földre vetették magukat. A hirtelen támadt csöndben figyelték, ahogy felszáll a lőpor, és átszűrődik rajta a nap fénye. Semmi mozgást nem észleltek. Nem voltak túlélők. McGrath hatalmasat sóhajtott, és kinyújtotta a földön a kezét. Reacher megfordult, és megrázta a kinyújtott kezet. – A korához képest elég gyors – jegyezte meg. – Mert így öregedtem meg – szólt vissza McGrath. Lassan felálltak, és beljebb húzódtak a fák közé. Így jobban hallották, ha valaki közeledik feléjük az erdőben. A bástyából északnyugat felé elég nagy mozgást észleltek. McGrath újra felemelte a Glockját, Reacher pedig szimpla tüzelésre állította át az M-16-ost. Még tizenkét golyója maradt. Túl kevés arra, hogy elpocsékolja, még az A2-es állással is. Nőket és gyerekeket pillantottak meg a fák között. Mellettük baktatott néhány férfi. Egész családok. Párokba fejlődve meneteltek. Reacher megpillantotta Joseph Rayt, oldalán egy asszonnyal, és előttük két, kifejezéstelen arccal baktató kisfiúval. Látta a konyhából ismert asszonyt is, aki egy férfi mellett menetelt. Előttük három gyerek ballagott egykedvűen, – Ezek meg hová mennek? – suttogta McGrath. – A gyakorlótérre – felelte Reacher. – Borken odaparancsolta őket. – De miért nem menekülnek? – kérdezte McGrath. – Reacher vállat vont, és nem szólt semmit. Erre nem talált magyarázatot. Meglapult a bokrok mögött, és figyelte, ahogy a közömbös arcú emberek elhaladnak mellettük a fák között. Aztán megérintette McGrath karját, rohanni kezdtek az erdőben, és a kantin háta mögött értek a tisztásra. Reacher óvatosan körülnézett Aztán kinyújtotta a karját, és felhúzódzkodott a tetőre. Egyik lábát megvetette az ablakpárkányon, a másikkal pedig fellépett a tetőre. Felmászott a lejtős zsindelytetőn, és nekitámaszkodott a fényes alumíniumkéménynek. A szeméhez emelte lopott távcsövét, és a város irányába kémlelt, miközben azon járt az esze: mi más történhet még? És hol?

Johnson tábornok segédtisztje tehetségesen bánt a számítógépekkel, vagy azért, mert jól ismerte őket, vagy mert még fiatal volt. A gombokkal és a joystick segítségével sikerült közeli képet behoznia a bíróság lépcsőjéről. A jobb oldali monitoron a bíróság épületének nyugati oldalát látták, a bal oldali monitoron pedig a romos épülettömb keleti felét. Közöttük két gyepes rész terült el, az egyik ápolatlan és gazos, míg a másik viszonylag szépen gondozott Az út függőlegesen futott végig a központig, mintha egy térképet néznének. A dzsip, amellyel McGratht elszállították, még mindig ott állt, ahol hagyták. A segédtiszt azt használta fel arra, hogy ellenőrizze a képet. A kép tiszta volt és éles. A terepjáró, katonai jármű volt. Oldalán felirat Látták a lehajtott szélvédőjét, egy vászon térképtáskát, meg egy benzines marmonkannát és egy rövid nyelű lapátot a hátsó csomagtartóban. Mindannyian látták, ahogy a két férfi kivonszolja Hollyt az épületből. Felülről nézve tökéletesen egyenes vonalat alkottak, középen Hollyval, mint amikor egy kockán hármast dobnak. Kihozták a lányt, és vártak. Ezután egy hatalmas ember jött le nehéz léptekkel mögöttük a lépcsőn. Egyenesen belesétált a képbe, mintha hét mérföld magasságban is látná a kamerát. Felbámult, és integetni kezdett. Magasra emelte a jobb kezét. A kéz fekete fegyvert tartott. Ezután elfordult, és babrálni kezdett valamivel a bal kezében. A füléhez emelté. Webster asztalán recsegni kezdett a rádió. Webster felemelte, és bekapcsolta. – Igen? – szólt bele. Látták, ahogy Borken beleinteget a kamerába. – Látnak engem? – kérdezte. – Igen, látjuk – felelte halkan Webster. – És látják ezt? – kérdezte Borken, Felemelte a fegyverét. A tábornok segédje behozta a közeli képet róla. Borken hatalmas teste betöltötte a képernyőt. Felfelé fordított, rózsaszínű arc, és egy magasba emelt fekete pisztoly. – Látjuk – felelte Webster. A segédtiszt újra eltávolította a képet Borken most megint megfelelő arányban volt jelen a képernyőn. – Egy Sig-Sauer P226-os – szólalt meg Borken. – Ismeri ezt a fegyvert? Webster várt egy kicsit. A többiekre pillantott. – Igen – mondta. – Kilencmilliméteres – folytatta Borken. – Egy tárban tizenöt golyó. – És? – kérdezte Webster. Borken felnevetett. Webster fülsiketítőnek találta a hangját. – Itt az ideje egy kis lőgyakorlatnak – mondta Borken. – És találja ki, hogy ki lesz a célpont? Látták, ahogy a két katona odalép Hollyhoz. Aztán látták, hogy Holly a magasba emeli a mankóját. Mindkét kezével a levegőben tartotta. Aztán hatalmasat sújtott vele az egyik katona hasába. Visszarántotta, és újra lesújtott. A második katonát a fején találta el. De a mankó könnyű alumíniumból készült Alig volt valami súlya. Holly eldobta, és kezét a zsebébe süllyesztette. Mindkét zsebéből elővett valamit. A két tárgy megcsillant a napfényben. A lány előrelépett, és kétségbeesetten lesújtott az előtte álló arcra. Őrülten táncolva, forogva kaszabolt a csillogó fegyverekkel. A segédtiszt közelebb hozta a képet. Az első katona már a földön feküdt, a torkát és az arcát fogta. Keze csupa vér volt. Holly gyors köröket írt le, úgy kaszabolva a levegőt, mint egy ketrecbe zárt párduc, egy lábán pörgött körbe, a másik pedig mellette himbálózott, ahogy forgott. Webster a fülhallgatón át torz zihálást és lihegést hallott. Aztán kiáltozást és üvöltözést. A képernyőre meredt, és némán könyörgött: – Rohanj el balra, Holly, rohanj oda a dzsiphez. A lány azonban jobbra indult el. Bal kezét a magasba emelte, jobbját pedig alacsonyan tartotta, úgy rontott neki a második katonának. A katona felemelte a fegyverét, de keresztbe, pánikszerű mozdulattal próbálta védelmezni magát Holly csapásától. Holly csuklója megreccsent a keresztbe emelte puska csövén. Kezéből kirepült a fegyvere. A puska alatt nagyot rúgott ellenfele ágyékába. A férfi kipördült és összeesett. Holly ezután Borkénre rontott rá. A kezében csillogó tárgy hatalmas ívben sújtott le. Webster a fülhallgatóból üvöltést hallott. A képernyőn Borken ijedten próbált kitérni előle, Holly pedig utána. De mögötte közben feltápászkodott az elsőnek leterített katona. Tétova mozdulatokkal. Aztán meglendítette a fegyverét, mint egy baseballütőt. Pontosan Holly tarkóját találta el vele. A lány összeesett. Az egyik lába azonban egyenes maradt. Úgy rogyott össze rajta, mintha egy kapun esne át, és elterült a földön Borken lába előtt. Ketten a földön. Az egyikük Holly. Reacher beállította a távcsövet, és a lányra meredt. Egy fegyveres katona, és Borken egy kézipuskával meg egy rádióval. Mindenki szorosan egymás mellett, a fák közül jól látható helyen, ezerkétszáz yardnyira délkeletre, és háromszáz lábnyira alattuk. Reacher a mozdulatlanul fekvő Hollyt nézte. Nagyon tetszett neki. Szerette a bátorságát. Képes volt két fegyveres férfi és Borken ellen egyedül kiállni. Reménytelen volt, mégis megpróbálta. Reacher leengedte a távcsövet, és átfogta a lábával a kéményt. Mintha egy fém lovon lovagolna. A kémény meleg volt. Reacher felsőteste szorosan a tetőre lapult. A feje és a válla alig a tetőgerinc felett. Újra a szeméhez emelte a távcsövet, és visszatartott lélegzettel várt.

Webster, Johnson és a segédtiszt látták Borken izgatott mozdulatait, és ahogy a sebesült katona feltápászkodik, és odalép a másikhoz, aki leütötte Hollyt Látták, ahogy a lány kezét hátrakötik, és talpra állítják. Holly feje élettelenül lógott Az egyik lába behajlítva, a másik kiegyenesítve. Az egyenes lábára támasztották, és vártak. Borken intett, hogy induljanak el. Végigvonszolták Hollyt az úton. Aztán Borken hangja újra megszólalt Webster fülében, hangosan és zihálva. – Vége a mókának – mondta. – Adja ide az öreget! Webster átnyújtotta a rádiót Johnsonnak. A tábornok rámeredt Aztán a füléhez emelte. – Bármit megteszek, amit kér – mondta. – Bármit. Csak ne bántsa. Borken felnevetett. Hangos, megkönnyebbült nevetéssel. – Na, ez a beszéd – mondta. – És most figyeljen! A két katona felvonszolta Hollyt a romos épület előtti dombra. Odacipelték a kiszáradt fatörzs elé. Aztán megfordították, és háttal a fának támasztották. Karját a fa köré kötözték. Holly ekkor felemelte a fejét Szédülten megrázta. Az egyik férfi a csuklóját tartotta, míg a másik bajlódott valamivel. Egy bilincs volt nála. Összebilincselte a lány csuklóját a fa mögött. Aztán elléptek mellőle, és visszamentek Borkénhez. Holly elesett, és végigcsúszott a fa mentén. Aztán visszatolta magát és felállt. Újra megrázta a fejét, és körbepillantott. – Lőgyakorlat következik – szólt bele Borken a rádióba. Johnson segédtisztje közelebb hozta a képet a monitoron. Borken távolabb sétált. Elment húszyardnyit délre, ott megfordult, és puskáját a földre szegezve, felemelte a rádiót. – Kezdhetjük – szólt bele. Oldalt fordult, és felemelte a karját. Egyenes vonalban kinyújtotta, vállát kifordította, mintha párbajt vívna egy filmben. Belenézett a célkeresztbe, és tüzelt. A pisztoly némán visszarúgott, és a földről porfelleg szállt fel három lábbal attól a ponttól, ahol Holly állt. Borken újra felnevetett– Nem talált – mondta. – Még gyakorolnom kell. Eltarthat egy darabig, amíg közelebb találok. De még van tizennégy golyóm, nem igaz? Újra elsütötte a fegyvert. A földről megint porfelleg szállt fel. Három lábbal a fa másik oldalától. – Mar csak tizenhárom maradt – szólalt meg Borken. Azt hiszem, a CNN a legmegfelelőbb média. Hívják fel őket, és adják le az egész sztorit. Legyen: egy hivatalos közlemény. Majd Webster megerősíti. Aztán kapcsolják őket rá erre a rádióvonalra. Ha nem állítják helyre a faxvonalamat, akkor kénytelen leszek közvetlen úton kommunikálni velük. – Maga őrült – mondta Johnson. – Inkább maga itt az őrült – felelte Borken. Én csak a történelem ereje vagyok. És nem állíthatnak meg. Én lövök a maga lányára. Az elnök keresztlányára. Hát nem érti, Johnson? A világ változik. Mert én megváltoztatom. És mindenkinek látnia kell, hogyan. Johnson hallgatott. Döbbent csöndben. – Oké – folytatta Borken. – Most kikapcsolom a rádiót. Hívják fel a CNN-t. Még tizenhárom golyó maradt. Ha nem jelentkezik, nálam a CNN, akkor az utolsóval végzek a lányával. Johnson hallotta, ahogy elnémul a vonal. Felnézett a monitorokra, és látta, hogy Borken a földre dobja a rádiót. Aztán két kézzel felemeli a Sig-Sauert. Céloz vele, és pontosan a lánya két lába elé lő egyet a földre.

