Terry Goodkind

Az Inkvizítor

I. Az Igazság Kardja
1. FEJEZET
Cara az egyik elesett katona hátára taposott, majd Richard felé ugrott, aki éppen átlendült a fal maradványai fölött, melyet Bruce tört át, amikor úgy rohant neki, mintha a Ja'La pályán a blokkolók falát akarná szétzúzni. Richard átsiklott a feléje támadó pengék közt, Niccit a padlóra fektette, majd er lködve a sima követ borító porban kissé oldalra csúsztatta, hogy ne legyen útban.
Ahogy végzett, szinte azon nyomban már fordult is meg, hogy felvegye a harcot a sötét járatból a fáklyákkal megvilágított folyosóra zúduló katonák áradatával. Könyörtelenül aprította ket. Az ellenséges katonák azonban csak jöttek és jöttek. A penge izmot és csontot vágott. A zaj, ahogy az emberek ordítottak, kiáltoztak vagy ahogy a halálos fájdalomtól sikoltottak, rjít Richard sikerrel visszavágásra. Az összes szúrás és csapás talált. Minden levágott katona helyén azonban három másik jelent meg.
Cara egy nagydarab, kopasz katonába ütközött, ahogy Richardhoz igyekezett. Két kézzel megragadva az Agieljét a férfi torkába nyomta azt. Richard egy pillanatra még látta a döbbenetet a katona szemében, miel tt összeesett. Felhasználta a kopasz helyén támadt rt, és oldalt vágva újabb embert terített le.
Úgy t nt, hogy a sötét alagútban gyülekez katonák mind tapasztalt harcosok. A csata ugyan hamarabb következett be, mint ahogy várták, de most, hogy elkezd dött, vad elszántsággal harcoltak. Ezek nem a szokványos katonák voltak, nem az a csürhe, amely a dics ségért és a fosztogatás reményében csatlakozott a sereghez. Ezek jól képzett, hivatásos, nagy test , er s testfelépítés , b rvértet visel harcosok voltak, akik tudták, mit csinálnak. Némelyikük testét láncing is védte, és mindegyikük alaposan fel volt fegyverkezve. Kiszámított mozdulatokkal harcoltak.
Bár nagyon jól képzettnek t ntek, a támadás mégis váratlanul érte ket. Azt hitték, hogy mivel csendben lopakodtak be az ellenséges területre, itt biztonsággal megbújhatnak. A hirtelen támadt sötétségben azonban beléjük mart az ismeretlent l való félelem. Néhány pillanatig úgy hullottak el a társaik, hogy fogalmuk sem volt, mi okozza a halálukat. Richard a kavarodásnak ezt a néhány, rövid pillanatát arra használta fel, hogy amilyen gyorsan csak lehet, átsurranjon közöttük. Nem akart közelharcba keveredni. Mivel velük volt Nicci, Adie és Jillian, Bruce-szal és Meiffert tábornokkal együtt csak annyit tehetett, hogy lassítás nélkül átvágtak a katonák közt. Amikor azonban beértek a palotába, Adie képessége, amellyel addig segítette ket, semmivé lett.
Ez jelentette a problémát.
A kezdetben döbbent ellenséges katonák hamar összeszedték magukat, s hamarosan máris elemükben voltak. Ezek a férfiak ahhoz szoktak, hogy k vezették a hódítás során a sereget, s er teljes csapással felmorzsoltak minden ellenállást.
Richard szerencséjére azonban már nem kellett tovább egyedül harcolniuk. Cara mindenkit leterített, akinek a közelébe került, s akik Richard felé indultak. A katonák fegyveres ellenfelekhez szoktak, a Mord-Sitheket kevéssé ismerték. Csak lassan kezdték felfogni, milyen veszélyes Cara, de ahogy hátráltak el le, csak újabb Mord-Sithekbe botlottak. Richard látta, hogy Berdine és Nyda egyetlen érintéssel ölt, amikor Agieljüket a katonák koponyájához vagy mellkasához nyomták. A folyosón mindenfelé fájdalomkiáltások visszhangzottak.
Az Els Védelmi Vonal is felvette a harcot a támadókkal. Richard látta, ahogy Trimack f parancsnok a csata közepébe irányítja az embereit. Ezek a katonák is a legmagasabb harcérték fegyveresek voltak, nemcsak testméretben, de a fegyverforgatásban is felértek a volt.

hárította a támadást, közben minden lehet séget megragadott a Birodalmi Rend harcosaival. A d'harai sereg harcedzett katonái is híresek voltak halálos erejükr l.
Több, sötét vértet visel katona, gy lölett l eltorzult arccal rontott Richardra, de még miel tt alkalma lett volna a kardját felemelni, két hatalmas alak termett el tte. Villám sebességgel elvágták a támadók torkát.
Richard ekkor ismerte fel két nagydarab sz ke test rét, Ulicot és Egant. Az egyenruhájuk részét képez b r szíjakat és vértlapokat úgy hajlították meg, hogy azok második b rként simultak impozánsan domborodó izmaikra. Mellkasuk közepén a vértbe cikornyás „R” bet t égettek, amely alatt két kard keresztezte egymást. Felkarjukon, a könyökük felett fém pántokat viseltek, kifejezetten közelharc esetére, melyekb l borotva éles hegyek álltak ki. Hamarosan rádöbbentek a támadók, hogy mindenki, aki a két test r közelébe kerül, nagyon csúnyán végzi.
Ennek ellenére a falnyílásból egyre nagyobb számban özönlöttek a katonák, akiket Nathan a mágia erejével támadott. A robbanó fénysugarak átszelték a páncélinget is, amelyt l fémes csikorgó hang töltötte meg a folyosót s ver dött vissza a falakról, padlóról és mennyezetr l. Komor, egyoldalú küzdelem volt ez így, hogy a katonáknak még a kardjukat sem volt alkalmuk felemelni, miel tt a Próféta Tehetségének összes rített nyalábja kettévágta ket. Meiffert tábornok ide-oda csapódó szekercék között lebukva rohant át a nyíláson Jilliant fedezve, s egyik kezével Adie-t támogatva.
Richard látta, hogy Adie csupa vér.
Cara szinte mozdulatlanná dermedt.
– Benjamin?
– Tessék! Fogd meg Adie-t!
– Nekem a Rahl Nagyurat kell védenem.
– Tedd, amit mondtam! – kiáltott a lányra, megpróbálva túlharsogni a csatazajt. – Segíts neki! Richard meglepetten látta, hogy Cara nem vitatkozik tovább, hanem megfogja Adie-t. A tábornok felszabadult kezével hátranyúlt Jillianért, maga elé húzta, el a jobbról támadó két katona el l. Elhajolt az egyikük el l, miközben leszúrta a másikat. Bruce azonnal ott termett, de lebukott, hogy ne álljon a tábornok pengéje elé, s ebb l az alsó pozícióból a második támadó térdébe vágott. Amikor egy harmadik rontott rá a tábornokra, Egan izmos karjával elkapta a nyakát és megrántotta. A férfi élettelenül esett össze. Egan félrelökte, mint egy rongybabát, majd máris újabb katonát vett célba.
– Vissza! – üvöltötte Meiffert tábornok Caranak, amikor az ismét belevetette magát a csata s r jébe.
– Muszáj...
– Mozgás! – kiáltott rá még egyszer, ezúttal még az egyik kezével meg is lökte. – Azt mondtam, menj!
– Nathan! – Richard megpróbálta túlordítani a zajt, amikor Meiffert tábornok megteremtette a szükséges teret azzal, hogy visszaszorította Carat. Amikor a Próféta a neve hallatán megfordult, Richard a sötét folyosóra mutatott, amit a tábornok éppen szabaddá tett.
– Mind itt vagyunk! Gyerünk!
Nathan megértette, és egy pillanatig sem habozott. Azonnal felemelte a kezét. Fény gyúlt a két tenyere között, ami varázslót zzé alakult, csillogó sugarakat szórva szerteszét. Nathan a t zlabdát azonnal az ellenség felé hajította.
A halálos, fortyogó, folyékony fénygömb nyomán a helyiség szinte felrobbant, és fehér pokollá változott. Még a kövekr l visszaver d kiáltásokon keresztül is hallották, ahogy sivítva repül a folyosón el retör , a csatához csatlakozni akaró Birodalmi Rend katonáival teli folyosón.
A varázslót z végigrobbant az alagúton, narancsvörös színbe vonta a márvány falakat. Már a hangjától is páni félelem vett er t az embereken. Iszonytató látvány volt, ahogy az ég halál átvágott az él húson. Az egyre növekv folyékony t zgömb a leveg ben lebegve rontott az emberekre, halált szórt rájuk, majd a pattogó pokol, olvadt fény- és lángtengerré robbant szét a halálra rémült katonák közt.
Az agónia sikolyai közt elhalt az acél harci pengése.
Nathan még több varázslótüzet indított útjára. A t zgömb végigpattogott a sötét folyosón, ledöntve a katonák sorfalát, tüzet okádva mindenre és mindenkire. A folyékony lángtenger olyan ellenállhatatlan és ragadós volt, és olyan rettent h séggel vibrált, hogy a kemény b rpáncélok és páncélingek sem állhatták útját. Lángra kapott minden él . A katonák megpróbálták lecibálni magukról a ruhájukat, hogy megszabaduljanak a t zt l, de nem jártak sikerrel. Ha a varázslót z valakit utolért, csontig égett, miel tt kialudt volna. Hiába húzták le magukról a lángoló b rvérteket, a folyékony t z tovább égett. Ruhájuk a b rükre olvadt, s a végén már a saját húsukat tépték.
A t z mindent elborított. A rémülett l felkiáltó katonák beszívták a tüdejükbe a kavargó lángnyelveket. Ég
Akik mostanra
hús szaga terjengett. Sikolyok iszonyata marcangolta a lelket.

kijutottak a folyosóra, biztosan tudták, hogy er sítésre többé nem számíthatnak. Az Els Védelmi Vonal katonái lerohanták ket, mozdulni sem tudtak a szorításukban. Nem volt választásuk, mint harcolni az életükért, hiszen ebben a csatában egyik fél sem adhatta meg magát.
Meiffert tábornok az egyik katona vállába vágott. Bruce mindkét kezével szorította kardja markolatát, így szúrta le a másikat, aki a lábai elé zuhant. Ahogy egy újabb dühödt katona Richardra vetette magát, Richard meglendítette a kardját, amely a szeme vonala alatt szinte teljesen átvágta támadója fejét, majd a férfi döbbent kiáltása közepette visszahúzta a pengét. A vörös ruháját visel Berdine ekkor el re lépett, majd Agieljét a koponyájához nyomva bevégezte, amit Richard elkezdett.
Nathan újabb növekv , pattogó, kanyargó varázslót z gömböt engedett útjára. A tomboló, halálhozó lángok émelyít hangot hallatva söpörtek végig az embertömegen, és magukkal ragadtak mindenkit, aki még életben maradt. A katonák kétségbeesetten igyekeztek elkerülni a varázslótüzet, de nem volt hová menekülniük. Nemcsak a t z miatt, hanem a holttestek miatt is, amelyek akadályozták a szabad mozgást. Nem maradt más számukra, mint kétségbeesetten, a fájdalom agóniájától üvöltve, élve szénné égni. Még a kiáltások is csak fokozták szenvedésüket, ahogy a folyékony t z a tüdejükig hatolt. Richard biztosra vette, hogy mögöttük, aki csak teheti, elrohan, hogy biztos fedezéket keressen.
A néhány pillanattal ezel tt még hevesen dúló csata lassan elhalt. Az életben maradt ellenséges katonák nem számíthattak kegyelemre, az Els Védelmi Vonal elintézte ket. Cara félrelökött egy férfit, akivel éppen végzett. A katona tompa puffanással hanyatt esett. Meiffert tábornok ott állt a lány közelében. Cara úgy t nt, rá sokkal jobban haragszik, mint arra a férfira, akit az imént ölt meg.
– Mégis hogy képzeled, hogy csak úgy üvöltözhetsz velem, és el írhatod, hogy mit tegyek?
– Ezt kellett tennem. Akadályoztad a Rahl Nagyúr tervét. El kellett távolítsalak az útból. Cara állta a pillantását.
– Nem érdekel...
– Most nincs id m vitatkozni. – sem t nt kevésbé dühösnek. – Amíg én vagyok a rangid s tiszt, azt teszed, amit mondok. Ez a dolgok rendje.
Cara a folyosó felé fordult, ahol a katonák vonaglottak a testüket marcangoló t zben. Karjaik ég fáklyaként lebegtek a fortyogó pokolban.
Richard tisztában volt vele, hogy a folyosókon túl sok katona gy lt össze ahhoz, hogy felvehessék velük a harcot. Megpróbálta hát a tábornokot, Bruce-t, Jilliant és Adie-t eltávolítani az útból, hogy Nathan varázslót zzel tisztíthassa meg a járatokat. A tábornok felismerte Richard szándékát, Cara pedig pont rossz helyen állt. Mivel volt a felettese, nem engedhette, hogy megkérd jelezze a döntéseit, f leg nem harc közben.
Amint erre Cara is rájött, abbahagyta a vitát, és Richard mellé lépett, aki átverekedte magát a véres padlón, hogy megnézhesse, hogy van Nicci. A n a földön feküdt a falnak támasztva a hátát.
– Nicci? – Richard gyengéden a nyaka mögé csúsztatta a kezét. – Tarts ki! Már itt van Nathan.
A n szeme össze-vissza mozgott a szemhéja alatt a rettenetes fájdalom hatására. Richard biztos volt benne, hogy Jagang meg akarja ölni, csak éppen a palota ereje gyengíti a hatást, aminek lassú és gyötrelmes haldoklás az ára.
Megfordult.
– Nathan! Szükségünk van rád!
A halott ellenséges katonák sziluettje mellett látta, hogy Nathan valaki mellett térdel. Richardnak az a szörny érzése támadt, hogy tudja, ki az. Nathan zött tekintettel nézett Richardra.
– Nicci, tarts ki! Jön a segítség. Megígérem, hogy leszedem ezt a Nyakörvet rólad, csak ne add fel! – Megragadta Cara karját, s közelebb húzta. – Maradj vele! Nem akarom, hogy azt higgye, egyedül van. Nem adhatja fel!
Cara bólintott, a szeme könnyekkel telt meg.
– Rahl Nagyúr, annyira örülök, hogy látlak!
Richard a lány vállára tette a kezét, ahogy felállt.
– Tudom. És hadd mondjam meg neked, én is nagyon örülök, hogy látlak téged. A halott katonák tetemein át törtetett, nem vette a fáradságot, hogy megkerülje ket. Szinte már szürreálisnak tetszett a hullák, végtagok, fejek és a vér iszonyatos mennyisége. A mocsok elárasztotta a tiszta, fehér márványfolyosót.
Miközben gyorsan haladt a hullahegy tetején a legszörny bb félelmei látszottak beigazolódni, amikor meglátta, hogy Nathan Adie mellett térdel. Az öreg varázslón alig lélegzett. Richard lehajolt hozzá, a Próféta mellé.
– Nathan, muszáj segítened rajta.
Meiffert tábornok és Jillian a n két átellenes oldalán térdeltek. A kislány a kezébe fogta Adie-ét, s a szívére szorította. Nathan fáradt, könnyes szemmel nézett rá.
– Sajnálom, Richard, de ez meghaladja az er met.
Richard visszanyelte a torkát szorító gombócot, ahogy Adie-re nézett. A varázslón tiszta, fehér szemeivel ránézett, meglehet sen békésen, ahhoz képest, hogy milyen szörny fájdalom gyötörhette.
– Adie, sikerült. A terved m ködött. Megcsináltad! Átjuttattál bennünket.
– Nagyon örülök, Richard. – Halványan elmosolyodott. – Most azonban menj, Niccinek kell a segítség.
– Most magadra kell gondolnod.
Adie megragadta a karját, majd kissé közelebb húzta.
– Segítened kell rajta. Én megtettem, amit tudtam. Most az egyetlen esély, hogy megmentsd, ami mindenkinek fontos e világban.
– De...
– Segíts Niccinek! az egyetlen remény. Ígérd meg, hogy segítesz neki!
Richard bólintott. Érezte, hogy egy könnycsepp csorog végig az arcán. – Megígérem. Adie mosolya kiszélesedett, eltüntetve a ráncokat a szája sarkából.
Richard nem tudta megállni mosolygás nélkül, amikor rájött, hogy mit tett a n . Zedd egyszer azt mondta neki, hogy a varázslón k soha nem árulnak el mindent, amit tudnak, s ezzel rávehetnek olyan dolgokra, amelyekbe máskülönben nem mennél bele.
– Nincs szükség egy varázslón trükkjére ahhoz, hogy segítsek Niccinek. Nathan mindjárt leveszi a nyakáról a Nyakörvet.
Richard érezte, ahogy Adie keze megszorítja a karját.
– Nem biztos, Richard. Olyan segítség kell, amit csak te tudsz adni.
Richard nem tudta, mit adhatna , amire Nathan nem képes. Még ha tudta volna, hogyan használja a Tehetségét! Csakhogy rég elvesztette a vele való kapcsolatot. Amikor Adie szeme becsukódott, Jillian elsírta magát. Meiffert tábornok átfogta a vállát.
– Rahl Nagyúr! – kiáltott Cara.
Richard és Nathan a Mord-Sith-re néztek, aki Nicci fölé hajolt.
– Siess!
– Tarts ki! – súgta Adie-nek Nathan.
Egyik ujját a n homlokához érintette. Adie megkönnyebbülten sóhajtott, az izmai ellazultak.
– Ez egy id re enyhíti a fájdalmait – mondta Nathan bizalmasan Richardnak. – Talán a N vérek segítségével még tehetek érte valamit.
Richard bólintott, majd megragadta a Próféta karját, hogy talpra segítse. Visszarohantak Niccihez a rengeteg hulla mellett. Nemcsak ellenséges katonák feküdtek itt. Az Els Védelmi Vonalból is többen elestek.
Nicci, ha ez lehetséges, még rettenetesebben nézett ki. Remegett a láthatatlan er hatására, amely el akarta pusztítani.
– Le kell venned róla a Nyakörvet – mondta Richard Nathannek. – Jagang ezzel a Rada'Hannal tartotta a markában, és most azt hiszem, meg akarja ölni.
Nathan megemelte Nicci szemhéját, hogy gyorsan felmérje az állapotát, majd gyorsan mindkét kezét a fém gy r re helyezte. A szemét egy pillanatra becsukta, homloka ráncokba szaladt, ahogy a láthatatlan er re összpontosított. A leveg vibrálni kezdett körülöttük, majd egy perc múlva a vibrálás abbamaradt.
– Sajnálom, Richard – mondta csendesen, miközben felegyenesedett.
– Mi az, hogy sajnálod? Még mindig rajta van! Le kell venned róla, miel tt megöli! Nathan a körülöttük fekv halottakra pillantott. A szeme mintha jobban csillogott volna, mint korábban. Szomorú pillantása végül újra megállapodott Richardon.
– Sajnálom, fiam, de nem tehetek semmit.
– Dehogynem – szólt közbe Cara is. – Csak le kell róla venned ezt a Nyakörvet!
– Megtenném, ha tudnám – szomorúan ingatta a fejét -, csakhogy nem tudom. A mágia mindkét oldala zárja ezt össze. Én csak Alkotó Mágiával rendelkezem.
Richard nem akarta elhinni, amit hallott.
– A palota feler síti a képességeidet. Te Rahl vagy! A te er d megn itt bent. Itt nagyobb a Tehetséged. Használd!
– Az Alkotó Mágiámat feler síti ez a hely. De a Pusztító Mágiával nem rendelkezem. Márpedig anélkül nem tehetek semmit.
– Legalább próbáld meg!
Nathan Richard vállára tette a kezét.
– Már megpróbáltam. A képességem ehhez nem elég. Sajnálom, fiam. Attól tartok, nem segíthetek.
– De ha nem segítesz, meghal!
Nathan Richard szemébe nézve lassan bólintott.
– Tudom.
Meiffert tábornok Nathan mögé lépett.
– Rahl Nagyúr!
Nathan is és Richard is felkapta a fejét.
A férfi egy pillanatig habozott, nem tudván kihez szóljon.
– Muszáj tennünk valamit, miel tt újabb különítményt küldenek át az alagutakon. Nem lehet tudni, hányan vannak még odalent a többi folyosón arra várva, hogy folytathassák a támadást. Azonnal cselekednünk kell.
– Tisztítsátok meg a járatokat! – mondta Richard. Alig ismert rá a saját hangjára.
– Tessék? – kérdezett vissza Nathan.
– El ször tisztítsátok meg a folyosókat, nem maradhat ott egyetlen katona sem. Használjatok varázslótüzet! Küldd végig a katakombákon. Ez úgyis a holtak helye. Él knek semmi keresnivalója itt.
Nathan bólintott.
– Máris intézkedem.
Ahogy felállt, Richard, aki még mindig Nicci kezét szorította, felnézett.
– Nathan, tényleg nincs semmi, amit tehetnél?
– Megakadályozhatom, hogy még többen bejussanak.
– Én Niccire gondoltam. Mit tehetünk érte?
Nathan legy rve a kínt, amit is érzett, Richardra nézett.
– Maradj mellette, Richard! Maradj végig mellette! Ne hagyd magára az utolsó perceiben! Ez minden, amit tehetsz.
Ezzel megfordult, majd Meiffert tábornokkal a nyomában elsietett. A köpenye repkedett utána a leveg ben.
2. FEJEZET
Richard Nicci fölé hajolt. Cara mellette térdelt, és együttérz n a férfi hátára tette a kezét. Richard úgy érezte, maga is halott.
Niccit védelmez n a karjaiba fogta, mást nem tehetett érte. Nem tudta megvédeni, megváltani, Jagang szorításából kiszabadítani.
Az események, melyek életének erre a pontjára sodorták, most végzetesen, rettenetes súlyként nehezedtek rá. Bármit is tett, a Birodalmi Rend hívei rendületlenül törtek el re. Fanatizmusukban minden örömet el akartak tüntetni az életb l, minden értelmet ki akartak facsarni bel le, hogy a létet kibírhatatlan gyötrelemmé tegyék.
A Rend követ i esztelen hitüknek szentelve magukat egy tökéletes halál utáni élet után sóvárogtak, melyet jelen életük feláldozásával nyerhetnek el. Azt akarták, hogy mindenki, aki az evilági életben merészelt volna boldog lenni, megszenvedjen b nös és t rhetetlen vágyáért. Richard gy lölte ket. Szenvedélyesen gy lölte mindet, azért, amit másokkal tettek. Bárcsak kisöpörhetné ket a világból!
Nicci, bár jórészt semmire sem reagált, most a nyaka köré fonta a kezét, mintha még akarná vigasztalni bánatában. Mintha meg akarná nyugtatni, hogy minden rendben van, hogy másokhoz hasonlóan, akik harcoltak s meghaltak a szabad élethez való jogukért, is hamarosan már örök békében pihenhet, távol a fájdalomtól. Bár Richard tudta, hogy ezzel a n megszabadul a borzalmas szenvedést l, Jagang szorításából, nem tudta elviselni a gondolatot, hogy el kell hagynia az Él k világát.
Ebben a pillanatban minden hiábavalónak t nt. A világban minden jót módszeresen elpusztít a Rend, melynek követ i abban hisznek, hogy nemes céljuk az életben azok legyilkolása, akik nem hajlandók hitük el tt fejet hajtani.
A világ hagymázas rület szorításában verg dik.
Már olyan sokan haltak meg eddig is, s olyan sokan fognak még!
Richard úgy érezte, mintha egy sötét örvény ragadná magával, amely a kétségbeesés legsötétebb bugyraiba sodorja. Hát soha nem lesz vége az esztelen öldöklésnek? Nincs el le más menekülés, csak a halál?
Most pedig Niccinek is el kell indulnia a végs úton.

maga is még szinte csak most kezdhette volna meg az életét azzal a n vel, akit szeret. Kahlan elméjét azonban elrabolták, eszközzé tették azok kezében, akiknek mindent feléget vágya a saját hitük másokra kényszerítése és az ellenállók elpusztítása. Bár segített Kahlannak megszökni, Jagang már biztosan keresteti. Soha nem fogják feladni. Hacsak meg nem állítják

ket, a Rend utoléri Kahlant, mint ahogy mindenki mást is.
Most pedig Niccib l is lassan elszivárog az élet.
Ahogy Richard befelé fordult, saját elméjébe mélyedt, távol mindent l és mindenkit l, hirtelen heves lökést érzett, mintha valami kiszakadt volna bel le. Egy pillanatig még a gondolatai csendes, különös világa vette körül, a következ pillanatban azonban elborította a bels vihar.
Nem értette az érzés eredetét, de olyan volt, mintha hirtelen meteorzáporba keveredett volna, amely a létezése legmélyér l robbant el .
Cara megragadta a karját és megrázta.
– Rahl Nagyúr! Mi a baj? Rahl Nagyúr!
Nem vette észre, hogy üvölt. Képtelen volt abbahagyni,
Az izzás közepette hirtelen elöntötte a megértés.
Minden kétséget kizáróan tudta, mi okozta a bels robbanást.
Ez volt az ébredés.
Az újjászületés ereje döbbenetes volt. Létezésének minden idegszálán végig égett, ugyanakkor csontja velejéig hatolt a fájdalom, amelyt l szinte eszét vesztette. Érezte, ahogy öröksége visszatér, egy örökkévalóság óta ismét egésznek érezte magát. Mintha mostanra elfelejtette volna ki vagy mi is , s az emlékei hirtelen, egyetlen vakító pillanat alatt visszatértek volna.
Visszakapta a Tehetségét. Nem értette, miért vagy hogyan, de visszakapta.
Az észveszejt érzés közepette csak a harag tartotta tudatánál, a düh, melyet azok iránt érzett, akik kicsavart, önpusztító nézeteikkel ártani akartak a másképp gondolkodóknak. Ez nem engedte, hogy elájuljon.
A harag, melyet a gy lölköd k és er szakoskodók váltottak ki bel le, összekapcsolódott a Tehetségével, Hirtelen fémes pattanást hallott.
Nicci hirtelen beszívta a leveg t.
Richard alig volt tudatában, hogy mi történik, csak azt érezte, hogy a n magához öleli, miközben zihálva lélegzik.
– Rahl Nagyúr! – rázta meg Cara. – Nézd! Lejött róla a Nyakörv! És az arany karika is elt nt az ajkából!
Richard kissé eltolta magától Niccit, hogy a szemébe nézhessen. A Rada'Han törötten, lazán lógott a nyakán.
– Visszatért a Tehetséged – suttogta Nicci félájultan. – Érzem.
Ezt Richard is minden kétséget kizáróan tudta. A Tehetsége váratlanul, megmagyarázhatatlan módon visszatért.
Hirtelen arra lett figyelmes, hogy lábak erdeje veszi körül. Az Els Védelmi Vonal katonái voltak, fegyverrel a kezükben. Ulic és Egan állt az oszlop elején, közöttük vörös b rruhás sorfal.
Richard rádöbbent, hogy valószín leg a kirobbanó érzés kiváltotta éget fájdalom hatására olyan hangosan üvöltözött, hogy a katonák azt hitték, veszélyben van.
– Richard – szólalt meg Nicci. A hangja alig hallható suttogás volt csupán. – Elment az eszed?
Többször becsukta, majd kinyitotta a szemét, a homlokán verejték gyöngyözött. Richard tudta, hogy a borzalmas kínszenvedés után, amelyen keresztülment, pihennie kellene, hogy teljesen felépüljön. Mégis, annyira boldog volt, hogy ismét élettel teli szemébe nézhet.
– Miért mondod ezt?
– Miért festetted ezeket a vörös szimbólumokat az arcodra?
Cara rápillantott.
– Nekem tetszik.
Berdine is bólogatott.
– Nekem is. A vörös ruhánkra emlékeztet, csak épp a ruha nélkül.
– Tényleg jól áll neki – értett velük egyet Nyda is.
Nicci arckifejezésén kimerültsége ellenére is látszott, hogy nem találja a dolgot ennyire szórakoztatónak.
– Hol tanultad ezt? Tudod egyáltalán, milyen veszélyes dolgokat szimbolizálnak? Richard megvonta a vállát.
– Hát persze, hogy tudom. Szerinted mi másért festettem volna magamra ket? Nicci túl gyengének érezte magát a vitához, ezért feladta.
– Figyelj rám – folytatta valami mással inkább. – Ha én nem... ha bármi... figyelj! Nem mondhatsz semmit Kahlannak kett tökr l.
Richard a homlokát ráncolva hajolt közelebb, hogy tisztán hallhassa. – Mir l beszélsz?
– Steril mez re van szükség. Ha velem bármi történne, ha nem élném túl, tudnod kell. Nem beszélhetsz kett tökr l. Ha bármit elmondasz neki, nem fog m ködni.
– Mi nem fog m ködni?
– Orden mágiája. Ha lehet séged lesz megidézni Orden mágiáját, annak steril mez re van szüksége, hogy jól m ködjön. Ez azt jelenti, hogy Kahlan semmilyen el zetes tudással nem rendelkezhet a szerelmetekr l, máskülönben nem épülnek újjá az emlékei. Ha korábban beszélsz róla, örökre elveszíted.
Richard bólintott, bár nem volt egészen biztos benne, mir l beszél a n , de azt látta, hogy a dolog nagyon fontos. Most sem a hely, sem az id nem alkalmas, hogy ezt részletesen kifejthesse. El ször teljesen rendbe kell jönnie, hogy tisztán gondolkodhasson.
– Figyelsz rám? – kérdezte a n , miközben az eszméletlenség felé sodródva, alig tudta nyitva tartani a szemét.
Richard nem volt benne biztos, hogy még idejében sikerült levennie róla a nyakörvet. Úgy érezte, Nicci még nem egészen önmaga.
– Persze. Mindent megértettem. Steril mez kell. De most lazíts, amíg keresünk neked egy helyet, ahol pihenhetsz. Majd utána mindent elmagyarázhatsz. Most már biztonságban vagy. Richard felállt, miközben Cara és Berdine Niccit támogatták.
– Egy csendes helyre van szüksége, ahol pihenhet – mondta nekik.
Berdine Nicci dereka köré fonta a karját.
– Gondoskodom róla, Rahl Nagyúr.
Már jó ideje nem nevezte így senki: Rahl Nagyúr. A gondolat hirtelen szöget ütött a fejébe. Nathan biztosan neheztel rá, hogy hirtelen megfosztja a rangjától. Ez már nem az els alkalom, hogy kényszerb l veszi magára a Rahl Nagyúr címet, a kötés védelmében, amit Richard nem sokkal kés bb vissza is követel. Miel tt komolyan elgondolkodhatott volna hangzott, mintha valami pattogna, miközben ég, amit egy puffanás követ. Ahogy a katonák utat nyitottak Niccinek és neki, látta, hogy egy férfi közeledik feléjük.
Ahogy jobban megnézte sem lett biztos benne, hogy mit lát. Úgy nézett ki, mintha a palota rök egyike lenne, de valahogy furcsa volt az egyenruhája.
Trimack f parancsnok, aki azzal volt elfoglalva, hogy Richardnak segítsen, kinyújtott karral tessékelte arrébb az útból a katonáit, hogy Richard elmehessen mellettük. azonban megállt, és a különös alakot figyelte.
Nem volt arca.
Az els gondolata az volt, hogy talán súlyosan megégett, s a t zben szinte szétolvadtak a vonásai, de a ruhája egyben volt, és a b re sem látszott égettnek. Épnek és egészségesnek t nt. A járása sem olyan volt, mintha sérült lenne.
De arca nem volt.
a dolgon, furcsa zajra lett figyelmes. Úgy A szemek helyét csak két enyhe mélyedés jelezte a b rön, az orr helyén egy függ leges kidudorodás, a száj helyén semmi. Mintha agyagból gyúrták volna, csak épp még nem végeztek volna a vonások megformálásával. A keze is befejezetlen volt. Nem voltak különálló ujjai, csak hüvelykujja, mintha húsból készült egyujjas keszty t viselt volna. Olyan döbbenetes látványt nyújtott, hogy ijeszt volt ránézni.
Az egyik katona egy sebesültön próbált meg éppen segíteni. Csak azt látta, hogy valaki az egyenruhájukban közelít félig a háta mögül. Felegyenesedett, kissé megfordult az egyik karját kinyújtva felé, mintha meg akarná kérni, hogy ne jöjjön közelebb. Az arcnélküli ember el renyúlt, majd megfogta a feléje nyújtott kezet.
A katona arca és keze abban a pillanatban elfeketedett és megrepedt, mintha iszonyú h égette volna szénné egy pillanat alatt. Még kiáltani sem maradt ideje, tompa puffanással a földre zuhant. Ez volt az a hang, amit Richard már korábban is hallott.
Az arc nélküli ember megjelenése még határozottabb küls t öltött. Már az orra is jobban látszott, a száj helyén is megjelent egy vonal. Mintha az el bb elvett élet vonásait öltötte volna éppen magára.
Egy pillanat alatt újabb katonák léptek a közeled fenyegetés elé. Az arc nélküli alak azonban épp csak megérintette ket, mire az arcuk is egy pillanat alatt fekete szénné vált s élettelen kupacban omlottak egymásra a földön.
– A szörny... – lehelte Nicci Richard mellett. A férfi kísérte, a karjával átfogta a vállát. – Vérszörnyeteg... – suttogta újra, egy kicsit hangosabban, hátha az el bb nem volt eléggé hallható. – Visszatért a Tehetséged. A szörnyeteg megtalált.
Trimack f parancsnok már vagy fél tucat katonát vezényelt a veszély megállítására, ami azonban megállíthatatlanul közeledett Richard felé.
A f parancsnok nagyot kiáltva suhintott a kardjával. Az alak semmilyen elkerül mozdulatot nem tett, így a csapás belevágott a vállába, közvetlenül a nyaka mellett. Egy ilyen csapás bárkit megállított volna, aki él.
A tábornok, keze még mindig a kardon egy pillanat alatt gy rött, repedez , vérz hústömeggé változott. Egyetlen hang nélkül véres kupacban omlott a padlóra. Csak az egyenruhája miatt lehetett felismerni a testét.
Az arcnélküli ember a tábornok kardjával a testében még csak lépést sem tévesztett. Az arca még emberszer bbé vált. Már szemkezdemények meredtek el az arcából. Az arcán még egy sebhely is megjelent, olyan forma, mint amilyen a f parancsnok arcán is volt. A kard pengéje füstölni és fehéren izzani kezdett, mintha most öntötte volna éppen egy kovácsmester, azután a két vége olvadtan lekonyult, majd mindkét rész a padlóra esett, ahol füstölve izzott tovább a holttest mellett.
Minden irányból katonák rohantak felé, hogy megállítsák.
– Vissza! – üvöltött Richard. – Vissza! Mindenki!
Az egyik Mord-Sith a férfi koponyájához nyomta az Agiel-jét. A n abban a pillanatban füstölg , elfeketedett hullává változott.
A szörny fején az eddig hajra emlékeztet sz rszálak hosszú sz ke tincsekké változtak. Végre mindenki megállt és hátrálni kezdett. Bár igyekeztek korlátozni a veszély útját, megpróbáltak, amennyire lehet, távol maradni t le.
Richard elvette az egyik mellette álló katonától az íjpuskát. A fegyveren már ott feküdt az egyik halálos, vörös-hegy nyílvessz , amelyet Nathan talált.
Ahogy az egyre formálódó arcú jelenés láthatóan feléje fordult, Richard felemelte a fegyvert és kil tte a nyílvessz t.
A vörös hegy az alak mellkasába fúródott. A férfi – a szörnyeteg – végre megállt. Sima b re feketedni és repedezni kezdett, csakúgy, mint azoké, akiket korábban megérintett. A térde megroggyant, s a test füstölg masszává mállott, csakúgy, mint áldozataié.
A többiekt l eltér en azonban tovább mállott. Nem törtek el lángok a testéb l, de az egész lény, az egyenruhája is, amely – most már Richard is észrevette – nem valódi volt, nem anyag, b r és páncél, hanem a testének része, olvadt és bugyogott. Mindenki döbbenten figyelte, ahogy láng nélkül szárad, repedezik s végül hamuvá porlad.
– Használtad a Tehetséged – nyögte a fejét ernyedten lógatva Nicci -, ezért rád talált. Richard bólintott, csak úgy, mintha magának tenné.
– Berdine, kérlek, vezesd Niccit valami olyan helyre, ahol pihenhet.
Richard remélte, hogy helyrejön. Nemcsak aggódott érte, szüksége is volt rá. Adie azt mondta, hogy Nicci az egyetlen reménye.
3. FEJEZET
– Nicsak, nicsak. Milyen ügyes valaki!
Rachel megrettent, és nyöszörgésszer hangot hallatott, ahogy a drót-vékony hang hallatán megfordult.