Reacher nekitámaszkodott a meleg kéménynek, és leengedte a távcsövét. Kétségbeesett fejszámolást végzett. A távolságot számolta. Kétszáz yardnyira állt tőlük, északnyugatra. Nem érhet oda időben. És nem érhet oda észrevétlenül. Lehasalt a kantin tetejére, és leszólt onnan McGrathnek. Hangja halk volt és nyugodt. Mintha egy rendelést adna le egy étteremben. – McGrath? – szólította meg. –, Menjen, és törjön be a fegyverraktárba. Az utolsó barakk az, ami távolabb áll a többitől. – Rendben – szólt vissza McGrath. – És mit hozzak ki? – Tudja, hogy néz ki egy Barrett? – kérdezte Reacher. – Az a nagy fekete fegyver, célkereszttel. Keressen egy teli tárat. Biztosan lesz egy a közelében. – Oké – felelte McGrath. – És siessen – sürgette Reacher.

Garber délről, kissé fentebbről látta, ahogy a két katona előjött és megállt Beau Borken mögött. Úgy álltak a háttérben, mintha nem akarták volna zavarni a célzásban. Borken úgy tizenhat lábnyira állt Hollytól, és felfelé lőtt, a dombtetőre. Garber hetven yarddal arrébb, a meredek lejtő alján. Holly tőle balra állt. Borken pedig tőle jobbra. Hatalmas, fekete teste tökéletesen kirajzolódott a bíróság fehér déli fala előtt. Garber most látta csak, hogy a felső ablakokat is bedeszkázták fehér deszkákkal. Borken feje pontosan az egyik ilyen fehér négyszög közepében helyezkedett el. Garber elmosolyodott. Olyan lesz, mintha egy parányi, rózsaszínű foltot kéne eltalálni egy fehér papírlapon. Tüzelőállásra kapcsolta az M-16-ost, és ellenőrizte. Aztán a vállához emelte. McGrath lábujjhegyre ágaskodva adta fel a Barrettet Reachernek. Reacher lenyúlt érte, és felhúzta. Rápillantott, és már adta. is vissza. – Nem ez az – mondta. – Keressen egyet, aminek a gyártási száma öt-nulla-kettő-néggyel végződik. – De miért? – kérdezte McGrath. – Mert arról biztosan tudom, hogy egyenesen lő – felelte McGrath. – Már használtam egyszer. – Jézusom – jegyezte meg McGrath. Újra rohanni kezdett. Reacher addig visszahasalt a tetőre, és igyekezett csillapítani a szívverését.

Borkén tizedik lövése még mindig mellétalált, de már nem sokkal. Holly elugrott, amilyen messze csak a bilincs engedte. Borken boldogan elkezdett fel és alá járkálni. Menet közben hangosan nevetett, aztán megállt, hogy lőjön. Garber követte a hatalmas testet jobbra és balra, a fehér fal előtt. Csak arra várt, hogy megálljon. Mert Garber tartotta magát egy szabályhoz: mindig érjen valamit az első lövésed.

McGrath megtalálta azt a fegyvert, amivel Reacher korábban lőtt, és feladta neki a tetőre. Reacher elvette, és ellenőrizte a gyári számát. Bólintott. McGrath őrült sprintelésbe kezdett a kavicsos ösvény felé. Kisvártatva eltűnt az ösvényen. Reacher megvárta, amíg elmegy. Hüvelykujjával betöltötte a hatalmas golyókat a tárba, és ellenőrizte a rugókat. Aztán a tárat finoman, tenyérrel betolta a helyére. Vállához emelte a Barrettet, majd óvatosan ráhelyezte a tetőgerincre. Belenézett a célkeresztbe. Bal hüvelykujjával kiszélesítette a fókuszt ezerkétszáz yardra. A lencse ezzel a maximális távolságot hozta be. Reacher bal tenyerét a csőre fektette. Működésbe hozta a mechanizmust, és egy golyót a töltényűrbe csúsztatott. Aztán lenézett az alatta elterülő képre. A fegyver teleszkópja mindent felnagyított, de a geometria tökéletes volt. Holly a domb tetején állt, majdnem pontosan vele szemben, a fához bilincselve. Reacher egy hosszú pillanatig a lány arcát nézte. Aztán arrébb vitte a célkeresztet. Borken a lány alatt állt, úgy hatvan lábnyira tőle, és felfelé lőtt rá, kissé balra állva a célponttól. Közben kis félköröket leírva ide-oda járkált. De bárhol állt meg, mindig üres táj volt a feje mögött. A bíróság épülete jóval kiesett Reacher látószögéből. Tehát a lövés biztonságos volt. Biztonságos, de nem könnyű. Ezerkétszáz yard pokoli nagy távolság. Reacher kifújta a levegőt, és várta, hogy Borkén megálljon. Ekkor hirtelen megfagyott benne a vér. A szeme sarkából látta, hogy megcsillan valamin a nap fénye, úgy hetven yardnyira a domb alján. Egy szikla. És a szikla mögött egy férfi. Kezében fegyver. Egy ismerős arc, őszes haj. Garber tábornok. Garber, egy M-16-ossal a kezében, egy szikla mögött, a fegyverét ide-oda mozgatva követi a célpontot, aki kis félköröket írt le közvetlenül előtte. Reacher kilélegzett, és elmosolyodott. Érezte, ahogy elönti a hála. Garber. Tehát van segítsége. Garber, aki mindössze hetven yardról lő. Abban a pillanatban érezte, hogy Holly biztonságban van. És átjárta a hála melege. Aztán a hála hirtelen jeges pánikká változott. Reacher agya sebesen járni kezdett. Az elé táruló látvány geometriája szörnyű valósággá tornyosult. Mintha egy könyv lapjain olvasna egy katasztrófáról. Garber szemszögéből a bíróság épülete pontosan Borken mögött állt. És ha Borken abbahagyja a járkálást, Garber tüzel. Talán eltalálja, talán nem. De a golyó mindkét esetben eltalálja a bíróság falát. Körülbelül pontosan ott fönn, a második emeleten, a délkeleti részen. Egy tonna dinamit robban majd be, és egy mérföld széles tűzgolyót indít el Hollyt és Garbert porrá égeti. Sőt az utórezgése talán még Reachert is lelöki a tetőről, ezerkétszáz yardnyira tőlük. De hogy az Ördögbe nem gondolhat erre Garber? Borken ekkor abbahagyta a járkálást. Oldalvást fordult és kihúzta magát. Reacher teleszívta a tüdejét levegővel. Felemelte a Barettet. A célkereszt közepét pontosan Holly Johnson halántékára állította, ahol a lágy, fekete fürtök a szemére omlottak. Kifújta a levegőt, és megvárta a következő szívverését. Aztán meghúzta a ravaszt.

Garber figyelte, ahogy Borken karja felemelkedik. Megvárta, amíg kiegyenesíti. Belenézett az M-16-os célzójába, és a célkereszt közepébe helyezte Borken fejét. A fej tisztán kirajzolódott a mögötte álló fehér fal ellenében. Garber várt, ahogyan régen tanították Megvárta, amíg a lélegzése és a szívverése lecsillapodik. Aztán meghúzta a ravaszt.

Johnson tábornok behunyta a szemét. A segédtisztje mereven bámulta a monitort. Webster arcához emelt ujjain k figyelte, tátott szájjal, mint amikor egy gyerek horrorfilmet néz lefekvésidő után.