Rezzenéstelen vizeny s kék tekintet meredt rá.
Hat állt el tte.
Rachel els gondolata az volt, hogy megpróbál elfutni, de tudta, hogy azzal semmit nem ér el, ha a barlang belseje felé rohan, a kijáratot viszont Hat zárta el el le, tehát nem volt hová menekülnie. Volt nála egy kés, de még ez a lehet ség is nevetségesen kevésnek tetszett ebben a pillanatban.
Most, hogy csak így kettesben maradtak, a boszorkány még félelmetesebb volt, mint amilyenre Rachel emlékezett. Fekete haját mintha ezernyi fekete özvegy sodorta volna, feszes b re mintha szétrepedni készült volna hegyes arccsontja fölött. Fekete ruháját szinte láthatatlanná tették az árnyak, amit l úgy t nt, mintha a feje és a kezei a halálosan nyugodt barlang mozdulatlan leveg jében lebegnének.
Rachel szinte már azt érezte, inkább választaná a szellemfalókat Hat helyett. Nem tudhatta, mióta figyelte már a sötétb l Hat. Tudta, hogy olyan hangtalanul képes mozogni, mint egy kígyó, és hogy a teljes sötétségben is jól tájékozódik. Nem lepte volna meg, ha kiderül, hogy a nyelve is villás.
Rachel annyira elmélyülten dolgozott a rajzon, hogy elveszítette az id érzékét, még szinte azt is elfelejtette, hol van. Annyira elmerült abban, amit csinált, hogy megfeledkezett az óvatosságról. Nem tudta, hogy képes lehet ennyire belefeledkezni valamibe. Ostobának érezte magát, hogy így meglephették, hogy ennyire buta hibát követett el. Chase most csóválná a fejét a szégyent l és megkérdezné, hogy miért nem figyelt semmire, amit tanított neki.
Mégis, kétségbeesetten igyekezett, hogy megváltoztassa, amit Richarddal tettek. Tudta, milyen érzés az ilyen átok alanyának lenni, hogy milyen tehetetlennek érzi magát t le az ember. Nem akarta, hogy ilyesmi történjen Richarddal, márpedig rá már sokkal hosszabb ideje hatott ez a varázslat. Meg akarta szabadítani t le, ki akarta engedni a gonosz rajz fogságából.
Tisztában volt vele, hogy kockázatos, amit csinál, de Richard a barátja volt, annyiszor segített már rajta, hogy most az egyszer szeretett volna segíteni.
Hat most a barlang sötétje felé tekintett, az olajlámpán túlra, ahol Violet csontjai feküdtek.
– Igen. Tényleg nagyon okos.
Rachel nyelt egyet.
– Micsoda?
– Ahogy elintézted az öreg királyn t – sziszegte Hat.
Rachel önkéntelenül a háta mögé nézett. – Öreg királyn t? – Újra a boszorkányra pillantott. – Violet nem volt öreg.
Hat mosolygott, még pedig olyan mosollyal, amit l Rachel majdnem elájult.
– Amikor meghalt, épp olyan öreg volt, amennyi valaha is lehetett. Nem gondolod? Rachel meg sem próbálta megfejteni a feladványt. Túl rémült volt ahhoz, hogy gondolkodjon. Hat hirtelen kilépett a fényre.
– Szerinted te most mennyi id s vagy, kedveském?
– Nem vagyok biztos benne – felelt Rachel olyan szintén, amennyire csak telt t le, s közben igyekezett lenyelni a gombócot, ami a torkát nyomta. – Árva vagyok. Nem tudom, mikor születtem.
Rachel az anyja látogatására gondolt – már ha tényleg az anyja volt az a valaki. Ahogy most visszagondolt, az egésznek nem volt semmi értelme. Nem értette, miért hagyta volna az anyja az árvaházban. Ha tényleg az anyja volt, miért hagyná Rachelt magára? Miért teremne ott a semmib l, hogy aztán megint elhagyja? Amikor odasétált a t zhöz, teljesen természetesnek tetszett, hogy ott van, Rachel azonban most már nem tudta, mit gondoljon.
Hat csak mosolygott a válaszán. A mosolya azonban nem volt örömteli. Persze nem valószín , hogy tudott boldogan mosolyogni. Inkább csak ravaszul szokott, amivel tudatta az emberekkel sötét gondolatait.
A boszorkány csontos ujjával a Richardról készült rajz felé bökött.
– Nem kevés munkába került ezt elkészíteni.
Rachel bólintott.
– Tudom. Itt voltam, amikor Violettel elkészítettétek.
– Igen – felelte vontatottan, s közben olyan szemekkel nézte, ahogy a pók szemléli a legyet a hálójában.
– Tényleg itt voltál.
A n közelebb lépett a rajzhoz.
– Ezt itt – az egyik olyan részre mutatott, amelyet Rachel megváltoztatott -, hogyan csináltad?
– Emlékeztem rá, hogy mit mondtál Violetnek a lezáró részekr l.
Rachel nem azt mondta, hogy értette, mik ezek, mégis így volt.
– Emlékszem, hogy azt mondtad, a vonalak bizonyos szögben történ keresztez dése köti a varázslat alanyát a varázslathoz, ezért arra gondoltam, hogy az egész m ködésének ez az alapja. Ezért változtattam az arányokon, hogy megváltoztassam ezt a szöget. Hat csendesen bólogatva figyelt.
– Ezzel pedig az egyik alapvet támaszt szüntetted meg – mondta csak úgy magának. – Hát, ez igen! – Elgondolkozva ingatta a fejét, ahogy a rajzot szemlélte, majd a szemöldökét ráncolva Rachelhez fordult.
– Nemcsak tehetséges vagy, kedvesem, hanem még ráadásul kreatív is.
Rachel okosabb volt annál, hogy megköszönje a dicséretet. Hat nyilvánvalóan nem lehetett túl boldog, hogy tönkretette a varázslatát, márpedig Rachel tisztában volt vele, mekkora kárt okozott.
Hat csontos ujjával egy másik helyre mutatott.
– Ezt miért rajzoltad ide? Miért nem törölted ki egyszer en a keresztez dést?
– Mert arra gondoltam, hogy azzal csak meggyengíteném a kapcsolatot. – Rachel néhány másik elemre mutatott. – Ezek támogatják az egészet, tehát, ha azt a keresztez dést kitörlöm, az egész attól még nem omlott volna össze. Ezáltal ahelyett, hogy csupán meggyengítettem volna, megtörtem a hatást.
Hat szinte magának beszélt.
– Milyen jó füled van! Soha nem gondoltam volna, hogy ennyi mindent megtanulsz, ráadásul ilyen gyorsan.
– Nem én voltam gyors. Neked kellett sok mindent többször elmondanod Violetnek. Lassan már nem megjegyezni lett volna nehéz.
Hat kuncogni kezdett.
– Na, igen. Elég ostoba volt, nem gondolod?
Rachel nem válaszolt. Jelen pillanatban sem érezte túlságosan okosnak magát, hiszen hagyta, hogy könnyedén elkapják.
Hat összefonta mellkasán a karját, miközben Rachel alkotása el tt járkált fel s alá. Halk hangokat hallatott, magában motyogva nézte át a rajzot újra. Rachel elkeseredve vette tudomásul, hogy minden változtatást észrevett, egy felett sem siklott el.
– Leny göz – jegyezte meg anélkül, hogy felé pillantott volna. Legyintett egyet. – Gyakorlatilag hatástalanítottad az egészet. – Rachel felé fordult. – Az egész varázslatot tönkretetted.
– Nem sajnálom.
– Persze hogy nem. – A boszorkány felsóhajtott. – Nos, nem baj. Ennek is meg volt a maga szerepe, már úgysincs rá szükség.
Rachel csalódottan vette tudomásul a hallottakat.
– Mindazonáltal nem ment minden veszend be, hiszen – Hat a karját még mindig összefonva ravasz pillantással mérte végig Rachelt – találtam magamnak egy új m vészt, ráadásul olyat, aki okosabb, mint az el z . Még az is lehet, hogy hasznomra leszel. Azt hiszem, egyel re életben hagylak. Mit szólsz hozzá?
Rachel minden bátorságát összeszedve válaszolt.
– Nem akarok olyasmit rajzolni, amivel másoknak ártok.
Hat mosolya visszatért.
– ! Hát ezen könnyen segíthetünk!
4. FEJEZET
Kahlan halálosan fáradt volt. Úgy érezte, bármelyik pillanatban leeshet a hatalmas ló hátáról, amelynek bizonytalan léptein látszott, hogy szintén kimerült. Megment je azonban, úgy t nt, elszánta magát, hogy halálra hajszolja.
– Ha ilyen ütemben megyünk tovább, a ló nem fogja bírni. Nem kellene megállnunk?
– Nem – vetette hátra.
A gyér fényben Kahlan végre megpillantott néhány fát. Megkönnyebbülés volt tudni, hogy hamarosan kiérnek az Azrith-síkságról. A nyílt terepen mérföldekr l észrevehették volna

ket, amint feljön a nap. Nem tudta, a nyomukban vannak-e, de ha nem, akkor is megláthatnák ket a jár rök.
Hiú remény volt persze azt hinni, hogy Jagang nem küldi utána az elit katonáit. Nagyszabású tervében, amelynek fontos része volt a bosszú, neki fontos szerepet szánt, és nem fog egykönnyen lemondani róla. Amint meggyógyítják a N vérek, kétségtelenül iszonyatos haragra gerjed, és mindent elkövet majd, hogy visszaszerezze. Jagang nem az az ember volt, aki elt rte, hogy elragadják t le, amire vágyott.
Biztosan a N vérek is a nyomába erednek. Már az is lehet, hogy itt vannak valahol a sarkukban, hiszen még ha nem is látják ket szabad szemmel, mágiával biztosan követni tudják a nyomukat.
Samuel valószín leg jól tette, hogy nem állt meg.
Ha azonban megölik a lovat, attól csak még súlyosabb lesz a helyzet.
Bárcsak szereztek volna még egy lovat! Nem lett volna olyan nehéz, hiszen Kahlant szinte senki sem látta a táborban. Könnyedén lecsusszanhatott volna a ló hátáról, amikor egy másik közelébe értek, s elköthette volna. Samuel meg katonának volt öltözve – így jutott be a táborba. Senki sem lep dött volna meg, ha megáll. Ha megtették volna, cserélgethették volna a hátasokat, így mindig pihent állaton és gyorsabban utazhattak volna.
Samuel azonban hallani sem akart az egészr l. Azt mondta, hogy túl kockázatos. Attól félt, hogy ezzel a szabadulás esélyét kockáztatják.
Figyelembe véve, hogy milyen veszélyes volt a helyzet, nem hibáztathatta érte, ha olyan messzire akart kerülni a tábortól, amennyire csak lehetett.
Kíváncsi volt, Samuel hogyan láthatta t. Ráadásul úgy t nt, Richardhoz hasonlóan, is kifejezetten azzal a szándékkal érkezett, hogy megmentse t.
Kahlan rosszul lett a gondolatra, hogy a férfinek nem sikerült elmenekülnie. Állandóan kísértette a kép, ahogy ott fekszik a földön, és ez a kép szinte összetörte a szívét. Szégyellte magát, hogy nem maradt ott segíteni. Még most is, bár rettegéssel töltötte el a gondolat, szívesen visszafordult volna. Így, hogy láthatatlan, hátha tehetne valamit. Annyira szerette volna legalább megpróbálni!
Ráadásul nemcsak Richardot kellett otthagynia, hanem Niccit és Jilliant is. Nicci már annyi mindenen ment keresztül, most pedig biztosan minden csak még rosszabb lesz a számára, ha még lehet ezt fokozni. Jagang pedig azzal is fenyeget zött, hogy ha Kahlan még egyszer bajt kever, annak Jillian látja kárát. Csak abban reménykedett, hogy mivel nincs ott, Jagang nem ér el semmit Jillian megkínzásával, ezért hátha letesz err l a tervér l.
Bár iszonyúan szeretett volna maradni és segíteni nekik, volt valami Richard parancsában, ami mozgásra bírta. Mintha a férfi mindent feladott volna, csak hogy láthassa elmenekülni. Ha pedig eldobja magától ezt a lehet séget, akkor azzal minden áldozatát hiábavalóvá, semmissé teszi.
Nem emlékezett rá, hogy bármikor is ennyire megrázta volna valami.
Tudta, hogy a N vér nem bánik majd vele keszty s kézzel, ráadásul a katonák is a halálát kívánják. Az is lehet, hogy mostanra már meghalt, vagy éppen kínozzák.
Könnyek folytak végig az arcán.
Képtelen volt másra terelni a gondolatait, márpedig amíg rágondolt, nem tudott megálljt parancsolni a könnyeinek. Állandóan azt látta, ahogy Richard ott fekszik a földön tehetetlenül. Ami pedig még rosszabb, hogy már olyan közel járt hozzá, hogy végre válaszokat kapjon. Tudta, hogy Richard képes lenne kitölteni az üres helyeket az elméjében. Úgy t nt, sokat tud róla. Még Samuelt is ismerte, meg azt a csodálatos kardot, amely Samuelnél volt. Emlékezett rá, hogy azt kiáltotta:
– Samuel, te idióta! Használd a Kardot! Vágd le a nyakáról a Nyakörvet!
Ezek a szavak még mindig ott csengtek az emlékezetében.
Semmilyen karddal nem lehet átvágni a fémet. Richard azonban tudta, hogy Samuelével igen. Még ennél is többet elárult azonban. Azt, hogy mit gondol Richard Samuelr l, meg azt is, hogy bár megment jét nem tartja sokra, azt akarja, hogy biztonságban legyen, ezért hajlandó beleegyezni, hogy Samuel magával vigye.
– Mit tudsz Richardról? – kérdezte.
Samuel egy darabig csendben lovagolt tovább, majd végül válaszolt.
– Richard egy tolvaj, akiben semmilyen körülmények között sem szabad bízni. Veszélyes alak.
– Honnan ismered? – kérdezte a férfit, miközben belé kapaszkodott.
Samuel félig hátranézett a válla fölött.
– Most nincs id arra, hogy ezt megbeszéljük, szép hölgy.
***
Richard a Mord-Sithek, az Els Védelmi Vonal, valamint Ulic és Egan kíséretében a sírkamra felé igyekezett, ahol a behatolás történt.
Nicci mellette sietett. Annak ellenére, hogy még alig tért magához, ragaszkodott hozzá, hogy

is jöhessen. Richard tudta, hogy a Vérszörny visszatérése miatt aggódik, s attól fél, hogy a férfi legközelebb nem tudja megállítani egyedül. Carát, aki szörnyen féltette, meggy zte azzal, hogy Richard biztonsága kívánja úgy, hogy velük tartson. Megígérte, hogy amint itt rendbe teszik a dolgokat, pihenni fog. Richard arra gondolt, hogy az ígérete hamarosan szükségtelen lesz, ha összeesik.
A széles folyosókon számos agyonégett, groteszk pózban fekv holttest mellett haladtak el. A fehér márványt is égésnyomok csúfították el, fekete foltok mutatták a helyet, ahol a t zt l vak katonák a falnak ütköztek. Mintha szellem alakok nyomai lettek volna, eltekintve a vérfoltoktól, melyek egyértelm vé tették, hogy emberekt l, nem pedig földöntúli jelenésekt l származnak.
A beugrókban és oldalfolyosókon Richard még több halott ellenséges katonát látott. Az elbarikádozott folyosóra szinte beszállásolták magukat.
– Megtartottad az ígéretedet – mondta Nicci elhaló hangon nem csupán hálával, hanem csodálattal.
– Az ígéretemet?
Nicci még csontig ható fáradtsága ellenére is mosolygott.
– Megígérted, hogy leveszed azt a holmit a nyakamról. Amikor ezt mondtad, nem hittem el neked. Nem tudtam válaszolni, de egyetlen percig sem hittem, hogy meg tudod tenni.
– A Rahl Nagyúr mindig megtartja az ígéreteit – szólt közbe Berdine.
Nicci erre olyan szélesen mosolygott, amennyire csak telt t le.
– Igen, most már én is látom.
Nathan észrevette ket, s megállt, hogy utolérjék. Az egyik oldalfolyosóról lépett ki. Döbbenten látta, kikb l áll a csapat.
– Nicci! Mi történt?
– Richard Tehetsége visszatért. Le tudta venni a Rada'Hant a nyakamról.
– Aztán meg megjelent a Vérszörnyeteg – tette hozzá Cara.
Nathan értetlenkedve nézett Richardra.
– Az, amelyik üldöz? Hogyan intéztétek el?
– A Rahl Nagyúr lel tte – felelt Berdine. – Azok a speciális nyilak, amiket találtál, m ködtek.
– Ezúttal – lehelte Nicci.
– Örülök, hogy végre használni tudtátok ket – mondta, majd Nicci fejére tette az egyik kezét.
– Gondoltam, hogy még jól jöhetnek – motyogta, miközben felhúzta Nicci szemhéját. A hangból, amit kiadott úgy t nt, nem elégedett a látvánnyal. – Pihenned kell – jelentette ki.
– Tudom, és fogok is.
– Mi a helyzet a folyosókkal itt lent? – kérdezte Richard.
– Éppen most végeztünk a megtisztításukkal. Nagyon sok rejt zköd t találtunk. Szerencsére err l a részr l másik útvonalon nem lehet bejutni a palotába.
– Ez jó hír.
Ekkor az egyik tiszt bukkant fel Nathan mellett.
– Mindet megöltük. Szerencsére nem jutottak még be olyan nagy számban. Egészen a sírkamráig minden folyosót átnéztünk. Ott várnak a többiek.
– Éppen arra készültem, hogy úgy teszek, ahogy mondtad, és a katakombákat is megtisztítom.
– Jobb lesz, ha beomlasztjuk az alagutakat, hogy biztosan senki ne juthasson itt át. – Richard tudta, hogy nem a katonák miatt kell leginkább aggódniuk. Ha a Sötétség N vérei bejutnak, abból sokkal nagyobb baj lehet.
– Nem biztos, hogy ez lehetséges – vélte Nicci.
Richard kérd n pillantott rá.
– Miért nem?
– Mert nem tudjuk, mekkora részen terülnek el a katakombák. Lezárhatjuk azt a részt, ahol bejöttek, de találhatnak egy másik utat, amit nem figyelünk, egy teljesen másik részen. Több mérföldnyi alagút is lehet itt a palota alatt. Az egész hálózat nemcsak hatalmas, hanem teljesen felderítetlen.
Richard felsóhajtott.
– Muszáj kitalálnunk valamit.
Ezzel senki sem tudott vitába szállni.
Miközben tovább indultak a márványfolyosón, Nicci azzal a pillantásával nézett rá, amelyet Richard jól ismert, amivel az elégedetlen tanár szemléli tanítványát.
– Még beszélnünk kell ezekr l a jelekr l az arcodon.
– Ebben a beszélgetésben én is szeretnék részt venni – mondta zordan Nathan. Richard visszavágott.
– Rendben. S ha már úgyis beszélgetünk, te meg elmondhatnád, hogyan helyezted m ködésbe Orden Szelencéit az én nevemben.
Nicci hunyorgott.
– Á, a Szelencéket!
Richard közelebb hajolt.
– Igen, azokat.
– Nos, ahogy te is mondtad, beszélnünk kell róla. Tulajdonképpen néhány jelnek, amit az arcodra festettél Orden Szelencéihez is köze van.
Richardot ez nem lepte meg. Tudott róla. Azt is tudta, mit jelentenek. Végül is pontosan ezért festette magára és a társaira ket.
Nicci el re mutatott.
– Itt van! Itt jöttek be – ezen a sírbolton keresztül.
Richard körülnézett az egyszer helyiségben. A falakra ó-d'harai nyelven véstek feliratokat a holtakról. A k koporsót oldalra fordították, ami felfedte a mögötte húzódó lépcs t. Amikor feljöttek a katakombákból, teljes volt a sötétség, Adie vezette ket. Richard nem tudta hol vannak, még akkor sem, amikor már a palotában voltak.
– Nicci a mélybe vesz lépcs re mutatott. – Itt jöttek be el ször a N vérek.
– Tehát Ann még náluk van – mondta Nathan a mélységbe bámulva.
Nicci egy pillanatig habozott.
– Sajnálom, Nathan. Azt hittem, már tudsz róla.
A Próféta tekintete elsötétült.
– Mir l?
Nicci összekulcsolta maga el tt a kezét, a szemét lesütötte.
– Ann meghalt.
Nathan nem bírt megszólalni. Richard sem tudott Ann haláláról, t is megrázta a hír, és iszonyúan sajnálta Nathant. Tudta, milyen közeli kapcsolatban álltak a Prelátussal. Lehetetlennek érezte, hogy Ann nincs többé.
– Hogyan? – Nathan mindössze ennyit tudott kipréselni magából.
– Utoljára akkor voltam itt, amikor lejöttünk Ann-nel. Váratlanul belefutottunk a N vérekbe. Összekapcsolták a Tehetségüket, ezért itt bent is tudtak élni vele. Ann-nel szinte azonnal végeztek. Jagang engem élve akart, máskülönben biztosan engem is megöltek volna. Nicci a Próféta karjára tette a kezét. – Nem szenvedett, Nathan. Azt hiszem, nem is tudta, mi történik. Egy pillanat alatt vége volt.
Nathan az emlékeibe mélyedve bólintott.
Richard a vállára tette a kezét.
– Annyira sajnálom!
Nathan tekintete komor gondolatokat tükrözött. Richardnak nem esett nehezére, hogy megfejtse ket, nem állhattak messze azoktól, amelyek neki is gyakran megfordultak a fejében.
A kényelmetlen csendben Richard a nyitott lejárat felé intett.
– Azt hiszem, meg kellene gy z dnünk róla, hogy itt sem rejt zik már senki.
– Örömmel – felelte Nathan.
Varázslót z gyúlt a két tenyere között. A haragtól izzó t zlabda forogni, szikrázni kezdett forró fénybe vonva a szobát.
Nathan a sötét nyílás fölé hajolt és útjára engedte a folyékony poklot, amely üvöltve rontott végig a lépcs soron.
– Ha kialudt, lemegyek és beomlasztom az alagutat, ahol feljöttek, hogy legalább ugyanazon a helyen ne tudjanak bejönni ismét.
– Én pedig segítek felállítani néhány pajzsot Pusztító Mágiával, hogy ne is tudják újra kiásni – ajánlotta fel Nicci.
Nathan szórakozottan bólintott. Látszott, hogy a saját gondolatai foglalkoztatják.
– Rahl Nagyúr – szólalt meg halkan Cara -, hogy lehet hogy Benjamin itt van? Richard kinézett a folyosóra, ahol a tábornok türelmesen várakozott.
– Nem tudom. Még nem volt ideje elmondani.
Nathant a saját gondolataira bízva, Richard, Cara és Nicci kiléptek a teremb l a várakozó tábornokhoz.
– Te mit keresel itt, Benjamin? – kérte számon Cara még miel tt Richardnak lehet sége lett volna megszólalni. – Úgy tudtam, az a parancs, hogy az Óvilágot dúlják fel a d'harai csapatok a vezetéseddel.
– Így van – tette hozzá Richard. – Nem mintha nem értékelném a segítségedet, de miért jöttél? Azt mondtad, meg kellett találnod, hogy beszámolj egy problémáról.
A férfi egy ideig összeszorította a száját, majd megszólalt.
– Rahl Nagyúr, arról van szó, hogy egy nagy problémával találtuk szembe magunkat.
– Egy nagy problémával? Mifélével?
– Egy nagy vörös problémával, amelynek szárnyai vannak, s egy boszorkány lovagol rajta.
5. FEJEZET
Richard, a mahagóni asztalon könyökölve hátrasimította a haját. Annyira fáradt volt, hogy a könyv bet i, melyet éppen olvasott, összefolytak a szeme el tt. Rengeteg könyvet olvasott az utóbbi id ben, amit l már szinte elveszítette az id érzékét, s nem követte, hány napja tért vissza a Népek Palotájába.
A Ja'La mérk zés, a lázadás, Kahlan menekülése Samuellel, a visszajutás a palotába, s az azt követ harc, mintha évekkel ezel tt történt volna. Verna és még néhány N vér segítségével Nathannek sikerült Adie-t meggyógyítania, viszont miután kipihente magát, ragaszkodott hozzá, hogy ismét nekivágjon magányos útjának. Mivel a palota elgyengítette az erejét, itt ténylegesen vak volt.
Richard meg tudta érteni, miért akar elmenni, de közben az is eszébe jutott, vajon nem játszike a távozásában szerepet az is, hogy nem látja a palota jöv jét. Persze lehet, hogy már senkinek sem lesz jöv je, ami miatt aggódhat.
Azután, amit Meiffert tábornok elmondott neki a boszorkányról és a vörös sárkányról, amely az Óvilágban a d'harai katonákra vadászik, hirtelen elveszítette a reményt. Így, hogy az Óvilág utánpótlásának elpusztítására odaküldött hadseregét ilyen támadások érik, Richard nem tudta, mennyi idejük maradt, míg a Rend végül szétmorzsolja ket.
A tábornok hitt a tervben, hogy a Rend erejét a forrásánál kell felszámolni, és egy ideig nagyon hatásosan m ködött is. Felkutatták, majd elpusztították a szállítmányokat, még miel tt kijuthattak volna az Óvilágból. A toborzások és a kiképz táborok helyén póznákra t zték a megölt besorozásra váró katonák fejét, felégették a term földeket, megsemmisítették az élelmiszerraktárakat, s levadásztak mindenkit, aki a Rend gonosz igéit hirdette. Az Óvilág lakói kezdték a saját b rükön érezni a háború rideg valóságát, melyet másokra szabadítottak. Az önelégült káröröm, hogy csapataik északon végre térdre kényszeríthetik a pogányokat, álmatlan rettegésbe fordult. Már féltek, hogy ezek a pogányok bosszút állnak rajtuk. Egyre fogyatkozott a Rend tanításait hirdet tömegek száma. Több városban forradalmak törtek ki a Rend uralma ellen.
Jagang azonban többféleképpen igyekezett ezt ellensúlyozni. A hatóságok azonnal keményen megtoroltak minden engedetlenséget. A városokat, melyekr l azt gyanították, hogy a szabadság ügyével szimpatizálnak, felégették, a lakóiból kínzással beismer vallomásokat csikartak ki, majd tömeges kivégzéseket hajtottak végre. A Rend uralmának megkérd jelezése rettenetes következményekkel járt. Hogy ténylegesen b nös volt-e valaki, az nem számított. A cél a büntetés és a tekintély demonstrálása volt, tehát már a gyanú árnyéka elég volt, hogy valakit brutális kínzásoknak vessenek alá. Az emberek gyorsan meghunyászkodtak, majd retteg alázattal igyekeztek el teremteni a hadsereg számára az ellátmányt.
A rettegés következtében, hogy bárkit a Rend elárulásával vádolhatnak, drámai mértékben megnövelte az északra küldött utánpótlás mennyiségét. A szekérkaravánoknak nem okozott nehézséget összeszedni, amire szükségük volt. Mivel pedig az Óvilág hatalmas volt, a d'harai hader k er feszítései ellenére még mindig elegend készlet érkezett. Richard emlékezett rá, amikor hirtelen újra sonkát osztottak vacsorára, tehát a Rend új taktikája m ködött, legalábbis egyel re.
Ezek mind olyan akadályok voltak, amelyek kihívást jelentettek a délre küldött hader nek. Id vel persze alkalmazkodnak az új körülményekhez, és új megoldásokat találnak a problémák kezelésére, hiszen a harcosok mindig ezt teszik. Ha az ellenség változtat, nekünk is lépnünk kell.
Amit azonban Jagang utoljára tett, az már más kérdés. Egy sárkányt és egy boszorkányt küldött – a leírás alapján Hatot -, hogy vadásszák le az ellátmányra támadó d'harai katonákat. Richard saját tapasztalatból tudta, hogy a magasból sokkal könnyebb észrevenni a csapatokat. Nagyon hatásos volt az ilyen taktika, a boszorkány Tehetségével pedig még halálosabb volt a dolog.
Nemcsak csökkentette az Óvilág elleni támadást, de a katonákat is megtizedelte, amit l még nehezebb lett a helyzetük. Az utánpótlás növelése – még ha egyre több életet követelt is – és a leveg b l végrehajtott rajtaütések révén úgy t nt, Jagang mégis hozzájutott mindenhez, ami a Népek Palotája elleni ostromhoz szükséges. Neki pedig csak ez számított.
Most az a veszély fenyegetett, hogy a Népek Palotája nem lesz képes kitartani. Ha egyszer a rámpa elkészül, s ha újabb alagutakra bukkannak, a Rend képes lesz alulról és felülr l is támadni. De még a rámpa önmagában is elegend nek bizonyulhat. Egy ilyen támadásban biztosan nagyon sokan elesnének a Birodalmi Rend katonái közül, de Jagangot soha nem érdekelte, hány életet veszít, csak a célt tartotta szem el tt, amit el bb vagy utóbb el is fog érni.
Amikor pedig ez megtörténik, márpedig Richard tudta, hogy ez elkerülhetetlen, az lesz a szabadság halála. Mindannyiuk halála.
Richard egyetlen reménye most már az maradt, hogy rájöjjön, hogyan kell használni Orden Szelencéit. Persze egyik Szelence sem volt nála, de még ha nála lettek volna is, akkor sem tudta volna, mit kezdjen velük. El ször meg kellett tudnia róluk mindent. A tudás volt a legnagyobb fegyvere, pedig elhatározta, hogy jól felfegyverzi magát.
A szoba, amelyben Niccivel tartózkodtak éppen, egy magánkönyvtár volt, amelyet Berdine szerint csupa tiltott könyv töltött meg, melyeket csak a Rahl Nagyúr olvashatott. Er teljes pajzsok védték a dupla mahagóni ajtót. Darken Rahl id nként megkérte Berdine-t, hogy segítsen neki az ó-d'harai fordításban, de ebben a teremben csak néhányszor járt, Darken Rahl ide általában egyedül jött. Richard és Nicci ebb l arra gondolt, hogy itt kellene kezdeniük a keresést.
Berdine már a többi könyvtárat átnézte Vernával és a N vérekkel, majd mindent, ami bármilyen segítséget jelenthet, Niccihez vittek. A varázslón , miután mindet átnézte, kiválasztotta azokat, amelyeket szerinte Richardnak is látnia kellett. Néhány tapasztaltabb N vér segítsége nagyon értékesnek bizonyult a fontos információk felkutatásában. Nicci mindenkit igyekezett távol tartani Richardtól, hogy az olvasmányaira koncentrálhasson, illetve arra, amit tanított neki. A férfi úgy érezte magát, mint egy remete, ugyanakkor valamelyest élvezte is a csendes visszavonultságot.
Az alacsony könyvespolcok a lambériás falak mentén álltak, hogy a szoba közepén maradjon hely a székeknek és a kanapénak. Ett l a helyiség inkább dolgozószoba, mint könyvtár jelleget kapott. Némelyik polc tetejét apró szobrok díszítették, amit l a polcok inkább vitrinnek, mint könyvespolcnak t ntek.
Richard még a szemközti galériára vezet csigalépcs t sem próbálta ki, Nicci viszont igen. Míg olvasott, a n még lehozott és az asztalon várakozó halom tetejére rakott néhány kötetet, melyet fontosnak talált. Bár a szoba nem úgy nézett ki, mint egy átlagos könyvtár, amelyet hosszú, könyvekkel telezsúfolt polcok töltenek meg, a finoman megmunkált tárlókon így is legalább ezer kötet állt. Azokból azonban, amelyek ket érdekelték, itt sem találtak túl sokat.
Ennek ellenére a mahagóni asztalon, amely mellett ült, tekintélyes kupac keletkezett a könyvekb l, melyeket Nicci a figyelmére érdemesnek talált. Itt a könyvtárszobában nem lehetett tudni, nappal van-e vagy éjszaka. A nehéz, sötétkék bársonyfüggönyöket behúzták, de ha széthúzták volna ket, az sem segített volna, mert csak a lambériás fal húzódott mögöttük. Azért tették fel ket, hogy olyan illúziót keltsenek, mintha a csendes szobának lenne ablaka. Volt viszont jó pár darab lámpa és egy kandalló is, hogy a helyiségnek barátságos és marasztaló hangulatot kölcsönözzön. Richard azonban egyiket sem érezte.
Szünet nélkül dolgoztak, amennyit csak tudtak. Még az ételüket is idehozatták, hogy annyi id re se kelljen megállniuk, amíg esznek. Amikor már nem tudták tovább nyitva tartani a szemüket, egy rövid id re led ltek aludni a kanapéra.
Nicci, aki mindig a közelében volt, fel-alá járkált az egymástól egyforma távolságban elhelyezett sötétbarna, fehéren erezett márványoszlopokról lelógatott lámpák között. Egy újabb könyvet nézett át éppen. Ellen rizte, hogy hasznos lehet-e, majd visszament vele a polchoz, visszatette, és egy másikat vett le helyette.
Richard ég vágyat érzet, hogy végre tehessen valamit. Kahlan után szeretett volna menni. Tudta azonban, hogy ez nem olyan egyszer . Ahhoz, hogy tényleg visszaszerezhesse, meg kellett tanulnia, hogyan használja Orden erejét, még miel tt túl kés lenne. Tudta, hogy egyedül nem boldogul. Nicci egy percig sem habozott, amikor megkérte, hogy legyen a tanára.
Az els dolog, amit a varázslón részletesen elmagyarázott neki, a steril mez volt. Azt akarta, hogy a férfi minden következménnyel tisztában legyen. Richard nem ismerte jól a mágiát, és nem tudta akaratlagosan használni az erejét, de Niccinek sikerült vele megértetnie az alapokat. El ször nagyon nehezen fogta fel a dolog jelent ségét. Nem látta tisztán, miért okozhat bármilyen kárt az el zetes tudás.
Nicci azonban arról gy zködte, hogy a varázslók, akik megalkották Orden mágiáját, hogy hatástalanítsák a Futótüzet, biztosak voltak benne, hogy az érzelmi természet el zetes tudás megmérgezi a folyamatot, s így az Ordeni mágia hatástalan lesz. Richard viszont kételkedett. Nicci elmondta, hogyan magyarázta el neki Zedd, hogy az el zetes tudás ilyen hatása nem pusztán elmélet, hanem az igazság. Zedd szerint maga Richard a bizonyság erre, mert szerelmes lett Kahlanba, de az Inkvizítor ereje nem hatott rá. Bármilyen el zetes tudás lehetetlenné tette volna Richard számára, hogy megoldja ezt a problémát, mert Kahlan mágiája, amikor el ször szabadul rá akaratlanul, elragadta volna. Bár, hogy mi volt a megoldás, soha nem mondta el Niccinek, annyit igen, hogy Richardnak semmit sem volt szabad tudnia még arról sem, hogy egyáltalán létezik megoldás, mert akkor a dolog soha nem m ködött volna.
Tehát Zedd szerint a Kahlannal lév kapcsolatával maga Richard bizonyította az Ordeni Elmélet központi kérdését -, hogy az el zetes tudás hatással lehet a mágia m ködésére. Richard nagyon is jól tudta, mir l beszél Nicci, pedig a n csak sötétben tapogatózott, hiszen