Reacher Barrettjének csövéből először csak forró gáz áramlott ki. A töltényben a por egy másodperc milliomod része alatt felrobbant, és kitágította az átforrósított buborékot. Az a gázbuborék nyomta előre a golyót a csövön, aztán megelőzte, és felrobbant a levegőben. A legnagyobb részét egy mechanizmus oldalra lökte, tökéletes sugár alakban, a fegyver pedig visszarúgott Reacher vállán anélkül, hogy a csövet vízszintes vagy függőleges irányban elmozdította volna. A gázbuborék mögött ezalatt a golyó felgyorsult a puska csövében. Aztán a golyó előtt kitörő gáz addig melegítette a levegőben az oxigént, amíg az lángra nem kapott. Megvillant egy rövid lángsugár, és a golyó átsüvített rajta, ezerkilencszáz mérföldes sebességgel óránként. Egy ezredmásodperccel később már egy yardnyira volt, puskaporrészecskék és korom kíséretében. Egy újabb ezredmásodperccel később a golyó már hat lábbal arrébb járt, és a hangja merészen követte, harmadolyan sebességgel. A golyó ötszázad másodperc alatt érte el a bástyát, pontosan akkor, amikor Reacher meghallotta a lövés hangját, és leugrott a tetőről. A golyót fényes rézburkolat vette körül, és egyenes vonalban süvített előre, de mire hangtalanul elszáguldott McGrath feje fölött, kissé vesztett a sebességéből. A légellenállás felhevítette és lelassította. És a levegő mozgatta is. Az észrevétlen hegyi fuvallat enyhén jobbra és balra lökdöste. Útjának első fél másodpercében a golyó már ezerháromszáz láb távolságot megtett, és hét inchnyit balra kitért. Eközben lejjebb is süllyedt hét inchnyit. Mert a gravitáció lehúzta. És minél jobban húzta, annál inkább lelassult. És minél jobban lelassult, annál inkább hatott rá a gravitáció. Tökéletes ívben süvített előre. Egy másodperccel azután, hogy a golyó elhagyta a puska csövét, már kilencszáz yarddal távolabb járt. Jóval elhagyta McGrath rohanó alakját, de még mindig a fák fölött járt. Még mindig háromszáz yardnyira a célponttól. Újabb hatodmásodperc múlva már elhagyta az erdőt, és végigsüvített a romos épület előtt. Akkorra már lassú golyó volt. Négy lábnyit kitért balra, és öt lábnyit lefelé. Elsüvített Holly mellett, és már húsz lábnyira tartott tőle, amikor a lány meghallotta a süvítését. A dörrenést ekkor még nem hallotta. A dörrenés hangja körülbelül az erdőben rohanó McGrath-szel egy vonalban járt. Aztán a levegőben megjelent egy második golyó is. Majd egy harmadik, és egy negyedik. Garber egy és negyed másodperccel később tüzelt, mint Reacher. Az ő fegyvere automatára volt állítva. Egy hármas sorozatot adott le. Három lövés egyötöd másodperc alatt. Az ő golyói kisebbek és könnyebbek voltak. És mivel könnyebbek, gyorsabbak is. Kétezer mérföldes sebességgel száguldottak óránként. Ráadásul közelebb állt a célponthoz. Mivel tehát a golyók könnyebbek és gyorsabbak voltak, és Garber közelebb állt, a légellenállás és a gravitáció elhanyagolható volt. A három golyó szinte nyílegyenesen száguldott előre. Reacher golyója egy és egy harmad másodperccel később találta el Borken fejét, mint ahogy kilőtte. A golyó Borken homlokán hatolt be, és tízezred másodpercen belül már távozott a tarkóján. A behatolás nem lassította nagyon le, mivel Borken koponyája és agya semmit sem számított egy tűhegyes, kétunciás, rézzel bevont ólomlövedéknek. A golyó már az erdőben járt, mire a nyomás szétrobbantotta Borken fejét. . A hatás a matematikával és a mozgásenergiával kapcsolható össze. Ahogyan ezt Reachernek egyszer régen elmagyarázták, az egész az egyenlőségen alapszik. A golyó két unciát nyom, de gyorsan száguld. Ami egyenlő egy gyors, de lassan mozgó tárggyal. Két uncia, amely óránként ezer mérfölddel mozog, körülbelül annyi, mintha egy tízfontos tárgy óránként három mérfölddel mozogna. Körülbelül olyan, mint egy ember kezében a kovácskalapács. Valami olyasmi lehet a hatás. Reacher figyelte a célzón át. A szíve a torkában dobogott Egy teljes másodpercet kellett várnia. Figyelte, ahogy Borken koponyája szétloccsan, mintha belülről egy kovácskalapáccsal szétütötték volna. Reacher látta a szerteszét hulló csontdarabkákat és a vörös fröccsenést. De közben nem látta Garber három golyóját, amelyek zavartalanul átszelték a mészárlást, és egyenesen folytatták útjukat a bíróság felé.

45. fejezet

Klasszikus hiba egy fegyver elsütésénél, amikor valaki hagyja, hogy az első golyó visszarúgása feltolja a csövet, így a második golyó magasabbra megy, a harmadik pedig még magasabbra. Garber azonban nem követte el ezt a hibát. Elég időt töltött ahhoz a lőtéren, hogy hetven yardról biztonsággal lőjön. És elég meleg helyzetet átélt már ahhoz, hogy tudja, hogyan maradjon higgadt, és hogyan koncentráljon. Mindhárom golyót pontosan a rózsaszínes folt közepén engedte át, amit Borken fejének hitt. A golyók két tízezred másodperc alatt szelték át a foltot, és folytatták útjukat. Aztán átfúródtak az ablakra szögelt deszkákon. A golyó a behatolástól kissé kitért balra, és két inchcsel arrébb törte át a belső fenyőburkolatot. Átsüvített Holly szobáján, és az ajtó felett balra behatolt a szemközti falba. Azon is egyenesen átfúródott, majd eltűnt a folyosó falában. A második golyó az első ütötte lyukon érkezett, és egyenes vonalban haladt ugyanazon az úton. Amikor kiért a belső burkolatból, kissé eltérült jobbra. Átsüvített a szobán, majd a fürdőszoba válaszfalán, és darabokra törte az olcsó kerámia vécét. A harmadik golyó egy hajszálnyit magasabban szállt. Nekiütközött egy szögnek a falban, és derékszögben elfordult. Keresztbe fúródott végig az új faburkolaton.

Reacher a teleszkópján keresztül látta Garber puskájának villanását. Tudta, hogy hármas sorozatokat lő. Tudta, hogy eltalálta a bíróságot. Döbbenten nézte az alatta fekvő dombot, és a tetőgerincbe kapaszkodva behunyta a szemét. Várta a robbanást. Garber tudta, hogy nem az ő lövései végeztek Borkennel. Olyan gyorsan nem érhettek oda a golyók. Borkent már azelőtt eltalálták, hogy az ő lövései elérték volna. Tehát valaki fentről is tüzelt. Egy egész csapat volt akcióban. Garber elmosolyodott. Újra tüzelni kezdett. Még kilencszer meghúzta a ravaszt, és Borken két katonáját a maradék huszonhét golyóval a bíróság falára kente.

Milosevic futva lépett ki az épület ajtaján, és indult el a lépcsőn lefelé. Jobb kezében magasra tartotta szolgálati fegyverét, baljában pedig arany jelvényét. – FBI – kiáltotta. – Senki ne mozduljon! Elfordult jobbra, és megpillantotta Hollyt és Garbert, ahogy közeledett felé, utána pedig McGratht, aki a másik romos épület mögül rohant elő. McGrath egyenesen Holly hoz futott. Szorosan magához ölelte a fa törzsével együtt. A lány nevetett. Ő nem viszonozhatta az ölelést, hiszen a karja hátra volt bilincselve a fa mögött. McGrath elengedte, és lerohant a dombon. Diadalmasan kezet rázott Miloseviccsel. – Kinél van a kulcs? – kiáltotta. Garber a két halott katona felé mutatott. McGrath odarohant hozzájuk, és átkutatta a zsebeiket. Megtalálta a kulcsot, és visszafutott a dombra. Megkerülte a fát, és kioldotta Holly bilincseit. A lány botladozva arrébb ment, McGrath pedig utána sietett, és a karjánál fogva támogatta. Milosevic felvette a földről a lány mankóját, és utánuk dobta. McGrath elkapta, és átadta Hollynak. A lány kihúzta magát, és lebicegett a dombról, kart karba öltve McGrathszel. Amikor elérték a domb alját, megálltak, és körbepillantottak a hirtelen fülsiketítőnek tűnő csöndben. – Kinek köszönhetem meg? – kérdezte Holly. McGrath karját fogta, és Borken hatvan lábbal arrébb fekvő maradványaira meredt. A holttest a hátán feküdt. Nem volt feje. – Ez itt Garber tábornok – mondta McGrath. – A katonai rendőrségnél nagy kutya. Garber megrázta a fejét. – Nem én voltam – mondta. – Valaki megelőzött. – Én sem – mondta Milosevic. Garber ekkor biccentett hátrafelé. – Talán ez a pasas lehetett – mondta. Reacher ekkor érkezett meg a dombról. Lihegett a kimerültségtől. Egy hat láb és öt inch magas, kétszáz font súlyú test sok mindenre jó, de egy mérföldes sprintelésre nem. – Reacher – szólt oda neki Holly. A férfi nem vett róla tudomást Senkiről nem vett tudomást. Csak rohant tovább, és megállt a fehér falú épület előtt Látta a golyók, ütötte lyukakat. Rengeteg lyukat látott Talán harmincat is, és valamennyi a második emeleti fal délkeleti részén szóródott szét Reacher egy pillanatig a falra meredt, aztán elrohant a járdaszegélyen parkoló dzsiphez. Kivette belőle a tartalék üzemanyagkanna alatt lévő lapátot. Aztán felrohant a lépcsőn. Berontott az ajtón, és egyenesen Holly szobájához sietett. Odafutott a homlokzati falhoz. A falon legalább egy tucat kimeneti lyukat látott. Szálkás szilánkokra törték a fát a golyók. Reacher belevágta az egyik lyukba a lapát élét Hosszában kettéhasította a fenyődeszkát, és a lapáttal kifeszítette. Ledobta a földre a lapátot, és letépte a szögekről a deszkát. Mire McGrath is a szobába ért, Reacher már egy négy láb hosszú lécezetet kiemelt a falból. Mire Holly is csatlakozott hozzájuk, együtt meredtek az üres falüregre. – Nincs dinamit – szólalt meg a lány halkan. Reacher odalépett a szomszédos falhoz. Onnan is kitépett néhány deszkát, hogy megbizonyosodjék. – Soha nem volt itt dinamit – mondta Holly. – A fenébe, ezt nem hiszem el! – Pedig valami volt – szólt közbe McGrath. – Jackson jelentette. Ő egészen pontosan leírta. Láttam a jelentését. Ő pakolta le a rakományt hét másikkal együtt. És ő cipelte fel ide. Látta, ahogy beépítik a falba. Egy egész tonnányi dinamitot. Ekkorát azért nehéz lenne tévedni. – Akkor lehet, hogy valóban berakták – mondta Reacher. – Csak később kivették. Úgy intézték, hogy mindenki lássa, amikor beépítik, aztán később titokban kivették. És valahol másutt használják fel. – Később kivették? – ismételte meg Holly. – Az asszonyoknak és gyerekeknek meg kell halniuk – mondta lassan Reacher. – Micsoda? – kérdezte Holly. – Miről beszélsz? – Csak nem itt – folytatta Reacher. – Nem ezeknek az asszonyoknak és gyerekeknek kell meghalniuk. – Micsoda? – kérdezte újra Holly. – Nem tömeges öngyilkosságról van szó – felelte Reacher. – Hanem tömeggyilkosságról. Ekkor hirtelen elsápadt. Egyetlen szót sem szólt. De magában felidézett egy hangot. Egy tizenhárom évvel korábban hallott szörnyű robbanás hangját. Bejrút hangját. A repülőtér melletti tengerészgyalogos bázison. – Most újra hallotta, fülsiketítő élességgel. – Most már tudjuk, hogy miről van szó – dünnyögte rekedten. – Miről van szó? – kérdezte McGrath. – Valamerre száguld a rakomány – felelte Reacher. – Csak azt nem tudjuk, hogy merre. – Micsoda? – kérdezte Holly. – Asszonyok és gyerekek fognak meghalni – ismételte meg Reacher. – Ezt mondta Borken. És hogy a történelem majd igazolja a tettét. Csak éppen nem az idefönn élő nőkre és gyerekekre gondolt. – Mi az ördögről beszél itt? – kérdezte McGrath. Reacher pillantása először McGrathre, majd Hollyra siklott, mintha most látná őket életében először. – Ott jártam a gépkocsiparknál – mondta. – Láttam azt a rohadt furgont. Ott parkolt, megsüllyedt rugókkal, mintha valami nehéz súlyú rakománnyal lenne tele. – Micsoda? – ismételgette Holly. – Csináltak maguknak egy furgon bombát – magyarázta Reacher. – Stevie pedig éppen útban van vele valahová, valami nyilvános helyre. Az a második csapás. Fel fogják robbantani a bombát egy zsúfolt helyen. És egy egész tonna dinamittal van megrakva. És Stevie hat és fél órával előttünk jár. McGrath indult el elsőnek a lépcsőn. – A dzsiphez! – kiáltotta. Garber a dzsiphez rohant. Milosevic azonban sokkal közelebb állt hozzá. Beugrott, és beindította a motort. Aztán McGrath felsegítette Hollyt az első ülésre. Reacher a járdán állt, dél felé meredve, gondolataiba mélyedve. Milosevic előhúzta a revolverét. Hüvelykujjával visszahúzta a kakast. Garber megállt. Felemelte a fegyverét, és célzott. Milosevic áthajolt Holly felett. McGrath félreugrott. Milosevic a gázra taposott, és egyik kezével Holly oldalának nyomta a revolverét. Egy kézzel, az úton ide-oda cikázva vezette a dzsipet. Nem volt rá esély, hogy eltalálják. Garber ezt pontosan látta. Leengedte a fegyverét, és csak nézte, ahogy eltávolodnak. Tehát mind a kettő? – tette fel magának a kérdést Webster. – Te jó ég, csak ezt ne! – Bevethetnénk egy másik helikoptert is – javasolta a segédtiszt – Most már nem hiszem, hogy aggódnunk kellene a rakéták miatt. A monitoron felnagyította a bányák előtti területet. A négy rakétahordozó teherautó még mindig ott várakozott. Mellettük egy őrszem hevert élettelenül. – Jól van, hívja a helikoptert – mondta Johnson. – Szerintem jobb, ha közvetlenül magától érkezik a parancs, uram – jegyezte meg a segédtiszt. Johnson a telefonhoz fordult. Aztán visszaült a helyére, hogy tovább figyelje a képernyőn zajló eseményeket. A dzsip zötykölődve bevette az utolsó hajtűkanyart a katlan előtt, és áthajtott rajta. Megkerülte az álló teherautókat, és a bal kéz felőli barlang bejárata előtt megállt Milosevic kiugrott, és megpördült. Revolverét folyamatosan Hollyra szegezte, és közelebb lépett hozzá. A karjánál fogva kirángatta a dzsipből, és elvonszolta a barlang bejáratáig. Kinyitotta a vaskos gerendaajtót, és betuszkolta rajta a lányt. Aztán követte a barlangba, és a hatalmas ajtó bezárult mögöttük. Webster elnézett a képernyőről. – Hívja a helikoptert, uram – szólalt még a segédtiszt. – De siessenek – tette hozzá Webster.