élte át az egészet, felismerve a helyzet igazságát. Tudta, hogy akárcsak az esetében akkor, most Kahlan esetében is elbukhat a mágia az el zetes tudás miatt.
Nem elmélet volt, mint ahogy az Orden mágiáját megalkotó mágusok gondolták. Valóság volt: az el zetes tudás beszennyezi a steril mez t. Richard mindenkinél jobban tisztában volt ezzel.
Az, hogy a szívében is érezte és az elméjével is felfogta, nem mondhat semmit Kahlannak kettejük szerelmér l, összeszorította a gyomrát. Bár ez még nem aktuális, remélte, hogy mihamarabb az lesz. Addig azonban még sokat kell tanulnia.
A sok történelmi beszámoló alapján, amit a könyvtárban talált, és azokból a nagy háború el tti id kr l szóló könyvekb l, melyeket a N vérek találtak, Nicci képes volt összerakni egy elméletet Richard Tehetségének m ködésér l. Szerinte nem azért találta Richard annyira nehéznek a Tehetsége irányítását, mert úgy n tt fel, hogy semmit nem tudott róla, hanem azért, mert a Harci Mágusok ereje alapvet en különbözik a varázslón két l, vagy az átlagos varázslókétól. Richard erejét nem lehetett egyszer en megnyitni, mint egy csapot, magyarázta, hanem a férfi érzésein keresztül m ködött, ugyanúgy, mint ahogy az Igazság Kardja.
Ilyen értelemben az Igazság Kardja is olyan, mint a Tehetsége. A m ködése attól függ, hogy a tulajdonosa miben hisz. Nem okozhat kárt olyasvalakiben, akit a használója barátnak tart, de bárkit elpusztíthat, akit ellenségnek vél. A valóság nem számít, csak az a fontos, hogy mit tart a használója igaznak, az irányítja a Kard mágiáját. Ez a Kard illetve a Harci Mágus erejének m ködése mögött meghúzódó alapvet elmélet.
Az érzések, érzelmek adták a summázatát mindannak, amit az ember az életb l megragadott, átélt, megfigyelt. Mindezek egyetlen pillanatba való s rítése és el retörése az érzelem. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az ilyen megítélés önmagában véve helyes. A Kardhoz hasonlóan a Tehetsége is ahhoz köt dött, amit értékelt, fontosnak tartott. Az intellektus feladata volt kisz rni a valós értékeket, és észérvekkel alátámasztani azokat, hogy az érzelmek ne csupán valósak, de morálisan helytállóak is legyenek.
Ezért volt fontos, hogy a megfelel személyt válasszák ki az Igazság Kardjának viselésére. Olyan valakinek kellett lennie, aki képes mindezt józan ésszel megítélni.
Szintén a Kardhoz hasonlóan, a Tehetségét is a harag gyújtotta be. A harag tulajdonképpen az értékek kivetülése volt olyan értelemben, hogy az váltotta ki, ha ezek az értékek veszélybe kerültek, például a szerettei, vagy a legnagyobb emberi érték: az élet.
Nicci szerint elképzelhet , hogy soha sem fogja tudni úgy irányítani a tehetségét, ahogy más Tehetséggel rendelkez k képesek voltak rá, mégpedig valószín leg azért, mert a Harci Mágus ereje alapvet en különbözik, más célt is szolgál, mint például egy Prófétáé, vagy egy gyógyítóé. Mindabból, amit megtudott, arra következtetett, hogy a Harci Mágusi erejének központi eleme a düh, ami érthet , hiszen háborúba nem azért lép valaki, mert élvezi azt, hanem mert valamilyen érték került veszélybe.
Ami azonban Richardot most leginkább érdekelte az volt, hogy megtanulja Orden erejének használatát, mégpedig azért, hogy visszafordíthassa a Futótüzet.
Niccit sokkolta a szimbólumok látványa, melyeket Richard a saját és társai arcára festett. Felismerte, hogy a férfi teljesen új módon kombinálta az ismert elemeket de azt is tudni akarta, hogyan sikerült az ordeni elemeket beépítenie.
Richard elmagyarázta, hogy azoknak a varázsigéknek egy része, melyeket Darken Rahl felrajzolt Orden Szelencéinek kinyitásakor, szintén a halál táncának részét képezik, amelyeket viszont már kifejezetten jól ismert.
Ez a képzettársítás nem volt alaptalan. Zedd egyszer elmondta neki, hogy Orden ereje maga az életer . A tánc a halállal, amelyet az Igazság Kardjával járt, az élet védelmér l szólt, Orden mágiája pedig az élet erejéb l származik, és szintén az élet meg rzésér l szól azzal, hogy a Futót z ellen hat.
Az Igazság Kardja, a Harci Mágus Tehetsége és Orden ereje bizonyos értelemben kibogozhatatlan kapcsolatban álltak egymással.
Ez a kapcsolat Richardnak Baraccus els varázslót jutatta eszébe, azt a férfit, aki évezredekkel ezel tti könyvét: A Harci Mágusok Ereje és Tehetsége cím könyvet kifejezetten neki írta, mégpedig azért, hogy segítséget nyújtson a küldetéséhez. Ez a könyv még mindig Tamarangban volt, ott, ahová Richard elrejtette, amikor egy ideig Hat foglya volt. Richard tudta, hogy Zedd odaindult, hogy levegye Richardról az átkot, amit az ottani barlang falára rajzolt képpel hoztak rá. Mivel pedig a Tehetsége visszatért, a nagyapja nyilvánvalóan sikerrel járt.
Most, hogy Richard újra visszakapta a Tehetségét, ismét eszébe jutott minden szó A Megszámlált Árnyékok Könyvéb l. Nicci meg volt róla gy z dve, s Richardot is meggy zte róla, hogy a könyv, amelyet megtanult, hamis másolat volt, s ezért nem lehet vele a megfelel Szelencét kinyitni.
Abban is hitt azonban, hogy még így is, ennek ellenére, minden valószín ség szerint tartalmaz minden, vagy majdnem minden szükséges elemet, amely a megfelel Szelence kinyitásához kell. Ahhoz, hogy hamis másolat legyen bel le, elegend volt csak egyetlen sorrenden változtatni, ami persze nem jelentette azt, hogy ett l már az alkotórészek elvesztenék fontosságukat, vagy kevésbé lennének szükségesek.
Evégb l Richard felmondta neki a könyvet. Minden elemet feljegyeztek. Ha megtanulja, hogyan rajzolja meg ket, ha majd kezükbe kerül a valódi Megszámlált Árnyékok Könyve, ugyanezeket kell használnia, csak más sorrendben, úgy, ahogy azt a könyv el írja. Emiatt Nicci tudta, mit kell tanítani Richardnak, a férfi pedig már sokkal el rébb járt ezen az úton, mint ahogy a n gondolta, hiszen a kulcsfontosságú elemek közül jó pár jelentésével tisztában volt. Az alapokat szinte betéve tudta, valójában ezeket festette magára és a társaira. A tánc a halállal megtanította a jelrendszerre, s mostanra már szinte ösztönösen használta azt. Richard felfedezte, hogy a varázsigék megrajzolása valójában nem csupán a halállal való tánc leírása, hanem egyben azt is kifejezi, hogyan használja a pengét, vagy hogy hogyan faragjon egy szobrot, mert a dolgok legmélyén ezek a látszólag különböz dolgok összekapcsolódtak. Mindegyikben benne volt a mozgás, a folyamat.
Richardot megdöbbentette a felfedezés, hogy a darabok egy nagy képpé állnak össze. Ahogy a varázsigéket rajzolta, melyekre Nicci tanította, nem találta sem furcsának, sem nehéznek a feladatot, s t inkább természetesnek érezte. Már ismerte a formákat. Felismerte bennük nemcsak a halállal való tánc elemeit, de a penge mozdulatait is, melyek a harcnál és a szoborfaragásnál is hasonlóak voltak.
Nicci is egyedülálló tanár volt, mert nemcsak azt értette meg, hogy Richard mennyit tud furcsa képességeir l, hanem azt is, hogyan használja azokat. Felismerte mennyire más ez, mint a szokványos bölcsesség, de nem ijedt meg a férfi újszer látásmódjától, inkább felpezsdítette ez a tapasztalat.
A mágia kreatív használatára vonatkozó elképzeléseit is megértette, és nem is próbálta meg kijavítani, amit Richard csinált, helyette inkább segített neki véghezvinni, amit elkezdett. Nem csupán bemagoltatott vele dolgokat. Arra épített mindent, amit a férfi már tudott, s arra a sajátságos módra, ahogy a dolgokat látta. Mivel tudat alatt érzékelte, mi az, amire a férfi magától, a maga módján rájött, nem vesztegette az idejüket azzal, hogy olyasmit magyarázott, amit Richard már úgyis tudott, helyette olyasmiket tett hozzá a tudásához, melyekre esetleg szüksége volt, mégpedig akkor és ott, amikor kellett.
Nicci az asztalhoz lépett.
– Hogy boldogulsz?
Richard ásított.
– Már nem tudom. Minden kavarog a fejemben.
Nicci szórakozottan bólintott, miközben a kezében tartott könyvet olvasta.
– Amit most kavarodásnak érzel, az valójában az a folyamat, melynek során az agyad megpróbálja megtanultál. Richard felsóhajtott.
– Lehetséges.
Nicci becsukta a könyvet, majd a mellette álló asztalkára lökte. Ebben is van néhány hasznos dolog, meg kellene nézned.
– Már képtelen vagyok többet olvasni. Összefolynak a szemem el tt a bet k.
– Jól van – azzal a tartójában álló tollra mutatott. – Akkor rajzolj! Le kell tudnod rajzolni a szimbólumokat abból a könyvb l, amit befejeztél. Ha az igazi Megszámlált Árnyékok Könyvében hasonló varázsigék vannak, akkor ennyivel máris el rébb leszel. Richard vitatkozni akart, azt mondani, hogy túl fáradt, de azután eszébe jutott Kahlan. Ha rágondolt, már nem számított semmilyen fáradtság. Emellett kérte, hogy Nicci tanítsa, ezért nem elég pusztán azt tennie, amit a n mond, hanem minden erejét bele kell adnia. Nicci felbecsülhetetlen tudású, tapasztalt és tehetséges varázslón volt, aki még Zeddet is képes volt elképeszteni a Tehetségével. Még Verna is azt mondta, hogy nagyon figyeljen Niccire, mert számos területen okosabb, mint bármelyikük. Richard tudta, hogy ez az egyetlen valós esélye, hogy megtanuljon mindent, amire szüksége van. Nem akarta elfecsérelni ezt a lehet séget.
Maga elé húzott egy darab papírt, majd megmártotta a tollát a tintában. Közel hajolt és rajzolni kezdte a könyvbeli mintákat.
Egy nagy probléma volt még, amelyre semmilyen megoldást sem találtak. A Megszámlált Árnyékok Könyve szerint, amelyet megtanult, a megfelel Szelence kinyitásához szükséges varázsigéket varázslóhomokkal kell megrajzolni. Nicci szerint, még ha tényleg egy hamis másolatot tanult is meg, az minden bizonnyal igaz, hogy, ha eljön az id , a mintákat varázslóhomokba kell írni. Bármilyen varázsigék kellenek is majd a végén, e nélkül nem boldogulnak.
Richard elmondta neki, hogy amikor Darken Rahl kinyitotta a Szelencét, beszippantotta az Alvilág, s vele együtt az összes varázslóhomokot is, amelyet a rajzoláshoz felhasznált. Az Élet Kertjében nem maradt több ebb l a becses anyagból. Most csak por van az egykori varázslóhomok helyén.
Nicci felnézett az újabb könyvb l, melyet éppen lapozgatott.
– Ebben a Szelek Templomáról van szó.
Richard felkapta a fejét.
– Tényleg?
Nicci bólintott.
– Tudod, nem hagy nyugodni, hogyan léphettél át a holtak világán, hogy elmenj oda. Richard a villámláson keresztül látta meg, és egy ideig egy út is láthatóvá vált, melyen keresztül megközelíthette.
– Sajnálom, de már mindent elmondtam, amit err l tudok.
– A könyv szerint, és az alapján, amit a régi könyvekb l megtudtál, a Szelek Templomát leküldték az Alvilágba. Mivel azért tüntették el, mert veszélyes, valahol a nagy rön túl kell megkeresni a kapcsolatokat, az összefüggéseket, azaz rendszerezi, amit lennie. Az egésznek pontosan az volt a lényege, hogy olyan messzire kerüljön, ahová lehetetlen eljutni.
– Pedig amint megfelel ek voltak a feltételek, megjelent, én pedig beléphettem. Nicci lassan bólintott, majd folytatta a járkálva olvasást. Hamarosan azonban ismét megállt, s türelmetlenül folytatta.
– Ennek akkor sincs értelme. Lehetetlen eljutni innen oda a holtak világán keresztül. Átkelni az Alvilág rjén olyasmi, mint átsétálni az óceánon. Mintha azzal, hogy kisétálsz a partra, anélkül juthatnál el a világ másik felén lév szigetre, hogy bele kelljen lépned a vízbe.
– Lehet, hogy a Szelek Temploma valójában nincs is az Alvilágban. Mintha a sziget ott lenne a part mellett.
Nicci megrázta a fejét.
– Ez ellentmond annak is, ami itt áll, meg annak is, amit elmondtál. Minden forrás azt írja, hogy szám zték az Alvilágon túlra azért, hogy biztonságossá tegyék – ami olyan, mintha az univerzumon túlra küldték volna.
– Rahl Nagyúr – szólt Cara az ajtóból.
Richard ismét ásított.
– Mi az, Cara?
– Van itt néhány ember, aki veled akar beszélni.
Richard, bár nagyon vágyott egy kis szünetre, nem szívesen hagyta abba, amit csinált. Mindent meg kellett tanulnia, hogy visszaszerezhesse Kahlant.
– Fontosnak t nik – tette hozzá a lány, amikor látta, hogy a férfi habozik.
– Rendben, küldd be ket!
Cara hat, fehér ruhás alakot terelt be a szobába. A félhomályban szinte világítottak fehér ruhájukban, mint a jó szellemek. Megálltak a mahagóni asztalka túloldalán. Richard szemében úgy néztek ki, mint akik kivégzésre és nem meghallgatást kérni érkeztek. Richard a hat ideges emberr l, az öt férfir l és egy k r l Carára nézett.
– k a kriptákban dolgoznak – mondta.
– A kriptákban?
– Igen, Rahl Nagyúr. k tartják rendben a sírokat.
Richard egyik arcról a másikra nézett. Egyikük sem mert a szemébe nézni. Hallgattak, s a földet bámulták.
– Igen, némelyik tök arcára emlékszem. Láttalak benneteket, mikor visszajöttem, amikor lent harcoltunk a Birodalmi Rend katonáival.
Iszonyatos feladat lehetett ott rendet csinálni. Elrendelte, hogy az ellenséges katonák tetemét dobják le a sziklapárkányról. Fontosabb dolgai is voltak, mint hogy gyilkosok holttesteir l kelljen gondoskodnia.
A fehérruhások bólogattak.
– Mit kívántok elmondani?
Cara hevesen gesztikulálva avatkozott közbe.
– Rahl Nagyúr, k mind némák.
Richard a kezében lév tollal mutatott rájuk, ahogy hátrad lt a székében.
– Mind?
Mind a hat egy emberként bólogatott.
– Darken Rahl kivágatta a kriptákban dolgozók nyelvét, nehogy rosszat mondhassanak a halott apjáról.
Richard nagyot sóhajtott e szörny ség hallatán.
– Sajnálom, hogy ezt kellett elszenvednetek. Gondolom, szívesen halljátok, hogy én is a tiétekéhez hasonló érzelmekkel viseltetek Darken Rahl iránt.
Cara mosolyogott, ahogy rájuk nézett.
– Elmondtam nekik, milyen szerepet játszottál a halálában.
– Tehát? Mir l van szó? Meg tudjátok értetni velem, amit tudatni akartok?
Egyikük egy gondosan összehajtogatott kend t tett elé az asztalra és Richard elé tolta. Ahogy Richard érte nyúlt, egy csepp tinta a tolláról a fehér kend re hullt.
– Elnézést – motyogta a tollat félretéve.
Közelebb húzta a csomagot, majd a hat emberre nézett.
– Mi ez?
Amikor kísérletet sem tettek, hogy elmagyarázzák Carára pillantott, de az csak a vállát húzogatta.
– Ragaszkodtak hozzá, hogy megnézd.
Egyik jük simító mozdulatot tett a kezével, mintha egy könyv lapjait lapozná.
– Nyissam ki?
Bólogattak.
Nem úgy nézett ki, mint amiben van is valami, de Richard azért óvatosan széthajtogatta az anyag egymásra boruló sarkait. Nicci mellettük állt, s az asztal fölé hajolt.
Amikor Richard az utolsó hajtást is kisimította, a kend közepén egy kis kupac fehér homokot talált.
Hirtelen felpillantott.
– Hol találtátok ezt?
Mind a hatan lefelé mutattak.
– Drága Szellemek! – suttogta Nicci.
– Mi van? – kérdezte Cara, majd is a kis csomag fölé hajolt, hogy szemügyre vegye a fehér anyag közepén a kis kupac homokot.
– Mi ez?
Richard a Mord-Sith-re pillantott.
– Varázslóhomok.
Ezek az emberek a sírok mellett dolgoztak, így valószín leg a kriptában találták a homokot valahol. A varázslóhomok különös fényben ragyogott, Richard mégis alig tudta elhinni, hogy itt van el tte.
Kíváncsi volt, vajon hogyan bukkantak rá, és persze, hogy van-e még bel le.
– Meg tudjátok mutatni, hol találtátok?
Heves bólogatás volt a válasz.
Richard óvatosan összecsomagolta a kend t. Eközben észrevette, hogy ahol a kend sarkai összeértek, a tintafolt megkett z dött, s ahogy széthajtotta ket, a két ellentétes oldalra kerültek.
Egy pillanatra elgondolkodott.
– Menjünk – gy rte a csomagot a zsebébe. – Vigyetek oda!
6. FEJEZET
Richard átlépett a málló fehér k fölött, egyenesen Panis Rahl sírjába. A személyzet kívül várakozott a folyosón. Biztatták, hogy menjen be egyedül, hiszen ez a nagyapja sírja. Ezek az emberek az el z , seit meglátogató Rahl Nagyúr érthetetlen el írásai között éltek. Richard azonban a tiszteletét olyanoknak tartogatta, akik ki is érdemelték. Panis Rahl önkényúr volt, akinek hódítási szándékai alig különböztek a fia, Darken Rahl ambícióitól. Lehet, hogy Panis Rahlnak nem sikerült a gonoszságnak arra a fokára eljutnia, mint a fiának, de nem azért, mert nem próbálkozott.
A háborúban Panis Rahl lerohanta a környez területeket, és Zeddnek, fiatalemberként kellett vezetnie a szabad népet a d'harai agresszió ellen. Végül Zeddnek, mint Els Varázslónak sikerült megölnie Panis Rahlt, majd felállítani a nagy Határt, amely Richard életének nagyobb részében D'Harát körülvette.
Bár sokan lelkes hívei voltak Panis Rahl törekvéseinek, Zedd nem akart megölni minden d'harait, hiszen sokan ugyanúgy szenvedtek a zsarnokságtól, csak mert szerencsétlen módon egy zsarnok uralkodása idején születtek, nem pedig szándékos döntés eredményeképpen. Így hát a d'haraiak kiirtása helyett Zedd úgy döntött, hogy felállítja a Határt.
Véleménye szerint azzal, hogy el kellett szenvedniük a saját tetteik következményeit, nagyobb büntetést szabott ki rájuk, viszont ezzel annak lehet ségét is megteremtette, hogy változtassanak, és kezdjenek valamit az életükkel. A határok által elzárva pedig már nem árthattak a többieknek.
M ködött volna a dolog, és Richard még mindig békében élhetne Nyugatföldön, ha nem omlik le a Határ. Darken Rahl indította el a folyamatot azzal, hogy többször átment az Alvilágba. Ha azonban nem omlott volna le a Határ, Richard nem találkozott volna Kahlannal. Kahlan tette élhet vé az életét. volt az élete.
Richard emlékezett rá, hogy évekkel ezel tt, röviddel azután, hogy Darken Rahl kinyitotta a Szelencét s annak ereje elragadta, a palota személyzetéb l valaki eljött jelenteni Zeddnek, hogy Panis Rahl kriptája pusztul. Zedd akkor azt mondta, hogy speciális fehér k vel pecsételjék le a sírt, még miel tt a pusztulás tovább terjed.
A fehér k , amely a sírt lezárta, mostanra szinte teljesen elmállott, s a különös pusztulás az egész termen eluralkodott.
A falak torzulni kezdtek, a rózsaszín gránitlapokat mintha kimozdították volna eredeti helyükr l. A kinti folyosón a falak és a mennyezet között egyre nagyobb rés tátongott. Ha nem állítják meg a folyamatot, fél volt, hogy a támfalak beomlanak, ami veszélybe sodorhatja az egész palotát.
Richard körülnézett, mindent igyekezett megfigyelni, miközben átvágott a szobán. Ötvenhét fáklya fénye táncolt a nagyapja emelvényen álló aranyozott koporsóján. Olyan volt a hatás, mintha a koporsó a tágas teremben a leveg ben lebegne a fehér márvány padló fölött. Nemcsak a koporsó oldalába, hanem körben, a gránit falakra is szavakat véstek.
– Utálom a rózsaszínt – morogta Nicci szinte csak magának, ahogy szemügyre vette a rózsaszín gránit falakat és a mennyezetet.
– Van valami elképzelésed, hogy mi okozza a pusztulást? – kérdezte Richard, miközben lassan körbesétáltak, s mindent alaposan megnéztek.
– Ez az, ami rémülettel tölt el.
– Micsoda? – kérdezte Richard, és a gránit falakba vésett ó-d'harai szavakat kezdte tanulmányozni.
– Verna azt mondta, hogy amikor lejöttem ide, még miel tt elfogtak, azt mondtam neki, hogy tudom, mit l pusztulnak a falak.
Richard hátrafordult.
– Na, és miért?
Nicci furamód zavartnak látszott.
– Nem tudom. Nem emlékszem.
– Mire nem emlékszel?
– Hát, hogy miért akartam lejönni. Hogy miért pusztulnak a falak. Megkérdeztem Vernát, hogy mondtam-e még valamit, de sajnos nem.
Richard az egyik ujját végighúzta a nagyapja k koporsójának peremén.
– A Futót z az oka.
Nicci felnézett, látszott rajta, hogy aggódik.
– Tényleg így gondolod?
– Semmire nem emlékszel bel le?
Nicci megrázta a fejét.
– Nem. Nem emlékszem rá, hogy Vernának azt mondtam, rájöttem a probléma okára, de ami még rosszabb, arra sem emlékszem, hogy tudtam volna, miért mállanak a falak. Hogyan felejthettem el valamit, ami ennyire fontos?
Richard a n izgatott kék szemébe nézett.
– Ez nem történhetne meg, ha rendben mennének a dolgok.
– Ez csak azt jelentheti, hogy a Futót z pusztítása túlment az eredeti célján.
– A Harmóniák hatása miatt – vetette közbe halkan Richard.
– Ha ez igaz, akkor bármi is történik, annak köze van ahhoz, amit tennünk kell a Futót z visszafordítása érdekében. A Három Harmónia hatása azért törli a memóriát, hogy megvédje magát.
Richard egy pillanatra megállt, annyira ijeszt en hangzott ez az okfejtés. Tudta azonban, hogy a n nek igaza van. Most már nemcsak azért kell aggódnia, hogy Jagang mindig egy lépéssel el tte jár, hanem azért is, mert úgy t nik, a szennyezett Futót z-hatás megpróbálja megvédeni magát és elkerülni a megszüntetését.
Nem a körülményekre reagált így, arra törekedve, hogy meg rizze és kövesse a célját, hiszen a Harmóniák el akarták törölni a mágiát, s a szennyez dés, amely a nyomukban maradt, ezt hivatott elérni. Így tehát az önvéd intézkedések valószín leg belülr l fakadnak, mint ahogy a tövis védi a fát vagy bokrot. Az, hogy tövisei vannak, még nem jelenti azt, hogy a fa képes kigondolni, hogyan tehetne kárt abban, aki közel megy hozzá, csupán a növény bels védelmi rendszerének része, amely a további létezését hivatott biztosítani.
– Meg kell állítanunk és vissza kell fordítanunk a Futótüzet, különben minden csak egyre rosszabbá válik – mondta Richard Niccinek. – Észre sem vesszük, és egyszer csak ott tartunk majd, hogy nem fogunk rá emlékezni, miért is kellene visszafordítanunk. Muszáj megidéznem Orden mágiáját, hogy véget vessünk a varázslatnak, még miel tt túl kés lenne.
– Ehhez azonban szükségünk van a Szelencékre – emlékeztette Nicci.
– Nos, Jagangnál van kett , és a boszorkány elvitte a harmadikat. Valahogy vissza kell ket szereznünk.
– Mivel Hat Jagang parancsára támadja a d'harai katonákat az Óvilágban, azt kell feltételeznem, hogy a harmadik Szelencét is át fogja adni neki.
Richard a koporsó oldalán végigfutó feliratot babrálta az ujjával.
– Azt hiszem, igazad van. Csak id kérdése, és Jagangnál lesz mindhárom Szelence, vagy lehet, hogy már nála is van.
– Nekünk viszont van valamink, ami meg nekik nincs – jegyezte meg Nicci.
– Tényleg? És mi az?
– Az Élet Kertje. Mióta lefordítottam az Élet Könyvét, más színben látom azt a helyet. A könyv meger sítette néhány korábbi feltevésemet.
Már értem, milyen szerepet játszik az Élet Kertje Orden mágiájával összefüggésben. Tanulmányoztam a helyiség fekvését, a fényviszonyokat, bizonyos csillagok fényének beesési szögét, és hogy mikor világítja meg a nap és a hold. Azt a területet is megvizsgáltam, ahol megidézték az Ordeni varázsigéket, s rájöttem, hogy a többi elemhez képest milyen az elhelyezkedése.
Richardot felvillanyozta a hír.
– Úgy érted, hogy az Élet Kertjére szükség van, ha valaki ki akarja nyitni a Szelencéket?
– Igen. Az Élet Kertjét szándékosan azért hozták létre, hogy Orden Szelencéinek kinyitásához biztosítsák a megfelel körülményeket.
Richardnak még egyszer át kellett gondolnia a hallottakat, hogy elhiggye, jól hallotta.
– Tehát ez azt jelenti, hogy Jagangnak be kell jutnia abba szobába ahhoz, hogy a megfelel szelencét kinyithassa?
Nicci megvonta a vállát.
– Hacsak nem akar csinálni magának egyet, ami természetesen nem lehetetlen, de az elemek összhatása nagyon pontos számítások eredménye, tehát nem kis feladat egy ugyanilyen elrendezés létrehozása.
– De lehetséges lenne, hogy megcsinálja?
– El ször is szüksége van az eredeti leírásra, amely alapján az Élet Kertjét megalkották. Ezen kívül szüksége van nemcsak varázslón k, hanem varázslók segítségére is. Ha pedig nincs meg mindez, tanulmányoznia kellene az Élet Kertjét, hogy kiderítse, hogyan építsen egy ugyanilyet. Az egyetlen praktikus megoldás az lenne, ha lemásolná, amit már egyszer megépítettek.
– Ha viszont bejut ide, akkor akár ezt is használhatná.
Nicci a szemébe nézett.
– Pontosan.
Richard nagyot sóhajtott, amikor megértette, mennyire nem voltak tisztában eddig Jagang igazi szándékával.
– Nem csoda, hogy nem siettette a szelencék kinyitását mostanáig, hiszen el ször el kellett ide jutnia. Mindvégig az volt a terve, hogy elfoglalja a Népek Palotáját. Mindvégig tudta, mit kell tennie.
– Nagyon úgy t nik – ismerte el Nicci.
Ebben a pillanatban Berdine lépett be a sírboltba.
– Rahl Nagyúr! Végre megvagy!
Richard megfordult.
– Mi történt?
– Ezt a könyvet találtam – mutatta fel, ahogy átvágott a szobán, mintha ezzel mindent meg tudna magyarázni, – ó-d'harai nyelven írták. Amikor egy részét lefordítottam, rádöbbentem, mi ez. Verna azt mondta, hogy azonnal mutassam meg neked.
Nicci elvette t le a könyvet, ahogy a Mord-Sith felé nyújtotta. Kinyitotta a borítót, majd elkezdte átfutni a szöveget.
– Na, és mir l szól? – kérdezte Richard Berdine-t l.
– Jillian népér l. Vagyis a caskabeli seir l.
– Az álomvet k... – suttogta Nicci, miközben tovább olvasott.
Richard érdekl dve vonta össze a szemöldökét.
– Tessék?
– Nicci jól mondja – er sítette meg Berdine. – Arról szól, hogy Caska népe, hogyan volt képes álmot vetni Verna azt mondta, tudnod kell róla.
– Rendben, köszönöm.
– Jól van, akkor vissza kell mennem. Van még néhány könyv, amit Verna le akar fordíttatni. És ne felejtsd el – fordult vissza egy pillanatra -, valamikor még azt is el kell mondanom, mit találtam neked Baraccusról.
Richard egy bólintással válaszolt a rámosolygó Mord-Sithnek.
Nicci a hóna alá nyomta a könyvet.
– Köszönjük, Berdine. Amint itt végeztünk, megnézzük.
Richard a távozó Berdine után nézett, majd a falak feliratai felé intett. – Ez az egész eléggé zavaró. Te ismered az itt leírt varázslatok pontos természetét? Sok elem ismer snek t nik.
– Nem véletlen – felelte Nicci síri hangon. Az egyik közeli feliratra bökött. – Látod ezt? Az apa leírja a fiának, hogyan mehet el az Alvilágba, majd hogyan jöhet onnan vissza.
– Úgy érted, Panis Rahl a fiára akarta hagyni örökül ezeket a varázsigéket, ezért a sírja falába vésette ket?
– Nem – rázta meg a fejét Nicci. – Én azt hiszem, hogy ezeket a varázsigéket a Rahl Ház számtalan generációja szálltak, aki a következ rizte, és mindig apáról a soron következ Tehetséggel bíró utódra Rahl Nagyúr lett. Ennélfogva a te örökséged is.
Richardot megdöbbentette a dolog, ahogy belegondolt.
– Mégis, mennyi id sek szerinted? És miért hagynának örökül olyan varázsigéket, amelyekkel el lehet menni az Alvilágba?
– A felépítésükb l arra következtetek, hogy abból az id b l származnak, amelyb l Orden mágiája is. Nicci egy pillantást vetett rá a szeme sarkából. – Szerintem Orden erejének használatához szükség van ezekre.
Richard meglep dött.
– Micsoda?
– Nos, abból, amit az ordeni mágiát magyarázó könyvekben találtam, mint amilyen Az Élet Könyve is, meg néhány könyvben, amely az ordeni elméletr l szólt, arra jöttem rá, hogy ez a Pusztító Mágia használata miatt szükséges, amellyel a Futótüzet elindították.
– Most az emlékek kitörlésére gondolsz?
Nicci bólintott.
– Miért emlékszünk Kahlanra? Miért nem emlékszik rá, hogy kicsoda? Miért nem tudjuk a Tehetségünkkel meggyógyítani azokat, akik elfelejtették, vagy éppen t magát? Miért nem képes a Tehetségünk visszaállítani az emlékeket?
Richard rájött, hogy a tanára most azt várja, Richard válaszolja meg a kérdést. Ismerte ezt a technikát, Zedd egész életében így tanította.
– Mert azok az emlékek elt ntek, nincs mit visszaállítani.
– És hogyan t nhettek el? – Nicci kérd n nézett rá.
Richard szerint egyértelm volt a válasz.
– Pusztító Mágia hatására.
Nicci csendben várta, hogy még hozzátegyen valamit.
Hirtelen beléhasított a felismerés.
– Drága Szellemek! – suttogta. – A Pusztító Mágia az Alvilágból származik. – Közelebb lépett. – Azt akarod mondani, hogy ha valaki használni akarja Orden erejét, el kell mennie az Alvilágba, mert a dolgok, melyeket Pusztító Mágiával t ntettek el, csak így nyerhet k vissza?
– Ha vissza akarjuk építeni a memóriánkat, kell hogy legyen egy hely, ahonnan az visszaszerezhet . Az emléked, amit Kahlanról rzöl, a te emléked, nem Kahlan elveszett emlékezete, s nem is Zeddé vagy Caraé, senki másé nem lehet. Az elt nt emlékképei elt ntek ebb l a világból. Nem léteznek, vagy legalábbis nem itt.
Richard még pislogni sem mert.
– És az emlékezetnek ezt a magját, melyet a Futót z áldozataitól elvettek, Pusztító Mágiával t ntették el. Azaz, ha még valahol létezik, az csakis az Alvilágban lehet.
Nicci a falba vésett ó-d'harai feliratra mutatott. – Az Élet Könyve szerint, melyet Darken Rahlnak olvasnia kellett ahhoz, hogy képes legyen Orden Szelencéit m ködésbe helyezni, Orden erejének megidézéséhez szükséges elmenni az Alvilágba.
– De Darken Rahlnak milyen emlékeket kellett begy jteni az Alvilágból?
– Orden mágiájának megidézése speciális lépéseket igényel. Az alvilági látogatás csak egyik a sorban. – A fal felé mutatott. – Ezek azok a lépések.
– De a források csak annyit mondanak, hogy az alvilági utazás szükséges. Miért nem írják le az okot?
– Az utazás célja, hogy visszanyerjék az emlékek magját, de mivel Orden mágiája nem tudhatja, mire van szükség, vagy ki a Futót z alanya, a leírás csak a szükséges lépéseket tartalmazza. Nem azt írja el , amit tenni kell, csak egy eszköz annak a személynek a kezében, aki megpróbálja visszafordítani a Futótüzet. Az, hogy pontosan mit tesz az utazás során, az már rajta múlik.
– Berdine mutatta meg nekem el ször Az Élet Könyvét. Tudta, mi az, mert látta, amikor Darken Rahl használta. elment az Alvilágba, ezek a leírások pedig az ehhez szükséges varázslat megidézéséhez kellenek.
– De Darken Rahl nem akart olyan emlékeket helyreállítani, melyek a Futót z varázs miatt vesztek el.
Nicci megvonta a vállát.
– Nem. Orden mágiáján keresztül saját magának akart hatalmat szerezni. Amikor odaért, már csak rajta múlt, mihez kezd. Valószín leg nem értette az utazás célját, és feltételezte, hogy az csak a rituálé része.
Richard ismét hátrafésülte az ujjaival a haját.
– Kahlan beszámolt nekem err l az utazásról.
Nicci ismét a falra mutatott.
– Ezért sikerülhetett neki.
– De én hogyan tehetném meg ugyanezt?
– Ez alapján egyedül nem vagy rá képes. Kell hozzá egy vezet . Nem egy akármilyen vezet , hanem egy olyan, aki h séges, még a halálban is.
– Egy jó szellem, akire rábízhatom az életemet.
Nicci bólintott, majd a vésett szavakra mutatott.
– Látod ezt itt? Ez a varázslat az Alvilágból ide szólítja a vezet t, aki majd elvisz oda, ahová menned kell.
Richard szinte rosszul lett a gondolatra. Körülnézett, majd az egyik részletre mutatott, utána pedig egy másikra.
– Nézd meg ezt a két utalást! Ezekhez varázslóhomokra van szükség.
– Igen, valóban. Talán jobb, ha megkérdezzük a személyzetet, hol találták azt, ami a zsebedben van.
Richardot annyira megdöbbentették az új felfedezések, hogy szinte el is felejtkezett róla, miért is jöttek le ide a sírokhoz.
– Igazad van – mondta, majd intett Carának, hogy hívja a hat fehér ruhás embert közelebb. Azok úgy követték a lányt, mint tyúkanyót a csibéi. Richard türelmesen megvárta ket, majd amikor mind t nézték, megszólalt.
– Nagy szolgálatot tettetek azzal, hogy rátaláltok erre a varázslóhomokra. Köszönöm, hogy ilyen figyelmesek voltatok.
Meglepett pillantásaikból Richard arra következtetett, hogy eddig egyik Rahl Nagyúr sem köszönt meg nekik semmit.
A kezét finoman az egyik n vállára tette.
– Meg tudod mutatni nekem, hol találtátok azt a homokot, amit nekem hoztatok? A n a többiekre nézett, majd letérdelt az aranyozott koporsó el tt a szoba közepén. A padlóra mutatott az emelvényen nyugvó koporsó sarkánál. Ujját begörbítve Richard felé intett. A férfi mellé térdelt, és lehajtotta a fejét, ahogy a n is, aki egy pontra mutatott, ahol a koporsó aljánál egy repedés húzódott.
Richard a keze élével kitágította, amit l újabb adag homok hullott ki a fehér márványpadlóra. Richard hirtelen talpra ugorva döbbenten bámult Niccire.
– Hozd ide a szekercédet! – szólt oda az egyik katonának, aki a terem el tt várakozott. A férfi gyorsan bedugta a fejét a nyíláson keresztül, majd Richardnak nyújtotta a fegyverét. Richard a borotvaéles élt a sz k résbe nyomta, ahol a koporsó alsó része és a teteje találkozott. Kissé megmozgatta, majd egyre mélyebbre nyomta. Ahogy a nyelet ide-oda mozgatta, a koporsó teteje megmozdult.
Nicci segítségével felemelte, majd amikor egy fejbólintással jelzett, a kriptaszemélyzet és a katona átvette a súlyos lapot és letette oldalra.
A koporsó színültig tele volt varázslóhomokkal.
Richard egy pillanatig döbbenten bámulta. A fáklyafény a homokszemcséken apró fénysugarakra bomlott, és szivárványszínben tündökölt.
Richard finoman lesöpörte a homokot a koporsóban nyugvó holttestr l. Panis Rahl, a nagyapja koponyája meredt rá. Még mindig magán viselte a varázslót z nyomát, melyet Zedd, a másik nagyapja bocsátott rá, hogy elpusztítsa a zsarnokot. Ennek a varázslót znek néhány cseppje a fiatal Darken Rahlt is elérte, ami ég gy löletet váltott ki benne Zedd és a Rahl Házzal szembenállók iránt.
– Most már tudom a pusztulás okát – mondta Nicci. – A Pusztító Mágiára reagál így a környezet, amelyet a szelencék kinyitásához használtak az Élet Kertjében.
Richard ránézett.
– Tehát annak a speciális er nek a közelsége váltotta ki.
Nicci egyik ujjával néhány kósza homokszemet visszasöpört a koporsóba.
– Pontosan. Ez volt a legbiztonságosabb hely, ahol Darken Rahl tárolhatta a varázslóhomokot arra az esetre, ha szüksége lenne rá. Meghalt, miel tt elhasználhatta volna, ezért az utóbbi néhány évben itt maradt elrejtve, mégis még mindig meleg a rokonreakció hatásától. Ezért kezdett a terem pusztulni, hiszen nem biztosít megfelel véd mez t.
– Értem már! Tehát az Élet Kertje biztosítja a megfelel mez t.
Nicci úgy nézett rá, mintha most jelentette volna ki, hogy a víz nedves.
– Persze.
– Akkor fel kell vinnünk az Élet Kertjébe.
Nicci bólintott.
– Verna és a N vérek felvihetik nekünk Nathan segítségével. – Nicci sürget n megragadta Richard karját. – Most, hogy van varázslóhomokunk, amelyekben megrajzolhatjuk a varázsigéket, muszáj folytatnunk a tanulást. Lehet, hogy már nem maradt sok id nk.
– Igazad van. Menjünk!
7. FEJEZET
– Nem érzek semmit – mondta Richard.
Törökülésben ült az ék alakú, fehér kövekkel kirakott részen, melyet zöld pázsit vett körbe. Niccire nézett, aki mögötte állt, és karba tett kézzel figyelte, ahogy a varázsigéket a varázslóhomokba rajzolja.
– Nem is kell érezned semmit. Varázsigéket írsz, nem szerelmeskedsz.
– Ah, jól van. Csak azt gondoltam... Nem is tudom...
– Hogy transzba esel?
– Nem. Csak arra számítottam, hogy valamiképpen érezni fogom a kapcsolatot a Tehetségemmel, valami ideges delíriumfélét vagy ilyesmit.