A bányákig a leggyorsabban a bástyán keresztül lehetett eljutni. Minden kihalt volt és csöndes. Végigrohantak a bástyán, elfordultak észak felé, átvágtak a lőtéren és a gyakorlóterepen. Az erdőben hirtelen megálltak. Az összes ember néma sorokba fejlődve állt, rettegéssel teli arcukat észak felé fordították, ahol Borken rögtönzött szószéke még mindig az érkezését várta. Reacher tudomást sem véve róluk, végigvezette a többieket a fák között Aztán kiértek az útra. Elindultak rajta észak felé. Reacher kezében ott volt a hatalmas Barrett puska. Magával hozta a kantin tetejéről, mert szerette ezt a fegyvert. Garber mellette lépkedett. McGrath kissé előttük rohant, amilyen gyorsan csak tudott, kétségbeesetten igyekezett Hollyhoz. Az utolsó kanyar előtt visszamentek a fák közé, és Reacher az élre tört. Odaosont a szikla mögé, amelyet korábban már rejtekhelyül használt, és a Barrett teleszkópjával végigpásztázta az egész katlant. Aztán intett a többieknek, hogy jöhetnek. – A gépkocsiparkolóban vannak – mondta. – A bal oldali barlangban. Fegyverének csövével megmutatta a helyet, a többiek pedig meglátták az üres dzsipet és bólintottak. Reacher átrohant a katlanon, és leguggolt az egyik fegyverszállító mögé. Garber utána küldte McGratht. Végül ő is követte őket. Együtt kuporogtak a teherautó mögött, és az ajtóra meredtek. – És most? – kérdezte Garber. – Frontális támadás? – Milosevic egy revolvert tart Holly fejéhez – mondta McGrath. – Nem akarom, hogy kárt tegyen benne, Reacher. Nagyon sokat jelent számomra, érti? – Van más lehetőségünk? – kérdezte Garber. Reacher az ajtókra meredt, miközben elhalkult benne Bejrút morajlása, és helyébe lépett egy korábbi rémálom csöndes nyögése. Egy percig kétségbeesetten igyekezett más alternatívát keresni. Eszébe jutottak a fegyverek meg a rakéták. Aztán feladta. – Kössék le a figyelmét – szólalt meg. – Beszéljenek hozzá, vagy bármi. Letette a kezéből a Barrettet, és elvette McGrath Glockját. Odarohant a másik teherautó mögé, aztán a következő mögé, amíg el nem érte a másik barlang bejáratát. A holttestekkel, csontvázakkal és patkányokkal teli kriptáét. Hallotta, ahogy McGrath a távolban Milosevicet szólongatja, miközben a vaskos gerendaajtó felé rohant. Becsusszant az ajtó közötti résen, és elindult a sötétben. Ezúttal nem volt zseblámpája. Tapogatózva elhaladt a személyszállító teherautó mellett, majd tovább indult a hegy gyomra felé. Kezét a magasba emelve érezte, ahogy a mennyezet egyre jobban összezsugorodik felette. Kitapogatta az egymásra halmozott holttesteket, és megkerülte őket. Leguggolt, és balra elindult a csontvázak felé. A patkányok azonnal meghallották, körbeszaglászták, és visítozva igyekeztek távol tartani őt fészkeiktől. Reacher térdre ereszkedett, majd lehasalt, és átevickélt a csontkupacon. Érezte, ahogy a barlang mennyezete alacsonyodik, és az oldala egyre szűkül. Aztán mély lélegzetet vett, és várta, hogy elfogja a rémület.

A leggyorsabb rendelkezésre álló helikopter a tengerészgyalogság Éjszakai Sólyom nevű gépe volt, amely Malmstromban állomásozott. A helikopter hosszú, széles, púpos gép volt, de igen gyors, Johnson hívása után perceken belül már a magasban járt, és a parancsokat végrehajtva először nyugat felé, majd északra, a Montanába vezető út utolsó elágazása felé szállt. A tengerészgyalogos pilóta megtalálta a keresett utat, majd gyorsan és alacsonyan végigkövette észak felé, amíg meg nem pillantotta a sziklák között álló katonai járművek kis csoportját. Ott aztán leszállt, és várt. Látta, ahogy három férfi rohan a helikopter felé. Az egyikük civil, a másik kettő katona. Az egyikük ezredes, a másik a vezérkari főnök. A pilóta értetlenül vállat vont a mellette ülő másodpilótának, aki az üvegen keresztül felfelé mutogatott valamit Úgy harminchat láb magasan egy magányos kondenzcsík futott végig az égen. Egy hatalmas gép tartott vissza, dél felé. A pilóta újra vállat vont, és úgy vélte, hogy bármi történik is, déli irányban történik. Így fejben gyorsan végiggondolta az útvonalat, és meglepődött, amikor a parancsnok felmászott a fedélzetre, s utasította, hogy induljanak észak felé, a hegyekbe.

Reacher nevetett. Az alagútban kúszott, és közben hangosan nevetett. Majd megszakadt a nevetéstől. Egyáltalán nem félt már. A testébe vájó sziklafal szorítása szinte simogatásnak tűnt. Egyszer már végigcsinálta ezt, és túlélte. Tehát lehetséges volt. Tudta, hogy megint át fog jutni. A félelem olyan gyorsan tűnt el, amilyen gyorsan jött. Reacher átverekedte magát a csontvázakon, aztán kinyújtózott, és kitapogatta a hátának feszülő sziklafalat. Megfeszült a mellkasa, és torkában erős szorítást érzett. Érezte, ahogy elönti a forró pánik, és szorosan a földre lapult. Érezte, hogy elhagyja minden ereje. Aztán összeszedte magát. A munkára kellett koncentrálnia. Milosevic revolvere egyenesen Holly csillogó, fekete hajába fúródott, és a lány gyönyörű szemében kétségbeesés villant. Reacher lelki szemeivel látta őt az alagút végén. És az alagút ekkor kitágult, és egy sima, meleg cső lett. Mintha pontosan Reacher széles vállára méretezték volna. Mintha csak neki tervezték volna, személyre szabottan. Egy egyszerű, vízszintes utazás állt előtte. Egyszer régen már megtanulta, hogy akadnak dolgok, amelyektől érdemes félni. És akadnak olyanok, amelyektől nem. Azok a dolgok, amelyeket már egyszer végigcsinált, és túlélt, nem adtak többé okot a félelemre. Irracionális volt olyasmitől félni, amit egyszer már túlélt. És Reacher egy dologban biztos volt, hogy ő egy racionális ember. Így a félelme egy szempillantás alatt elpárolgott, és helyébe nyugalom lépett. Reacher tudott küzdeni. És képes volt bosszút állni. Holly pedig várta őt. Mint egy úszó, úgy lendítette előre a karját, és kúszott az alagútban a lány felé. Egyenletes ritmusban haladt előre. Mintha egy úton menetelne, csak éppen hason fekve, a sötétben kúszva. Karjával és lábával friss, fürge mozdulatokat tett. fejét leengedte. És közben megkönnyebbülten nevetett. Érezte, ahogy az alagút összezsugorodik, és szinte átöleli. Tovább kúszott. Odaért az alagút végéhez, és ügyesen befordult derékszögben. Könnyedén lélegzett, és abbahagyta a nevetést. Tudta, most már csöndben kell maradnia. Amilyen gyorsan csak tudott, tovább kúszott. Amikor érezte, hogy emelkedni kezd fölötte a mennyezet, kissé lelassított. Addig kúszott, amíg a levegő szagából arra nem következtetett, hogy már majdnem a végéhez ért. Ekkor hallotta meg a helikopter bugását. A távolból felmorajló propellerek tompon dübörögtek. Negyven yarddal előtte dulakodás zaját hallotta. A meglepetés és a pánik hangjait. Aztán meghallotta Milosevic hangját Magas, nyugati parti akcentussal beszélt– Tartsák távol innen a helikoptert – üvöltötte az ajtón át. A hang egyre közelebb ért, s egyre jobban fölerősödött– Tartsák távol, hallották? – üvöltötte Milosevic. – Megölöm a lányt, McGrath! Garantálom, hogy megölöm! A barlangban teljesen sötét volt Reacher elől eltorlaszolták az ajtón beszűrődő fényt a járművek. De a fehér teherautó nem állt benn. Valaki elvitte. Reacher kigurult a fehér teherautó helyére, és zsebéből előhúzta a Glockot. A helikopter propellerének zúgása egész közelről hallatszott. Áthatolt az ajtókon, és betöltötte az egész barlangot. – Kössünk üzletet – üvöltötte Milosevic. – Ha sértetlenül elengednek, akkor visszakapják Hollyt, rendben, McGrath? Hallottad, amit mondtam? Ha volt is valami válasz, Reacher nem hallotta. – Én nem tartozom ezek közé – üvöltötte Milosevic. – Ehhez az egészhez semmi közöm. Brogan rángatott bele. ő vitt bele az egészbe. A zaj még jobban felerősödött. A vaskos ajtók rázkódni kezdtek. – A pénz miatt tettem – kiáltotta ismét Milosevic. – Brogan fizetett nekem. Több százezer dollárt, McGrath. Te is pontosan, ugyanezt tetted volna. Brogan gazdag emberré tett. Vett nekem egy Ford Explorert. Limitált kiadásút. Harmincötezer lepedőért Másképp hogy lehetett volna valaha i? Ilyen kocsim? Reacher hallgatta a sötétben az üvöltő hangot Nem akarta lelőni. Egy őrült pillanatig még hálát is érzett iránta, amiért segített neki megszabadulnia egy gyerekkori rémálomtól. Segített neki szembenéznie vele, és legyőznie. Kapott tőle valamit Szeretett volna odarohanni hozzá, és megrázni a kezét Szinte maga előtt látta, ahogy megteszi. De aztán a kép megváltozott Mert helyette a torkát kellett megszorongatnia, amíg el nem árulja, hová vitte Stevie a fehér kocsit. Ezt kellett most tennie. S ezért nem akarta lelőni Milosevicet. Előreosont a fülsiketítő zajban, és megkerülte a járműveketReacher furcsa, egydimenziós világban érezte magát. A sötétség miatt nem látott semmit. A helikopter hangja miatt nem hallott semmit. Csak az ajtó melletti mozgást észlelte. Kilépett a furgon mögül, és az ajtón átszűrődő fényben megpillantott két alakot, amely egynek tűnt. Felül szélesebb, négylábú emberi alak Milosevic karja Holly torka körül, pisztolya fejének szegezve. Reacher megvárta, amíg kitisztul a látása. A két alak arca feketéből szürkévé vált. Holly Milosevic előtt állt. Reacher felemelte a Glockot. Kicsit odébb lépett, hogy jobb szögben lássa őket. Hirtelen elbotlott egy kupac rozsdás festékesdobozban. A dobozok hangtalanul gurultak szét a földön, mivel a kintről jövő zaj túldübörgött mindent Reacher közelebb rohant a fényhez. Milosevic ekkor megérezte a jelenlétét, és megfordult Reacher látta, hogy némán felkiált Aztán, ahogy páncélként maga elé tolja Hollyt. Közben tétovázik, revolverét a magasba emeli. Reacher oldalvást ide-oda járkált Látta, hogy Milosevic követi őt a fegyverével. Holly igyekezett kitépni magát a szorításából. A propeller zúgása mindent betöltött. Milosevic jobbra és balra pillantgatott. Reacher látta, ahogy döntést hoz. Reachernél fegyver volt, Hollynál viszont nem. Milosevic előrevetette magát Kezében némán megvillant a fegyver. A rövid villanás vakítóan hatott a sötétben. Reacher elvesztette szem elől Hollyt. Szitkozódva várta, amíg tüzelhet Ekkor újra megpillantotta Milosevicet. Holly felbukkant mögötte, és pontosan az arcára tette a kezét. Aztán Milosevic a földre rogyott. Ekkor kitárult az ajtó, Holly pedig a fülsiketítő zaj és a vakító fény elől egyenesen Reacher karjába rohant. A nap sugara rávetődött Milosevicre. A hátán feküdt a földön. Kezében a revolvere. A kakas hátrahúzva rajta. A szeme helyén egy darab törött csempe állt ki az arcából. Úgy három inchnyire hatolt be a fején, és ugyanannyi lógott ki belőle. A behatolási pont mellett vékony patakban folyt ki a vér. A nyitott ajtó ezután zsúfolásig telt emberekkel. Reacher látta a porfelhő közepén álló McGratht és Garbert. Mögöttük egy Éjszakai Sólyom landolt. Hárman ugrottak ki belőle, és rohantak a bejárathoz. Egy civil meg egy ezredes. És Johnson tábornok. Holly megfordult, meglátta őket, aztán újra Reacher mellébe temette az arcát. Garber ért oda elsőnek hozzájuk. Kihúzta őket a fénybe és a zajba. Összekapaszkodva bukdácsoltak előre. A helikopter propellerjének suhogása beléjük kapott. McGrath odalépett Holly mellé, kihúzta Reacher karjából, aztán magához vonta és szorosan átölelte. Johnson tábornok is melléjük lépett. – Holly – tátogta a félhomályban. A lány kiegyenesedett. Rámosolygott az apjára. Haját a füle mögé tűrte. Kibontakozott McGrath karjából, és megölelte az apját. – Még van egy kis dolgom, apa – kiabálta túl a zajt – Majd később mindent elmesélek.

46. fejezet

Reacher a kezét pörgetve jelezte a helikopter pilótájának, hogy ne kapcsolja ki a gép motorját, közben a kavargó porban meg zajban odarohant Garberhez, és visszavette tőle a Barrettet intett a többieknek, hogy szálljanak be. Felsegítette őket a létrán, majd végül ő is beszállt. A Barrettet lefektette a földre, és beült az egyik ülésbe. Fejére tette a mikrofont. Bekapcsolta, és átszólt a pilótának– Egyelőre maradjon itt – mondta. – Amint meglesz az útvonal, azonnal megadom. A pilóta bólintott, és a motor bugása felerősödött. A propellerek gyorsabb fokozatra álltak, és a gép a magasba emelkedett– Hova az ördögbe megyünk? – kiáltotta Webster. – Üldözőbe vesszük Stevie-t, főnök – kiáltott vissza McGrath. – Egy nagy furgonnal menekül. És a kocsi tele van dinamittal. Valahol fel akarja robbantani. Emlékszik arra, amit a kendalli seriff mondott? Mindig Stevie-t küldték, hogy végezze el a piszkos munkát. Akarja, hogy tovább magyarázzam? – De innen nem juthatott ki – kiáltotta Webster. – A hidat felrobbantották. És az erdőn át nincsenek utak. Minden lezárták. – Az erdészet embere nem ezt mondta – kiáltotta vissza McGrath. – Néhány utat tényleg lezártak. De nem tudta, hogy pontosan melyeket. Csak annyit mondott, hogy talán van út, talán nincs. – Ezeknek két évük volt arra, hogy felmérjék a terepet – kiáltott közbe Reacher. – Ugye, azt állapították meg, hogy a furgonnal jártak az erdészet útjain? A kerekek körül rengeteg onnan lerakódott homokkövet találtak. Két teljes évük volt rá, hogy találjanak egy kivezető utat. Webster kinézett balra, keleti irányba, ahol a hatalmas hegyeken túl végighúzódott az erdő. Hevesen bólogatni kezdett– Meg kell állítanunk – kiáltotta. – De vajon merre mehetett? – Hat óra előnye van – kiabálta Reacher. – Annyit feltételezhetünk, hogy az erdőn csak lassan tudott átjutni. Mondjuk, úgy két óra alatt. Tehát négy órája nyílt úton halad előre. Úgy kétszáz mérföldet tehetett meg? Egy dízel Econoline-nal, egy tonnás rakománnyal, óránként ötvennél többet nem mehet– De melyik irányba? – kiabálta túl a zajt Webster. Holly Reacherre pillantott. Ezt a kérdést maguknak is számtalanszor feltették, méghozzá ugyanabban a teherautóban. Reacher kinyitott egy térképet, és az óramutató járásával egy irányban elindult rajta. – Mehetett kelet felé – kiáltotta. – Akkor még Montanában van, túl a Great Fallson. De lehet, hogy Idahóban jár. Vagy Oregonban. Vagy félúton Seattle felé. – Nem – kiáltott közbe Garber. – Gondolkozzunk fordítva. Mert ez az egész dolog kulcsa. Milyen parancsot kapott, hová menjen? Mi lehet a merénylet célpontja? Reacher lassan bólintott. Garbernek igaza volt. A célpont a lényeg. – Mit akart Borken megtámadni? – kiáltotta Johnson. Borken ezt mondta: „Ha tanulmányozni kezded a rendszert, meg fogod gyűlölni”. Reacher erősen gondolkodott majd újra bólintott, és a mikrofont bekapcsolva átszólt a pilótának. – Indulhatunk – mondta. – Először egyenesen délnek. A zaj felerősödött, miközben az Éjszakai Sólyom a levegőbe emelkedett Eltávolodott a szikláktól. Aztán délnek fordult, és útnak indult Orrát előrecsapva felgyorsított. A zaj kissé elcsendesedett a kabinban, és a motorokból érkező folyamatos zúgassa alakult át Alattuk meg-megvillant a csupasz föld. Reacher látta a hegyen kanyargó ösvényeket és a gyakorlóteret. Eltűntek a fák között, és elnyelte őket a zöld lombkorona. Aztán előtűnt alattuk a lőtér hosszú csíkja, majd a bástya széles, sziklás területe. A gép ezután még magasabbra emelkedett, és a bíróság fehér épülete alattuk már csak egy babaháznak tűnt. Átszálltak a szakadék felett, majd a felrobbantott híd felett, és utána már csak sűrű erdő terült el alattuk. Reacher vállon veregette a pilótát, és beleszólt a mikrofonba. – Milyen sebességgel megyünk? – kérdezte. – Százhatvannal – felelte a pilóta. – És milyen irányba? – kérdezte Reacher. – Egyenesen délnek. Reacher bólintott. Behunyta a szemét, és fejszámolásba kezdett. Olyan volt, mintha megint iskolás lenne. Stevie kétszáz mérfölddel előttük jár, óránként ötven mérföldes sebességgel. Ők pedig százhatvannal követik. Mennyi idő alatt érhetik el? Reacher mindig is jó volt számtanból az iskolában. És az udvaron megvívott harcokban is. A harci kedv valahogy jobban benne maradt, mint a matematika. Most biztosra vette, hogy létezik valamilyen egyenlet a megoldásra. Valami, amelyben x és y szerepel. Valami, ami egyenlő valamivel. De az ilyen egyenleteket már régen elfelejtette. Tehát a „próba és tévedés” módszerét kellett alkalmaznia. Egy óra múlva Stevie kétszázötven mérföldre jár innen. Az Éjszakai Sólyom pedig százhatvan mérföldre. Jóval mögötte. Újabb óra elteltével Stevie, háromszáz mérföldre jár, ők viszont már háromszázhúszra. Megelőzve Stevie-t. Tehát valamikor a második óra vége felé fogják utolérni. Feltéve, hogy a megfelelő irányba mennek. Alattuk a Flathead-tó bukkant elő, jóval előttük és jóval alattuk. Reacher látta az egyenetlen talajon kígyózó utakat. Bekapcsolta a mikrofonját. – Még mindig dél? – kérdezte. – Pontosan dél – felelte a pilóta. – És még mindig százhatvan? – kérdezte Reacher. – Pontosan annyi – felelte a pilóta. – Oké, maradjon így – mondta Reacher. – Körülbelül egy óra ötven percig. – De mégis merre mehetett? – kérdezte Webster. – San Franciscóba – felelte Reacher. – De miért? – kérdezte McGrath. – Vagy Minneapolisba – mondta Reacher. – Én inkább San Franciscóba fogadnék– De miért? – ismételte meg a kérdést McGrath. – San Francisco vagy Minneapolis – mondta Reacher. – Gondolkozzék. Szóba jöhetne még Boston, New York, Philadelphia, Cleveland, Richmond, Atlanta, Chicago, St Louis, Kansas City, Missouri vagy Dallas. McGrath értetlenül vállat vont. Webster szintén értetlen arcot vágott. Johnson a segédtisztre pillantott. Garber rezzenéstelen arccal ült. Holly azonban mosolygott. Mosolygott, és Reacherre kacsintott. Reacher visszakacsintott rá, miközben a helikopter százhatvan mérföldes sebességgel, átrepült Missoula fölött.