A n kék szeme éles figyelemmel kísérte az utolsó alkotórészek elkészítését.
– Vannak, akik szeretik érzelmi elemekkel kísérni a varázsigék rajzolását, mert szeretik érezni a lázat, ahogy a szívük kalapál, ahogy összehúzódik a gyomruk, borsódzik a hátuk, de ez az eredményesség szempontjából nem fontos. Csupán teatralitás. Azt hiszik ilyenkor nyögdécselniük és hajlonganiuk kell.
A szemébe nézett, szemöldökét kérd n felvonva.
– Ha szeretnéd, megmutathatom, hogyan kell. Kissé szórakoztatóbbá tehetjük vele a hosszú éjszakát.
Richard tisztában volt vele, hogy Nicci csak a munkája valóságosságára akarja megtanítani azzal, hogy kifigurázza, amiért a precíz metodikába belekeveri az ilyen babonaságot. Zedd is hasonlóképpen oktatta. Az ilyen okítás megragadt az elméjében, amit nem felejtett el egykönnyen, mint ahogy az a homályos válaszokkal gyakran el fordult.
– Vannak olyanok is, akik szeretnek meztelenek lenni a varázsigék rajzolása közben.
– Nem, köszönöm – felelte Richard a torkát köszörülve. – Nyögések, szívdübörgés, borzongás és meztelenkedés nélkül is menni fog.
– Gondoltam, hogy így fogod gondolni. Ezért sem javasoltam soha ilyesmit. – A homokba rajzolt jelek felé intett. – Akár érzel valamit, akár nem, a Tehetséged hozzáteszi, ami lényeges. A varázsigék hatásosak lesznek, ha a megfelel elemek a megfelel módon, sorrendben és id ben követik egymást. Azonban ne aggódj, lesznek olyanok, amelyeket meztelenül kell megrajzolnod – tette hozzá.
Richard ismerte azokat a varázsigéket, de nem szeretett addig rájuk gondolni, amíg nem feltétlenül szükséges.
Nicci felszegte a fejét, miközben kritikusan végignézte a szögletes dupla vonalakat, melyeket a férfi éppen meghúzott.
– Pont, mint a kenyérsütés. Ha a megfelel dolgokat beleteszed a megfelel módon, a tészta azt teszi, amit tennie kell. A reszketés, remegés nem segít sem a kelesztésben sem a sütésben.
– í hüm – dünnyögte Richard, miközben az ujját tovább húzta a homokban, egy ívvel véve körül a szögletes részeket. – Épp, mint a kenyér. Eltekintve attól az apróságtól, hogy ha ezt rosszul rajzolod, megölhet.
Niccinek sikerült néhány varázsigét felfejtenie annak a könyvnek a segítségével, melyet Berdine hozott nekik, amikor Panis Rahl sírjában voltak. A könyv lebontotta és részletesen ábrázolta ket. Másokat tapasztalata és tudása segítségével a szöveg alapján rekonstruált. Így minden szükségeset összeszedett.
Richard aggódott, hogy mivel a könyv nem rajzolta le a teljes szükséges folyamatot, Nicci esetleg valamit félreértelmez. A n azonban erre azt felelte, hogy sok minden miatt aggódhat, de ez nem tartozik közéjük.
Richard számára ez egyben gyakorlati vizsga is volt. Most a gyakorlatban is használhatta a korábban tanultakat, miel tt eljönne az éjszaka, amikor tényleg el kell mennie a holtak birodalmába. Nem voltak még náluk, a Szelencék, de mivel m ködésbe helyezték ket, néhány el készületet nélkülük is meg lehetett tenni. Ezek veszélyessége miatt Richard nem vágyott rájuk túlságosan, de nem volt választási lehet sége. Ha vissza akarja szerezni Kahlant, és el akarja érni, amit eltervezett, akkor egyszer en bizonyos dolgokat meg kellett tennie, bármennyire félt is t lük.
De legalább si jótev je Baraccus Els Varázsló hagyott neki néhány nyomot, amin elindulhatott. Most, hogy ismét visszakapta a Tehetségét, szüksége lett volna a könyvre, A Harci Mágus Titkaira, amit Baraccus neki írt. Még soha nem volt nagyobb szüksége arra az információra, amit a könyv tartalmazhatott.
A könyv, a Harci Mágus felszereléssel együtt, melynek nagy része Baraccusé volt, most Tamarangban van elrejtve a kastélyban, nem messze a vadontól. Sajnos, Richard utoljára itt látta Hatot, még miel tt Karg parancsnok elfogta volna, hogy magával vigye a Birodalmi Rend táborába.
Miközben gondosan rajzolta a varázsigéket, türelmetlenül gondolt arra, hogy a Császár hamarosan nem fog tudni aludni, ideges lesz és szétszórt. Már túl régóta elbizakodott, ideje, hogy neki is rémálmai legyenek.
Richard hirtelen karcos károgásra lett figyelmes, mely a felette lév ablak fel l jött. Felnézett, s Jillian hollóját, Lokey-t látta, ahogy az ablakkereten ülve ket figyelte. A holló a magasban szárnyalva követte régi barátját a hányattatásai során. Elegend élelmet hagyott neki az elvonuló hadsereg. Lokey láthatóan az egészet csupán egy különös utazásnak tekintette. Jillian mindvégig tudta, hogy Lokey velük van, de úgy tett, mintha nem látná, nehogy Jagang egyik re lel je a madarat. Lokey azonban óvatos volt, ha valaki észrevette, mindig elt nt egy id re. Jillian elmondta, hogy amikor kijött Jagang sátrából, gyakran látta, hogy a madár ott van, magasan felettük, és neki produkálja magát.
Jagang foglyaként azonban Jilliant nem tudta felvidítani a holló bolondozása, hiszen állandó rettegésben élt.
Az ólomüveges ablak sarkában már megmaradt néhány hópihe. Az éjszakai égen a szénfekete madár szinte láthatatlanná vált, csak azért lehetett mégis észrevenni, mert a cs rén és a szemében id nként megcsillant a fáklyák fénye, mely még inkább földöntúlivá tette a megjelenését, és sejtelmessé azt, ahogy figyelte ket.
Id r l id re elfordította a fejét, mintha azt vizsgálgatná, hogyan halad Richard az aprólékos munkával. Ahogy károgás közben a szárnyait lengette, a felh k között id nként felbukkanó hold fényét visszatükrözték fényes, fekete tollai.
A holló már alig várta, hogy elvégezhesse a feladatát.
– Kész vagy? – kérdezte Richard, még mindig az egyik vonalra koncentrálva, melyet a varázslóhomokba húzott.
Jillian idegesen bólintott. Egész életében erre a pillanatra várt.
í nnepélyes arckifejezést öltve ült a varázsigékkel telerajzolt varázslóhomok közepén. Tudta, hogy ez az a feladat, melyre nagyapja kiválasztotta, és felkészítette. a csontok papn je, akinek feladata az álmok kivetése, mellyel megvédheti a népét.
A pázsit közepén a varázslóhomokkal borított területet körülvev fáklyák halkan sercegtek. Lángjuk lassan lengedezett a szinte mozdulatlan leveg ben. A sötét sáv, melyet Jillian arcára festettek rézbarna szemein átívelve, arra szolgált, hogy elrejtse t a gonosz szellemek el l. Mint a csontok papn je, most Richard, a Rahl Nagyúr szolgálatában állt, aki segített neki az álmok kivetésében. si kapcsolat volt ez, amely a népéhez kötötte, s amely a védelem eszközéül szolgált. Amit azonban el idéztek, nem álmok voltak valójában.
Rémálmokat készültek bocsátani az ellenségeikre.
Jillian népe Caskaból származott. A lányt arra tanították, hogy mesél legyen, akit az si id k, a nép hagyományának ismeretéért tisztelnek. Nagyapja volt a jelenlegi mesél , aki az si tudásra, a múltjukra tanította, hogy egy nap e tisztséget Jillianra hagyományozhassa.

sei, akik békés nép lévén azt remélték, hogy a senki földjén letelepedve, ahová senki sem vágyik, elkerülhetik a konfliktusokat, álmok hintésével próbálták a bajt távol tartani maguktól. Akkor, csakúgy mint most, álmokkal igyekeztek az Óvilágbeli hordát dél felé zni. A nagy háború idején azonban elbuktak, ezért pusztulás lett a részük.
Richard és Nicci figyelmesen hallgatták az si történeteket, hogy mindent megtudjanak, amit Jillian tud a régi id kr l. Eközben a könyv, valamint saját tudása alapján Richardnak sikerült összeraknia, pontosan mi is történhetett.
Jillian szinte minden sét megölték, de néhányat átadtak az Óvilágbeli varázslóknak, akik szerették volna megismerni és birtokolni egyedülálló képességüket. Ezeket az embereket használták fel az él fegyverek elkészítésére. k lettek az Álomjárók – akik nem kivetik az álmokat, hanem uralják azokat.
Most Jagang volt az egyetlen él Álomjáró, az él kapocs, amely a háromezer évvel ezel tti háborúhoz kötötte ket, a háborúhoz, mely újra lángra lobbant. Richard már régebben megtudta, hogy azért születhetett újra egy Álomjáró a világra, mert egy ellenséges kém bejutott a Szelek Templomába, és visszaélt az oda szám zött mágiával. Baraccus varázsló talált a problémára megoldást. Biztosította, hogy Richard a mágia mindkét oldalával szülessen, s ezért elháríthassa a fenyegetést. Jillian népe és Jagang közös sökt l származnak. Az sei is álomvet k voltak, csakúgy, mint Jillian.
Most pedig Jillian a csontok papn jeként ismét arra készül, hogy válaszoljon az si elhívatásra, azaz a hódítókra álmokat bocsásson, s így el zze ket... egyetlen kivétellel. A nagy háború idején Jillian sei elbuktak. Minden, amit Jillian a mesékb l tudott, az álomvetésr l szólt.
Richard úgy vélte, pontosan ezért nem jártak sikerrel.

álmok helyett rémálmokat tervezett.
– Elképzelted a rémálmokat az elmédben? – kérdezte csendesen.
Jillian rézbarna szemei felfénylettek a sötét festék feketeségében.
– Igen, Rahl Nagyúr. Soha nem voltak rémálmaim addig, amíg ezek az Óvilágbeli kegyetlen emberek vissza nem tértek. Csak álmodtam. Soha nem tudtam, mi az igazi rémálom. – Nyelt egyet. – Most már tudom, mi az.
– Egy nap, Jillian – mondta Richard, ahogy lehajolt és egy csillagot rajzolt elé -, remélem, elfelejtheted a rémálmokat. Most azonban muszáj rájuk koncentrálnod.
– Ígérem, Rahl Nagyúr. De én még csak egy kislány vagyok. Gondolod, hogy tényleg tudok rémálmokat bocsátani azokra az emberekre? Richard a kislány szemébe nézett.
– Azok az emberek azért jöttek ide, hogy kigondolod a rémálmokat, Lokey pedig elviszi Nicci Richard mellé kuporodott.
– Jillian, ne gondolj arra, hogy milyen sok ember van odalent. Nem számít. Tényleg. Ahová Lokey repül, magával viszi a rémálmokat. A tábor felett repülve éjfekete szárnyairól jeges es ként borítják be a látomások a tábort. Lehet, hogy nem ér mindenkit utol az átok, de nem is baj. Elegen kapnak majd bel le, és csak ez számít.
Nicci a kislány elé rajzolt jelekre mutatott.
– Ezek adják az er t, nem neked kell. Ezek a varázsigék borítják el rémálmokkal azokat az embereket, nem te. A te feladatod csak az, hogy kigondold, amit látniuk kell. Nézd itt ezt az alakzatot! – mondta Nicci egy magába forduló hurokra mutatva. – Ez a rész biztosítja, hogy a rémálmok újra és újra visszatérjenek.
– De én úgy érzem, hogy ez több mint, amit én meg tudok csinálni.
Richard bátorító mosollyal a kislány karjára tette a kezét.
– Ne felejtsd el, hogy én segítek neked. Te csak kigondolod az álmokat, de én vetem ki ket helyetted. A te gondolataid az én er mmel felfegyverkezve fejtik ki a hatásukat.
– Jó. Rémálmot ki tudok gondolni – mosolyodott el végre. – Te pedig tényleg nagyon er s vagy, Rahl Nagyúr. Azt hiszem, most, hogy így elmagyaráztátok, tényleg van értelme. Már értem, miért volt rád szükségem az álmok kivetéséhez. Ezért kellett a csontok papn jének megvárnia, hogy visszatérj közénk.
Richard megpaskolta a kezét.
– Még annyit kell megjegyezned, hogy miután Lokey körberepüli a tábort, Jagang sátrához kell küldened. Azt szeretnénk, ha minél többen szenvednének rémálmoktól, de Jagangnak kell a rémálmok középpontjában állnia, hogy én egy különleges álommal kínozhassam meg. Tehát, amikor azt suttogom, hogy itt az id , akkor koncentrálj Jagang sátrára. Ez a szimbólum itt – a homokra mutatott – odaküldi Lokeyt. Amikor szólok, neked csak annyit kell tenned, hogy Jagangra gondolsz, s Lokey odatalál a sátorhoz.
Jillian bólintott.
– Nagyon is jól emlékszem arra a borzalmas sátorra. – Rézbarna szemeiben könny csillogott, ahogy Niccihez fordult.
– És a rémálmokra is jól emlékszem, amelyek ott történtek.
Felettük Lokey türelmetlenül károgva csattogtatta a szárnyait. Már alig várta, hogy útra kelhessen rémiszt rakományával.
mindent elpusztítsanak, amit szeretsz. Te
ket a táborba, majd én gondoskodom róla.
8. FEJEZET
Jennsen hunyorgott a fájdalomtól, amikor az r a karját megcsavarva a sátor nyílása felé lökte. Megbotlott, de sikerült megtartania az egyensúlyát, s nem esett el. Mivel a fényes téli napsütésben lovagolt keresztül a hatalmas táboron, a királyi sátor homályában alig látott valamit. Néhányszor összeszorította, majd újra kinyitotta a szemét, hogy hozzászokjon a gyér fényhez. Oldalt néhány test rt vett észre.
Zajt hallott a háta mögött, megfordult, és látta, hogy ugyanazok a nagydarab katonák Ansont, Owent és Marilee-t, Owen feleségét tuszkolják be a sátorba, mintha csak állatok volnának, akiket éppen a vágóhídra terelnek. Északra tartó útjuk során nem sokszor láthatta a többieket. Mindegyikük száját kipeckelték, szemüket bekötötték, hogy ne legyen több gond velük, mint a csomagokkal meg az ellátmánnyal. Jennsen szíve belefájdult, hogy barátaikat fogolyként kell látnia ezen a gonosz helyen. Úgy érezte, egy rémálma tért vissza.
A sátor küls részének távolabbi végében ekkor meglátta Jagang Császárt. Egy súlyos asztal mellett ült, s éppen evett. A több tucat gyertyától, melyet az asztal két végére állítottak, szinte oltárnak tetszett a hely. A Császár mögött rabszolgák sora várakozott. Az asztal roskadozott a rengeteg ételt l, mely egy egész vendégseregnek is elég lett volna, márpedig úgy t nt, egyedül eszik.
A Császár fekete szemével úgy vizsgálgatta Jennsent, mintha egy parasztot nézne, akir l el kell dönteni, hogy lefejezzék, kibelezzék, vagy esetleg feltálalják neki vacsorára. Felemelte a kezét, és zsírtól fényes ujjaival közelebb intette magához. Hatalmas gy r i és nyakában az ékk berakásos láncai csillogtak a gyertyafényben.
Jennsen, Ansonnal, Owennel és Marilee-vel a sarkában végigment a süpped s sz nyegen, majd megállt a Császár asztala el tt. A gyertyák fénye minden jóval, sonkával, szárnyasokkal, marhahússal és különböz szószokkal megrakott asztalra esett. De volt ott mindenféle dió, gyümölcsök és többféle sajt is.
Jagang, anélkül, hogy a tekintetét egyetlen pillanatra is levette volna Jennsenr l, letekerte egy apró, sült madár szárnyát. A másik kezével felemelte ezüst kupáját. Nagyot harapott a szárnyasból, majd a falatot leöblítette a kupában lév vörösborral. Látni lehetett, hogy vörös bort iszik, mert egy része lecsorgott az állán, és ujjatlan bárányb r mellényére csöpögött.
– Lám, lám – szólalt meg, miközben a kupát visszatette az asztalra -, csak nem Richard Rahl kishúgához van szerencsém?
Mikor Jennsen utoljára járult az uralkodó asztalához, Sebastian volt mellette. Akkor vendég volt itt. Nem tudta, hogy kihasználják. Azóta azonban feln tt.
– Éhes vagy, kedvesem?
Jennsen majd' éhen halt.
– Nem – hazudta.
Jagang mosolygott.
– Nem kell Álomjárónak lennem hozzá, hogy tudjam, hazudsz.
Jennsen összehúzta magát, ahogy a férfi hatalmas öklével az asztalra vágott. Megugrottak a tányérok, eld ltek az üvegek, a kupák tartalma kiömlött. A mögötte állók is megrémültek, ahogy Jagang felpattant.
– Ki nem állhatom a hazugságot!
Jennsen teste görcsbe rándult a félelemt l a férfi hirtelen haragja láttán. Jagang homlokán
arca elvörösödött. Jennsen biztosra vette, hogy egyetlen kidagadtak az erek, az egész
csapással ott helyben agyonüti. Miel tt azonban a harag elhatalmasodhatott volna a férfin, hirtelen fény hasított a sátor homályába, ahogy két n bújt be a ponyva alatt. A súlyos gyapjútakaró, amely ajtóként szolgált, visszazárult mögöttük, s a sátorra ismét sötétség borult.
Jagang figyelmét egyb l feléjük fordította.
– Ulicia, Armina, van hír Niccir l?
A két n t láthatóan váratlanul érte a kérdés, mert egy pillanatra összenéztek.
– Válaszolj, Ulicia! Nem vagyok játékos kedvemben!
– Nem, Excellenciás Uram, nem hallottunk semmit Niccir l. – A n megköszörülte a torkát. – Ha megkérdezhetem, Felség, van valami, amib l úgy gondolod, hogy még életben lehet? Jagang láthatóan lenyugodott.
– Igen. – Visszahanyatlott m vészien kidolgozott karosszékébe. – Álmodtam róla.
– De a Rada'Hannal megszakadt a kapcsolat. Márpedig azt segítség nélkül nem vehette le. Lehet, hogy az álom, pusztán csak álom.
– Életben van!
Ulicia fejet hajtott.
– Természetesen, Felség. Neked ezt jobban kell tudnod.
Jagang az ujjaival a halántékát dörgölte.
– Mostanában nem alszom jól. Belefáradtam, hogy tétlenül üljek ezen a nyomorúságos helyen. Meg kellene korbácsoltatnom a rámpán dolgozókat a lassúságukért,. Azt hittem, a lázadást követ kivégzések hatására majd n az elkötelezettségük, hiszen végtére is a mi ügyünkért dolgoznak. Talán, ha néhány munkást ledobatok a rámpa tetejér l, azzal serényebb munkára ösztönözhetem a többit.
– Nos, Excellenciás uram – Ulicia N vér közelebb lépett, láthatóan el akarta terelni a férfi figyelmét a sötét gondolatairól -, hoztunk valamit, ami jelent s el relépést jelent. Jagang felkapta a fejét, majd a kupát a markába fogva nagyot húzott a benne lév italból. Visszatette az asztalra, majd a jobbján egy nagyobb tálból kivett egy vastag szelet sonkát. Nagyot harapott a húsból, majd a két N vér felé intett.
– Na, és mi lenne az?
– Rengeteg könyvet hoztunk Jennsennel. Az egyik... nos, Felség, azt hiszem, azt a saját szemeddel kellene látnod.
Jagang megint türelmetlenné vált. A kezével sürgette ket.
A két n közelebb sietett. Armina N vér a kezében tartotta a könyvet, melyet Jennsen nála látott a temet beli titkos földalatti helyiség bejáratánál.
– A Megszámlált Árnyékok Könyve – mondta.
Jagang a két n szemébe fúrta a tekintetét, majd mindkét kezét oldalra nyújtotta, mire egy rabszolga azonnal ott termett, hogy egy kend vel tisztára törölje. Amikor a fejével az asztal felé intett, más szolgák léptek közelebb, hogy elvigyék a tálakat. Miután egy részt megtisztítottak az ételekt l, egy fiatal n , aki olyan ruhát viselt, ami többet fedett fel testéb l, mint amennyit eltakart, odasietett, hogy letörölje az asztalt.
Miközben Jagang kezét még mindig törölgették, Armina N vér elé tette a könyvet. Jagang ellökte a rabszolga kezét, majd a könyvhöz fordult. Kinyitotta a borítót, s a szöveget kezdte vizsgálni.
– Nos – kérdezte, miután néhány oldalt átlapozott -, mi a véleményetek? Ez valódi, vagy hamis másolat?
– Ez nem másolat, Felség.
A férfi tekintete halálos fenyegetést sugallt.
– Mit értesz azon, hogy nem másolat?
– Ez az eredeti, Excellenciás uram.
Jagang párat pislogott, nem volt biztos benne, hogy jól értette. Hátrad lt a székben, a tekintetét egy pillanatra sem véve le a n r l.
– Az eredeti?
Ulicia N vér közelebb lépett. Az asztal fölé hajolt, s a könyv elejére lapozott.
– Ezt nézd meg, Felség! – kocogtatta meg egy helyen az oldalt. – Ez itt a készít jele. Az pecsétje, amely tanúsítja, hogy a könyv az eredeti példány.
– Na és? Mi van, ha a pecsét hamis?
Ulicia N vér a fejét rázta.
– Nem, Excellenciás Uram. A dolog nem így m ködik. Amikor a próféta leírja a jóslatait egy könyvbe, elhelyezi rajta a pecsétjét, hogy jelezze, a könyv az keze munkája, azaz eredeti, nem másolat.
Neked sok próféciás könyved van, Felség, de néhány kivételt l eltekintve, mindegyik az eredetir l készített másolat. Ezekben nincsen pecsét. Néha az, aki a másolatot készítette, szintén elhelyez valamilyen jelet a könyvben, hogy a munkáját azonosíthassák, és hogy tudassa, a könyv másolat. Az ilyen másolatot jelz pecsét soha nem így néz ki. Ez egy különleges pecsét, amelyet soha nem raknak másolatokra, csakis az eredeti könyvekbe. Ez a készít jegye, melyet varázslat formájában helyeztek a könyvbe. Így lehet azonosítani az eredeti könyveket. Ez tehát a valódi Megszámlált Árnyékok Könyve. – Becsukta és megmutatta a gerincén a bet ket. – Látod? Az áll itt, hogy Árnyékok, nem Árnyék. Benne van a készít pecsétje. Egy csomó pajzs védte. Ez az eredeti.
– Na, és a többi?
– Azokban nincs ilyen jel. Még csak olyan jel sincs bennük, amely a másoló kilétére utalna. Semmi ilyesmi sincs bennük. Egyszer Jagang az asztalra támaszkodott, a gondolkodott.
– Még mindig nem látom be, miért ne lehetne hamisítvány. Ha csináltak egy hamis másolatot, és azt| akarták, hogy valódinak t njön, tehettek bele egy ilyen jelet, hogy megtévesszék az olvasót.
– Technikailag lehetséges lenne, de jó pár dolog arra mutat, hogy nem így történt. Vannak olyan tesztek, amelyekkel igazolni lehet a pecsét eredetiségét. Hiszen végül is az író pontosan azért hagyja e jegyet a könyvben, hogy bizonyítsa a valódiságát. Jó néhány vizsgálatot elvégeztünk, s az eredmények alapján bizton állíthatom, hogy ez a kötet az eredeti. Persze vannak még bonyolultabb igazolóhálók, azokat is kipróbálhatjuk.
Armina N vér a könyv felé intett.
– És ott van az a rész is az elején, Felség, ami arról szól, hogy Inkvizítorral kell igazoltatni. Ulicia N vér türelmetlenül felszisszent. Láthatóan ezt a kérdést már megvitatták. Gyilkos pillantást lövellt Armina felé, miel tt újra a Császár felé fordult.
– A könyv szerint Inkvizítorral kell igazoltatni a másolat valódiságát. Az eredeti esetében azonban nem használható, hiszen nem ez a feladata. A készít pecsétje adja az igazolást helyette, amelynek a hamisítatlan voltára még több tesztet is végezhetünk. Biztosra veszem, hogy azok is ugyanazt az eredményt hozzák majd.
Jagang még mindig az ujjával kopogtatva az asztalt fontolgatta Ulicia szavait.
– Hol találtátok?
– Bandakarban, Felség – felelte Ulicia N vér.
– Úgy érted, hogy végig a mágikus Határ mögött volt elrejtve?
– Igen, Excellenciás uram – felelet Ulicia N vér látható izgalommal. – Már pusztán ez is bizonyítja, hogy ez az eredeti kézirat.
– Miért?
– Mert ha az eredetit azonosítani lehet a pecsét alapján, te hová rejtenéd, Felség?
– Mágikus pajzsok mögé – felelte elgondolkozva.
– Felség, ez az eredeti Megszámlált Árnyékok Könyvei Biztos vagyok benne. Jagang szúrós szemekkel nézett rá.
– Az életedet is fel mernéd tenni erre?
– Igen, Felség – felelte Ulicia N vér habozás nélkül.
***
Jennsen furcsa zajra ébredt. Miközben az álom súlyával küzdött, tisztán hallotta az üvölt hangot. El ször azt hitte, hogy Jagang Császár már megint rosszat álmodik, de a zajt kinti mozgolódás követte. Férfiak kiáltoztak egymásnak, hogy menjenek el az útból, mások félelmükben ordítoztak. A kiáltásokat fémcsörgés kísérte. Ismét hallotta az üvöltést, most már sokkal közelebbr l.
másolatok. Ez viszont az eredeti.
hüvelykujjával ütögetve az asztal lapját, miközben Jennsen látta, hogy a benti rök kikukucskálnak a sátorból. Félt felkelni a földr l, ahová Jagang parancsolta. Amilyen er szakossá tudott válni egy pillanat alatt, nem akarta feldühíteni.
Anson kérd pillantására csak megrántotta a vállát. Owen megfogta Marilee kezét. Láthatóan rettegtek, s Jennsen osztozott az érzéseikben.
Jagang a nadrágját gombolva kiviharzott a hálószobájából. Fáradtnak és rosszkedv nek látszott. Jennsen tudta, hogy a rémálmok miatt nem sokat alszik.
Már éppen szólni készült, amikor félrelebbent a sátortakaró. A felfordulás zaja elárasztotta a sátrat.
Egy vékony n lépett be, aki a zaj és kavarodás közepette egy kígyó h vös eltökéltségével közeledett.
Jennsennek elég volt egy pillantást vetni rá, hogy azt kívánja, bárcsak elbújhatna valahová. A n vizeny s kék szeme el ször a négy emberen állapodott meg, csak azután nézett a Császárra. Nem érdekelték az rök. Arcb rének fehérsége szöges ellentétben állt ruhája feketeségével.
– Hat! – szólalt meg Jagang. – Mi szél hozott ide az éjszaka közepén?
A n szemtelenül, szinte lenéz n válaszolt.
– A te parancsod.
Jagang rámeredt.
– Rendben, tehát mir l van szó?
– Azért jöttem, mert megígértem, hogy megszerzek neked valamit.
El renyújtotta a csomagot, amit eddig a hóna alatt szorongatott. Jennsen korábban észre sem vette, mert olyan fekete volt, hogy az alig megvilágított sátorban, a n fekete ruhájáról nem is szólva, szinte láthatatlanná vált.
Jagang a tárgyra bámult, s egyb l jókedvre derült.
Az uralkodó fekete szeme, Hat fekete ruhája, vagy holdtalan éjszakán, s r erd ben egy barlang belseje sem volt elég fekete emellett a holmi mellett, melyet a n a kezében tartott. Mindennél feketébb volt, amit Jennsen valaha látott. Az jutott eszébe, hogy ha valaki meghal, bizonyára ilyen sötétség borítja be.
Jagang boldog mosollyal bámulta.
– A harmadik Szelence...
Hat arcán nem látszott hasonló jókedv.
– Betartottam a megállapodást.
– Így van – felelte Jagang, miközben vidáman kivette a kezéb l a Szelencét. Egy szekrényke tetejére tette.
– És ami a többi dolgot illeti? – vetette hátra.
– Megtizedeltem a soraikat, szétszórtam ket. Minden jár rt megöltem. Biztosítottam a szállítmányok szabad áthaladását.
– Igen, valóban ideértek – nagy szükség volt már rájuk.
– Akkor tehát a legjobb a dolgok végére járni. Sikerült megtalálni A Megszámlált Árnyékok Könyvének igazi másolatát?
– Nem – vigyorgott. – Viszont úgy vélem, nálam van az eredeti.
A n hosszú ideig nem vette le róla a szemét, mintha szavai igazságát mérlegelte volna, vagy pusztán azt feltételezné, hogy túl sokat ivott.
– Úgy véled, nálad van az eredeti? – Örömtelen mosolyra húzódtak vékony ajkai. – Miért nem tesztelteted az Inkvizítoroddal?
– Mert adódott egy kis... probléma. Sikerült megszöknie.
Bármit is gondolt Hat, az arca semmit sem árult el bel le.
– Nos, úgysem ért sokat.
Jagang arckifejezése elsötétült.
– Sokat ért, vagy sem, terveim vannak vele. Gondolod, hogy meg tudnád találni? Meghálálnám.
Hat megvonta a vállát.
– Ahogy kívánod. Hadd lássam a könyvet!
Jagang a komódhoz ment, majd kihúzta az egyik fiókot. Kivette a könyvet, s a kezébe adta. Hat egy ideig két tenyere között tartotta.
– És a többi?
Jagang egy másik fiókból még három könyvet szedett el . Egymás mellé, a márványlappal borított asztalra tette ket egy olajlámpa mellé.
Hat közelebb csusszant, s karba tett kézzel szemlélte a könyveket, egyszerre egyet vizsgálva csak. Hosszú, csontos ujjával megérintette az egyiket, majd a másikat, majd egy id után a harmadikat.
A három könyv felé intett.
– Ezek kés bb készültek. A hóna alól el húzta a könyvet, amit Jagang els ként mutatott neki, majd a többi tetejére tette. – Ez készült els ként.
– Els ként? Tehát az eredeti? Biztos?
– Nem kockáztatnék ostoba módra. Ha hamis másolat lenne, s emiatt a N vérek a rossz Szelencét nyitnák ki, én mindent elveszítenék, amit elterveztem, s amiért eddig dolgoztam, még az életemet is.
– Ez még nem válasz a kérdésemre.
A n megvonta a vállát.
– Boszorkány vagyok. Képes vagyok dolgokra. Ez az eredeti könyv. Használd! Nyisd ki a megfelel Szelencét, s a rémálmaid véget érnek.
Jagang egy ideig csak bámult rá, nem örült, hogy a rémálmai kerültek szóba, de végül elmosolyodott.
– Keresd meg nekem az Inkvizítort!
Hat is elmosolyodott a rá jellemz halálos mosollyal.
– Te csak készíts el mindent, varázsigéket, meg ami kell, én pedig elhozom neked az Inkvizítort.
Jagang bólintott.
– Ulicia N vér azt mondja, hogy be kell jutnunk az Élet Kertjébe.
– Bár nem ez az egyetlen módja, a legbiztonságosabb mindenképp. Vedd a N vért komolyan!
– Komolyan veszem, hiszen az, akinek ki kell nyitnia a Szelencét, persze úgy, hogy közben ott leszek vele az elméjében. Bármi rosszul sül el, nagyon szerencsétlenül jár. Ha az Alvilág

rz je elragadja, az számára a lehet legrosszabb végkifejlet, ezért az érdeke is, hogy minden rendben menjen. Azt hiszem, ezért is ragaszkodik annyira, hogy az Élet Kertjében nyissuk ki a Szelencéket és ne itt.
Hat Jennsenre nézett.
– Használd t! Richard Rahl húgát. Lassan minden Richard ellen fordul. Tedd még az életét is a mérlegre, hogy az feléd billenjen.
Jagang fekete pillantása Jennsenre siklott.
– Mit gondolsz, miért hozattam ide?
Hat megvonta a vállát.
– Azt hittem, csak bosszút akarsz állni.
– Véget akarok venni a Renddel szembeni ellenállásnak. Ha pusztán a bosszú vezérelt volna, már a kínzó sátrakban üvöltene. Más módon lehet hasznos a Rend számára. Az a célom, hogy a Rend Testvérisége uralkodjon végre, jogos módon, az egész emberiség felett.
– Az én kis szeletkémet kivéve – jegyezte meg Hat halálos pillantással kísérve a mondatot. Jagang kelletlenül elmosolyodott.
– Nem vagy mohó, Hat. A kérésed egészen szerény. A világ rád es részével azt teszel, amit akarsz, a Rend óvó irányításával persze.
– Persze.
– Ha a húga élete nem ingatja meg, nyugodtan említsd meg a nevem. Mondd meg neki, hogy boldogan bocsátok rá t zes t.
Jagangot fellelkesítette a dolog.
– Jó ötlet. Mint mindig is gyanítottam, nagyon értékes szövetséges vagy, Hat.
– Hat királyn , ha szabad kérnem.
Jagang vállat vont.
– Ó, hát persze. Boldogan adom meg, ami kijár, Hat királyn .
9. FEJEZET
Ahogy a sötétben, hátát a falnak vetve üldögélt, Rachel id r l id re elbóbiskolt. Hirtelen azonban valami zajt hallott cellájának ajtaja mögül, ami rögtön el zte az álmosságát. Felült, s feszülten figyelt. Léptek közeledtek.
Hátrahanyatlott. Biztosan Hat jön, hogy visszavigye a barlangba, ahol majd olyan rajzokat kell készíteni, amivel ártani akar az embereknek. A csupasz cellában egy árva bútordarab sem volt. Nem volt hová rejt zni, s nem lehetett elfutni sem.
Rachel nem tudta, mit tesz majd, ha Hat rajzolásra kényszeríti. Nem akart engedelmeskedni, nem akart olyasmit tenni, amivel ártatlanokat bántana, viszont azt is tudta, hogy a boszorkány mindig eléri, amit akar. Rachel rettegett t le, hogy mit tehet vele, ha ellenszegül. Nem volt annál rettenetesebb érzés, mint egyedül lenni a világban, szemben az ellenségünkkel, tudva, hogy semmit sem tehetünk, hogy megállítsuk.
Már a puszta gondolatra, hogy mit csinál majd vele Hat, könnyek gy ltek a szemébe. Megtörölte a szemét, és inkább arra próbált koncentrálni, hogyan segíthetne magán. Már jó ideje nem látta a boszorkányt. Az is lehet, hogy nem Hat jön, hanem csak az rök hozzák az ételét. Az rök egy része már akkor is itt szolgált, amikor még Milena királyn uralkodott. Rachel ugyan nem tudta a nevüket, de emlékezett az arcukra.
Voltak azonban mások is, akiket még soha sem látott. Ezek a Birodalmi Rend katonái voltak. A palota rök soha nem voltak vele szándékosan kegyetlenek, de ezek az új katonák mások, és ráadásul gonosz kinézet alakok. Már a tekintetükb l látszott, mit tennének Rachellel, ha a kezükbe kaparintanák. Úgy t nt, nem félnek semmit l és senkit l, Hattól eltekintve. A boszorkányt, hacsak tehették, elkerülték. Hat pedig semmibe vette ket, örült, ha elkotródtak az útjából.
Ezek a katonák olyan szemekkel méregették Rachelt, amit l megfagyott a vel a csontjaiban. Rettegett t le, hogy egyszer elkapják, amikor Hat nincs itt, úgy mint most. Persze az sem volt vigasztalóbb gondolat, hogy Hat jön érte.
Rachel mindig gy lölt a kastélyban lakni, már Milena királyn idejében is. Állandó rettegésben élt, miközben folyamatosan éhség gyötörte.
Ezúttal azonban a helyzet más volt. Sokkal rosszabb – pedig soha nem gondolta volna, hogy lehet még rosszabb.
A közeled léptek zaját figyelte. Rádöbbent, hogy nem a katonák nehéz csizmájának kopogását hallja. Aki közeledett, annak könnyedebbek voltak a léptei. Egy n tart felé. Tehát Hat az. Ez azt jelentette, hogy eljött a nap, amit l rettegett. Hat megígérte, hogy ha visszatér, elkezdik a rajzórákat.
A zár kattant egyet, ahogy elfordították a kulcsot. Rachel teljes er vel a sziklafalnak nyomta magát, mintha el akarna rohanni, pedig tudta, hogy a szökés reménytelen. A nehéz ajtó nyikorogva kinyílt, s egy lámpa fénye árasztotta el Rachel börtönét.
A n , aki a lámpát tartotta, belépett. Rachel alig mert hinni a szemének, amikor felismerte a mosolyt.
Az anyja volt az.
A kislány egyb l felugrott. Könnyek folytak végig az arcán, ahogy a n höz rohant, és átölelte a derekát. Érezte, ahogy az anyja vigasztalón megöleli. Rachel a meleg érintés hatására még inkább sírni kezdett.
– Jól van, jól van. Most már minden rendben.
Rachel pedig hitt neki. Most, hogy itt az anyja, minden rendbe jön. A rettenetes férfiak, a boszorkány, semmi sem számít már többé.
– Köszönöm, hogy eljöttél értem – hüppögte. – Annyira féltem!
Az anyja lehajolt, és még közelebb szorította magához.
– Látom, használtad, amit adtam neked, mikor legutóbb találkoztunk.
Rachel még mindig az anyjához bújva bólintott.
– Megmentett. Megmentette az életemet. Köszönöm.
Anyja gyengéden megpaskolta a hátát, és Rachel legnagyobb örömére lágyan felnevetett. A kislány azonban hirtelen eltolta magát t le.
– Azonnal el kell mennünk innen, még miel tt az a szörny boszorkány vissza nem jön. De katonák is vannak, gonosz emberek. Nem szabad, hogy meglássanak. Borzalmas dolgokat m velnének veled.
Az anyja ragyogó mosollyal válaszolt.
– Egyel re biztonságban vagyunk.
– De muszáj elmennünk innen!
Anyja még mindig mosolyogva bólintott.
– Igen, muszáj. De lenne egy kérésem hozzád.
Rachel visszanyelte a könnyeit.
– Kérhetsz bármit. Megmentetted az életemet. A kréta, amit adtál, megmentett a szellemfalóktól. Széttéptek volna. Csak az segített, amit t led kaptam.
Anyja megfogta az arcát.
– Te mentetted meg magadat, Rachel. Használtad a fejedet, hogy megmenekülhess. Én csak egy apró segítséget adtam hozzá.
– De pont arra volt szükségem.
– Nagyon örülök. Most viszont én kérem a te segítséged.
Rachel beleegyez n bólintott.
– Mit tehetnék érted? Nem vagyok elég nagy, hogy sok mindent tehessek.
Az anyja ravaszkásan elmosolyodott, amit l Rachel elhallgatott.
– Pont akkora vagy, amekkorának lenned kell.
Rachel nem tudta, hogy lehet ez.
– Akkor tehát mir l van szó?
Az anyja felemelte a lámpát, majd felállt. Megfogta Rachel kezét.
– Gyere! Megmutatom. El kell vinned valakinek egy fontos üzenetet, s ezzel most te menthetsz meg valaki mást.
Kimentek a folyosóra, ami üresnek látszott. Az rök nem voltak sehol.
Rachel örült, hogy segíthet valakinek. Tudta, milyen az, amikor fél és segítségre van szüksége.
– Tehát el kell vinnem egy üzenetet?
– Igen. Tudom, hogy bátor vagy, de most figyelmeztetlek, hogy nem szabad megijedned attól, amit látni fogsz. Nincs mit l félned, ígérem.
Ahogy végigsiettek a folyosón Rachel aggódni kezdett. Tudta, hogy az anyja segített már rajta korábban. Viszonozni akarta a szívességet, mégis, annyira ijeszt en hangzott, amit hallott. Ha valaki azt mondja, ne félj, az azt jelenti, hogy van mit l félni. Mindazonáltal ez a valami nem lehet félelmetesebb, mint azok a gonosz kinézet katonák, akik mohó tekintettel bámulták, vagy az a rettenetes boszorkány.
Chase arra tanította, hogy nem baj, ha fél, de a túlélés miatt uralkodnia kell rajta. A félelem – szokta mondani – nem segít, az viszont igen, ha kordában tudod tartani.
Rachel gyönyör anyjára nézett.
– Kinek lesz szüksége az üzenetre?
– Egy barátunknak. Richardnak.
– Richard Rahlnak? Te ismered Richardot?
A n a kislányra pillantott.
– Te ismered t, csak ez számít. Tudod, hogy mindenkin igyekszik segíteni.
– Tudom.
– Nos, most van szorult helyzetben, s csak te tudod elvinni az üzenetet, ami segíthet.
– Rendben. Szívesen. Szeretem Richardot.
– Akkor jó. olyan ember, aki érdemes a szeretetedre.
Egy pillanatra megtorpant a súlyos ajtószárny el tt. Megszorította a kislány kezét.
– Most nem szabad megijedned! Jó?
Rachel az anyja szemébe nézett. Remegett a gyomra.
– Jó.
– Nem lesz semmi baj. Megígérem. Itt vagyok melletted.
Rachel a nyitott ajtón át látta, hogy feljött a hold. Mivel eddig egy sötét cellába volt bezárva, ahol csak egy lámpa világított, mindent egészen jól látott. Egy k fallal körülvett udvar nyílt el ttük, amely akkora volt, hogy nemcsak bokrok, de fák is b ven elfértek benne. Együtt léptek ki a csíp s éjszakába.
Rachel hirtelen megdermedt, ahogy zöldesen fényl szemeket vett észre a sötétben. A lélegzete elakadt, ami még a sikításban is megakadályozta.
A zöld szem valami szélesre tárta hatalmas szárnyait. Ahogy a szárnyak a hold elé libbentek, látni lehetett a bennük lüktet ereket.
Egy gar volt.
Rachel biztos volt benne, hogy a szörnyeteg azonnal ízekre szedi ket.
– Ne félj! – hallotta az anyja bársonyos hangját.
Rachel lába nem mozdult.
– Tessék?
– Ez itt Gratch. Richard barátja. – Az állathoz fordult, kezét hatalmas sz rös karjára tette, majd néhányszor végigsimított rajta. – Ugye így van, Gratch?
A szörnyeteg szája szélesre húzódott. Hatalmas fogai megcsillantak a lámpafényben. Lélegzete sziszegve tört el a szájából a hideg leveg ben.
– Grrratch szeeerrret Raaachaarrg – a hangok gurgulázva törtek el a torkából. Rachel meglepetten pislogott. Ez nem morgás volt. Inkább mintha szavakat hallott volna.
– Nem azt mondta, hogy szereti Richardot?
Gratch szinte örömmel bólogatott. Rachel anyja is így tett.
– Rendben. Tehát Gratch szereti Richardot, épp úgy, ahogy te.
– Grrratch szeeerrret Raaachaarrg – ismételte meg a Gar.
Rachel ezúttal már jobban értette a szavait.
– Gratch azért van itt, hogy segítsen Richardnak, de rád is szükségünk van.
Rachelnek végre sikerült elfordítania a tekintetét az állatról.
– De mit tehetek én? Nem vagyok olyan nagy, mint Gratch.
– Nem bizony. Pont ezért tud elvinni téged. Te pedig elviszed Richardnak az üzenetet.