Te jó ég, ma július negyedike van – szólalt meg hirtelen Webster. – Nekem mondja! – felelte Reacher. – Gondolja csak meg, hányan gyűlnek ilyenkor össze nyilvános helyeken. Egész családok gyerekekkel. Webster zordan bólintott. – San Franciscóban pontosan hol? – kérdezte. – Azt nem tudom biztosan – felelte Reacher. – Talán a nagy piactéren – szólt közbe Holly. – Az Embarcadero tér mellett. Szerintem ott lesz, főnök. Jártam már ott július negyedikén. Délután hatalmas parádét rendeznek, este pedig tűzijátékot. Egész nap óriási a tömeg. – De negyedikén mindenhol óriási a tömeg – mondta Webster. – Remélem, hogy jók a megérzéseik. McGrath felpillantott. Sebes arcán lassú mosoly jelent meg. – Jók a megérzéseink – jelentette ki. – Most már én is biztos vagyok benne, hogy San Franciscóba tart. Nem Minneapolisba, vagy máshová. Reacher rámosolygott, és kacsintott egyet. McGrath tehát megértette. – Nem akarják elmondani, hogy miért? – kérdezte Webster. McGrath elmosolyodott. – Találja ki – mondta. – Elvégre maga az FBI igazgatója. – Talán mert az van a legközelebb? – kérdezte Webster. McGrath bólintott. – Minden értelemben – mondta, és újra elmosolyodott. – Miféle értelemben? – kérdezte Webster. – Mi az ördögről beszél? Senki nem válaszolt. A katonák hallgattak. Holly és McGrath az ablakon bámultak kifelé, a kétezer láb mélységbe. Reacher előrehajolt, és kinézett a pilóta ablakán. – Hol járunk? – kérdezte. A pilóta rámutatott az alattuk fekvő betoncsíkra, – Ez a 93-as autópálya – mondta. – Most hagytuk el Montanát, és lépünk át Idahóba. Még mindig dél felé haladunk. Reacher bólintott. – Nagyszerű – mondta. – Kövesse a 93-ast. Ez az egyetlen délre vezető út, igaz? Valahol Nevada közelében fogjuk elkapni.

Reacher a második óra vége felé kezdett aggódni. Nagyon rossz előérzete volt. Kétségbeesetten visszanyúlt az iskolai számtanhoz. Lehet, hogy Stevie gyorsabban hajt ötvennél. Elég jó sofőr. Gyorsabb, mint Bell volt. Talán közel hatvannal repeszt Akkor hol járhat? Háromszázhatvan mérföldnyire a kiindulóponttól. Ez esetben viszont csak két óra és tizenöt perc elteltével fogják utolérni. És ha hetvennel hajt? Vajon képes az Econoline egy tonnányi rakománnyal hetven mérföldes sebességre? Talán képes. Bizonyára képes. Akkor viszont csak két óra és negyven perc múlva fogják utolérni. Ez a maximum. Valahol Montana és Nevada között Tehát még ötven percnyi pánik áll előttük. Még. több mint száz mérföldön át kell nézniük az alattuk futó betoncsíkot, amíg rá nem jönnek, hogy rosszul tippeltek, és kétségbeesetten irányt változtatnak Minneapolis felé. A helikopter maximális sebességgel, leszegett orral repült a 93-as autópálya fölött. Hét utasa előrehajolt, és az utat bámulta. Épp egy Salmon nevű város felett jártak. A pilóta úgy közölte az információt, mint valami idegenvezető. Jobbról a Mount McGuire tízezer láb magas, hatalmas csúcsa. Előttük jobbra a Twin Peaks tíz és félezer láb magasságban. Jóval előttük balra a legmagasabb csúcs, a Borah Peak, tizenkét és fél ezer láb magas. A helikopter a földfelszíntői ezer láb magasságban ingázott fel és le. A környező csúcsoknál alacsonyabban követte az alattuk futó utat, mint valami vadászkutya. Az idő csak egyre telt. Húsz perc. Harminc perc. Az úton alig volt forgalom. Északon Missoulától indulva elvezetett Idahóig, háromszáz mérföldön keresztül délnek. Egyik helység sem volt valami nagy metropolisz, ráadásul munkaszüneti nap volt. Most már mindenki elért oda, ahol az ünnepei töltötte. Egy-két személyautó és néhány túlórázó fuvaros járta az utakat. De sehol egy fehér Econoline. Láttak ugyan két fehér járművet, de mindkettő kisebb teherkocsi volt. Egyetlen nagyobb furgont láttak, de az sötétzöldre volt festve. Ez minden. Semmi több. Sehol egy fehér furgon. Az út időnként üresen futott egész hosszan előttük. És az idő csak egyre telt. Mint egy időzített bomba. Negyven perc telt el. Majd ötven. – Felhívom Minneapolist – közölte Webster. – Elcsesztük a dolgot. McGrath reménykedve várt. Csak lassan rázta a fejét. – Még ne – mondta. – Az csak tömeges pánikot keltene. El tudja képzelni, hogy reagálnának az emberek? Az evakuációt? Talán valakit halálra taposnának. Webster kinézett az ablakon a mélységbe. Egy teljes percig nézte az utat. Ötven perc telt el, a maximális idő. – A taposásnál sokkal rosszabb történhet, ha a bomba már odaért – mondta. – Inkább azt képzeljük el? Az idő egyre telt. Már ötvennyolc perc. Aztán egy teljes óra. Az út pedig továbbra is üres maradt. – Van még időnk – szólalt meg Garber. – Akár San Franciscóba. – akár Minneapolisba megy, még áll előtte némi út. Garber Reacherre pillantott. Tekintetében kétség és bizalom villant meg egyszerre. Újabb percek teltek el. Már egy óra és öt perc. Az út még mindig üres volt, ameddig csak a szemük ellátott. A helikopter zúgva szállt fölötte, de csupán újabb üres horizontot tárt fel előttük. – Bárhol járhat – szólalt meg Webster. – Talán sem San Francisco sem Minneapolis nem jó tipp. Lehet, hogy már Seattle-ben van. Vagy bárhol másutt. – Nem Seattle-ben van – mondta Reacher. Ő Mereven bámult előre. Mozdulatlanul ült és bámult. Közben a torkát félelem és pánik szorongatta. Újra és újra az órájára pillantott. Egy óra és tíz perc. Tizenegy. Tizenkettő. Tizenhárom. Tizennégy. Egy óra és tizenöt perc. Az órájára, majd az előtte fekvő üres betoncsíkra nézett. Aztán hátradőlt, és gondolataiba mélyedt. Hirtelen megfagyott benne a vér. Összeszedte minden logikáját, de I egy bizonyos ponton túl már a matematika sem volt elég. Csak úgy I érhettek el ilyen messzire, ha Stevie óránként száz mérföldes sebességgel hajt Vagy százhússzal. Vagy százötvennel. Ránézett a többiekre, és nem ismerte meg a saját hangját, amikor megszólalt. – Elszúrtuk – mondta. – Minneapolis lesz az. Reacher fejében elhalkult a motor bugása, és aznap másodszor újra feldübörgött benne egy robbanás iszonyatos zaja. Tágra nyitotta a szemét, nehogy meglássa a rémálmot, de mégis látta. Ezúttal nem tengerészgyalogosokat látott, nem kemény katonákat, akiket kivezényelnek dolgozni, hanem gyönge embereket, nőket és gyerekeket, akik egy város parkjában gyülekeznek, hogy megnézzék a tűzijátékot, és forró, vörös hamuvá égnek, mint Reacher társai tizenhárom évvel ezelőtt. A gyerekek csontjai szanaszét repültek az égő levegőben, és száz yarddal arrébb álló gyerekeket találtak el. Felhasították puha bőrüket, és a szerencsésebbeket egy évre kórházba juttatták. Minden tekintet Reacherre szegeződött. Akkor vette csak észre, hogy könnyek folynak végig az arcán, és benedvesítik az ingét– Sajnálom – mondta. A többiek elfordították tekintetüket. – Telefonálnom kell – szólalt meg Webster. – De miért épp Minneapolis? És miért gondolták, hogy San Francisco? – Azért, mert ott vannak a központi jegybank irodái – magyarázta halkan Reacher. – Összesen tizenkét ilyen iroda van. És Montanához a San Franciscó-i és a minneapolisi iroda van a legközelebb. Borken gyűlölte a központi jegybankot. Szerinte az egész egy hatalmas összeesküvés volt, hogy eltörölje a középosztályt Ez volt az elmélete, Azt mondta, ezzel sokak előtt jár a gondolkodásban. És azt állította, hogy az apját is a jegybank tette tönkre, amiért olyan kölcsönt adott neki, amit sohasem tudott volna visszafizetni. – Tehát Borken a jegybankot akarta megtámadni? – vágott. közbe Johnson. Reacher bólintott. – Kettős csapást akart mérni rá – mondta. – Miközben a világkormány ellen vívott harcot. Meglepetésszerű akciót akart a régi rendszer ellen, ahogyan Pearl Harbornál történt. És közben létre akart hozni egy teljesen új rendszert. Két legyet akart ütni egy csapásra. Ekkor hirtelen elhallgatott. Túl kimerült volt ahhoz, hogy folytassa. És elhagyta minden lelkesedés. Garber az arcát kémlelte. Valós fájdalmat látott rajta. A motorok zúgása olyan hangos volt, hogy szinte már csöndesnek tűnt. – A függetlenségi nyilatkozat tehát csak egy része volt a tervnek – mondta McGrath. – Kettős csapda. Azt akarta, hogy minden figyelmet oda irányítson, Holly miatt, meg az öngyilkosságok miatt, amíg ő a hátunk mögött lebombázza a jegybankot. Én a Kendallban hallottakból jöttem rá San Franciscóra. Úgy gondoltam, Borken azt a jegybanki irodát fogja támadni, ami az apja farmjához legközelebb áll. Webster bólintott. – Micsoda terv – mondta. – Háromnapos ünnep, mindenki szabadságon, miközben stratégiai döntést kell hozni, de mindenki rossz helyre összpontosít. Aztán az egész világ a bombázásra figyel, miközben Borken megerősíti a pozícióját odafenn. – Hol van a minneapolisi jegybanképület? – szólt közbe Johnson hirtelen. Webster vállat vont. – Fogalmam sincs – mondta. – Soha nem jártam még Minneapolisban. Gondolom, egy nagy irodaépület, bizonyára valami jobb helyen, körülötte parkokkal, talán egy folyó partján, vagy valami hasonló. Minneapolisnak van folyója, ugye? Holly bólintott. – Mississippinek hívják – mondta. – Nem – szólalt meg Reacher. – Dehogynem – vágta rá Holly. – Ezt mindenki tudja. – Nem – ismételte meg Reacher. – Mégsem Minneapolis. Mégis San Francisco. – A Mississippi nem folyik át San Franciscón – mondta Holly. Ekkor széles mosolyt pillantott meg Reacher arcán. Fáradt szeme diadalmasan csillogott. – Mi történt? – kérdezte. – Mégis jól gondoltuk San Franciscoi – mondta Reacher. Webster bosszúsan felmordult– Már régen elhagytuk – folytatta Reacher. – Mérföldekkel ezelőtt. Bekapcsolta a mikrofonját, és odaszólt a pilótának. – Forduljon vissza – mondta. – Széles körben vissza. Ezután újra elmosolyodott Mosolygott, és behunyta a szemét. – Tényleg elhagytuk – ismételte meg. – Mérföldekkel ezelőtt. Elrepültünk a feje fölött Mert a kocsit átfestették zöldre. Az Éjszakai Sólyom széles körben megfordult. Az utasok egyik ablakról a másikra pillantottak, ahogy megfordult alattuk a táj. – A járműparkolóban találtam néhány festékesdobozt – magyarázta Reacher. – Át is botlottam rajtuk. Bizonyára terepszínű alapozófesték. Ma reggel pacsmagolták rá. Az a festék talán még nedves. Megpillantottak egy kocsit, amit néhány perccel ezelőtt hagytak el. Ezer lábbal alattuk haladt. Aztán hosszú, üres útszakasz. Aztán egy fehér kombi. Majd újra üres útszakasz. Aztán egy dél felé száguldó, sötétzöld nagy furgon. – Süllyedés – utasította a pilótát Reacher. – Az lesz az? – kérdezte McGrath. A furgon és a kombi közötti távolság kezdett nőni. A furgon lemaradt. Mögötte pedig az üres horizonton kívül semmi más. A helikopter süllyedni kezdett Úgy repült a teherautó felé, mintha egy sas próbálna a levegőből elragadni egy kis nyulat. – Ez az? – kérdezte újra McGrath. – Ez – felelte Reacher. – Tényleg az – állapította meg Holly. – Biztos? – kérdezte McGrath. – Nézd a tetejét – mondta erre Holly. McGrath szemügyre vette a tetőt. Átfestették sötétzöld festékkel, de jól láthatóak voltak rajta a parányi lyukak. Mintha valaki egy sortüzet lőtt volná bele. – Két teljes napig bámultuk azokat az átkozott lyukakat – mondta Holly. – Egy életre nem fogom elfelejteni. – Összesen száztizenhárom lyuk van rajta – mondta Reacher. – Megszámoltam. Egy prímszám. Holly nevetni kezdett és előrehajolt Boldogan megszorongatta Reacher kezét. – Ez a mi kocsink – mondta Holly. – Semmi kétség nem fér hozzá. – És a sofőrt látják? – kérdezte McGrath. A pilóta leengedte a gépet, és közelebb vitte a furgonhoz. – Stevie az – kiáltotta vissza Holly. – Egész biztosan ő az. Most elkaptuk. – Van ezen. a gépen valami fegyver? – kérdezte Webster. – Két nagy géppuska – felelte a pilóta. – De nem fogom használni őket. Nem engedélyezett. A katonaság nem avatkozhat bele rendőrségi ügybe. – Elé tud kerülni, a kocsival egyvonalban? – – kérdezte Reacher. – Úgy ötven, hatvan mérföldes sebességgel? Anélkül, hogy túl sokat kérdezősködne? A pilóta elnevette magát. A mikrofon torzán közvetítette a nevetést. – Ahová csak akarja, oda tudom vinni ezt a gépet – mondta. – De természetesen a tábornok engedélyével. Johnson óvatosan bólintott. Reacher lehajolt, és felvette a földről a Barrettet. Kikapcsolta az övét, és leguggolt a földre. Intett Hollynak, hogy cseréljen vele helyet. Holly átmászott McGrathen, Reacher pedig besegítette az ülésbe. Közben érezte, hogy a gép lassít és süllyedni kezd. Kicsit meglazította Holly biztonsági övét, és lazán a dereka köré csavarta. Aztán kinyúlt az ajtó felé. Lenyomta a kilincset, és elhúzta az ajtót. Hirtelen megcsapta őket az ajtón át beáramló friss levegő, ahogy a gép oldalvást fordult, és szelte a levegőt. A zöld kocsi alattuk volt és mögöttük, talán kétszáz láb mélységben. A pilóta hozzáigazította a sebességüket az autóhoz, és úgy fordította a gépet, hogy Reacher egyenesen az útra nézhessen. – Így jó lesz? – kérdezte. Reacher bekapcsolta a mikrofont. – Tökéletes – mondta. – Van valami előttünk? – Egy jármű jön a másik irányból – mondta a másodpilóta. – Ha az elment, tíz mérföldön át semmi. – És mögöttünk? – kérdezte Reacher. Látta, ahogy elhalad a másik irányból jövő jármű. McGrath elfordította a fejét. Aztán visszafordult, és bólintott. – Hátul is tiszta – mondta. Reacher a vállára vette a Barrettet. Lövésre kész helyzetbe állította. Egy mozgó járműre lőni egy másik mozgó járműből nem a legideálisabb dolog, de a távolság csupán hetven yard volt, és a célpont jó húsz láb hosszú és hét láb széles, így nem aggódott, hogy esetleg mellé talál. Megcélozta a furgon tetejét. Kiszámolta, hogy a kocsi mozgása és a levegő ellenállása miatt körülbelül pont a rakomány tér közepén fog célba érni a golyó. Közben eszébe jutott, vajon még ott van-e a vastag matrac. – Várjon – kiáltotta Webster. – Mi van, ha téved? Mi van, ha a kocsi üres? Hiszen csak feltételezés az egész, nem? Bizonyíték kell, Reacher. Szükségünk van valami bizonyítékra. Reacher hátra se nézett. Továbbra is a célkereszten tartotta a szemét. – A francokat – szólt vissza halkan. – Nincs szükség semmiféle bizonyítékra. Webster megragadta a karját. – Ezt nem teheti – mondta. – Lehet, hogy egy ártatlan embert öl meg. – A francokat – felelte újra Reacher. – Ha ártatlan lenne, akkor nem ölném meg. Lerázta magáról Webster kezét, és szembefordult vele. – Gondolja csak meg, Webster – mondta. – Nyugalom. Használja a logikáját. A bizonyíték csak a lövés után derül ki, nem igaz? Ha tényleg bombát szállít, akkor tudni fogjuk. Ha pedig semmit, akkor semmi sem fog történni vele. Csak egy újabb lyukat fúrok a kocsiba. A száztizennegyediket. Visszafordult az ajtóhoz. Megint felemelte a fegyverét. Ráállt a célpontra. Puszta megszokásból megvárta, amíg lelassul a lélegzése és a szívverése. Aztán meghúzta a ravaszt. A lövés hangja egy ezred másodperc alatt érte el a fülét, és ennél hetvenszer hosszabb ideig tartott, amíg a golyó elérte a célt. Egy másodpercig semmi nem történt. Aztán a kocsi hirtelen megszűnt létezni. Az autópályán csak egy forró tűzgolyó gurult végig. Hatalmas durranás rázta meg a környéket. A helikoptert is elérte az iszonyatos lökéshullám, pedig ötszáz lábbal magasabban repült. A pilóta a levegőben kiegyenesítette a gépet és visszafordult. Orrát leejtette. Az autópályán semmi más nem látszott, csak egy háromszáz yard hosszú, könnycsepp alakú hatalmas füstfelhő. Semmi törmelék, semmi fémdarab vagy guruló kerék. Csupán mikroszkopikus nagyságú részecskékből álló gőz, amely a hangsebességnél gyorsabban szelte a levegőt.