10. FEJEZET Felszálló légáramlatok lökdösték Richardot, ahogy a Népek Palotájától a szikla oldalán lefelé vezet keskeny úton várakozott. A balján Nathan kihajolt a sziklapárkány szélén, s a szédít mélységbe bámult. Még ilyenkor sem hagyta el gyermeki kíváncsisága. Egy legalább ezer éves gyermeké. Richard azért gyanította, hogy ehhez hosszú börtönévei is hozzájárultak. Jobbján Nicci ácsorgott csendesen. Richard nem hibáztatta. Cara és Verna mögöttük várakozott. Mindketten olyan hangulatban voltak, mint akiknek minden vágyuk, hogy valakit lehajítsanak a szikla tetejér l. Richard tudta, hogy a látszat ellenére valójában Nathan is vágyik erre. Mióta értesült Ann haláláról, dühe csendesen forrongott. Richard nagyon is jól értette, mi játszódik le benne.
Nyikorogtak a fogaskerekek, zörgött a súlyos lánc, ahogy az rök leengedték a felvonóhidat. Amikor a nehéz gerendákból összeillesztett híd leereszkedett, Richard végre megláthatta a túloldalon magányosan ácsorgó katona arcát. Az els , amit észrevett, a meredély túloldaláról rámered sötét szempár volt.
A fiatalember magas volt, er s, életer s. Masszív mellkasa, izmos karja csak fokozták az er látszatát. Széles vállaira zsíros hajtincsek lógtak. Úgy nézett ki, mint aki életében még soha nem fürdött. Még a szakadék túloldaláról is érezni lehetett a szagát.
Jól illett a Birodalmi Rend brutális állatai közé. Kiváló példája volt annak, milyen egy Birodalmi Rend béli katona: Mindent és mindenkit megvet , féktelen gonosztev , akit testi vágyai vezérelnek, aki mit sem tör dik azzal, hogy célja elérése érdekében milyen kárt és szenvedést okoz. Nem érez szánalmat, könyörületet azok iránt, akikre lesújt. A szenvedésük nem jelent semmit a számára. Csak magával, a saját kívánalmaival tör dik, nem érdekli, mibe kerül ezek kielégítése.
Igazi mintapéldánya volt azoknak a katonáknak, akikkel Richard találkozott. Olyan fiatalember volt, akinek az izmai el bb fejl dtek ki, mint a szellemi képességei, ezért még nem szokott hozzá a következményekhez, s csak távolról szerzett ködös képe van a civilizált ember fogalmáról. Ami pedig még ennél is rosszabb, ez a fogalom egyáltalán nem érdekli, mivel az ilyen tudás sürget vágyainak kielégítéséhez nem járul hozzá.
Kifejezetten arra szemelték ki, hogy elhozza az üzenetet. Vad dics ségét emlékeztet nek szánták – azt akarták, hogy a palotabeliek véssék az eszükbe, milyen alakok várakoznak ott lent az Azrith-síkságon.
Mindazonáltal ez a magányos alak, sötét b rpáncéljában, szegecsekkel és fegyverekkel megrakott szíjakkal, tetoválásokkal a b rén, valójában nem jelentett semmit. Az ember agya az, ami számít.
Agyát pedig megszállta, birtokolta, uralta egy Álomjáró: Jagang Császár.
Vernát meglepte a kapcsolatfelvétel, Richardot azonban nem. már számított rá. Valójában kérte meg Vernát, hogy nézze meg az Útikönyvet, érkezett-e benne üzenet.
Jagang találkozót kért. Azt mondta, egyedül jön, de a saját biztonsága érdekében egyik embere agyában. Megengedte, hogy Richard bárkit magával hozzon a találkozóra, hozhat annyi embert, amennyit akar, akár egy egész sereget is. Jagangot nem érdekelte katonája sorsa, nem érdekelte az sem, ha úgy döntenek, megölik.
Richard nem csak a saját, hanem Kahlan tapasztalataiból is jól tudta, hogy az Álomjárót lehetetlen elkapni egy másik ember agyában. Kahlan elmondta, hogy egyszer megérintett az erejével egy embert, akinek az agyát Jagang birtokolta, a Császárnak viszont könnyedén sikerült elmenekülnie a veszély el l. Annak ellenére, hogy több Tehetséggel rendelkez is állt mellette, Richard tisztában volt vele, hogy egyiküknek sem sikerülne elfogni az Álomjárót. Persze a katona meghalna, de ez csak egy lenne a számos áldozat közül, melyet az ügyért meg kell hozni, legalábbis ez volt Jagang álláspontja.
Nem azért hozta magával a többieket, hogy megpróbálják megölni Jagangot. Richard mindegyiküknek más-más szerepet szánt.
A híd végre, dübörögve a helyére került. Richard már el re elmondta a hídkezel knek és az

röknek az utasításait, így egyetlen kézjelére, amint a híd földet ért, otthagyták posztjukat. Amint hallótávolságon kívülre értek, Richard elindult. Kísérete szorosan a nyomában. A túloldalt várakozó férfi egy pillanatig hüvelykujját a fegyvere övébe akasztva mozdulatlanul állt, majd hanyagul is feléjük kezdett lépkedni, s végül a híd felénél, arrogáns pózban megállt.
Amint elé értek, a férfi sötét tekintete – Jagang éjfekete szemei – Niccire meredtek. Míg az agyában leselked uralkodó kétségkívül dühös volt, a katona szemérmetlenül bámulta a n t. Le sem vette a szemét a sz ke n r l, s sokat sejtetet fekete ruhájáról. Senki mással nem tör dött. Nicci nem gombolta be végig a ruháját, a katonát pedig láthatóan nagyon érdekelte, amit a gombolás látni engedett.
– Mit akarsz? – kérdezte ridegen Richard.
A férfi, azaz Jagang egy pillanatra Richardra nézett, majd ismét Niccihez fordult.
– Nos, kedvesem – szólalt meg mély hangon -, látom, még egyszer sikerült elárulnod. Nicci egykedv en bámult rá, de nem szólt semmit.
– Azt mondtad, találkozni akarsz velem – Richard igyekezett nyugodt maradni -, tehát, mi olyan fontos neked?
A megvet tekintet most Richardra kúszott.
– Nem nekem fontos, fiam, hanem neked.
Richard megvonta a vállát.
– Rendben, tehát, mi az, ami nekem fontos?
– Mennyire érdekel a mögötted állók sorsa?
– Jól tudod, hogy nagyon – sóhajtotta Richard. – Tehát?
– Nos, akkor adok rá lehet séget, hogy ezt bebizonyítsd. Jól figyelj, mert nem vagyok abban a hangulatban, hogy elt rjem a sértegetést.
Richardnak kedve lett volna megkérdezni, hogy alszik mostanában, de lenyelte a gúnyos kérdést. Nem ezért voltak most itt.
– Akkor halljam az ajánlatodat!
A katona kissé bizonytalanul ugyan, de felemelte a karját, majd a mögöttük magasodó palotára mutatott. – Több ezer ember van e falak mögött, akiknek a sorsa a kezedben van.
– Ezért vagyok én a Rahl Nagyúr.
– Nos, Rahl Nagyúr, míg te csak magadért állsz helyt, én a Rend népének kollektív bölcsességét képviselem.
– Kollektív bölcsesség? – Richardnak nem kis er feszítésébe került, hogy ne tegyen semmilyen megjegyzést.
– Népünket a kollektív bölcsesség vezérli. Együtt, mivel sokan vagyunk, bölcsebbek vagyunk, mint akik kevesen.
Richard az egyik körmét piszkálta.
– Nos, én már megtapasztalhattam a Ja'La csapatod kollektív bölcsességét a pályán. Sikerült is jól megverni ket.
A férfi egy fél lépést tett el re, mintha támadni készülne. Richard azonban nem mozdult, karba tett kézzel állt, s felemelte fejjel Jagang szemébe nézett.
Az megállt.
– Te voltál?
Richard bólintott.
– Mi az ajánlatod?
– Amikor bejutunk a palotába – mert azt biztosra veheted, hogy bejutunk -, az embereim, mint amilyen ez a fiatal katona itt, az Óvilág népének büszkeségei, akik azért jöttek ide, hogy eltiporják az Újvilág pogányait, szabadon garázdálkodnak majd. A képzeletedre bízom, hogy kitaláld, milyen sors vár a népedre.
– Már tudom, hogyan bánnak a Rend büszkeségei az ártatlan emberekkel. Sokszor láttam már a kollektív bölcsesség eredményét. Semmit nem kell elképzelnem.
– Nos, ha szeretnéd, hogy ez itt is megismétl djön, csak tízszeresen szörny bb módon, mert feldühíti a katonákat az önfej séged, ami miatt itt kell rostokolniuk, amíg saját utat nem építenek, akkor nem kell tenned semmit. Eljönnek, bejutnak és bosszút állnak azért, amit a katonáid az otthonaikkal tettek.
– Ezt már mind tudom – felelte Richard. – Gondolom, ez teljesen egyértelm .
– És szeretnéd megkímélni a népedet a fájdalomtól?
– Tudod, hogy szeretném.
A férfi kissé kihúzta magát, Jagang mosolyát öltve magára.
– Na, és azt tudod-e, hogy nálam van a testvéred, Jennsen?
Richard meglepetten pislogott.
– Micsoda?
– Nálam van Jennsen. Nagyon szemrevaló, ami azt illeti. Akkor találtunk rá, amikor Bandakarban tiszteletünket tettük az elhunytnál.
Richard kezdte elveszíteni a fonalat.
– Milyen elhunytnál?
– Hát Nathan Rahl-nál, természetesen.
Richard félig lehunyta a szemét, ahogy eszébe jutott a sír.
– Drága Szellemek! – suttogta magában.
– Szóval, amikor néhány megbízottunk a nevünkben ellátogatott Nathan Rahl sírjához, roppant érdekes könyvekre bukkant. Az egyikr l bizonyára te is hallottál. Ez nem más, mint A Megszámlált Árnyékok Könyve.
Richard szótlanul meredt rá.
– Na, már most, mint ahogy bizonyára te is tudod, ebb l a könyvb l öt másolat létezik, amib l nálam van három. A N vérek elmondták, hogy te memorizáltál egyet. Azt nem tudom, hogy az ötödik hol lehet, de gondolom számos helyen elrejthették. Most már nem is lényeges, mivel az A Megszámlált Árnyékok Könyve, amely gyönyör húgoddal és néhány barátjával együtt került a tulajdonomba, nem másolat.
Richard nem értette.
– Nem másolat? Akkor mi?
– Az eredeti – mondta a mély hang, és hallani lehetett, hogy Jagang nagyon jól szórakozik. – Most, hogy nálam az eredeti, nem kell aggódnom amiatt, hogy az öt másolat közül melyik a valódi és melyik négy a hamis. Ez többé már nem fontos.
Richard sóhajtott.
– Értem.
– Ezen kívül már Orden mindhárom Szelencéje a birtokomban van. Barátom, Hat, volt olyan kedves és elhozta nekem a harmadikat. – Sötét pillantását megint Niccire vetette. – A Varázslók Tornyából szerezte meg. Csak kérdezd meg Niccit. Szerencsére felépült a boszorkány érintéséb l. Nagyon bántott volna, ha belehal.
Richard ismét összefonta a karját.
– Tehát nálad van A Megszámlált Árnyékok Könyve, meg a három Szelence. Nagyon úgy hangzik, hogy jól kézben tartod a Ja'La dh Jint. Akkor tehát mit akarsz t lem? A katona dorgálón megfenyegette az ujjával.
– Ó, nagyon is tudod te, Richard Rahl, hogy mit akarok. Be akarok jutni az Élet Kertjébe.
– Azt elhiszem. Viszont az egészségemet roppant módon veszélyeztetné, ha megengedném.
– Azt javaslom, gondolj azokra, akik a palotában vannak, és kérdezd meg magadtól, számukra mennyire veszélyes az, ha nem engedsz be. Tudod, el bb utóbb, úgyis bejutunk. Csak az a kérdés, mikor történik, és hogy mit teszünk akkor. Ha er szakkal kell bevennünk a palotát, ahogy mondtam, szabadjára engedem a katonáimat, akik minden egyes emberen, férfin, asszonyon és gyereken bosszút állnak. Ennek rémsége minden vad képzeletet felülmúl majd. Ha viszont megadjátok magatokat...
– Megadjuk magunkat? – kiáltotta Verna. – Neked elment az eszed!
Richard kissé hátrább tessékelve elhallgattatta. Ismét Jaganghoz fordult.
– Folytasd!
– Ha megadjátok magatokat, megkímélem a palotát.
– Ugyan miért tennél ilyet? Remélem, nem várod, hogy elhiggyem, betartanál egy ilyen egyezséget?
– Nos, az a helyzet, hogy a terveink között szerepelt egy nagy palota építése, amely a Birodalmi Rend központja is lett volna egyben. Narev Testvér felügyelte a vállalkozást. Te azonban pontot tettél ennek az álomnak a végére. Kezdhetnénk persze az egészet elölr l... – türelmetlenül legyintett -, de annyival jobbnak látszik ez a másik ötlet. Ha már ti elvettétek a miénket, mi elvesszük a tiéteket. Ezzel megmutatjuk mindenkinek, mi minden ostoba ellenállás sorsa. Ha itt lesz a Rend központja, az üzenetérték . Természetesen, miután végignézed Orden Szelencéinek kinyitását, téged halálra kell, hogy ítéljelek.
– Természetesen – felelte Richard.
– Meglehet sen gyors halált szánok neked, de persze azért nem túl gyorsat, hiszen némely b nödért muszáj megfizetned.
– Milyen nagylelk !
– De legalább a néped életben marad. Velük nem tör dsz? Hát nincs benned könyörület? Fejet kell hajtaniuk a Rend hite el tt, amely a Teremt erkölcsi törvénye, de a katonák egy ujjal sem nyúlnak hozzájuk.
– Ez még mindig nem hangzik túl csábítóan – válaszolta Richard, miközben karját továbbra is a mellkasán összefonva tartotta.
A katona megrántotta a vállát. Esetlen mozdulat volt, úgy nézett ki t le, mint egy madzagon rángatott báb. – Nos, ez a két választási lehet séged van. Vagy vérfürd n át beverekedjük magunkat a palotába, és a katonáim azt tesznek, amit akarnak, míg a N vérek és én elintézzük a dolgunkat az Élet Kertjében, vagy észhez térsz, lehet vé téve a népednek, hogy békében éljen, míg a N vérek és én megtesszük, amit tennünk kell. Bármelyiket választod, az Élet Kertje a rendelkezésemre fog állni. Az egyetlen kérdés csak az, hogy mikor, s mennyi vér és szenvedés árán.
– Lehet, hogy soha nem sikerül bevenned a palotát. Ezt a lehet séget is figyelembe kell vennem.
– Nem hiszem – mondta Jagang valami mosolyfélével kísérve. – Még mindig ott van Hat, aki segíthet nekünk. Neki nem kell végigverekednie magát a folyosón, úgyhogy egyszer en csak fentr l lerak bennünket. Ezen kívül, ha elveszítem a türelmemet, bármikor dönthetek úgy is, hogy nem érdekel a hely, és kinyitom a megfelel Szelencét a könyv segítségével.
– Szükséged van az Élet Kertjére.
A férfi legyintett.
– A Szelencék régebbiek, mint az Élet Kertje. Semmi sem írja el , hogy egy ilyen, ahogy a N vérek nevezik, elzáró mez ben kell kinyitni. A N vérek, akárcsak Hat, azt mondták, hogy bár az Élet Kertjét valóban kifejezetten erre a célra hozták létre, nyugodtan kinyithatom a Szelencéket ott is, ahol most vannak.
Richard az el tte álló férfira bámult.
– A speciális elzáró mez nélkül, amelyet az Élet Kertje jelent, nagyon veszélyes megkísérelni kinyitni a Szelencéket. Bármilyen, egyébként jelentéktelennek számító hiba, az Él k Világának pusztulását jelentheti.
Jagang gonoszul mosolygott.
– Ez a világ, ez az élet, csak átmeneti. A következ az, ami számít. Ennek a gonosz, züllött világnak az elpusztításával csak nagy szolgálatot tennénk a Teremt nek. Azok, akik a Rend Testvériségén keresztül szolgálták az ügyét, majd elnyerik méltó jutalmukat az örök életben. Azokat pedig, akik szembehelyezkedtek vele, az rz örök sötétségbe rántja. Véget vetni ennek a világnak azért, hogy megmentsük, igazán nemes, nagy jutalomra érdemes cselekedet lenne.
Tehát, látod, Richard Rahl, ebben a Ja'La dh Jin menetben én nyerek, akár így, akár úgy. Pusztán felajánlom a lehet séget, hogy te válaszd meg a befejezés módját.
A szél hirtelen porfelh t kavart, miközben Richard a katonát nézte. A tanulmányaiból tudta, de Nicci is mondta neki, hogy Jagang nem blöfföl azzal kapcsolatban, hogy képes lenne kinyitni a Szelencéket az Élet Kertje nélkül is. Tudta, persze, hogy veszélyes, sajnos azonban a Rendet nem érdekli, ha minden él elpusztul. Számukra a halál az érték, nem az élet. Még ha valahogy sikerülne is megölniük Jagangot, az sem számítana. csak képviseli a Rend hitét, de nem alakítja.
Aligha a Rend legveszélyesebb eleme. A Rend Testvériségének gonosz tanításai azok, amelyek igazán veszélyesek. Jagang csupán egy vadember, aki érvényt szerez ezeknek a tanításoknak.
– Nem vagyok képes azonnal meghozni ilyen horderej döntést.
– Megértem. Adok id t, hogy átgondolhasd, elegend id t, hogy bejárd a palota folyosóit, szemébe nézhess a n knek és gyerekeknek, akik rád bízták a sorsukat.
Richard bólintott.
– Sok mindent kell figyelembe vennem. Ez id be telik.
A férfi mosolygott.
– Hát persze. Nem kell sietned. Adok néhány hetet. Mondjuk, újholdig kapsz haladékot. A férfi már majdnem elindult, amikor hirtelen visszafordult.
– Ja, még egy dolog. – Sötét tekintete ismét Niccire esett. – A megegyezés részeként át kell adnod nekem Niccit. hozzám tartozik. Vissza kell térnie.
– És mi van, ha nem akar visszamenni hozzád?
– Talán nem fejeztem ki magam elég érthet en. Nem érdekel, hogy mit akar. Vissza kell térnie. Érthet ?
– Igen.
– Akkor jó – mondta leereszked mosollyal. – Akkor ezzel mindent megbeszéltünk. Újholdig van id d, hogy átadd a palotát – és Niccit.
A férfi megfordult, végignézett az alattuk elterül rettent seregen, majd merev mozdulatokkal a palló széléhez ment, s egy szó nélkül levetette magát a mélybe. Még csak nem is kiáltott, ahogy a szélben bukdácsolva lefelé zuhant.
Jagang ezzel is azt akarta Richard tudtára adni, mennyire nem számít neki az élet, milyen könnyedén elveszi, ha akarja.
Verna és Cara azonnal dühös ellenvetésekkel és érvekkel kezdték ostromolni. Richard feltartotta a kezét.
– Ne most! Sok dolgom van.
Intett a híd kezel inek.
– Húzzátok fel a hidat! – mondta nekik, ahogy elindultak visszafelé.
A katonák szívükre tett öklükkel tisztelegtek.

11. FEJEZET A repdes fáklyafényben elmélyülten összpontosítva, Richard az ujjával a következ jelet rajzolta a varázslóhomokba. El ször halkan maga elé mormolta a szavakat, felnézett a sötét ablakokra, majd hangosan ó-d'harai nyelven kántálni kezdett.
Az ólomüveg ablakokon át tudat alatt a holdat figyelte. Jagang el z nap újholdig adott haladékot. Addig meg kell adniuk magukat, a hold pedig napról napra egyre fogy, míg el nem nyel mindent a sötétség.
Meghallgatta Verna, Meiffert tábornok és Cara érveit is, hogy miért nem szabad megadniuk magukat. Verna úgy vélte, hogy a megadással szentesítik a gyilkos hitet, amit pedig inkább elpusztítani kellene; Meiffert tábornok szerint ez az egész csak szemfényvesztés, s ostobaság azt hinni, hogy Jagang megtartja a szavát; Cara azt mondja, így is úgy is meghalunk, ezért inkább azt választaná, hogy mindhalálig harcol, miközben annyi ellenséget öl meg, amennyit csak tud. Nathan és Nicci csak hallgatták a vitát, de nem foglaltak állást.
Richard rámutatott, hogy k csak azt hangoztatják, hogyan kellene meghalniuk, arról nem szólnak, hogyan gy zhetnének. A problémára koncentrálnak, nem a megoldásra.

tudta, hogy egyetlen módja van annak, hogy Orden Szelencéinek közelébe kerülhessen, err l azonban a többiek hallani sem akartak.
Az id egyre fogyott. Tudta, hogy nem halogathatják a döntést. Szinte összeroppantotta a felel sség súlya, melyet egyedül kell viselnie. Eldöntötte, hogy nem várhat tovább. Akár készen áll, akár nem, muszáj cselekednie.
Nem érzett semmit a ráolvasás közben, mint ahogy a jelek rajzolása közben sem érzett semmit. Az érzelmeit Kahlannál id z gondolatai, szerettei iránti aggodalma, döntéseinek súlya irányították.
Állandóan figyelmeztetnie kellett magát, hogy nem szabad azon méláznia, mi minden fog elveszni. Arra kell felhasználnia a maradék id t, hogy kitalálja, hogyan gy zedelmeskedhetnének.
Bár nem voltak nála Orden Szelencéi, sem pedig A Megszámlált Árnyékok Könyvének valódi példánya, tudta a Nicci által tanulmányozott könyvekb l, különösen Az Élet Könyvéb l, mely részletesen elmagyarázta a Szelencék használatát, hogy ez a rituálé szükséges, ha Orden erejével vissza akarja fordítani a Futótüzet. Ez volt az els dleges célja. Ha bármikor sikerülne hozzáférnie a Szelencékhez, muszáj, hogy élni tudjon a lehet séggel. Ebben a kérdésben nem volt választási lehet sége. Vagy így tesz, vagy soha nem nyithatja ki ket.
Minél hamarabb tesz próbát, annál hamarabb tudják meg, hogy m ködik-e. Vagy meghal, vagy túléli. Ha nem élné túl, jobb, ha Niccinek, Nathannek és Vernának több ideje marad, hátha kitalálhatnak valamit, amivel elkerülhetik az elkerülhetetlent.
A Császárnak több lehet sége volt. Neki csak egy.
Jagangnak, mivel Ulicia N véren keresztül nyitja ki a Szelencéket, nem kell az Alvilágba utaznia. Ulicia N vér a Sötétség N vére. Neki rendelkezésére áll az a kapcsolat a Holtak Világával, amelyre Orden mágiájának m ködéséhez szükség van, Richardnak azonban létre kell hozni a saját kapcsolatát, s megtalálni a módját, hogy megszerezzen minden szükségeset a Futót z visszafordításához.
A varázsige, melyet mormolt – Nicci elmagyarázta neki – a szimbólumokhoz hasonlóan okot és okozatot egyesít, Richard pedig a megfelel személy, akinek rendelkezésére áll a megfelel er , hogy megrajzolja és elmondja a varázsigét. A Tehetsége majd hozzáteszi, ami szükséges ahhoz, hogy kiváltódjon a kell hatás. Ok és okozat, err l biztosította Nicci. Ehhez nem kell éreznie semmit.
Remélte, hogy igaza van. Mindannyian ezt remélték.
Nathan is szörnyen aggódott. Idegesítette, milyen közel kerültek a nagy rhöz. Richardnak eszébe jutott, hogy Warren mindig „kapuként” emlegette a Szelencéket. Amikor Richard a Próféták Palotájában élt, Warren elmondta neki, hogy a Szelencék, azaz a „kapuk” kinyitása átszakíthatja a Fátylat, s az Alvilág rz jét az él kre szabadíthatja. Mivel a Szelencék az rz számára az Él k Világának kapuját jelentették – utat a Fátyolon át, értelemszer en a másik irányba, a Holtak Világa felé is utat nyitottak.
Richardnak az jutott eszébe, hogy a Nagy rhöz is a Szelencék vezethetnek, ami miatt Nathan annyira aggódott.
Mivel az er k, amelyeket Richard megidézni készült, Orden mágiájának szerves részét képezték, tudatában volt, hogy ha elmegy a Holtak Világába, az a saját halálát is jelentheti. Ismét felidézte a hosszú beszélgetést, melyet Nathannel folytatott. Ha ma éjjel sikerrel jár, akkor Nathannek ismét magára kell vennie a Rahl Nagyúr szerepét. Nem engedhetik, hogy mindenki védtelen maradjon – a Kötés nélkül, még akkor sem, ha elvileg Richard csak egy rövid id re távozik. Azt is megbeszélték, hogy ha bármi balul sül el, akkor Nathan egyedül megteszi a szükséges lépéseket.
Richard meztelenül kuporgott a varázslóhomok el tt, a felkarjával elsimította a következ részt az új jelek számára. Elkezdte megrajzolni a központi formulából szétágazó varázsigéket. Mindegyik bonyolult ábra volt, melyeket korábban hosszú órákon át gyakorolt papíron. Akkor Nicci a háta mögül figyelte a mozdulatait, most azonban nem segíthetett. Ezt egyedül kellett véghezvinnie. t nevezték meg játékosként, az munkájának kellett lennie, melyet csak és kizárólag az Tehetsége érint.
A fáklyák lobogó fényét szikrázva szórták szerteszét a homokszemcsék. Az apró, színes fényfoltok varázslatos világot teremtettek, melyben Richard szinte teljesen elveszett. Ahogy a széls alakzatoknak nekilátott, teljesen átadta magát a rajzolásnak, mintha nemcsak lélekben, de testben is eggyé vált volna a varázslattal. Amikor korábban a csapattársaira és a maga arcára festette a szimbólumokat, felfedezte, hogy a megrajzolásuk hasonlít arra, ahogyan a kardját használja. Megvolt a mozdulatok saját menete, ritmusa.
Mivel most az Alvilággal összefügg dolgokat idézett meg, minden varázsige tartalmazott elemeket a halállal való táncból. Nem volt elég a megfelel elemet a megfelel id ben megrajzolni, teljes precizitásra volt szükség.
Sok tekintetben hasonlított ez a folyamat a halállal való tánchoz.
Épp úgy, ahogy a karddal harcolt az életben maradásért, miközben halált hozott az ellenfeleire, a varázslat is egyre közelebb hozta ahhoz a ponthoz, mely az életet elválasztja a haláltól. Miközben vívott, tudta, egyetlen apró hiba is azonnali halálhoz vezet. Nemcsak a megfelel mozdulatra volt szükség, de pontossággal végrehajtani. Most, ezzel mozdulatot nagyon pontosan kellett elvégezni. Bármilyen hiba az életébe kerülhet. Ugyanakkor hihetetlenül inspirálta az élmény. Rengeteget gyakorolt, ismerte a jeleket, festette már ket máskor is magára meg a társaira. Most azonban teljesen elmerült a megrajzolásukban. Eggyé vált az ívekkel, együtt áramlott a vonalakkal, melyek a halál felé, mégis a megsemmisülést elkerülve sodorták magukkal. A létezés peremén lebegett. Úgy mozgott a varázsigék között, mint aki ellenség közt jár, s a rá támadó halállal táncol. Minden más tapasztalás elhomályosult. Ugyanazt érezte, mint mikor az Igazság Kardjával harcolt.
Valójában a két dolog egy és ugyanaz volt.
Az els naptól fogva, amikor Zedd Richardnak nyújtotta a Kardot a házuk el tt, erre készült. Érezte, hogy izzadság folyik végig az arcán. Ahogy egymás után húzta meg a soron következ vonalakat nem engedve, hogy bármi is elterelje a figyelmét, teljesen elveszítette az id érzékét. A rajz részévé vált. Körülvették az ábrák, úgy érezte, mintha csatában lenne s a Karddal vívna. A homloka s r ráncokba gy r dött a koncentrálástól. Minden részletet, minden vonalat és görbét ugyanazzal a pontossággal készített el, ahogy a Kardot mozgatta harc közben, vagy a vés jét faragás közben. A Tehetségének ugyanazt az elemét használta, mint amikor vívott. Teremtett és pusztított egyszerre.
muszáj volt azt a kell id ben és maximális a varázslattal sem volt ez másképp. Minden Mikor rádöbbent, hogy minden részletet befejezett, felegyenesedett. A tekintetével végigpásztázott a varázslóhomokon, s csak ekkor vált világossá számára a borzalma annak, amit alkotott.
Körülnézett az Élet Kertjében. Szépséget akart látni, miel tt elindul a holtak világába. Törökülésbe ült, s a kezét tenyérrel felfelé a térdére helyezte. A szeme becsukódott. Mély lélegzetet vett. Ez volt az utolsó lehet sége, hogy megálljon. A következ pillanatban már túl kés lesz megváltoztatni az események sodrát.
Felemelte a fejét, majd kinyitotta a szemét.
Ó-d'harai nyelven suttogni kezdett.
– Gyere hozzám!
Egy pillanatig halott csend honolt a kertben, csak a homokba szúrt fáklyák sercegését hallotta. A következ másodpercben azonban megremegett a leveg és a föld a hirtelen felhangzó üvöltést l.
A csillogó fehér homok közepéb l egy fehér, füstszer alak emelkedett ki, miközben saját tengelye körül forogva, örvénylett felfelé, mintha magából a varázsigékb l n ne ki. Ahogy egyre feljebb emelkedett, alatta a résnyire nyílt homokban, a halál fekete mélysége látszott. Richard figyelte, ahogy a fehér alak kiemelkedik az rb l, s fehér ruhás jelenéssé szelídül. Felé nyújtotta a karját, mint ahogy egy virág kibontja szirmait a fényben, míg a leheletvékony kelme kitárt karjáról lágy hajtásokban omlott alá. Az alak a fehér homokban a fekete r fölött lebegett.
Richard felállt.
– Köszönöm, Denna, hogy eljöttél.
A n gyönyör , sugárzó, mégis vágyódással teli, szomorú mosollyal válaszolt. Ahogy Richard a szemébe nézett, a n megérintette az arcát. Szeretetteli érintés volt, melyb l Richard tudhatta, hogy mellette biztonságban lesz... már amennyire biztonságban lehet a holtak birodalmában.
***
A fák árnyékából, ahol Richard kérésére várakozott, Nicci kíváncsian figyelte a légies alakot. Fájdalmasan gyönyör teremtmény volt, tiszta és fenséges.
Nicci érezte, hogy könnyek futnak végig az arcán az örömt l, hogy a saját szemével láthat egy igazi jó szellemet. Örömmel töltötte meg a szívét, ugyanakkor szörnyen rettegett Richardért. Aggódott, vajon hová viszi t a szellem.
Ahogy a fehér alak véd n átkarolta a férfit, mellyel szinte elzárta t az Él k Világától, Nicci el bbre lépett, közelebb a fáklyák fénykörén belülre. A homlokán verejték gyöngyözött, ahogy a pókhálószer örvénylést figyelte, melyet lassan elnyelt a sötétség.
– Jó utat, barátom! – suttogta. – Járj szerencsével!
De akkor, még miel tt a rés teljesen bezárult volna, miel tt a csillogó fehér homok ismét összefügg vé nem vált, sötét alak s r södött a leveg ben, s a sz k csatornán keresztül átsiklott a feketeségbe.
A Vérszörnyeteg volt az, melyet Richard Tehetsége idevonzott, s most követte t a saját világába.
12. FEJEZET
Kahlan újabb ágat dobott a t zre. A szikrák kavarogva szálltak a kés esti égbolt felé, mintha követni akarnák a nyugati horizonton, a
fénysugarakat. Elgémberedett kezét a felszök
ritkás ágak közt még átt n narancsvöröses

lángok fölött melengette, majd ahogy a karjait kezdte dörzsölgetni, a hirtelen melegt l összerázkódott. Hideg éjszaka várt rájuk. Nem volt sok holmijuk, csak egy-egy takarót tudtak magukra teríteni, és Kahlan örült, hogy legalább a köpenye rajta van. A hideg földön fekvés kényelmetlen, álmatlan éjszakát ígért. Sok lucfeny volt körülöttük, így Kahlan vágott néhány ágat, hogy valamiféle fekhelyet készítsen bel lük. Még a s r erd sem védte volna meg ket a szélt l, szerencsére azonban a tiszta id ben szell sem rebbent, így legalább menedéket nem kellett építeniük. Kahlan csak egy falat ennivalóra és egy kis alvásra vágyott.
Miel tt tüzet raktak, kihelyezett néhány csapdát, hátha sikerül nyulat fogniuk, amit ha nem is már most este, de legalább reggel megehetnének, miel tt újra útnak indulnak. Samuel jó sok t zifát gy jtött, hogy átvészeljék az éjszakát, majd nekiállt tüzet gyújtani. Miután ezzel végzett, elment a közeli patakra vízért.
Kahlan szörnyen kimerült volt és éhes. Már szinte teljesen elfogyott az élelem, amit a Birodalmi Rend táborából hoztak magukkal, pedig alig álltak meg pihenni vagy enni. Ha nem sikerül foglyul ejteniük egy nyulat, megint kétszersült és szárított hús vár rájuk. Persze legalább ennyijük volt még, ameddig kitart.
Samuel nem akart megállni, hogy élelmet szerezzenek, mintha sietett volna valahová. Az egyik nyeregtáskában találtak néhány érmét, de ahelyett, hogy bementek volna az egyik kisebb városba, amely mellett elhaladtak, hogy pótolják elfogyott készleteiket, Samuel ragaszkodott hozzá, hogy elkerüljék az embereket.
Biztos volt benne, hogy a Birodalmi Rend katonái vadásznak rájuk. Tekintve, hogy Jagang mennyire gy lölte t, s mennyire hajtotta a bosszúvágy, Kahlan nem is tudott vitába szállni Samuel véleményével. Az is elképzelhet , hogy üldöz ik már a sarkukban vannak. Ett l a gondolattól még inkább reszketni kezdett.
Amikor megkérdezte Samuelt, merre tartanak, csak homályos válaszokat kapott. A férfi egyszer en északnyugatra mutatott, majd biztosította, hogy ott biztonságban lesznek. Furcsa útitársnak bizonyult. Keveset beszélt útközben, de amikor megálltak, még annál is kevesebbet. Amikor tábort vertek, ritkán távolodott el a közeléb l. Kahlan úgy vélte, egyszer en csak meg akarja védeni, de az is megfordult a fejében, hogy csak a jutalmát félti, azért vigyáz rá ennyire. Bár eljött a Rend táborába, hogy megmentse t, az indokait nem volt hajlandó felfedni. Egyik alkalommal, amikor Kahlan er ltette a dolgot, annyit válaszolt, hogy segíteni akart neki. Ez látszólag nemes érzelmeket sejtetett, viszont soha nem magyarázta meg, honnan ismeri, vagy honnan tudott a fogságba esésér l.
Ahogy id nként rápillantott, mikor azt hitte, Kahlan nem figyel, azt sugallta, hogy egyszer en csak szégyenl s. Amikor Kahlan kérdezgette, sokszor csak behúzta a nyakát és vállat vont. Id nként szinte úgy hatott, mintha a kérdéseivel kínozná szegény embert, ezért ilyenkor inkább abbahagyta a kérdez sködést. Samuel ekkor láthatóan megkönnyebbült. Mindazonáltal a megválaszolatlan kérdések elgondolkodtatták Kahlant. Annak ellenére, amit a férfi tett, hogy segített neki, nem tudott megbízni benne. Nem értette, miért nem képes ilyen egyszer , mégis számára fontos kérdésekre válaszolni. A gyötrelem, amivé az élete vált, meglehet sen érzékennyé tette, rosszul t rte a kérd jeleket.
Azt is érezte, hogy Samuel vonzódik hozzá. Gyakran tett apró figyelmességeket. Például apró szeleteket vágott a kolbászból, és egyenként adogatta neki, amíg Kahlan azt nem mondta, hogy már jóllakott, és nem kér többet, s hogy most már a férfinek is ennie kellene valamit. Máskor azonban, mintha elvonta volna a figyelmét a saját éhsége, semmit sem adott neki, amíg nem kért.
Id nként rajtakapta, hogy mer n bámulja furcsa sárga szemével. Ilyenkor egy ravasz tolvaj jutott róla eszébe. Alvás közben mindig igyekezett a keze ügyében tartani a kését. Máskor, ha Kahlan valamit kérdezett, még a szemébe sem nézett, nem hogy válaszoljon. Összehúzta magát a t z mellett, mintha szeretne láthatatlanná válni. Legtöbbször még egy igent vagy nemet is csak nagy nehezen sikerült kicsikarnia bel le. Sz kszavúsága mögött azonban nem sejlett kegyetlenség, arrogancia vagy közömbösség. Végül, mivel annyira nehéz volt szóra bírni, s a válaszok amúgy sem voltak jók semmire, Kahlan feladta a próbálkozást. Samuel vagy szörnyen félénk volt, vagy rejtegetett valamit.
A csend hosszú perceiben Kahlan gondolatai állandóan Richard körül keringtek. Nem tudhatta, életben van-e. Rettegett a választól, nem volt hajlandó elfogadni azt a lehet séget, hogy a férfi esetleg már nem él. Még mindig döbbenten gondolt vissza rá, hogyan forgatta a kardot, milyen mozdulatokkal küzdött. Mindent megtett, hogy segítsen neki megszökni! Rettegve gondolt arra, hogy esetleg túlságosan nagy árat fizetett ezért.
A mozdulatlan leveg ben hirtelen fázni kezdett, de nem a hidegt l. Különös éjszaka volt. Mintha üres lenne a világ, s a szokottnál is magányosabb.
Ez az érzés kísértette állandóan – az állandó, fájdalmas üresség, az elszigeteltség, amely mindenki mástól elválasztotta. Az élete egy részét elveszítette, ráadásul nem is emlékezett rá, hogy milyen volt. Azt sem tudta, ki . Csak a nevét ismerte, meg hogy az Inkvizítor Anya. Amikor megkérdezte Samuelt l, hogy mit jelent ez, a férfi egy ideig némán bámult rá, majd vállat vont. Kahlannak az volt a benyomása, hogy tudja a választ, csak nem akarja elárulni. Kahlan úgy érezte, nemcsak a világtól, de saját magától is elszakították. Vissza akarta kapni az életét.
A gyérül fényben odabotorkált a hosszú szálú f ben legelész , kimerült lóhoz. Nem volt náluk lóvakaró kefe, ezért csak egyszer en megsimogatta az állatot, és úgy-ahogy letisztogatta. Megnézte, nem sérült-e meg. Az ujjával leszedegette a lábáról és a hasáról a rászáradt sárdarabokat.
A ló hátrafordított fejjel figyelte, mit csinál. Jól esett neki a gondoskodás, az érintés. Eddig olyan emberek birtokolták, akik szinte maguk is állatok voltak, nem szokott hozzá, hogy kedvességgel és tisztelettel bánjanak vele, így hálásan t rte a kényeztetést.
Amikor Kahlan végzett a ló patáinak megtisztításával, megvakargatta a füle tövét, mire az halkan felnyerített, s közelebb törleszkedett a fejével. Kahlan elmosolyodott, s tovább vakargatta. Az állat csukott szemmel itta magába az érzést. Kahlan közelebb érezte magát hozzá, mint Samuelhez.
Samuel számára ez csak egy ló volt. Sietni akart, s ehhez a ló szolgált eszközül. Kahlan nem tudta eldönteni, van-e valamilyen konkrét úti célja, vagy csak egyszer en minél messzebb akar kerülni a Birodalmi Rendt l. Mivel állandó ütemet tartott, az el bbi t nt valószín bbnek. Viszont akkor miért nem akarja elárulni neki, hová mennek?
Miközben a ló fülét vakargatta, s az sürget en, szinte szeretetteljesen hozzádörgöl zött, amint abbahagyta, Kahlannak az jutott eszébe, vajon ugyanennyire kedves-e Samuellel. Nem akart szándékosan hidegen bánni vele, de mivel annyira rideg volt a férfi, s került minden társalgást, Kahlan úgy döntött, inkább az ösztöneire hallgat, s nem változtat a kapcsolat jellegén.
Amikor visszament a t z mellé, s a sarkain ülve még egy fadarabot dobott a lángok közé, egyszer csak hallotta, hogy Samuel csörtet el a bozótból. Gyorsan ellen rizte, hogy a helyén van-e a kése.
– Találtam egyet! – kiáltotta, ahogy közelebb ért.
A hátsó lábainál fogva lóbálta a nyulat. Kahlan még egyszer sem látta ennyire izgatottnak. Biztosan az éhség tette.
Kahlan mosolyogva támaszkodott hátul a kezére.
– Akkor végre ma este meleget vacsorázunk.
Samuel a nyúl két hátsó lábát két kezébe fogva ketté tépte az állatot. Kahlan meglepetten egyenesedett fel, ahogy a férfi a fél nyulat elébe rakta, majd nem messze lekuporodott a t z mellé, s elkezdte befalni a maga részét.
Kahlan el sem akarta hinni, hogy képes nyersen megenni. A fogával tépte le a nyúl a bundájának egy részét, a csontok ropogtak, ahogy beléjük mélyesztette a fogait. A vér patakokban folyt le az állán. Még a zsigereket is befalta.
Kahlan émelyegve fordította el a tekintetét, s a t zbe bámult.
– Egyél! – szólt oda a férfi. – Finom.
Kahlan az ujjai közé fogta a nyúl lábát, és odadobta neki a tetemet.
– Nem vagyok igazán éhes.
Samuel nem ellenkezett, az részét is pillanatok alatt eltüntette.
Kahlan hanyatt d lt, fejét a nyergen pihentette, s a csillagokba bámult. Hogy elterelje a gondolatait Samuelr l, azon morfondírozott, vajon mi köze lehet neki Richardhoz, milyen lehet a kapcsolatuk. Megint az jutott az eszébe, hogyan harcolt a férfi a karddal. Sok tekintetben arra emlékeztette, ahogyan használta a pengét. Nem tudta, kit l szerezte a tudását. Ahogy a bels bizonytalanság árnyai közt kalandozott, a hold lassan felkelt. Egyre er teljesebben fogalmazódott meg benne a kétely, hogy tényleg Samuellel kell-e maradnia. Végül is megmentette az életét, miután Richard megmondta neki, hogyan tegye. Valamelyest hálával tartozott ezért, viszont miért kellene vele maradnia? Nem kapott t le válaszokat, semmilyen megoldással nem szolgált. Nem kötötte hozzá semmilyen kötelezettség. Egyre inkább azon morfondírozott, hogy egyedül kellene folytatnia az útját. Hirtelen azonban az jutott eszébe, hogy ugyan itt hagyhatja Samuelt, de vajon hová mehet így, hogy még azt sem tudja, kicsoda valójában? Erd ket és hegyeket hagytak maguk mögött, de fogalma sem volt, hol vannak. Nem tudta, hol n tt fel, hol lakik, hová tartozik. Nem ismerte fel a vidéket, nem emlékezett egy településre sem, csak arra az egyre, ahol a rengeteg halottat látta, amikor a N vérekkel arra jártak. Elveszett volt egy ismeretlen világban, emlékek nélkül. Amikor ráébredt, hogy már magasan fenn jár a hold, Samuelre pillantott. A férfi már régen befejezte a vacsoráját, s most a kardját fényesítette az ölében.
– Samuel! – szólította meg. A férfi úgy nézett rá, mint aki transzból ébred. – Tudnom kell, hová tartunk.
– Olyan helyre, ahol biztonságban lehetünk.
– Ezt már mondtad. Ha azt akarod, hogy továbbra is veled tartsak...
– Velem kell jönnöd! Muszáj! Kérlek!
Kahlant megdöbbentette a hirtelen érzelemkitörés. A férfi szeme elkerekedett, s rémület villogott benne.
– Miért?
– Mert én biztonságos helyre viszlek.
– Én magam is találok magamnak ilyen helyet.
– De én el tudlak vinni valakihez, aki segíthet, hogy visszanyerd az emlékezetedet. Ez már érdekelte Kahlant. Azonnal felült.
– Ismersz olyan embert, aki tud nekem segíteni ebben?
Samuel hevesen bólogatott.
– Ki az?
– Egy barátom.
– Honnan tudhatnám, hogy igazat beszélsz?
Samuel az ölében fekv fényes fegyverre bámult. Szeretettel húzta rajta végig az ujját.
– Én vagyok az Igazság Keres je. Neked egy varázslattal elvették az emlékeidet, nekem viszont van egy barátom, aki segíthet neked visszakapni a múltat, saját magadat. Kahlan szíve hevesen vert a gondolatra, hogy tényleg visszakaphatja az emlékeit. Hirtelen minden egyéb kérdés lényegtelenné vált.
Samuel még nem mondta neki, hogy az Igazság Keres je. Nem tudta, hogy mi az, de látta, hogy a Kard ezüst markolatán az arany mintázat az IGAZSÁG szót formálja. Különösnek tetszett azonban, hogy ilyen címmel bírjon valaki, aki ennyire nem akar semmit elárulni.
– Mikor találkozunk ezzel az emberrel?
– Hamarosan. Már közel járunk.
– Honnan tudod?
Samuel ránézett. A sárga szempár, mint két lámpás világított a sötétben.
– Érzem t. Velem kell maradnod, ha ismerni akarod a múltadat.
Kahlannak eszébe jutott Richard, s a különös szimbólumok az arcán. Ez a múlt érdekelte. Tudni akarta, milyen kapcsolat f zi a szürke szem férfihez.
***
Richard tisztában volt vele, hogy nincs még egy esélye.
Soha nem látott sötétség vette körül, megrémítette, fojtogatta, szinte agyonnyomta. Denna igyekezett védelmezni, de még neki sem volt elég ereje, hogy ilyesmivel felvegye a harcot. Ekkora er vel senki sem bírt.
– Nem teheted – hallotta Denna suttogását az elméjében. – Ez a nemlét. Itt ez nem lehetséges. Richard tudta, hogy ez az egyetlen esélye.
– Meg kell próbálnom.
– Ha megteszed, meztelenné válsz, elvész a védelmed, akkor nem maradhatsz itt tovább.
– Megtettem, amit meg kellett.
– De nem fogsz visszatalálni.
Richard felüvöltött a fájdalomtól. A véd varázslat, melyet maga köré sz tt, egyre vékonyodott. A fojtogató feketeség ki akarta préselni az életet bel le. Ez a hely nem t rte az él ket, az volt a célja, hogy az életet a fekete semmibe szippantsa.
A szörny követte t az Alvilágba, s most foglyul ejtette.
Richardot már nem a visszaút érdekelte, ez a lehet ség már elveszett. Elt nt a kapcsolat, mely a bejárathoz kötötte, a szörny elszakította, amikor áttört a véd hálón. Az Élet Kertjébe már nem juthat vissza, a semmi közepén nem találhat meg semmit.
Most csak a menekülés számított.
A szörnyet Pusztító Mágiával teremtették, Richard pedig a Holtak Világának foglya volt. Ezen a helyen semmilyen segítségre nem számíthat, Denna semmit sem tehet ez ellen a lény ellen, mely otthon van saját közegében.
Nem juthat vissza az Égcsarnokba, amelynek k mennyezetén át látszik az égbolt. Mintha ezer éve járt volna ott. Magával ragadta az örökké tartó semmi. Minden kapcsolatát elnyelte a feketeség.
Ahogy a halál karmai a torkát markolászták, csak a szabadulásra tudott gondolni. Agya szorosan kapaszkodott az emlékekbe, melyekért idejött. A szörnyeteg el akarta szakítani t lük, pedig nem engedheti el ket, még ha az életébe kerül is. Ha elveszíti ezeket a múlékony dolgokat, már nem lesz értelme visszatérni az Él k Világába.
– Meg kell tennem! – kiáltotta, miközben a kínzó fájdalom a lelkéig hatolt.
Denna kétségbeesetten, védelmez n ölelte magához, de ez már nem hatott. Bármennyire is szeretett volna segíteni, ezzel a szörnyeteggel nem vehette fel a harcot. Denna volt a védelmez je az Alvilágban, de csak abban az értelemben, hogy segítsen neki megtalálni, amit keres, miközben igyekszik megakadályozni, hogy olyan veszélyes helyekre tévedjen, ahonnan nincs menekvés. Egy esetleges támadástól nem tudta megvédeni, nem állíthatott meg egy varázslattal megalkotott szörnyet, amely valójában nem is létezik.
– Muszáj! – kiáltotta Richard, annak tudatában, hogy nincs más lehet sége. Denna gyönyör , fényl arcán könnyek csillogtak.
– Ha megteszed, nem védhetlek meg.
– Ha nem teszem, mi történik velem?
A n szomorúan mosolygott.
– Itt fogsz meghalni.
– Akkor hát milyen választásom maradt?
Lassan távolodva válaszolt, már csak a férfi karját fogta.
– Semmilyen. Viszont így nem maradhatok veled.
A szörnyeteg szorításában, a facsaró kín közepette Richardnak sikerült bólintania.
– Tudom, Denna. Köszönök mindent! Hálás vagyok érte.
A n mosolya felragyogott, miközben egyre távolabb sodródott mell le.
– Én is az vagyok. Szeretlek, Richard.
Richard még mindig érezte az ujjait. Próbált ismét bólintani.
– Bármi is történjen, mindig a szívemben rizlek majd.
Érezte a n csókját az arcán.
– Köszönöm, Richard, ezt leginkább.
Ezzel elt nt.
Ahogy elment, Richardra hirtelen rátört a magány. Nem volt más körülötte, csak a sötétség, a semmi. Hirtelen Alkotó Mágiát szabadított a szörnyetegre egy olyan világban, ahol ilyesmi nem létezhet.
Abban a pillanatban, ahogy az Alkotó Mágia, mint valami sokkhatás, ott termett a semmib l, a szörny, képtelen lévén elviselni a kibékíthetetlen összecsapást a lét és nemlét között, védelem nélkül az Alkotó Mágia ellen a Pusztító Mágia világában, mindkét világban elporladt.
Ugyanakkor Richardra mintha hirtelen minden irányból ütések záporoztak volna. Földet érzett a talpa alatt.
Képtelen volt azonban állva maradni, s a földet borító koponyák közé zuhant. Meztelen, vad szimbólumokkal telefestett férfiak ültek körülötte.
A fájdalomtól és a sokktól remeg testén egyszer csak bátorító, barátságos kezek simogatását érezte. Mindenfel l hangokat hallott, de a szavakat nem értette.
Akkor azonban néhány arcot felismert. Barátokat látott: Savidlint, meg a Madárembert.
– Isten hozott az él k világában, Indulatos Richard – hallotta Chandalen ismer s hangját. Még mindig leveg után kapkodva Richard a rámered komor arcokba nézett. Mindegyikük arcára vad fekete-fehér szimbólumokat festettek. Ekkor jött rá, hogy ismeri ezeket a jeleket. Amikor el ször látogatott el ide, és kérte az itt lakókat, hogy hívjanak össze egy gy lést, össze-vissza vonalaknak hitte ket. Most értette csak meg a jelentésüket.
– Hol vagyok?
– A szellemházban – felelte Chandalen mély, ünnepélyes hangon.
Az t körülvev férfiak, akik mind ugyanazt a különös nyelvet beszélték, a Sáremberek vénjei voltak. Egy gy lés közepébe csöppent.
Richard körbenézett a szellemházban. Ez volt az a falu, ahol és Kahlan összeházasodtak. Itt töltötték együtt az els éjszakát, mint férj és feleség.
A férfiak felsegítették Richardot.
– De mit keresek én itt? – kérdezte Chandalent, mert még mindig nem volt biztos benne, hogy álmodik-e vagy esetleg... meghalt.
Chandalen a Madáremberhez fordult, néhány szót váltottak, majd ismét Richardra nézett.
– Azt hittük, te tudod, s majd elmondod nekünk. Megkértek minket, hogy hívjunk össze neked egy gy lést. Azt mondták, élet-halál kérdése.
Richard csodálkozva el re lépett, kikerülve az sök koponyáit.
Ki kért meg rá?
Chandalen a torkát köszörülte.
– Nos, el ször azt hittük, hogy egy szellem.
– Egy szellem? – meredt rá Richard.
Chandalen bólintott.
– Azután rájöttünk, hogy egy idegen.
Richard kissé félrehajtotta a fejét.
– Idegen?
– Egy fenevadon repült idáig, azután pedig... – Richard olyan képet vágott, hogy a férfi menten elhallgatott. – Gyere velem! Majd k elmagyarázzák.
– k?
– Igen, az idegenek. Gyere!
– Meztelen vagyok.
Chandalen bólintott.
– Tudtuk, hogy jössz, ezért hoztunk neked ruhát. Gyere! Itt hagytuk kint. Azután beszélhetsz az idegenekkel. Már alig várják, hogy láthassanak. Attól féltek, hogy el sem jössz. Már két napja itt várunk.
Richard arra gondolt, hogy talán Nicci az és Nathan. Csak Nicci lehet képes ilyesmire.
– Két napja? – motyogta Richard, ahogy a vének között kinyomakodott az ajtón, miközben azok a vállát veregetve üdvözölték. A szokatlan körülmények ellenére nagyon örültek, hogy láthatják. Elvégre ö is közéjük tartozott, a Sáremberek népe maguk közé fogadta. Kint sötét volt. Richard látta a vékony holdsarlót. Néhány falubeli ruhákkal a kezében várakozott. Egyikük átnyújtott neki egy szarvasb r nadrágot és inget.
Miután felöltözött, végigkísérték a keskeny folyosókon. Richardnak az az érzése támadt, mintha a múltban ébredt volna fel. Ismerte ezeket a folyosókat.
Alig várta, hogy láthassa Niccit. Nagyon kíváncsi volt, hogyan jött rá, mi történt, és hogyan tudott segíteni neki. Valószín leg a Próféta vette észre a bajt, s a n találta ki, hogyan segíthetnének neki visszajutni az Él k Világába. Már alig várta, hogy elmondhassa, mi minden történt a holtak birodalmában.
A Madárember Richard vállára tette a kezét, s olyasmit mondott, amit nem értett. Chandalen válaszolt neki, majd Richardhoz fordult.
– A Madárember azt szeretné, hogy tudd, számos soha nem fordult el , hogy egyikük visszatérjen a szellemvilágból.
Richard a mosolygó Madáremberre pillantott.
– Ez nekem is újdonság – mondta Chandalennek.
A nagy nyílt téren, a falu közepén hatalmas tábortüzek égtek, fényüknél rengeteg ember gy lt össze. Gyerekek rohangáltak a feln ttek lába mellett, s élvezték az ünneplést.
– Richard! – kiáltotta egy kislány.
Richard a hang felé fordulva látta, hogy az egyik teraszról Rachel ugrik le és rohan felé. A dereka köré fonta a karját, úgy ölelte át. Majd egy fejjel magasabb volt, mint mikor utoljára találkoztak. Ahogy átölelte, nevetnie kellett az örömt l, hogy újra látja.
Amikor felnézett, Chase-t pillantotta meg, aki mellett a Sáremberek mind gyermekeknek t ntek.
– Chase, mit csinálsz te itt?
A férfi boldogan, karba tett kézzel nézett rá.
– Az egész túl hihetetlen. Nem is fogod elhinni, ha elmesélem.
Richard mindentudó pillantással nézett rá.
– Épp most tértem vissza a Holtak Világából. Szerintem az én mesém hihetetlenebb lesz. Chase átgondolta a hallottakat.
– Lehet. Épp tábort vertem. Rachel után indultam, t kerestem, amikor anyám meglátogatott.
– De hiszen az édesanyád két évvel ezel tt meghalt!
Chase olyan képet vágott, melyr l lerítt, hogy ezt is tudja, s t jobban, mint Richard.
– Na, ezért mondtam, hogy hihetetlen.
– Nos – Richard megpróbálta értelmezni a történteket. – Nyilvánvaló, hogy nem az édesanyád volt az. Nem kérdezted meg véletlenül, hogy ki valójában?
Chase, még mindig karba tett kézzel vállat vont.
sével beszélt már a gy lésben, de még
– Nem. – A sötétbe bámult. – Meglehet sen a hatása alá kerültem az élménynek. El sem tudod képzelni mennyire!
– Azt hiszem, megértelek – mondta Richard. – Megmondta neked, miért kellett meglátogatnia téged?
– Azt mondta, hogy amilyen gyorsan csak tudok, jöjjek ide, mert itt találom Rachelt, s mert neked segítségre lesz szükséged.
Richard meghökkent.
– Azt is megmondta, miféle segítségre lesz szükségem?
Chase bólintott.
– Lovakra. Mégpedig gyors lovakra.
– Hozzám is eljött az édesanyám – szólalt meg ekkor Rachel.
Richard a kislányról Chase-re nézett. Chase értetlenül vont vállat.
– Az édesanyád? – kérdezte a kislánytól Richard. – Úgy érted Emma?
– Nem, nem az új, hanem a régi. A szül anyám.
Richard ezt már végképp nem tudta mire vélni.
– Mit akart t led?
– Azt mondta, hogy segítenem kell neked idejönni. Meg kellett mondanom ezeknek az embereknek, hogy a szellemvilágban vagy, s gy lést kell összehívniuk, hogy visszatérhess.
– Igazán? – Richard ennél többet nem tudott kinyögni.
A kislány bólintott.
– Sürgetett az id , ezért egy Garon kellett idáig repülnöm. Gratch-nek hívják. Nagyon kedves volt, azt mondta, szeret téged, de miután megérkeztünk, haza kellett mennie. Richard már végképp nem jutott szóhoz.
– Ez pár nappal ezel tt történt – mondta Chase. – Vártunk rád. A Sárembereknek el kellett készíteni a gy lést, én pedig hoztam három gyors lovat. Az ennivalót is összeraktuk. Minden indulásra kész.
– Indulásra kész?
Chase bólintott.
– Bár nagyon szeretnék veled beszélgetni, és a jó szellemekre esküszöm, hogy nagyon sok mondanivalóm lenne... de anyám azt mondta, miel bb Tamarangba kell menned.
– Tamarangba... – ismételte meg Richard. – Zedd is Tamarangba ment.
Persze nemcsak Zedd van ott, hanem Baraccus könyve is, melyet három ezer évvel ezel tt neki írt, majd elrejtett. Richard megtalálta a könyvet, de miután Hat fogságába esett A Harci Mágus hatalmának titkait eldugta a cellájában.
Most mindennél jobban szüksége van a könyvre. Baraccus már így is felbecsülhetetlen segítséget jelentett, most azonban, ha ki akarja nyitni Orden Szelencéit a könyvre biztosan szüksége lesz.
– Tamarang – ismételgette Richard elgondolkodva. – Egy ottani varázslat zárt el a Tehetségemt l.
Rachel bólintott.
– Azt már elintéztem.
Richard megdöbbent.
– Te intézted el?
Chase sokatmondó pillantással nézett Richardra.
– Ahogy mondtam, sok mindenr l kellene beszélnünk, de nem most. Igyekezned kell, hiszen csak újholdig van id d, úgy hallom.
Richard érezte, ahogy a zsigereibe mar a rettegés. Az ezüstös holdra pillantott.
– Nem fogok visszaérni a Népek Palotájába újholdig. Túl messze van.
– Nem a Népek Palotájába mész – emlékeztette Chase -, hanem Tamarangba. Richard megragadta a férfi karját. – Vigyél a lovakhoz! Kifutok az id b l.
Chase bólintott.
– Ahogy azt anyám is megmondta.
13. FEJEZET
Zedd hunyorgott a fájdalomtól. Hallotta, hogy valaki ismét a nevét kiáltja. Mintha egy másik világból szólt volna az a hang. Nem akart válaszolni, nem akarta kinyitni a szemét, nem akart teljesen magához térni, érzékelni a tudat kínját.
– Zedd – a hang nem tágított.
Egy nagy kéz megragadta, majd el re-hátra kezdte rázni a testét. Zedd er nek erejével, a tudatosságtól rettegve egy kicsit kinyitotta a szemét. Rikka és Tom hajolt fölé, mindkett jük arcán szörny aggodalom. Zedd látta, hogy Tom sz ke haját vér borítja.
– Zedd, jól vagy?
Végre felismerte Rikka hangját. Pislogott néhányat, megpróbálta gondolatban kitapogatni, nem tört-e csontja. A tudata mélyén egy hang azt suttogta, hogy ez lehet a vég. A gyomra tájékán érzett fájdalmat. Ott találta el Hat ereje.
Bolondnak érezte magát. Ismerte, felkészült, tudta, mivel áll szemben. Biztos volt benne, hogy fel tudja venni a harcot a n képességével – és így is lett volna. Csakhogy készületlenül érte a szerkesztett varázslat, a kis meglepetés, melyet a n barlang falára rajzolt, s mellyel türelmesen várta, hogy megérkezzen, ha esetleg Zedd az felségterületére merészkedne. Bár nem gondolta, hogy a boszorkány ilyesmire képes, számítania kellett volna rá. Éberebbnek kellett volna lennie, hogy elkerülje a csapdát.
Hat boszorkány volt, nem varázsló vagy varázslón , s tudatában volt, hogy rendkívüli ereje ellenére Zedd képes ártani neki. Rá kellett jönnie erre, amikor a Varázslók Tornyában Zedd hárítani tudta halálos erejét. Ebb l Hat tanult, és megtalálta a módját, hogy egy szerkesztett varázslattal visszavágjon, ami nem jellemz a boszorkányokra. Valójában briliáns megoldás volt, de jelen pillanatban Zedd nem volt abban a hangulatban, hogy értékelni tudja.
– Zedd – hallotta Rikka hangját -, jól vagy?
– Azt hiszem – sikerült végre kinyögnie. – És te?
Rikka elégedetlenül felmordult.
– Nyilvánvalóan vártak ránk. Nem tudom mivel, de sikerült megállítania. Semmit sem tehettem ellene.
– Nem tehetsz róla. Én is ugyanígy jártam.
– Így, hogy nem voltál magadnál, a katonák túl sokan voltak ahhoz, hogy elbírjak velük – tette hozzá Tom. – Sajnálom, Zedd, hogy cserbenhagytalak, amikor pedig a legnagyobb szükséged lett volna rám. Az acélnak kellett volna lennem az acél ellen.
Zedd még mindig hunyorogva válaszolt.
– Ugyan már! Az acélnak is megvannak a korlátai. Nekem nem lett volna szabad hagynom, hogy így rajtunk üssenek. El relátóbbnak kellett volna lennem.
– Azt hiszem, mind elbuktunk – összegezte a helyzetet Rikka.
– Azt majd még meglátjuk – mormolta Zedd. – Úgy t nik, egyel re biztonságban vagyunk.
– Hacsak Hat vissza nem tér, hogy végezzen velünk – szólt közbe Tom.
Zedd a férfire pillantott.
– Igazán üdít társaság vagy.
Kettejük segítségével végre sikerült felülnie.
– Egyébként hol vagyunk? – kérdezte, ahogy körbenézett a homályban.
– Valami börtönféle helyiségben – felelte Tom. – A falai k b l vannak, csak az ajtó van fából. A folyosó tele van katonával.
A szoba nem volt kimondottan nagy. Egy lámpás égett az apró asztalon, amely mellett egyetlen szék állt. Ezekt l eltekintve nem volt benne más bútordarab.
A mennyezeten gerendák vannak – vizsgálgatta Zedd. – Esetleg megpróbálhatnám mágiával áttörni, hogy arra kiszökhessünk.
Rikka és Tom támogatásával talpra állt. Rikka segítette, miközben felemelte a kezét, hogy próbára tegye a Tehetségét.
– A csudába! – sz rte a fogai között. – A szerkesztett varázslattal egy id ben valamiféle véd hálót is létrehozott a szoba körül. Nem tudom áttörni. Be vagyunk zárva.
– Még valamit tudnod kell – szólalt meg Tom. – Az rök többsége a Birodalmi Rend katonája. Úgy t nik, Hat Jagangnak dolgozik.
Zedd a fejét vakarta.
– Nagyszer ! Már csak ez hiányzott!
– De legalább nem ölt meg minket – igyekezett optimistának látszani Tom.
– Még – tette hozzá Rikka.
Zedd hunyorogva vizsgálgatta a mennyezetet, majd egy pontjára mutatott.
– Az ott mi?
– Hol? – nézett fel Tom is.
– Ott. Ahol a mennyezet és a fal találkozik. Az utolsó gerenda és a fal közé bedugtak valamit. Tom odahúzta a széket, hogy kihúzza a gerenda takarásából a sötét csomagot. Addig rángatta, míg a földre nem esett. Néhány dolog kigurult bel le.
– Drága Szellemek! – kiáltott fel Zedd. – Ez itt Richard holmija.
Néhány tárgyat felismert. El rehajolva felállította a zsákot. A ruhákat gyorsan átvizsgálta, majd visszatette ket.
Amikor az arany szegély fekete inget felemelte, hogy azt is visszategye, egy könyvet vett észre, mely eddig alatta feküdt a padlón. Felemelte, s a gyér fényben igyekezett kivenni a címét.
– Miféle könyv az? – kérdezte Rikka.
Tom is közelebb hajolt, hogy jobban lásson.
– Mi a címe?
Zedd alig hitt a szemének.
– Itt az áll, hogy A Harci Mágus hatalmának titkai.
Rikka halkan füttyentett.
– Egyetértek – motyogta Zedd, miközben a borítót tanulmányozta. – Hol a csudába tehetett szert erre Richard? Ez egy felbecsülhetetlen érték könyv.
– Na, és mi áll benne a hatalmáról? – kérdezte Rikka hírekre éhesen.
Zedd kinyitott a könyvet, majd néhányat lapozott. Meglepetten pislogott.
– Drága Szellemek! – suttogta döbbenten.
***
Nicci az ajtóban egy árnyra lett figyelmes. Cara volt az.
– Hogy vagy? – a Mord-Sith halk kérdése szinte elveszett a sivár helyiségben. Nicci tekintete a semmibe bámult. Nem értette a kérdést. Talán Cara egyszer en csak mondani próbál valamit, amivel a saját aggodalmának is hangot adhat. Nicci tragikusnak érezte, hogy ilyen kés n kell megtudnia, hogy egy Mord-Sith is lehet ennyire érzékeny.
– Már nem tudom, Cara.
– Sikerült rájönnöd, hogy mi sikerült félre?
Nicci felnézett a párnázott b r fotelb l, melyben üldögélt.
– Mi sikerült félre? Ez azt hiszem, elég nyilvánvaló.
Cara közelebb lépett, s egyik ujját öntudatlanul a mahagóni asztal lapján húzogatta. A gyér fényben b r ruhája vöröslött, mint a vér.
– De a Rahl Nagyúr vissza fog találni.
Ahogy mondta, inkább könyörgésnek hatott, mint megállapításnak.
– Cara, ha Richard vissza tudna jönni, már megtette volna tíz nappal ezel tt – válaszolt Nicci lemondó hangsúllyal. Képtelen volt hazudni. Cara többet érdemel, mint hamis reményt.
– Az is lehet, hogy csak tovább tart, mint azt gondoltátok.
Nicci azt kívánta, bárcsak ilyen egyszer lenne a helyzet. A fejét ingatva felelt. – Másnap reggelre itt kellett volna lennie. Mivel nem jött vissza, ez csak azt jelentheti, hogy nem élte túl...
– De vissza kell térnie! – Cara az asztal fölé hajolva kiabált. Nem volt hajlandó elfogadni, amit Niccit l hallott.
Nicci egy kis ideig a lány arcán tükröz d érzelmeket figyelte. Mit lehet ilyenkor mondani? Hogyan magyarázhatná el ezt egy olyan valakinek, aki nem is igazán érti, mir l van szó?
– Hidd el, Cara, én is legalább annyira szeretném ezt, mint te, de ha túlélte a varázslatot és az Alvilágba tett utazást, akkor már régen vissza kellett volna érkeznie. Ilyen sokáig nem maradhat ott.
– Miért nem?
– Ez olyasmi, mint lebukni a tó fenekére. Egy ideig vissza tudod tartani a lélegzetedet, de nem a végtelenségig. Egy id után muszáj visszajönnöd a felszínre. Ha nem teszed, megfulladsz. Nem maradhatott életben ilyen sokáig. Mivel nem tért vissza akkor, amikor kellett volna...
– Az is lehet, hogy valahol máshol jött ki. Valami másik helyet talált.
Nicci a fejét rázta.
– Képzeld el, hogy a tavat jég borítja. Az egyetlen kijárat a lék, ahol bement, jelen esetben a varázslóhomokba írt varázsige, illetve az a része, amely Orden Szelencéihez, az Alvilágba vezet kapuhoz köt dik. Maga az Alvilág csak üresség.
Érezte, hogy egyre jobban belebonyolódik a magyarázatba, hiszen maga sincs teljesen tisztában az Alvilág természetével.
– Mondjuk, ha valahol máshol próbált volna meg kijönni, nem tudta volna áttörni a kaput, azaz a tó jegét. Ott kell visszatérnie, ahol lement, azon a kapun keresztül, amit Alvilágra. Érted?
– Fogjuk rá. De akkor miért nem m ködött? – Az asztalon szanaszét hever mutatott. – Ti ketten annyira átgondoltátok! Darken Rahl is megtette. Nem értem, ezúttal miért nem sikerült. Nincs rá magyarázat, hogy Richard miért nem tudott visszajönni. Nicci nem tudott Cara átható kék szemébe nézni.
– De van.
Cara megmerevedett.
– Hogy érted? Mi a magyarázat?
– A Vérszörnyeteg.
Cara egy ideig némán bámult rá.
– A Vérszörnyeteg? Úgy érted, megtalálhatta az Alvilágban?
Nicci megrázta a fejét.
– Nem. Itt, ebben a világban talált rá, amikor a varázslatot végezte. Amikor Richard átment a kapun, amelyet létrehozott, a szörnyeteg készen állt, hogy kövesse a Holtak Világába. Cara arckifejezése dühös és rémült volt egyszerre.
– De biztosan sikerült legy znie!
Nicci gondterhelten nézett a lányra.
– Mégis hogyan?
– Nem tudom. Nem értek az ilyen dolgokhoz.
– Richard sem. Ráadásul az Alvilágban más a helyzet, mint itt volt korábban. A múltban a kardját, meg a pajzsokat használta fel ellene. Amikor utoljára megjelent, azoknak a különleges nyilaknak egyikével sikerült megl nie. De mivel harcolhatott az Alvilágban? Meztelenül kellett odamennie. Nem volt nála fegyver.
nyitott az

könyvekre Cara egyre dühösebbé vált.
– Akkor miért engedted el?
– Mire megláttam a szörnyeteget, már az Alvilágban volt. A szörny lement utána. Egyszer en nem volt id sem a szörnyet megállítani, sem Richardot figyelmeztetni.
– Biztosan tehettél volna valamit.
Nicci felállt.
– Muszáj volt lemennie az Alvilágba ahhoz, hogy használhassa Orden erejét. Enélkül nem fordíthatja vissza a Futótüzet, akkor pedig mind elveszünk. De hidd el, ha akartam volna, sem tudtam volna megállítani!
Cara az asztal el tt járkált fel s alá.
– Még néhány nap, és itt az újhold. Kifutunk az id b l. Kell lennie valaminek, amit megpróbálhatsz. Lehet, hogy még mindig ott vár lélegzetvisszafojtva. A Rahl Nagyúr soha nem adná fel, az utolsó lélegzetéig küzdene értünk.
Nicci bólintott, majd megkerülte az asztalt.
– Igazad van. Visszamegyek az Élet Kertjébe, és csinálok néhány varázslatot. Tudta, hogy ez rültség. Tisztában volt vele, hogy mindez nemcsak lehetetlen, hanem ráadásul id pocsékolás. Mindazonáltal úgy érezte, muszáj tennie valamit, ha nem akar meg rülni, és ett l legalább Cara is jobban érzi majd magát. Mi mást tehetne?
– Jó ötlet – felelte Cara. – Csinálj néhány hívó varázslatot, amíg vissza nem tér! Nicci észrevette, hogy a folyosót mindkét irányban az Els Védelmi Vonal katonái zárják el. Mindegyikük vörös vég nyílvessz t tett az íjpuskába. Mintha szándékosan rizték volna a könyvtárat.
Nicci a katonák közt Nathan sz fejére lett figyelmes, aki, ahogy észrevette Niccit, egyb l felé indult.
Az arca még a szokottnál is komorabb volt. Már ez a tekintet elég volt hozzá, hogy Niccinek kiszáradjon a szája a balsejtelemt l.
– Mi a baj, Nathan? – kérdezte azonnal, ahogy a Próféta hirtelen megállt el tte. Azúrkék szemét fáradtság kend zte.
– Sajnálom, Nicci, de nincs más megoldás.
Nicci zavartan pislogott. Röviden a katonák felé pillantott, akik vállvetve, hasonlóképpen zord tekintettel rizték a folyosót.
– Mi az egyetlen megoldás?
A férfi nem nézett a szemébe, fáradtan megtörölte a homlokát.
– Richard és én szintén beszélgettünk, miel tt elindult arra a veszélyes útra. Azt mondta, ha nem sikerülne visszajönnie, minden lehetségest meg kell tennem annak érdekében, hogy az itteni embereket megmentsem Jagangtól. Richard nélkül, a prófécia jövendölése szerint, elveszítjük az utolsó csatát.
– Ezt mindig is tudtuk.
– Tudok egy-két dolgot az alvilágbeli utazásról, Nicci. Tudom, milyen varázslatokat használt. Jártam az Élet Kertjében, megnéztem, min dolgozott. Richard mindent jól csinált, m ködnie kellett volna.
– A Vérszörny követte t az Alvilágba – szólt közbe Cara.
Nathan nagyot sóhajtott, de nem t nt meglepettnek.
– Magam is arra a következtetésre jutottam, hogy valami ilyesminek kellett történnie. Tanulmányoztam a módszert, amelyet Richard használt.
Cara már reménykedni kezdett, hogy a Próféta esetleg tud valami megoldást, ami Niccinek nem sikerült.
– Akkor jó. És kitaláltad hogyan hozhatnánk vissza? Nicci majd hívó varázslatokat vet ki. Talán te is segíthetnél neki. Ti ketten...
A hangja elhalt. Nathan nem volt abban a hangulatban, hogy ilyesmivel hitegesse.
– Ilyesmi nem létezik, Cara. Nem hozhatjuk t vissza az Alvilágból ennyi id után. Richard számunkra elveszett.
Cara pislogva igyekezett visszatartani a könnyeit, képtelen volt elfogadni, amit hallott.
– A Császár be fog jutni a palotába – mondta Nathan. – Ez már csak id kérdése. Ránk a nagy