A pilóta még egy darabig ott keringett fölötte, aztán lassan kelet felé indult Finoman a földre tette a gépet, százyardnyi távolságra a robbanástól. Kikapcsolta a motorokat Reacher mozdulatlanul ült a fülsiketítő csöndben, majd lassan kikapcsolta az övét Lefektette a földre a Barrettet, és kiugrott a nyitott ajtón. Lassan elindult az autópálya felé. Egy tonna dinamit. Egy egész tonna. Iszonyatos robbanás. Semmi sem maradt utána. Talán egy fél mérföldes körben néhány lelapult fűcsomó, de ez minden. À robbanás hatalmas energiája akadálytalanul törhetett utat magának. Semmi puha vagy sebezhető dolog nem állt az útjába. Kirobbant, majd elgyengült, lelassult és enyhe fuvallat lett belőle, és nem tett kárt semmiben. Reacher csak szótlanul állt, és behunyta a szemét. Aztán lépteket hallott maga mögött. Holly volt az. Reacher hallotta, ahogy sántikálva odaér hozzá. Egy hosszabb lépés, majd egy csoszogás. Kinyitotta a szemét, és az útra pillantott. Holly odalépett hozzá és megállt előtte. Fejét a mellére hajtotta, s átölelte. Megszorította és tovább ölelte. Reacher felemelte a kezét és a füle mögé tűrte a lány haját, ahogyan tőle látta. – Vége – mondta Holly. – Ha van egy problémád, oldd meg – felelte Reacher. – Nálam ez a szabály. A lány hosszú ideig hallgatott. – Bárcsak mindig ilyen könnyű lenne – mondta. Úgy ejtette ki ezt a mondatot, mintha hosszú beszédet mondott volna. Mintha lezárt volna egy vitát Reacher meg úgy tett, mintha nem tudná, miféle problémáról beszél. – Az apád? – kérdezte. – Hiszen most már bebizonyítottad, hogy magad is képes vagy bármire. Holly megrázta a fejét– Nem is tudom – mondta. – Nekem elhiheted – erősködött Reacher. – Amit ott a gyakorlótéren csináltál, az a legokosabb és leghiggadtabb dolog volt, amit valaha is láttam, nőtől és férfitől egyaránt Jobb, mint amit én valaha is tettem, jobb, mint amit az apád valaha is tett. Sokat adna azért a bátorságért, amit ott tanúsítottál. És én is. Most már senkinek nem kell az árnyékában élned, Holly. Hidd el. – Egy darabig én is így éreztem – mondta Holly. – De amikor újra találkoztam vele, ugyanazt éreztem, amit régen. És apámnak szólítottam. – De hiszen az apád – mondta Reacher. – Tudom – felelte a lány. – Pont ez a probléma. Reacher egy pillanatig hallgatott. – Akkor változtass nevet – mondta. – Talán az majd segít. Érezte, hogy a lány visszafojtja a lélegzetét. – Ezt vegyem ajánlatnak? – kérdezte. – Inkább javaslatnak – mondta Reacher. – És szerinted a Holly Reacher jól hangzana? – kérdezte a lány. Reacher most megint elhallgatott. És visszafojtott lélegzettel várt. Aztán végül kimondta, mi is az igazi probléma. – Szerintem csodálatosan hangzik – mondta. – De talán a Holly McGrath kicsit jobban. Holly nem válaszolt. – Ő az a szerencsés, igaz? – kérdezte Reacher. A lány bólintott. Feje alig észrevehetően mozdult. – Akkor mondd meg neki – javasolta, A lány vállat vont a karjaiban. – Nem tudom – mondta. – Olyan ideges vagyok. – Ne légy az – bíztatta Reacher. – Talán ő is valami hasonló dolgot akar neked mondani. A lány felnézett. Reacher kacsintott egyet. – Tényleg ezt gondolod? – kérdezte. – Te is izgulsz, ő is izgul – mondta Reacher. – Valakinek még kellene szólalnia. És én nem fogom megtenni helyettetek. Holly még erősebben megszorította. Aztán felnyújtózott és megcsókolta. Hosszan és erősen szájon csókolta. – Köszönöm – suttogta. – Mit? – Hogy megérted – mondta a lány. Reacher vállat vont. Ez még nem a világ vége. Csak annak tűnik. – Nem jössz? – kérdezte Holly. Reacher megrázta a fejét– Nem – felelte. Holly otthagyta Reachert a 93-as autópálya mellett, Idahóban. Reacher megvárta, míg visszamegy a helikopterhez. Amíg felmászik a létrán. Holly megállt és megfordult, visszanézett a férfire. Aztán újra elindult. Az ajtó bezárult, a propellerek pörögni kezdtek. Reacher tudta, hogy soha többé nem látja viszont. Felkavarodott mellette a por, ahogy a helikopter a magasba emelkedett. Reacher leporolta magát. Megvárta, amíg eltűnik a szeme elől, aztán mély levegőt vett, és körülnézett a kihalt úton. Péntek volt, július negyedike. A függetlenség napja.

Ötödikén szombaton és hatodikán vasárnap lezárták egész Yorké megyét, és a terepet átfésülte egy titkos katonái hadosztály. A rakétaegységet a légitüzérség biztonságba helyezte. Négy helikopterrel szállították el délre. Utána összeszedtek minden hadi felszerelést, amit csak találtak. Egy kisebb háborúra elegendő anyag volt. A halottkémek összegyűjtötték a holttesteket. A rakétaosztagból huszonhét férfit találtak a barlangban. Megtalálták azokat a csontvázakat is, amelyeken Reacher átmászott. És néhány megcsonkított holttestre is rábukkantak egy másik barlangban. Munkaruhát viseltek. Mintha építészek vagy ácsok lettek volna. Kivitték Fowlert a parancsnoki barakkból, Borkent pedig elszállították az útról. Milosevicet lehozták a katlanból, Brogant pedig a kis tisztásról. Megtalálták Jackson sírját az erdőben és kihantolták. Egymás mellé fektettek tizennyolc halott milicista férfit és egy halott nőt, majd helikopterrel elszállították őketGarber egyik katonai nyomozója odarepült, és magával vitte a pénzügyi számítógép adatait, majd Chicagóba küldte őket. Közben a bányák bejáratát dinamittal felrobbantották. A bástyában lebontották a vízvezetékéket és az áramvezetékeket. Felgyújtották a barakkokat, és végignézték, ahogy elégnek. Vasárnap késő estére, mire az utolsó füst is felszállt, az osztag visszament a helikopterekhez, és elrepült dél felé. Hétfőn kora reggel Harland Webster megint a Fehér Ház törtfehér falú irodájában várt. Ruth Rosen mosolyogva fogadta, s arról érdeklődött, hogy teltek az ünnepek. Webster visszamosolygott rá, és nem szólt semmit Egy órával később három ügynök letartóztatta Brogan barátnőjét. Azt tanácsolták neki, hogy hagyja el a várost, és hagyjon hátra mindent, ami a tulajdonában áll. Aztán ugyanez a három ügynök elvitte Milosevic Ford Explorerjét az FBI-iroda parkolójából, és öt mérfölddel távolabb megálltak vele. Nyitott ajtóval, és a slusszkulccsal együtt otthagyták egy kihalt utcán. Mire a kocsit ellopták, Holly Johnson már megérkezett a klinikára a térde miatt. Egy órával később már az asztalánál ült. Ebéd előtt már le is zárták az elrabolt pénz ügyét. Hétfő este hat órakor Holly otthon csomagolt, Bedobálta a csomagjait a kocsijába, és elhajtott észak felé. Beköltözött McGrath házába Evanstonban. Kedd reggel három különböző történet jelent meg a nemzeti milícia internetes oldalán. Egy montanai kis városka menekültjei délre és nyugatra vándoroltak, és a világkormány újabb hadműveletéről számoltak be. Külföldi csapatok kivégeztek néhány milicista hőst. A külföldi csapatokat egy francia idegenlégiós vezette. Az úgynevezett SDI-technológia segítségével sikerült győzniük, amelyben műholdakat, lézersugarakat és mikrochipeket alkalmaztak. Az újságírók megírták a sztorit, és felhívták az FBI-t. Kedd estére az FBI szóvivője hivatalos közleményben cáfolta meg az elhangzottakat. Szerda reggelre Reacher autóstoppal, öt fuvar után elért Wisconsinba. Eredetileg, pontosan egy héttel ezelőtt is ez volt az úti célja. Szerette ezt a várost. Úgy gondolta, júliusban szép hely. Péntek délutánig ott maradt.

Impresszum

GENERAL PRESS KIADÓ

1999

A mű eredeti címe:

Die Trying

Copyright © by Lee Child 1998

Published 1998 by Bantam Press

Hungarian translation,

© SÁROSSY BECK ANITA és GENERAL PRESS KIADÓ, 1999

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és

az elektronikus sajtóban

részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

Fordította

SÁROSSY BECK ANITA

Sorozatszerkesztő .

DR. BORBÉLY SÁNDOR

A borítótervet

GREGOR LÁSZLÓ

Készítette

ISSN 1416-7026

ISBN 963 9076 58 9

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

Felelős kiadó: LANTOS KÁLMÁNNÉ

Irodalmi és művészeti vezető: LANTOS KÁLMÁN

Szedte a TORDAS és TÁRSA Kft

Ez a könyv a debreceni könyvnyomtatás

több mint négy évszázados hagyományait őrző

ALFÖLDI NYOMDA Rt-ben készült 1999-ben

Felelős vezető:

György Géza vezérigazgató

Tartalomjegyzék

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- 18. fejezet

- 19. fejezet

- 20. fejezet

- 21. fejezet

- 22. fejezet

- 23. fejezet

- 24. fejezet

- 25. fejezet

- 26. fejezet

- 27. fejezet

- 28. fejezet

- 29. fejezet

- 30. fejezet

- 31. fejezet

- 32. fejezet

- 33. fejezet

- 34. fejezet

- 35. fejezet

- 36. fejezet

- 37. fejezet

- 38. fejezet

- 39. fejezet

- 40. fejezet

- 41. fejezet

- 42. fejezet

- 43. fejezet

- 44. fejezet

- 45. fejezet

- 46. fejezet

- Impresszum