r vár. Már csak abban reménykedhetünk, hogy annyi embert megmentünk, amennyit csak tudunk.
Nicci felemelt fejjel válaszolt.
– Értem.
– Ennek egyetlen módja, ha újholdkor átadjuk a palotát, mégpedig oly módon, ahogy Jagang követeli.
Nicci nagyot nyelt.
– Sajnos, én sem tudok más módot, Nathan.
– Sajnálom, Nicci – a hangja elárulta, mennyire szinték a szavai -, de sok mindent kell el készítenem, ezért rizet alá kell, hogy helyezzelek, amíg Jagang el nem jön érted. Nicci érezte, ahogy egy könnycsepp gördül le az arcán. Nem magát siratta azonban, hanem Richardot, és mindenki mást, akinek a sorsa t le függött, azon, hogy meg tudja-e fordítani az események irányát, meg tudja-e vívni az utolsó csatát, azaz megtenni, azt, amire csak képes.
– Nincs szükség ezekre a katonákra, meg ezekre a nyílvessz kre – sikerült végre megszólalnia. – Nem tanúsítok ellenállást.
Nathan bólintott.
– Köszönöm, hogy nem teszed még nehezebbé azt, ami már így is éppen elég nehéz.
14. FEJEZET
Kahlant a rémület jeges hulláma ébresztette fel. Kissé jobbra fordulva feküdt, feje is jobboldalra nézett, és a nyeregtáskán nyugodott. Megpróbált kilesni félig zárt szemhéja alól. A borult ég alját még alig festette vörösre a közeled hajnal.
Bár el ször nem tudta, mit l ébredt fel ilyen hirtelen, hamarosan rájött az okára. A szeme sarkából észrevette, hogy Samuel fölötte támaszkodik. Csendben vár, alig néhány centire t le, mint az oroszlán a prédája felett.
Teljesen meztelen volt.
Kahlan annyira megdöbbent, hogy egy pillanatig bénultan feküdt zavarában, nem tudván eldönteni, vajon tényleg ébren van-e, vagy csak valami bizarr rémálom az, amit lát. Az ösztöne azonban veszélyt jelzett, amit l hamarosan a gondolatai is kitisztultak. Lassan, anélkül, hogy elárulta volna, hogy ébren van, a kezével a kése felé araszolt. Mivel az oldalán feküdt, a kés hüvelye majdnem teljesen alatta helyezkedett el. Remélte, hogy a takaró alatt nem látszik, ahogy a kezével kotorászik.
Csakhogy a kése elt nt.
Megpróbált odanézni, hátha csak kicsúszott, és ott van valahol a földön. De nem látta sehol. Ahogy körbetapogatózott a takaró alatt, hátha mégis megtalálja, oldalvást észrevette Samuel ruháit egy kupacba gy rve. A kése is ott volt a ruhák alatt. Semmiképp nem érhette el. Hányingere lett a gondolatra, hogy a férfi lopva levette a ruháit, miközben t bámulta, azután elvette a kését, azaz felkészült az ocsmányságra, amit tenni akart, míg aludt. Viszolygásán csak dühe tett túl. Mérges volt magára az óvatlansága miatt.
Bár Samuel mindig félénknek t nt, s id nként igyekezett a kedvére tenni, valójában a dolgok alakulása nem lepte meg. Emlékezett rá, hogy néhányszor rajtakapta, amint t bámulja. Ilyenkor fojtott sóvárgás tükröz dött a szemében, máskor azonban ezt jól leplezte. Kahlan igyekezett kordában tartani a dühét, s a túlélésre koncentrálni.
Mivel Samuel habozott, nem tudta eldönteni, mit tegyen, ezért lassan mozdult, alig változtatta a helyzetét, apránként közelített, ahelyett, hogy ráugrott volna. Nyilvánvalóan azt akarta, hogy teljesen föléje kerüljön, elég közel ahhoz, hogy er vel maga alá gy rhesse, és kiélhesse az aranysárga szemében mindig is ott rejt zköd sötét vágyait.
Nem nagydarab férfi, de izmos volt, valószín leg er s. Kizárt dolog, hogy harc nélkül elmenekülhessen el le. Ráadásul a helyzete nem kedvez a küzdelemnek. Ilyen közelr l még be sem húzhat neki rendesen. Ilyen közelr l, kés nélkül, segítség nélkül, nem sok reménye maradt a védekezésre.
Bár Samuel er sebb, de míg kialudta magát, a férfi fáradt lehet. Elkövette azt a hibát, hogy nem cselekedett elég gyorsan. Nem azért, mert nem tudta, hogyan tegye cselekv képtelenné, inkább arról lehetett szó, hogy túl gyáva volt megtenni. Most ez a halogatás volt Kahlan egyetlen el nye, meg, hogy a férfi nem vette észre, hogy felébredt. Nem akarta elvesztegetni ezt az el nyt. Ha cselekvésre szánja el magát, a meglepetés ereje az javára billentheti a mérleg nyelvét, s olyan alkalmat teremthet, amelyre még egyszer biztosan nem kerül sor. Agya lázas sietséggel vette sorra a lehet ségeit. Csak egyszer üthet. Hatásosnak kell lennie. Az els ötlete az volt, hogy felrántja a térdét, s ezzel oda rúg, ahol a férfinek a legérzékenyebb, csakhogy az oldalán feküdt, a lába a takaró alá szorult, amit ráadásul a férfi is leszorított. Így nem sikerülhet hatásosra a mozdulat.
A bal keze szabad volt, a takarón feküdt. Ez volt a legjobb esélye. Minden további késedelem nélkül, még miel tt túl kés lett volna, keményen és gyorsan el re vágott, akár egy vipera. Hüvelykujját a férfi szemébe nyomta.
Samuel nagyot kiáltott fájdalmában, és elrántotta az arcát, viszont ugyanazzal a mozdulattal el is lökte az arca el l a n kezét, majd teljes súlyával rázuhant, kiszorítva tüdejéb l a leveg t. Még miel tt Kahlan lélegzethez juthatott volna, Samuel a másik karját a torkára szorítva szinte a földhöz szegezte. Kahlan teljes er vel rúgott és vonaglott, de mintha egy medvével kellett volna megküzdenie. Ereje és testsúlya meg sem közelítette a férfiét, pláne nem ebben a kiszolgáltatott helyzetben. Nem tudta sem ellökni, sem megütni.
Igyekezett kitekerni a fejét, hogy a légcsövét kihúzza a férfi alkarja alól, ami most teljes súlyával ránehezedett. Ekkor vette észre a kard markolatát a nadrágja alatt a földön. A halovány hajnali fény ellenére is tisztán kivehet volt az ezüstön az aranybet s írás: IGAZSÁG.
Kahlan kétségbeesetten nyújtogatta felé az ujjait. Tisztában volt vele, hogy mivel a földön fekszik, és nem tudja rendesen használni a karját, még ha meg is kaparintja a Kardot, nem fogja tudni kihúzni a hüvelyb l, hogy ledöfje Samuelt, vagy akár csak megvágja. A célja csak annyi volt, hogy a markolattal fejbe vágja. Elég nehéz volt a fegyver ahhoz, hogy – még így használva is – komoly sérülést okozzon. Egy jól irányzott ütés, például a halántékára, még meg is ölheti támadóját.
De egyszer en képtelen volt elérni.
Míg kétségbeesetten a Kard után tapogatózott, Samuel nehezen boldogult vele. A takaró is útban volt. Azzal, hogy fölötte térdelve próbálta leszorítani, a saját dolgát is megnehezítette. Úgy t nt, nem igazán vette fontolóra a folyamat praktikus lépéseit. Elég hatásosan sikerült a földre szegeznie, csakhogy ebben jelent s szerepet játszott a takaró, ami a kezét és a lábát akadályozta a szabad mozgásban, ugyanakkor Samuelt is megakadályozta abban, hogy a célját elérje.
Kahlan tudta, hogy nem kell sok id , és a férfi rájön, elég, ha leüti.
Mintha a férfi olvasott volna a gondolataiban, már látta is, ahogy hátrahúzza a jobb karját. Összeszorította az öklét. Ahogy azonban az arca felé csapott, Kahlan – minden erejét összeszedve – kitekerte a testét, hogy elhúzódjon az ütés el l.
A férfi ökle a feje mellett a földbe csapódott.
Ekkor végre az ujjaival elérte a Kard markolatán csillogó IGAZSÁG feliratot. A világ mintha hirtelen megállt volna.
Egy pillanat alatt elöntötte a megvilágosodás.
Dolgok, melyek ez idáig teljesen elveszettnek t ntek a számára, hirtelen újra ott termettek az agyában a semmib l.
Nem emlékezett rá, ki , de arra már igen, hogy micsoda.
Inkvizítor.
Nem arról volt szó, hogy teljesen helyre állt volna a kapcsolat a múltjával, de egy apró szál újjáépült, amelyb l megértette, mit jelent Inkvizítornak lenni. Sokáig homály fedte ennek jelentését, most azonban nemcsak emlékezett a jelentésére, de érezte is magában az er t. Még mindig nem tudta, ki , kicsoda Kahlan Amnell, és a múltjából sem emlékezett semmi másra, de arra igen, hogy mivel jár Inkvizítornak lenni.
Samuel ismét visszahúzta az öklét, hogy újra lecsapjon.
Kahlan a mellkasának támasztotta a kezét. Már nem azt érezte, amit korábban, hogy egy er s férfi magasodik fölé, akit l nem szabadulhat. Többé már nem félt, s dühös sem volt. Már nem küzdött. Helyette olyan könny nek érezte magát, mint a szell . Tudta, hogy a férfinek nincs többé hatalma felette.
Már szükségtelenné vált a sietség, elszállt a kétségbeesés.
Az övé volt az id .
Nem kellett fontolgatnia semmit. Teljes bizonyossággal tudta, mit kell tennie. Még csak át sem kellett gondolnia.
Nem kellett megidéznie a Mágiát, amellyel született, elég volt szabadon engednie. Látta a férfi dühödt, eltorzult arcát. Az ökle mozdulatlanná meredt az id végtelenbe nyúló szikrájában.
Már nem kellett reménykedni, cselekedni, sietni. Annyira tudatában volt annak, ami következik, mintha már meg is történt volna.
Samuel nem azért jött a Birodalmi Rend táborába, hogy t megmentse, hanem, hogy foglyul ejtse, mégpedig olyan okból, amelyre hamarosan fény derül.
Ez itt nem a megment je.
Ez itt az ellensége.
A gátjaitól megszabadult fókuszált er hideg hevessége lélegzetelállító volt. Lénye legmélyéb l tört fel, engedelmesen megtöltve minden idegszálát.
Az id az övé volt.
Ha akarta volna, minden egyes borostát megszámlálhatott volna a mozdulatlan arcon, a férfi akkor sem került volna közelebb semmivel sem a tervezett ütéshez.
Kahlan félelme elszállt, helyét átvette a céltudatosság. Még gy löletet sem érzett, csak az igazságtétel hideg elszántságát.
A mélységes békében, amelyet a Tehetségének birtoklása, s vele a végzetének tudata jelentett, nem maradt többé hely a düh, a borzalom, a gy lölet, sem pedig a szánalom számára. Látta az igazságot. Ez az embert magát ítélte el. hozta a döntést, most csak el kell szenvednie a döntései következményét. A létezés e parányi szilánkjában Kahlan elméje olyan rbe került, ahol az id elveszítette jelent ségét, megállni látszott.
Samuelnek nem maradt választási lehet sége. Kahlané volt.
Bár annyi id állt Kahlan rendelkezésére, amennyit csak akart, nem volt benne kétség. Szabadon engedte hát az er t.
A bels jéb l feltör Mágia elborította.
Mennydörgés rázta meg a leveg t – átható, heves, abban a pillanatban az egyetlen létez . Emlékezett erre a pillanatra, s ez az épelméj ség reményét jelentette Kahlannak az öntudatlanság sötét folyamában.
Samuel arcára fagyott a gy lölet, mellyel vágyainak h n áhított tárgya felé tört. Kahlan a sárga szemekbe bámult, hogy a férfi is láthassa könyörtelen tekintetét. Egy szempillantás alatt Samuel elméje, aki ekkor és korábban volt, a múlté lett. A fagyos reggeli leveg ben még mindig remegtek a fák a robbanás erejét l. Apró gallyak és kéregdarabkák hullottak az ágakról. Körülöttük hatalmas porfelh szállt fel, s terjedt tova. Samuel különös szeme szélesre tágult.
– Úrn m – suttogta -, parancsolj velem!
– Szállj le rólam!
A férfi azonnal legördült róla, de továbbra is térden, a kezét esdekelve összefogva, nézett rá. Ahogy Kahlan felült, észrevette, hogy még mindig szorítja a Kardot. Elengedte. Már nem volt szüksége rá.
Samuel, ahogy tehetetlenül várakozásra kényszerült, már szinte könnyezett.
– Kérlek... mit tehetek érted?
Kahlan félrelökte a takarót.
– Ki vagyok én?
– Kahlan Amnell, az Inkvizítor Anya – válaszolta azonnal.
Kahlan ezt már tudta. Egy pillanatig gondolkodott.
– Hol szerezted ezt a kardot?
– Elloptam.
– Kinek a jogos tulajdona?
– Most kié, vagy kié volt korábban?
Kahlant meglepte a visszakérdezés.
– Kié volt korábban?
Samuelt szinte kétségbe ejtette a kérdés. szintén sírva tördelte a kezét.
– Nem tudom a nevét, úrn m. Esküszöm, nem tudom, hogy hívják. Nem is tudtam soha. – Zokogni kezdett. – Annyira sajnálom! Nem tudom. Esküszöm, nem tudom...
– Hogy vetted el t le?
– Odalopakodtam hozzá, és elvágtam a torkát, miközben aludt – de esküszöm, a nevét nem tudom.
Akiket egy Inkvizítor megérintett az erejével, mindent bevallottak a legkisebb habozás nélkül. Állandóan attól rettegtek, hogy nem képesek a kedvére tenni. Csak a szolgálat töltötte ki a gondolataikat.
– Másokat is megöltél?
Samuel hirtelen felnézett, örült, hogy végre olyan kérdést kap, melyre tud felelni. Még el is mosolyodott.
– Ó, igen, Úrn m. Sokakat. Kérlek, megölhetek valakit neked? Bárkit. Csak mondd meg, ki legyen az! Olyan gyorsan megteszem, ahogy csak tudom. Kérlek, Úrn m, mondd meg, ki legyen az, és én megteszem neked!
– Kié ez a Kard most?
Samuel egy pillanatra elhallgatott a hirtelen témaváltástól.
– Richard Rahlé.
Kahlant nem lepte meg a válasz.
– Honnan ismer engem Richard Rahl?
– a férjed.
Ez viszont meglepte, azt hitte, rosszul hallotta. Pislogott, alig tudta összeszedni a gondolatait.
– Tessék?
– Richard Rahl a férjed.
Kahlan egy hosszú percig csak bámult rá, képtelen volt felfogni, amit hallott. Egyrészt megdöbbentette, ugyanakkor nagyon is volt értelme az egésznek.
Nem találta a szavakat.
Rájönni, hogy Richard Rahl felesége, rémületes felfedezés volt. Másrészt azonban... hihetetlen örömmel töltötte el a lelkét. Eszébe idézte a férfi szürke szemét, ahogy rápillantott, s a rémület máris elszállt. Valóra vált az álom, amiben reménykedni sem mert. Érezte, hogy egy könnycsepp gördül végig az arcán. Az ujjával letörölte, de azt máris egy újabb követte. Alig tudta megállni, hogy hangosan felnevessen.
– A férjem.
Samuel hevesen bólintott.
– Igen, úrn m. Te vagy az Inkvizítor Anya. a Rahl Nagyúr. Te a felesége vagy. a férjed. Kahlan érezte, hogy minden ízében remeg. Megpróbált gondolkodni, de az elméje nem engedelmeskedett, mintha az ezernyi hirtelen támadt gondolat kuszán összegabalyodott volna a fejében.
Hirtelen eszébe jutott, ahogy Richard a Birodalmi táborban a földön fekve könyörgött neki, hogy meneküljön.
Richard még mindig a Rend foglya, de az is lehet, hogy mostanra már halott. Még csak épp, hogy megtudta, milyen kapcsolat f zi hozzá, s már el is veszítette. Újabb könnycsepp gördült le az arcán, ezúttal azonban a borzalmas fájdalom, s nem az öröm hatására.
Végre képes volt összeszedni magát, s az el tte térdepl férfire fordítani a figyelmét.
– Hová akartál vinni engem?
– Tamarangba. Az én... másik úrn mhöz.
– Másik úrn dhöz?
Samuel gyorsan bólintott.
– Hathoz.
Kahlan emlékezett rá, hogy Jagang beszélt err l a n r l.
– A boszorkányhoz?
Samuelen látszott, hogy retteg, de válaszolt.
– Igen, Úrn m. Azt mondta, hogy vigyelek el hozzá.
Kahlan arra a helyre mutatott, ahol aludt.
– Azt is mondta, hogy azt tedd velem?
Samuel még kelletlenebbül válaszolt. Megnyalta az ajkát. Bevallani egy gyilkosságot egy dolog, de ez most egészen más volt.
– Megkérdeztem t le, hogy megkaphatlak-e – vinnyogta. – Azt válaszolta, ha akarom, akkor igen, jutalmul a szolgálataimért, de élve kell elvigyelek hozzá.
– Mihez akart kezdeni velem?
– Tárgyalni akart.
– Kivel?
– Jagang Császárral.
– De hiszen eleve Jagangnál voltam!
– Jagangnak nagyon kellesz. Hat tudja, milyen értékes vagy, ezért akart megszerezni, hogy aztán Jagangtól kedvezményeket csikarhasson ki érted cserébe.
– Milyen messzire vagyunk Tamarangtól és a boszorkánytól?
– Nem messze. – Samuel délnyugat felé mutatott. – Ha most elindulunk, holnap estére odaérhetünk.
Kahlan hirtelen nagyon sebezhet nek érezte magát, hogy egy ilyen hatalmas boszorkányhoz ennyire közel került. Kétség sem férhetett hozzá, hogy azonnal el kell innen mennie, máskülönben Samuel segítsége nélkül is rátalál a n .
– És mivel holnap át kellett volna, hogy adjál, érezted, hogy kifutsz az id b l, ezért úgy döntöttél, hogy meger szakolsz.
Nem kérdés volt, hanem állítás.
Samuel a kezét tördelte, könnyek csorogtak vörös arcán.
– Igen, úrn m. – A borzalmas csendben csak még jobban kétségbeesett, ahogy Kahlan bámulta. Kahlan tudta, hogy ha valakit megérint az erejével, az többé már nem lesz önmaga. Elveszíti a saját elméjét, s teljes egészében az Inkvizítor elkötelezettjévé válik. Az ötlött fel benne, hogy vele is valami hasonlót m veltek. Kíváncsi volt, vajon ugyanúgy elvesztek-e számára az emlékei, mint ahogy most Samuel múltja. Félelmetes gondolat volt.
– Kérlek, úrn m... megbocsátasz?
Samuelre a rettenetes csendben iszonyú súllyal nehezedett szándékának b nössége. Hisztérikusan zokogni kezdett, képtelen lévén elviselni a n tekintetéb l sugárzó megvetést.
– Kérlek, úrn m, könyörülj rajtam!
– A könyörületet a b nösök találták ki arra az esetre, ha rajtakapják ket. Az igazság az igazak joga. Most igazságot teszek.
– Akkor hát, kérlek, úrn m... megbocsátasz?
Kahlan a férfi szemébe bámult, hogy biztos legyen benne, az nem érti félre sem a szavait, sem a szándékát.
– Nem. Az az igazság meghazudtolása lenne. Nem bocsátok meg, sem most, sem máskor – nem gy löletb l, hanem mert nem csak annyi a b nöd, hogy nekem ártani akartál.
– Tudom. De legalább azokat megbocsáthatnád, amelyeket ellened követtem el! Kérlek, úrn m, csak azokat! Csak amit ellened vétettem, s amit terveztem!
– Nem.
A férfi szemében látszott, hogy felfogta, mennyire végleges ez a kijelentés. Leveg után kapkodott, ahogy megértette, a tettei, a döntései miatt nem nyer feloldozást. A többi b ne súlyát nem érezte, azok azonban, melyeket Kahlan ellen követett el, egy szikla súlyával nyomták a lelkét.
Valószín leg el ször életében látta magát olyannak, amilyen valójában volt. Fuldokolva markolta a mellkasát, majd holtan zuhant a földre.
Kahlan késedelem nélkül összeszedte a holmiját. A boszorkány szörnyen közel van, ezért miel bb el kell innen t nnie. Nem tudta, hová mehetne, de azt tudta, hogy hová nem. Rádöbbent, hogy már sokkal el bb el kellett volna gondolkoznia ezen. Többet is faggathatta volna Samuelt. Hagyta, hogy a válaszok kicsússzanak a kezéb l.
A hír, hogy Richard a férje, annyira összezavarta, hogy eszébe sem jutott, mit kérdezhetne még Samuelt l. Hirtelen szörnyen ostobának érezte magát, hogy nem élt ezzel a felbecsülhetetlen érték lehet séggel.
De ami történt, megtörtént. Most az el tte álló feladatra kell koncentrálnia. A kora reggeli gyér fényben elsietett, hogy felnyergelje a lovat.
Az állatot azonban a földön találta holtan. Elvágták a torkát. Samuel valószín leg attól félt, hogy a lovon valahogy elmenekülhet, még miel tt bevégezhette volna, amit tervezett, ezért megölte szegény párát.
Kahlan sietve annyi holmit, amennyit elbírt, belegöngyölt a takarójába, a nyeregtáskába tömte, majd a vállára vetve felkapta az Igazság Kardját, s nekiindult.
Tamaranggal ellenkez irányba.
15. FEJEZET
Kahlan szörny magányában északkelet felé gyalogolt. Azon gondolkodott, miért is küszködik tovább. Mi értelme van harcolni az életért, ha egyszer nincs jöv je? Milyen életre számíthat így, hogy elveszítette az elméjét, egy olyan világban, melyet a Birodalmi Rend fanatikus elvei irányítanak, olyan emberek, akik életét az önállóan élni és boldogulni kívánók gy lölete tölti ki? Ezek nem akarnak elérni semmit. Egyszer en el akarnak tiporni minden eredményt, minden termékenységet, mintha álomvilágban élhetnének.
Mindazok, akik életét a mások iránt ég rettent akarnak törölni a föld színér l, miközben magát az életet pusztítják el. Egyszer bb lenne mindent feladni. Senki sem venné észre, senkit sem érdekelne.
De t magát igen. t igen is érdekli! Ami van, az van. Csak ez az egy élete van. Mindenkinek egyetlen értékes élet adatik.
Samuel maga dönthette el, hogyan éli az életét, meghozta a maga döntéseit. Ez saját magára is igaz. A legtöbbet kell kihoznia abból, amit kapott, még akkor is, ha a mozgástere csekély, s az élet, melyet kapott, rövidnek ígérkezik.
Alig egy órája bandukolt, mikor a távolból lódobogás hangját sodorta felé a szél. Megállt. Az el tte húzódó erd b l lovak törtek el . Pontosan felé tartottak.
Körülnézett a völgyben, melyen átvágott. A borús, szürke fényben látta, hogy a dombtet n az erd mindkét széle túl messze van ahhoz, hogy még idejében fedezéket találjon, a f pedig a szélt l és a közelg télies id t l már a földhöz simult, elsatnyult, így ott sem rejt zhetett el. Ráadásul nagyon úgy t nt, hogy észrevették. De ha nem, ilyen sebesség mellett a lovasok akkor is túl gyorsan közelednek, esélye sincs rá, hogy elt njön el lük.
A földre dobta a nyeregtáskát. A lágy szell megemelte a haját, ahogy megragadta a kardhüvelyt. Ez az egyetlen lehet sége: harcolnia kell.
Ekkor jutott eszébe, hogy a legtöbb ember számára láthatatlan. Majdnem felnevetett a megkönnyebbülést l. Ez is azon ritka alkalmak egyikének bizonyult, amikor hálás volt azért, hogy nem látják. Egyhelyben állt, csendben maradt, remélve, hogy a lovasok nem veszik észre, s egyszer en ellovagolnak mellette.
Valahol a tudata mélyén azonban egy hang arra emlékeztette, amikor Samuel arról beszélt, hogy Jagang majd katonákat küld utánuk, márpedig azok között voltak, olyanok, akik látták

t. Ha err l van szó, harcolni fog.
Még nem húzta ki a kardját, hátha a lovasok, még ha látják is t, nem ellenségesek. Nem akart csatát kezdeményezni, csak ha nincs más választása. Tudta, hogy képes egy szemvillanás alatt kihúzni a pengét, ha szükséges. Két kés is volt nála, de biztos volt benne, hogy tud vívni. Arra nem emlékezett, hol tanulta, de biztosan tudta, hogy jól bánik a karddal.
Eszébe jutott, hogyan vívott Richard. Akkor, amit! látott, saját harcmodorát juttatta eszébe. Vajon Richard, a férje tanította meg, hogyan használja a kardot?
Ekkor észrevette, hogy bár három ló közeledik felé, csak az egyiknek van lovasa. Ez jó hír. Így már van esélye.
Ahogy a vágtató lovak közelebb értek, döbbentem ismerte fel a közeled alakot.
– Richard!
A férfi még azel tt leugrott a lóról, hogy az megállt volna. Az állat nagyot horkantott, s felszegte a fejét. Mindhárom ló tajtékzott.
– Jól vagy? – kérdezte, ahogy odaszaladt hozzá.
– Igen.
– Használtad az er det.
Kahlan bólintott. Képtelen volt levenni a tekintetét a szürke szempárról.
– Honnan tudtad?
– Megéreztem – a férfi szinte vibrált az izgatottságtól. – El sem tudod képzelni, hogy mennyire örülök, hogy újra látlak!
Ahogy Kahlan nézte, azt kívánta, bárcsak emlékezne a múltjukra, hogy mit jelentettek egymásnak.
– Attól féltem, meghaltál. Nem akartalak ott hagyni. Annyira aggódtam, hogy mi lesz veled! A férfi csak bámult rá, úgy t nt, képtelen megszólalni. A tekintetében az tükröz dött, amit Kahlan érzett. Mintha a sok elfojtott érzelem egyszerre készülne kitörni.
ezzel eltörölhetnék a valóságot s egy

gy lölet határozza meg, minden örömet el Kahlannak eszébe jutott, hogy harcolt a férfi, amikor a táborban kirobbantotta a lázadást, amit Nicci megjósolt. Emlékezett rá, milyen könnyedén mozgott a Ja'La játékosok, majd pedig az esetlen katonák között, akik szekercékkel és kardokkal támadtak rá, s mindent elkövettek, hogy megöljék.
Richard úgy harcolt, mint aki eggyé vált a karddal, mely szinte a karja meghosszabbításának tetszett, amit az elméje irányít. Leny gözte a látvány, ahogy a férfi utat vágott magának hozzá. Mintha a halállal táncolt volna, amely képtelen volt megérinteni t.
Felé nyújtotta a Kardot.
– Minden fegyvernek kell egy mester.
Richard meleg mosolya, mint napfény a télben, megmelengette a szívét. A férfi egy pillanatig csak nézte, még mindig képtelen volt elfordítani a tekintetét, majd gyengéden elvette a pengét.
A szíjat a nyakába akasztotta, keresztben a jobb vállán, s a Kard most a bal csíp jénél nyugodott. Természetesen viselte. Illett hozzá, nem úgy, mint Samuelhez.
– Samuel meghalt.
– Erre magam is rájöttem, amikor megéreztem, hogy használtad az er det. – Bal kezét a Kard markolatára tette. – Hála Istennek, hogy nem bántott!
– Megpróbálta, ezért halt meg.
Richard bólintott.
– Kahlan, most nem tudok mindent elmagyarázni, de sok minden van, ami...
– Lemaradtál az izgalmakról.
– Az izgalmakról?
– Igen. Samuel mindent elmondott. Tudom, hogy házasok vagyunk.
Richard elnémult. Rémület tükröz dött az arcán.
Kahlan arra számított, hogy majd a karjába kapja, s bevallja, milyen boldog, hogy visszakaphatta, a férfi azonban nem mozdult, s úgy nézett ki, mint aki alig kap leveg t.
– Tehát szerettük egymást? – próbált kérdezni Kahlan.
A férfi elsápadt.
– Kahlan, most nem alkalmas az id arra, hogy ezt megbeszéljük. Óriási bajban vagyunk. Nem tudom most elmagyarázni, de...
– Azt mondod, hogy nem szerettük egymást?
Nem erre számított. Még csak meg sem fordult a fejében ilyesmi. Hirtelen nem találta a hangját.
Nem értette, a férfi miért nem mozdul, miért nem mond semmit. Valószín leg nincs mit mondania.
– Afféle eltervezett dolog volt? – Igyekezett lenyelni a gombócot, amit a torkában érzett. – Az Inkvizítor Anya hozzáment a Rahl Nagyúrhoz, mert így kívánta a népük érdeke? Közös megegyezéssel? Ez történt?
Richard rémültebbnek látszott, mint amilyen Samuel volt, mikor faggatta. Beharapta az ajkát, mint aki a válaszon gondolkodik.
– Nincs semmi baj – folytatta Kahlan. – Nem bántasz meg vele. Nem emlékszem semmire. Tehát err l volt szó? Érdekházasság volt?
– Kahlan...
– Akkor tehát nem szeretjük egymást? Kérlek, Richard, válaszolj!
– Nézd, Kahlan, ennél bonyolultabb a helyzet. Nekem kötelezettségeim vannak. Nicci ugyanezt mondta, amikor Kahlan megkérdezte, szerelmes-e Richardba. Azt felelte, a dolog ennél bonyolultabb, s hogy kötelezettségei vannak.
Hogy lehetett ennyire vak? Nicci az, akit Richard szeret.
– Bíznod kell bennem! – mondta a férfi, miközben Kahlan csak bámult rá. – Sok minden forog kockán.
Kahlan bólintott, igyekezett visszatartani a könnyeit. Arcára üres kifejezést öltött, hogy elrejtse a valódi érzelmeit. Megszólalni azonban nem mert.
Nem értette, hogyan engedhette, hogy a szíve el bbre járjon, mint az esze. Félt, hogy a lába gyengének bizonyul, s összecsuklik.
Richard az ujjaival a halántékát masszírozta, miközben a földet nézte. – Kahlan... figyelj rám! Mindent elmagyarázok – mindent – megígérem, de nem most. Kérlek, bízz bennem! Meg akarta kérdezni, miért kellene bíznia egy olyan férfiban, aki szerelem nélkül vette el feleségül, de nem volt biztos benne, hogy képes lenne megszólalni.
– Kérlek! – ismételte meg. – Megígérem, hogy mindent elmondok, de el bb el kell mennünk Tamarangba.
Kahlan kissé megköszörülte a torkát, s összeszedte magát, hogy felelni tudjon.
– Nem mehetünk oda. Samuel szerint ott van Hat.
Richard bólintott, ahogy válaszolt.
– Tudom. De oda kell mennem.
– Én nem megyek.
A férfi elhallgatott, s rámeredt.
– Nem akarom, hogy megint történjen veled valami – mondta végül. – Kérlek, velem kell jönnöd! Kés bb mindent elmagyarázok. Megígérem!
– Miért nem lehet most mindjárt?
– Mert mind meghalunk, ha nem sietünk. Jagang ki fogja nyitni Orden Szelencéit. Meg kell próbálnom megállítani.
Gyenge kifogás volt. Ha akart volna, már válaszolhatott volna.
– Veled megyek, ha egy kérdésemre válaszolsz. Szerettél, amikor elvettél feleségül? A férfi szürke szeme egy ideig az arcát nézte, majd végül csendesen ennyit mondott:
– Te voltál számomra a megfelel személy.
Kahlan majdnem felkiáltott fájdalmában. Elfordult, hogy a férfi el l eltakarja a könnyeit, s elindult abba az irányba, amerre Samuel vitte.
***
Már jóval elmúlt éjfél, mire végre megálltak. Richard tovább akart ugyan menni, de az erd s, köves, egyenetlen talajon túl veszélyes lett volna az út a sötétben. Bár a naplementét követ en megjelent a hold az égen, de mivel az újhold fázishoz közeledett, a keskeny sarló nem sok fényt adott, s még ezt a keveset is elnyelte a s r felh zet A sötétséget szinte vágni lehetett. Egyszer en képtelenek voltak folytatni az útjukat.
Kahlan fáradt volt ugyan, de Richardon, aki éppen széles level gyékényt szedett szét gyújtósnak a t zrakáshoz, látszott, hogy sokkal rosszabb állapotban van, mint . Úgy nézett ki, mint aki napok óta nem aludt. Amikor már javában pattogott a t z, kirakta a horgászbotokat, majd hozzálátott t zifát gy jteni, hogy egész éjszakára elég legyen. Az egyik sziklás emelked aljában sikerült szélcsendes helyet találniuk.
Kahlan a legjobb tudása szerint igyekezett ellátni a viaszosvászon darabban, melyet Richard holmija közt t zifagy jtést, néhány pisztráng is került a kivetett horgokra. Kahlan, miközben figyelte, ahogy a férfi a halat tisztítja, elhatározta, hogy nem kérdez t le többet. Már úgyis megtudott mindent, ami fontos: csak azért vette el, mert volt az arra éppen megfelel személy. Persze szerette volna tudni, hogy egyáltalán ismerte-e a házasságkötésük el tt. Arra gondolt, milyen szívfájdalom lehetett Nicci számára, hogy a szerelme másvalakit vesz el, pusztán gyakorlati megfontolásból.
Kahlan kényszerítette magát, hogy valami másra gondoljon.
– Miért megyünk Tamarangba? – kérdezte.
Richard felnézett rá, és egy pillanatra abbahagyta a halak tisztítását.
lovakat, hozott nekik vizet egy

talált. Mire a férfi befejezte a
– Nos, nagyon régen, még a nagy háború idején, háromezer évvel ezel tt, ugyanaz a háború dúlt, amit ma is vívunk, hogy megvédjük magunkat azoktól, akik ki akarják irtani a mágiát s a szabadság minden más formáját.
Azok az emberek, akik az agresszorok ellen védekeztek, sok értékes, mágikus dolgot, melyeket évszázadok alatt hoztak létre, elvitték egy helyre, a Szelek Templomába, hogy nehogy az ellenség kezébe kerüljenek, a templomot pedig leküldték az Alvilágba.
– Elküldték a Holtak Világába?
Richard bólintott, miközben néhány nagyobb levelet kiterített a földre. – A háború alatt a varázslók mindkét oldalon borzalmas fegyvereket készítettek – szerkesztett varázslatokat, s más effélét. Néhány ilyen fegyvert emberekb l hoztak létre. Így jöttek létre az Álomjárók is, a Caskaból, Jillian seinek földjér l származó foglyokból.
– Ekkor alkották meg a Futót z varázst is? – kérdezte Kahlan. – A nagy háború idején?
– Igen – felelte Richard. Közben sárréteget kent a becsomagolt levelekre. – Más varázslók azonban folyamatosan azon munkálkodtak, hogy az így létrehozott mágiára ellenszert találjanak. Orden Szelencéi, például azért készültek, hogy visszafordítsák a Futót z varázs hatását.
– Emlékszem, hogy egyszer hallottam, amikor a N vérek err l beszéltek Jagangnak.
– Nos, az egész dolog meglehet sen komplikált, de alapvet en arról van szó, hogy egy Lothain nev áruló elment az Alvilágba, a Szelek Templomába, ahol titokban bebiztosította, hogy a Rend ügye végül egy nap újra feléledhessen.
– Már akkor is tudták, hogy újra kitör majd a háború?
– Mindig voltak és lesznek is olyanok, akiket a gy lölet hajt, akik a boldog, kreatív, önálló embereket akarják hibáztatni a saját nyomorúságukért.
– És mit tett ez a Lothain?
Richard ránézett.
– Többek között tett róla, hogy egy nap újra szülessen egy Álomjáró. Jagang lett az. Befejezte a halak levelekbe és sárba csomagolását, majd az egész csomagot a parázsba tette a t z szélére.
– Ezek után a mi oldalunkon állók elküldték Baraccus Els Varázslót, aki egyébként Harci Mágus is volt, a Szelek Templomába.
Mágus is születhessen, aki megállítja
sötétségbe akarják taszítani.
gondoskodott róla, hogy egy nap egy másik Harci
majd azokat az er ket, amelyek az emberiséget
Kahlan felhúzta a térdét, s maga köré tekerte a takarót, hogy az jobban melegítse, miközben a történetet hallgatta.
– Úgy érted, hogy azóta nem születtek Harci Mágusok?
Richard megrázta a fejét.
– Én vagyok az els , közel háromezer év óta. Baraccus tett valamit a templomban, amivel elérte, hogy Harci Mágus szülessen, aki tovább viheti munkálkodásának eredménye.
Mivel azonban Baraccus rádöbbent, hogy az így születend tudni a képességeir l, visszatért, s írt egy könyvet A Harci Mágusok Hatalmának Titkai címmel. A felesége, Magda Searus, aki nagyon szerette Baraccust, elvitte a könyvet, s elrejtette a számomra. Baraccus nagyon óvatosan járt el, hiszen nem volt szabad másnak megtalálnia rajtam kívül.
Miközben Magda Searus úton volt, hogy elrejtse a könyvet, Baraccus megölte magát. Kahlan döbbenten hallgatta.
– De miért tette ezt? Ha szerette Magda Searust, miért tett volna ilyet? Miért hagyta volna egyedül?
Richard a remeg lángok között Kahlanra nézett.
a küzdelmet. Én vagyok a

Harci Mágus semmit sem fog
– Azt hiszem, túl sok szenvedést, csalást s árulást látott a háborúban, nem is szólva az alvilágbeli útján tapasztaltakról. Talán nem bírta már tovább mindezt elviselni – zött tekintettel folytatta. – Én is jártam már a Fátyolon túl. Nagyon is megértem, hogyan érzett. Kahlan a térdén nyugtatta az állát.
– A Rend táborában eltöltött id után azt hiszem, én is jól tudom, mennyire el tud keseredni az ember. – A férfire nézett. – Tehát most szükséged van erre a könyvre, hogy meg tudd állítani a Birodalmi Rendet.
– Így van. Megtaláltam, de ismét el kellett rejtenem, amikor elvittek a Rend táborába.
– Nehogy azt mond, hogy a könyv Tamarangban van!
A férfi rámosolygott.
– Mi másért mennénk oda?
Kahlan felsóhajtott. Most már értette, miért fontos ez az út. A lángokba bámult, s Baraccusra gondolt.
– Azt tudod, hogy mi történt Magda Searussal?
Richard a botjával kikotort egy becsomagolt halat a parázsból. Kinyitotta, s megszurkálta a késével. Amikor látta, hogy elkészült, Kahlan mellé tette.
– Óvatosan! Még forró. – Kihúzott egy másik csomagot is. – Magda Searus szíve összetört. A háború után ki kellett szedniük valahogyan az igazságot Lothainb l, a kémb l, aki elárulta

ket. Egy akkori varázsló, Merritt állt el az ötlettel, hogy mit tehetnének.
Richard egy pillanatig a lobogó tüzet nézte, miel tt folytatta.
– Inkvizítort teremtett, hogy megtudják az igazságot.
Kahlan egy pillanatra abbahagyta az evést.
– Tényleg? Innen származnak az Inkvizítorok? – Amikor a férfi bólintott, tovább kérdezett. – Azt tudod, hogy ki volt az els ?
– Magda Searus. Annyira összetörte a férje elvesztése, hogy önként jelentkezett a kísérletre. Szörnyen veszélyes volt, de m ködött. Azóta léteznek Inkvizítorok. volt az els . Azután kés bb beleszeretett Merrittbe, akihez hozzáment feleségül.
Az, hogy Inkvizítor, csak egy része volt Kahlan múltjának, amelyhez immár érezte a kapcsolatot. Most már azt is tudta, honnan származnak az Inkvizítorok. Olyan asszony volt hát az els Inkvizítor, aki elvesztette a férfit, akit szeretett.
Richard felemelt egy vastag fadarabot, amit a t zbe akart dobni, ehelyett azonban egy ideig a kezébe tartotta, megfordította, nézegette. Végül félre tette, s egy másik ágat vetett a lángok közé.
– Pihenned kellene – szólalt meg végül, mikor mindketten befejezték a vacsorát. – Ahogy elég világos lesz ahhoz, hogy lássunk is valamit, azonnal indulni szeretnék.
Kahlan látta rajta, hogy sokkal fáradtabb, mint , de azt is érezte, hogy valami bántja, ezért nem ellenkezett. Maga köré csavarta a takaróját, de közvetlenül a t z mellett maradt a melegben.
Richard még mindig a t z mellett ült, s azt a darab fát szemlélte, melyet az el bb félretett. Kahlan azt hitte, a Kardja jobban fogja érdekelni, most, hogy végre visszakapta. ***
Lassan ébredezett. Kellemes volt így felkelni, nem olyan hirtelen ijedelemmel, mint el z nap, amikor Samuelt érezte maga fölött. Megdörzsölte a szemét. Látta, hogy Richard még mindig a t znél ül. Borzalmasan nézett ki. Csak találgatni tudott, mi járhat a fejében amiatt, hogy ennyi ember sorsáért visel felel sséget.
– Szeretnék adni neked valamit – mondta a férfi halkan, olyan hangon, amit annyira megnyugtató volt hallani, f leg így ébredés után.
Kahlan felült, s egyet nyújtózott. Az ég alja még alig világosodott, de hamarosan indulniuk kell.
– Mit? – kérdezte, maga mellé téve az összehajtott takarót.
– Nem muszáj elfogadnod, de számomra sokat jelentene, ha mégis megtennéd. Végre elfordította a tekintetét a lángokról, s Kahlan szemébe nézett.
– Tisztában vagyok vele, hogy nem érted, mi folyik itt, hogy ki vagy, s azt még kevésbé, hogy mit keresel itt velem. A világon mindennél jobban szeretném, ha mindent elmagyarázhatnék, de most még nem lehet. Arra kérlek, hogy bízz bennem!
Kahlan nem tudott a szemébe nézni.
– Addig is, szeretnék adni neked valamit.
Kahlan nyelt egyet.
– Rendben van.
Richard a háta mögé nyúlt, és onnan el húzott valamit. A n felé nyújtotta, hogy jobban láthassa a t z fényénél.
Az a szobor volt, amelyet az Élet Kertjében kellett hagynia, amikor a Szelencéket vitte ki a N véreknek.
Egy n t ábrázolt, feszes háttal, felszegett fejjel, ökölbe szorított kézzel, aki az t legy rni akaró elemekkel dacolt. Maga volt a megtestesült nemesség és er .
Az szobra volt. A legdrágább dolog, amit valaha birtokolt, s amit hátra kellett hagynia. Nem ugyanaz volt, mégis ugyanaz. Emlékezett minden apró részletére. Ugyanaz volt, csak egy kicsit kisebb.
Ekkor vette észre a faforgácsot a férfi körül. Azzal töltötte az éjszakát, hogy ezt a szobrot elkészítse neki.
– Ez a Szellem – szólalt meg a férfi érzelmekkel teli hangon. – Neked adhatom? Kahlan lassan felemelte a kezét, átvette a szobrot, s magához szorította. Nem tudta visszatartani a könnyeit.
16. FEJEZET
– Miel tt háborút kezdünk – mondta szinte suttogva Richard -, muszáj eljutnom oda, ahol elrejtettem a könyvet. El ször vissza kell szereznem, nehogy valami baj történjen. Kahlan nagyon sóhajtva vizsgálta a férfi tekintetében rejl elszántságot.
– Rendben van. De akkor sem tetszik a dolog. Csapdának érzem. Ott könnyen elkaphatnak. Lehet, hogy harcolnunk kell, hogy elmenekülhessünk.
– Ha kell, akkor harcolunk.

Kahlannak eszébe jutott, hogyan vívott a férfi karddal – vagy hogyan küzdött a brokkal. Ez azonban most más helyzet volt.
– Ha csapdába esünk, gondolod, hogy a kardodnak hasznát veszed egy boszorkány ellen, aki bárhol leselkedhet ránk?
Richard elfordította a tekintetét, hogy végignézzen a folyosón.
– A világ hamarosan megsz nik létezni sok jó ember számára, akik szeretik az életüket, s egyszer en csak élni szeretnének, beleértve minket is. Nincs választásom. Vissza kell szereznem azt a könyvet.
El re hajolt, hogy a másik irányban is ellen rizze a gyengén megvilágított helyet. Kahlan hallotta a jár röz katonák csizmáinak ütemes kopogását. Eddig sikerült elkerülniük ket. Richard ügyesen mozgott a sötétben, így észrevétlenek maradtak.
A falnak simulva az ajtónyílás keskeny árnyékába húzódtak. A négy r a városi n kr l beszélgetve befordult a sarkon s ellépkedett mellettük. Túl hevesen ecsetelték a hódításaikat ahhoz, hogy észrevegyék a két rejt zköd t. Kahlan, aki még a lélegzetét is visszatartotta, alig merte elhinni, hogy nem fedezték fel ket. Szorosan markolta a kését. Amint az rök elt ntek szem el l, Richard megragadta a kezét, s maga után húzta.
Egy másik sötét folyosón egyszer csak megtorpantak egy súlyos, lelakatolt ajtó el tt. Richard már a kezében tartotta a kardját. A retesz alá csúsztatta a pengét, összeszorította az ajkát, s megcsavarta a kardot. Tompa fémes hangot hallatott az elpattanó zár. Acéldarabok pattogtak a k padlón. Kahlan hunyorogva figyelte, nem hallja-e máris feléjük rohanó rök lépteinek zaját, de nem jött senki.
Richard besurrant az ajtón.
– Zedd! – hallotta Kahlan az elfojtott hangú kiáltást.
Bedugta a fejét. A k cellában három embert látott. Egy kusza, fehér hajú öregembert, egy nagydarab kopasz férfit, és egy Mord-Sithet, aki hosszú sz ke haját egyetlen fonott copfban fogta össze.
– Richard! – kiáltotta az id s férfi. – Drága Szellemek! Te élsz!
Richard az ajkára tette az ujját, behúzta a szobába Kahlant, s becsukta az ajtót. A három fogoly fáradtnak és megviseltnek látszott.
– Csendesebben! – suttogta Richard. – Mindenfelé rök vannak.
– Honnan a csudából tudtad, hogy itt vagyunk? – kérdezte az öreg.
– Nem tudtam – felelte Richard.
– Ami azt illeti, fiam, rengeteg dolgot kell...
– Zedd, kérlek, maradj csendben és figyelj!
Az öregember azonnal elhallgatott, majd hirtelen el re mutatott.
– Hogy szerezted vissza a Kardot?
– Kahlan adta vissza nekem.
Zedd bozontos szemöldökét összehúzva kérdezte:
– Találkoztál vele?
Richard bólintott, majd el re nyújtotta a kardját.
– Fogd meg a markolatot!
Zedd csodálkozása fokozódott.
– Miért? Richard sokkal fontosabb dolgok...
– Gyerünk! – sürgette Richard.
Zedd hunyorogva vette tudomásul a parancsoló hangnemet. Kihúzta magát, s azt tette, amire Richard kérte.
Abban a pillanatban észrevette Kahlant. Megvilágol sodás szikrája villant gesztenyebarna szemében.
– Drága Szellemek... Kahlan!
Míg Zedd csak döbbenten állt, Richard a n nek is odanyújtotta a Kardot. A felismerés az tekintetében is felfénylett, ahogy Kahlanra nézett, aki csodás módon hirtelen el tte termett. A nagydarab férfi reakciója is hasonló volt.
– Én ismerlek téged – hebegte Zedd. – Látlak téged!
– Emlékszel is rám? – kérdezte Kahlan.
Zedd a fejét rázta.
– Nem. A Kard valószín leg megállította a Futótüzet, de az elveszett emlékeimet nem tudja helyreállítani, azok elt ntek. A varázslat azonban megállt, már látlak téged, s felismerlek. Nem emlékszem semmire veled kapcsolatban, de ismerlek. Olyan érzés, mint mikor felismersz egy arcot, de nem tudod hová tenni.
– Én is ezt érzem – szólalt meg a másik férfi.
A n is bólogatott.
Zedd megragadta Richard ingujját.
– El kell t nnünk innen. Hat hamarosan visszatér. Nem szabad megkockáztatnunk, hogy itt érjen. Nem könny eset.
Richard elindult a szoba belseje felé.
– El bb magamhoz kell vennem valamit.
– A könyvet? – kérdezte Zedd.
Richard megtorpanva fordult vissza.
– Megtaláltad?
– Igen. De hogy a csudában tettél szert rá?
Richard felmászott a székre, s leszedte a csomagját a gerenda mögül. Baraccus Els Varázsló...
– A nagy háborúból? Az a Baraccus?
– Pontosan. – Leugrott a székr l. – írta a könyvet, azután elrejtette számomra. Neki köszönhetjük, hogy a Tehetség mindkét oldalával születtem. Segíteni akart abban, hogy használni tudjam a képességeimet, ezért, miután visszatért a Szelek Templomából, megkérte a feleségét, Magda Searust, hogy rejtse el a könyvet. Hosszú történet, de tény, hogy a könyv háromezer évig várt rám.
Zedd nem talált szavakat. Az asztal köré gy ltek, miközben Richard a csomagjában kotorászva el húzta a könyvet, s felmutatta, hogy Zedd jól lássa.
– Amikor el voltam vágva a Tehetségemt l, nem tudtam elolvasni. Csupán üres lapoknak t ntek az oldalak. Nem tudom, mit akarhatott Baraccus közölni velem a képességeimr l. Zedd összenézett a másik két fogollyal.
– Richard, beszélnem kell veled arról, amit Baraccus hagyott a számodra.
– Máris, csak egy pillanat.
Richard komor tekintettel lapozgatta a könyvet.
– Ez még mindig üres. – Zavartan nézett a nagyapjára. – Zedd, ez még mindig üres! Megtörték a varázslatot, már tudom használni a Tehetségemet. Akkor meg miért nem látok benne semmit?
Zedd Richard vállára tette a kezét.
– Mert üres.
– Nekem. De te el tudod olvasni. – Az öregember elé tartotta a könyvet.
– Mi áll benne?
– í res – ismételte meg Zedd. – Nincs benne írás – csak a cím a borítón.
Richard döbbenten nézett a varázslóra.
– Hogy érted ezt? Az nem lehet, hogy nincs benne semmi. A Harci Mágus hatalmának titkait kellene tartalmaznia.
– Igen – mondta síri hangon Zedd.
Richard mérges, hitetlenked és elkeseredett volt egyszerre.
– Ezt nem értem.
– Baraccus varázsló a varázslók egyik szabályát hagyta rád.
– Milyen szabályt?
– A szabályok szabályát. Az íratlant, a kimondatlant.
Richard hátra simította a haját.
– Most nincs id nk rejtvényekre. Mit akart tudatni velem? Mi az a szabály?
Zedd megvonta a vállát. – Nem tudom. Soha nem hallottam, s leírva sem láttam. De Baraccus azt akarta, hogy tudd, ez a Harci Mágusok hatalmának titka. Az egyetlen módja, hogy ezt kifejezze, hogy biztosan megértsd, amit mondani akar, az volt, hogy ad neked egy meg nem írt könyvet, amely a megíratlan szabályt szimbolizálja.
– De hogyan kellene használnom, ha nem tudom, mi az?
– Ezt a kérdést neked kell megválaszolnod, Richard. Ha te vagy az, akinek Baraccus gondolt, akkor tudni fogod, hogyan használd, amit rád hagyott. nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy rendkívül fontos, és megéri a vesz dséget, amit vállalt érte, így hát én azt mondom, ez az, amire szükséged van.
Richard nagy leveg t vett, hogy megnyugtassa magát. Kahlan szörnyen sajnálta. A férfi tehetetlennek t nt. Úgy nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát.
– Nocsak, nocsak – hallották a hátuk mögül.
Mind megpördültek.
Egy szikár, feketeruhás n mosolygott ravaszul a hátuk mögött. Haja fekete gubancként lógott. Vértelen, fakó b re és szinte fehér szeme hullaszer vé tette a megjelenését.
– Hat... – szólalt meg Zedd.
– Ha a szemem nem csal, ez itt az Inkvizítor Anya. Hogy fog örülni a Császár, ha nemcsak t, hanem a Rahl Nagyurat is elviszem hozzá!
Kahlan látta, ahogy Zedd a fájdalomtól a fejére szorítja a kezét. Hátra tántorodott, s a padlóra rogyott. Richard kardja fémesen pendült, ahogy el húzta a hüvelyéb l. Azonnal a n re támadt, de az olyan er vel lökte vissza, amilyet még Kahlan soha sem látott. A Kard nagyot koppant a padlón.
A boszorkány sovány ujjával Kahlanra mutatott.
– Nem jó ötlet, Inkvizítor Anya. Nem mintha érdekelne, hogyan pirítod meg a saját agyadat, miközben az enyémet próbálod megsemmisíteni, csakhogy élve sokkal értékesebb vagy a számomra.
Kahlan érezte, ahogy a láthatatlan, fájdalmas er visszaveti, csakúgy, mint ahogy Richarddal is történt az el bb. Az rjít fájdalom hasonlított arra, amelyet a Nyakörv sugárzott a testébe, csak élesebb volt, s a fülén keresztül tört rá. Annyira fájt t le az állkapcsa, hogy muszáj volt kinyitnia a száját. Mind az öten a fülükre szorított kézzel tántorogtak.
– Így sokkal könnyebb lesz a dolog – mondta Hat önelégülten, ahogy feléjük suhant, mint a halál.
– Hat! – szólt rá valaki az ajtóból.
Hat megpördült, ahogy felismerte. Kahlan fejéb l azonnal elt nt a fájdalom. Látta, hogy a többiekkel is ez történt.
– Anyám...? – kérdezte zavartan Hat.
– Csalódtam benned, Hat – mondta az öregasszony, ahogy belépett a szobába. – Nagyot csalódtam.
Vékony volt, akárcsak Hat, de görnyedtebb a kortól. A haja is épp olyan fekete, csak sz csíkok tarkították. A szeme is ugyanaz a vizes kék.
Hat néhány lépést hátrált.
– De én, én...
– Te mi? – követelte dühösen, elégedetlenül az öregasszony. Parancsoló jelenség volt, aki senkit l sem fél, a legkevésbé Hattól.
Hat még egyet lépett hátra.
– Nem értem...
Kahlan leesett állal figyelte, ahogy Hat arcán és kezén a sápadt hús mozogni kezd, mintha buborékok keletkeznének a b re alatt.
Felüvöltött a fájdalomtól, csontos kezével a b rét markolászta.
– Anyám, mit akarsz?
– Nagyon egyszer – mondta a n , miközben egyre közelebb ment az el le elhúzódó Hathoz.
– Azt akarom, hogy meghalj.
Hat egész teste hevesen megrázkódott. A b re emelkedett és süllyedt, mintha leválna az alatta feszül izmokról és inakról. Mintha belülr l forrna a teste.
A n megragadta Hat nyakán a lötyög b rt, s ahogy a boszorkány megpróbálta összehúzni magát, egy nagyot rántott rajta.
A b r, szinte egészben lefejt dött a szikár testr l, amely véres, felismerhetetlen masszában, csupán a fekete ruha takarásában omlott a padlóra. Émelyít volt a látvány.
Az öregasszony, még mindig a kezében tartva Hat iszamós b rét, rájuk mosolygott. Mind döbbenten állva figyelték, ahogy az öregasszony szikrázva, ragyogva küls t vált. Kahlan alig hitt a szemének. Az öregasszony nem volt öreg többé. Fiatal volt és szép. Hosszú, barna haja lágyan omlott a vállára. Légies, éteri alakját alig takaró, szürke ruhája repkedett a lágy szélben.
– Shota... – szólalt meg Richard, s arcán szétterült a mosoly.
A n a véres b rt egy kupacban a padlóra dobta, majd szemérmesen elmosolyodva közelebb lépett, s a férfi arcát a kezébe fogta. Kahlan érezte, hogy elvörösödik.
– Shota, mit csinálsz te itt? – kérdezte Richard.
– Hát éppen megmentem az irhádat. – Még szélesebben mosolyogva a fekete ruhában lév maradványokra pillantott. – Úgy t nik, ez Hatnak nem sikerült.
– De, de nem értem.
– Hat sem értette – mondta Shota. – Azt várta, hogy fülem-farkam behúzva a félelemt l remegve eliszkolok, és örökre elbujdokolok attól való félelmemben, hogy megtalálhat. Így hát nem számított rá, hogy meglátogatja az anyja. Ilyesmire nem terjed ki az egyébként figyelemreméltó Tehetsége, a korlátozott képzel erejér l nem is szólva. Nem értette, milyen értéket képvisel egy anya, s azokat sem értette, akiknek ez egyértelm volt. El sem tudta képzelni egy ilyen kötés erejét és jelent ségét, s ez elvakította. Az anyjával való kapcsolatát a félelem és a gy lölet jellemezte.
Kahlan érezte, hogy még vörösebb lesz az arca, amikor Shota hosszú, festett körmét végighúzta Richard ingének elején.
– Nem szeretem, ha valaki elveszi, amiért megdolgoztam. – közölte Shota bizalmasan Richarddal. – Nem volt joga elvenni azt, ami az enyém. Nem kis er feszítésembe került, hogy visszafordítsam a mesterkedéseit.
– Szerintem ennél többr l van itt szó, Shota. Te segíteni akartál nekünk.
Shota egy kézmozdulattal elhessegette a megjegyzést, és hátat fordított Richardnak.
– A Szelencéket m ködésbe helyezték. Ha a Sötétség N vérei kinyitják ket, sok ártatlan ember, köztük én is, az rz karmai közé kerül.
Richard ezzel nem tudott vitatkozni. Kissé el re hajolt, felemelte a kardját, majd Shota felé nyújtotta a markolatot.
– Fogd meg!
– Kedvesem, nekem nincs szükségem Kardra.
Kahlan még soha nem hallott ennél lágyabb, selymesebb hangot. Shota úgy viselkedett, mintha senki mást nem látott volna a szobában. Egy-egy figyelmeztet pillantástól eltekintve, melyet Zedd felé lövellt, le sem vette a szemét Richardról.
– Bízz bennem! Érintsd meg!
A boszorkány arcán kacér mosoly terült szét.
– Ha te kérsz rá...
Kecses ujjait a Kard markolata köré fonta. Tekintete abban a pillanatban Kahlanra siklott, aki közvetlenül Richard mellett állt.
– A Kard megállítja a Futót z varázs m ködését – magyarázta Richard. – Nem fordítja vissza, de a segítségével képes vagy látni, ami látható.
Shota tekintete egy ideig Kahlanon id zött, miel tt ismét Richardon állapodott meg.
– Valóban. – A hangja ezúttal komolyan csengett. – Azonban mindannyiunkat bármelyik pillanatban elragadhat Orden ereje, s örökre átadhat a holtak rz jének, – Ujjaival megérintette Richard arcát. – Ahogy már mondtam korábban is, meg kell akadályoznod ezt.
– De hogyan tehetném meg?
Shota szemrehányón nézett rá.
– Azt hittem, Richard, hogy ezen a beszélgetésen már túl vagyunk. Te vagy a játékos. Neked van hatalmad a Szelencék fölött.
Richard nagyot sóhajtott.
– Messze vagyunk a Szelencékt l. Jagang ki fogja nyitni ket még miel tt visszaérnénk. Shota rámosolygott.
– Én vissza tudlak juttatni.
– Hogyan?
Shota egyik ujjával az égre mutatott.
– Repülni fogsz.
Richard meghökkent.
– Repülni?
– A sárkány, amelyen Hat lovagolt, ott vár a rámpán.
– Egy sárkány? – kiáltott fel Zedd. – Azt akarod, hogy Richard felüljön egy sárkányra? Milyen sárkány az?
– Mérges.
– Mérges? – kérdezett vissza Richard.
– Attól tartok nem játszottam túl jól az anyasárkányt, de lecsillapítottam. – Megvonta a vállát.
– Valamennyire legalábbis.
***
Richard megkérte ket, hogy várják meg a folyosón, míg átöltözik. Amikor megjelent, Kahlannak elállt a lélegzete.
A fekete ing fölött a nyitott oldalú, fekete, arany szegélyes tunikát viselte, melyet széles, több réteg b röv fogott össze derékban. A ruhát és az övet is különös szimbólumok díszítették. Az si, edzett kardszíjat, mely az Igazság Kardjának arannyal s ezüsttel díszített kardhüvelyét tartotta, keresztben átvetette a jobb vállán. Mindkét csuklójára széles, bélelt b r karperecet csatolt. Ezeken még több különös szimbólum fénylett, csakúgy, mint fekete csizmáján, melybe belet rte fekete nadrágját. A széles vállát borító köpenyt, mintha aranyszálból sz tték volna.
Kahlan arra gondolt, ilyen egy igazi Harci Mágus, királyok parancsolója, a Rahl Nagyúr. Megértette, hogyan szerethetett belé Nicci. volt a legszerencsésebb n a világon, és megérdemelte, hogy a férfi viszontszeresse.
– Igyekezzünk! – szólt Richard.
Shota egyenletes léptekkel vezette végig ket a kastély folyosóin, melyek most teljesen elhagyatottnak t ntek. Szürke, légies ruhája szinte repült utána. Id nként egy-egy ajtó felé intett, mintha ezzel tartott volna távol minden alkalmatlankodót. Valószín leg tényleg így is volt, mert senki sem keresztezte az útjukat.
Egyszer csak mind megálltak egy nehéz tölgyfa ajtó el tt. Shota rájuk pillantott, mintha azt kérdezné, felkészültek-e, majd szélesre tárta. A borongós nappali fényben, éppen el ttük egy hatalmas, fényes, vörös pikkelyes sárkány állt. Hátán fekete tüskék meredeztek. Lángcsóva zúgott feléjük, por és kavics röpült minden irányban, ahogy rúgkapált. Mind visszarettentek.
– Ez itt nem Scarlet – jegyezte meg Richard. – Azt reméltem, lesz az.
– Te ismersz egy sárkányt? – kérdezte Kahlan.
– Igen, és te is, de ez nem . Ez itt nagyobb, és sokkal ádázabb.
A feléjük hömpölyg forró lángtenger még hátrább szorította ket. Shota, mintha rá nem lenne hatással, egy lágy dallamot énekelve hanyagul el re sétált. A t z kialudt. A sárkány a fejét kíváncsian oldalra fordítva figyelte. Miközben Shota olyasmit suttogott, melyet Kahlan nem hallott, a sárkány elégedetten, aprókat horkantott.
Shota a sárkány állát cirógatva fordult feléjük.
– Richard, gyere ide, beszélgess a mi kis barátunkkal!
A sárkány most olyan hangokat hallatott, mintha dorombolna.
Richard el re sietett.
– Van egy sárkány barátom – mondta, ahogy hozzá lépett. – Lehet, hogy ismered is, Scarlet a neve.
A hatalmas állat hátravetette a fejét, s óriási lángcsóvát fújt az ég felé. Tüskés farka végigsöpört a rámpán, k darabokat hasítva ki a falból, majd a fejét ismét el re nyújtva dühösen vicsorogni kezdett, mellyel látni engedte éles fogazatát.
– Scarlet az anyám – morogta.
Richard meglep dve kérdezett vissza. – Scarlet az anyád? Akkor te vagy Gregory? A sárkány közelebb húzódott, s szaglászni kezdte Richardot. A férfi köpenye minden szusszanásnál nagyot lebbent.
– Ki vagy te, kisember?
– Richard Rahl vagyok. Utoljára még tojáskorodban láttalak. – Richard, mintha csak egy régi baráttal társalogna, félkört írt le a karjával. – Akkor még csak ekkora voltál.
– Richard Rahl – Gregory most már vigyorgott, rosszindulata semmivé foszlott. – Anyám sokat mesélt rólad.
Richard egyik kezét Gregory orrára tette. A hangja aggodalommal telt meg. – jól van? A mágia pusztulni kezdett. Szörnyen aggódtam érte.
Gregory orrából apró füstpamacs tört el .
– Nagyon beteg. Napról napra gyengül. Én er sebb vagyok, és még tudok repülni. Én hordom neki az ételt, de a boszorkány nem engedett el, így nem tudom, hogyan segítsek rajta. Félek, hogy elveszítem.
Richard szomorúan bólintott.
– A Harmóniák miatt pusztul a mágia.
Gregory is búsan ingatta hatalmas fejét.
– A vörös sárkányok sorsa megpecsétel dött.
– Ahogy mindannyiunké. Hacsak nem teszek valamit, hogy megállítsam a romlást. A sárkány felkapta a fejét, s egyik sárga szemét Richard tekintetébe fúrta.
– Meg tudnád tenni?
– Lehetséges, bár még nem tudom pontosan, hogyan. Az azonban biztos, hogy sürg sen a Népek Palotájába kell jutnom, ha meg akarom próbálni.
– A Népek Palotájába? Ahol a sötét sereg várakozik?
Richard bólintott.
– Igen. Lehet, hogy én vagyok az egyetlen, aki megállíthatja a romlást. Elvinnél minket oda?
– Most már szabad vagyok. Egy szabad sárkány nem szolgál embert.
– Nem arra kérlek, hogy a szolgám légy, csak arra, hogy vigyél el minket D'Haraba, hogy szolgálatára lehessed mindenkinek, aki szabadságban akar élni, beleértve téged és anyádat is. Gregory lassan végignézett a kis csapaton, fontolóra vette a hallottakat, majd ismét Richardon állapodott meg a tekintete.
– Mindenkit?
– Mindenkit – felelte Richard. – k a barátaim, és szükségem van a segítségükre. Ez az egyetlen esélyünk, hogy megállítsuk a folyamatot, s elejét vegyük a borzalmaknak. Gregory az orrával kissé megbökte Richard mellkasát, amit l egy fél lépést hátra lépni kényszerült.
– Anyám elmondta, hogyan mentettél meg még tojás koromban. Ha ezt megteszem neked, azzal leróvom a tartozásom.
– Igen – felelte Richard.
Gregory erre amennyire csak tudott, a földhöz simult.
– Akkor hát induljunk!
Richard elmagyarázta a többieknek hogyan kapaszkodjanak meg a sárkány hátán. szállt fel el ször, elhelyezkedett a hosszú nyaka tövénél, majd felsegítette Zeddet, Tomot és Rikkát maga mögé. Zedd egész végig az orra alatt motyogott valamit. Richard rászólt, hogy hagyja abba a káromkodást.
Kahlan maradt utoljára. Richard lehajolt, megfogta a kezét, majd felhúzta maga mögé. Ahogy elhelyezkedett mögötte, látta, ahogy a férfi egy fehér ruhadarabot vesz el a zsákjából, és azt nézegeti.
Kahlan átfogta a férfi derekát és a fülébe súgta.
– Félek.
Richard kissé hátrafordulva rámosolygott.
– Kicsit szédülni szoktál a sárkány hátán, de nem szoktál rosszul lenni. Csak kapaszkodj er sen, és csukd be a szemed, ha úgy akarod.
Kahlanban felötlött, milyen természetesen viselkedik vele a férfi s menyire otthonosan érzi magát mellette. A férfi teljesen felélénkült a közelében.
– Mi az ott a kezedben? – kérdezte Kahlan fejével a fehér szövet felé intve, amelynek egyik oldalán sötét tintafolt éktelenkedett, s vele átellenben annak párja.
– Valami a múltból – felelte Richard elgondolkozva. Láthatóan nem a válaszon töprengett. A fehér anyag járt a fejében.
Begy rte a zsebébe, majd a rámpára nézett.
– Te is velünk jössz, Shota?
– Nem, én visszatérek Agaden Völgybe, az otthonomba. Ott várom be a véget, vagy hogy te megakadályozd annak eljövetelét.
Richard a választ tudomásul véve bólintott. Kahlan úgy érezte, kissé bizonytalan.
– Mindent köszönök! – mondta Shotának a férfi.
– Büszke akarok lenni rád, Richard!
A férfi rámosolygott.
– Mindent megteszek, ami t lem telik.
– Ez a legtöbb, amit mind tehetünk – felelte a n .
Richard megütögette a sárkány fényes, vörös pikkelyeit.
– Gregory, induljunk! Nincs túl sok id nk.
Gregory egy apró lángcsóvát lövellt az orrlyukából. Ahogy a t z fekete füstté vált, a sárkány hatalmas szárnyai felemelkedtek, majd iszonyatos er vel, mégis kecsesen lecsaptak. Kahlan érezte, ahogy a leveg be emelkednek. A gyomra bukfencet vetett.
17. FEJEZET
Ahogy a Népek Palotájának hatalmas, de üres márvány folyosóin igyekeztek, Richard már tudta, hová t nt minden ember, mert hallotta a falakról visszaver d lágy duruzsolás hangjait. „Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed el tt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.”
Ez volt a Rahl Nagyúr iránti Hódolat. Még ilyen órán is, amikor a világ a végéhez közelít, a Népek Palotájában mindenki válaszolt a Hódolatra hívó harang szavára. Valószín leg most az embereknek még inkább szüksége volt rá, s a Hódolat jelentette számukra a Kötés meger sítését, illetve t magát is figyelmeztette arra, hogy a Kötés részeként az kötelessége megvédeni ket.
Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed el tt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Richard igyekezett a Hódolat által kiváltott érzéseit kizárni a fejéb l. Úgy érezte, mintha ezer gondolattal zsongl rködne egyszerre. Nem tudta, mit tegyen. Képtelen volt rendet tenni a problémák között, súlyuk hegyként nehezedett a vállára. Hol kezdjen hozzá a megmászásához?
Úgy érezte, nem neki kellene a Rahl Nagyúrnak lenni.
Abban azonban hitt, hogy a látszólag végtelen problémaözön darabjai összefüggnek, s mind ugyanannak a kirakós játéknak a részei. Ha rá tudna jönni, mi az, ami leginkább nyugtalanítja, az egész kép összeállna.
Csak néhány évre lenne szüksége, hogy ez sikerüljön. Most viszont örülhet, ha néhány órája maradt.
Még egyszer megpróbált a legsürget bb kérdésre koncentrálni. Baraccus üzenetet hagyott számára egy háromezer éves könyvben, egy íratlan szabályt, amelyr l Richard nem tudta, mit jelent. Most, hogy ismét hozzáfért a Tehetségéhez, legalább A Megszámlált Árnyékok Könyvére emlékezett, ami azonban valószín leg hamis másolat. Jagangnál van az eredeti a Szelencékkel együtt.
Miért áll az egész középpontjában egy Inkvizítor? Mert egy Inkvizítor elengedhetetlen Orden Mágiájához, ha A Megszámlált Árnyékok Könyvének egyik másolatát használják a Szelencék kinyitásához? Vajon csak képzel dik, amikor úgy érzi, azért szükséges egy Inkvizítor, mert Kahlan Inkvizítor és központi szerepet játszik az életében?
Már pusztán Kahlan gondolata elég volt ahhoz, hogy a gondolatai elkalandozzanak a fájdalom hatására, ami gyötörte. Nem mondhatta el neki mindazt, amit pedig annyira szeretett volna! Nem ölelhette meg, nem csókolhatta! Mindez szinte meg rjítette.
Viszont tisztában volt vele, hogy ha beszennyezi a steril mez t, nincs esélye rá, hogy Orden ereje visszaállítsa Kahlan személyiségét és emlékeit. Meg kellett tartania a köztük lév távolságot.
Az azonban szörny rettegéssel töltötte el, hogy talán már túl kés , mert Samuel mindent tönkretett.
Érezte, hogy Kahlan mellette lépked. Felismerte a lépéseit, az illatát, tudatában volt jelenléte minden részletének. Egyik pillanatban szinte repkedett az örömt l, hogy visszakapta, a másikban elöntötte az iszonyat, ha eszébe jutott, hogy el fogja veszíteni.
Meg kellett állítani száguldó agyát, és a probléma megoldására koncentrálni. Meg kellett találnia a választ.
Ha van egyáltalán.
Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed el tt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Ez a rengeteg ember mind meghal, ha nem segít. De mit tehetne?
Visszatért oda, ami szerinte a megoldás lehet. Ki kell nyitnia Orden Szelencéit, ha vissza akarja fordítani a károkat, amit elszenvedtek. Ha ezt nem tudja megtenni, az Él k Világa, melyet a Futót z varázs és a Harmóniák által hagyott szennyez dés pusztít, semmivé lesz. Ha
nem nyitja ki a megfelel Szelencét, a Sötétség N vérei fogják megtenni. azonban nem tudta, hogyan kell kinyitni ket, ráadásul nem is voltak a birtokában, hiszen Jagang bitorolta ket.
Richard emlékeztette magát, hogy legalább már néhány szükséges feltételt teljesített, amely a megfelel Szelence kinyitásához szükséges. Már sikerrel végrehajtotta az utazást a Fátyolon keresztül, és sikerrel visszahozta, amit kellett. Ez sem volt egyszer , de erre már megtalálta a megoldást. Már csak Orden ereje kellett a helyreállításhoz.
Kahlan elfogadta a Szellem szobrát.
Emlékeztette magát, hogy nála volt az Inkvizítor, aki szintén szükséges volt a varázslat m ködéséhez. Inkvizítor. Valami nem stimmelt ezzel, de képtelen volt rájönni, hogy mi. Azt azonban tudta, hogy csak egyetlen módon juthat hozzá a Szelencékhez. Ez az egyetlen esélye – csak még legyen ideje megvalósítani, miel tt Ulicia N vér cselekvésre szánja el magát!
Hirtelen siet s léptek zajára lett figyelmes. Ahogy felnézett, látta, hogy Verna és Nathan siet feléjük. Velük volt Cara és Meiffert tábornok is. Zedd, Tom és Rikka Richard mögött állt. A gyönyör en erezett, zöld márványborítású hídon, mely a széles folyosók találkozásánál elhelyezked Hódolat terére nézett, Richard hirtelen megállt, hogy bevárja a hozzá igyekv Vernát és Nathant. Lent az emberek térden, fejüket lehajtva mormolták a Hódolat szövegét. Nem tudhatták, mi következik.
– Richard! – kiáltotta Verna kifulladva.
– Örülök, hogy visszatértél – mondta Nathan Richardnak, miközben Zeddet is üdvözölte egy biccentéssel.
– Hat már nem okoz több gondot – tudatta Zedd a Prófétával.
Nathan felsóhajtott.
– Legalább egy gonddal kevesebb, de sajnos így is akad elég.
Verna, mintha Nathan ott sem lenne, Richard felé nyújtotta az Útikönyvét.
– Jagang azt mondja, itt az újhold. Követeli a választ. Azt írja, tudod, milyen következménnyel jár, ha nem kapja meg.
Richard Nathanre pillantott. A Próféta tekintetét halálos komorság kend zte. Cara és Meiffert tábornok is idegesnek látszott. k voltak a több tízezer ember tehetetlen védelmez i, akiket most a lemészárlás veszélye fenyeget.
A Hódolat lágy dallamként szállt feléjük.
Rahl Nagyúr vezess minket! Rahl Nagyúr taníts minket! Rahl Nagyúr védelmezz minket! Fényedben gyarapodunk. Kegyelmedben oltalmat találunk. Bölcsességed el tt fejet hajtunk. Azért élünk, hogy szolgáljunk. Életünk a tiéd.
Richard a homlokát dörzsölte az ujjaival, miközben igyekezett lenyelni a torkában növekv gombócot. Nincs más választása – több okból sem.
Vernára nézett, s ellentmondást nem t r hangon közölte:
– Írd meg Jagangnak, hogy elfogadom a feltételeit.
Verna elvörösödött.
– Elfogadod?
– Mir l beszélsz? – kérdezte a jobbján Kahlan. Richardnak némi örömre adott okot, hogy a n hangjában felfedezni vélte a tekintélyt parancsoló er t. Viszont nem válaszolt neki. Csak Vernához beszélt.
Nem kis er feszítésébe került, hogy a hangján ne lehessen észrevenni az érzelmeit.
– Mondd meg neki, elhatároztam, hogy megadom, amit kér. Teljesítem a feltételeit.
– Ezt most komolyan mondod? – Verna alig tudta türt ztetni magát. – Azt akarod, hogy tudassam, vele, megadjuk magunkat?
– Igen.
– Micsoda? – Kahlan megragadta a férfi ingjét, úgy húzta közelebb magához. – Ezt nem teheted!
– Muszáj. Ez az egyetlen módja annak, hogy megmentsem ezt a rengeteg embert a haláltól. Ha átadom a palotát, Jagang életben hagyja ket.
– És te elhiszed, amit Jagang mond? – kérdezte Kahlan követel hangsúllyal a hangjában.
– Nem tehetek mást. Nincs más választásom.
– Azért hoztál ide, hogy ismét átadj annak a vadállatnak? – Kahlan szemét a fájdalom és harag könnyei égették. – Ezért akartál megtalálni?
Richard nem nézett a szemébe. Bármit megadott volna érte, ha elmondhatja neki, mennyire szereti. Ha már egyszer a halálba sétál, legalább tudatni szerette volna vele a valódi érzéseit. Nem akarta, hogy azt higgye, csupán érdekb l vette feleségül, most pedig mint értékes túszt átadja a megadással. Összetörte a szívét, hogy a n ezt gondolja.
De nincs más választása. Ha tönkreteszi a steril mez t, az a Kahlan, akit ismer, örökre elvész
– persze ha még meg van a mez sterilitása, s nem veszett el máris a remény. Richardnak ekkor valami eszébe jutott.
– Hol van Nicci? – fordult Nathanhez.
– Bezártam, ahogy kérted, amíg Jagang érte nem jön.
Kahlan Richardra támadt.
– Most meg még azt a n t is átadod, aki szeretsz...
Richard felemelt kézzel csendet parancsolt.
Er vel kellett szétfeszítenie az állkapcsát, hogy beszélni tudjon. Vernához fordult.
– Tedd, amit mondtam! – Hanghordozásából egyértelm volt, hogy amit mondott, parancsnak szánta.
Mindenki döbbent csendben állt. Richard elindult.
– Az Élet Kertjében leszek.
Muszáj volt gondolkodnia.
Csak Kahlan követte.
***
Sápadt fény sz r dött be az ólomüveg ablakokon keresztül. Ez lesz az újhold éjszakája – a hónap legsötétebb éjszakája. Richard egyszer régen azt hallotta, hogy ilyenkor a rettenetes sötétség közelebb sodorja az él ket a Holtak Világához.
Miközben Jagangra várt az Élet Kertjében, Richard egész id alatt mélyen a gondolataiba merülve járkált fel és alá. A két világról elmélkedett – az él kér l s a holtakéról. Valami nem hagyta nyugodni. Már gondolatban átismételte A Megszámlált Árnyékok Könyvét, melyet megtanult, persze abban a tudatban, hogy valószín leg hibás, s hogy a Szelencék kinyitására nem használhatja. Nagy vonalakban azonban helyesnek kellett lennie, hiszen elég volt egyetlen apró részletet megváltoztatni ahhoz, hogy hamissá tegyék. Tisztában volt vele, hogy amit megtanult, abban valahol hiba van, de nem talált rá módot, hogy azt azonosíthassa.
Jagangnál volt az eredeti. Neki nem kell aggódni amiatt, hogy hiba lehet a könyvben. Ulicia N vér, Jaganggal az agyában, közvetlenül az eredetit olvassa majd fel, ezért nekik Inkvizítorra sincs szükségük.
Megállt Kahlan el tt.
– A Megszámlált Árnyékok Könyvének igaz voltát egy Inkvizítornak kell igazolnia. Ha ismernéd a szöveget, ha elmondanám neked, gondolod, hogy képes lennél azonosítani az eredeti részeket?
Kahlan, aki eddig szintén mélyen a gondolataiba merült, most felnézett.
– Ezt a kérdést már én is számtalanszor feltettem magamnak. Sajnálom, Richard, de nem tudom, hogyan tehetném. Kár, hogy az els Inkvizítor, Magda Searus, nem hagyott nekem is egy könyvet segítségül, mint ahogy a férje neked.
Sokra ment azzal a könyvvel! Richard elkeseredetten felsóhajtott, majd folytatta a járkálást. Most a könyvön, a Harci Mágusok Hatalmának Titkain kezdett gondolkozni, melyet Baraccus mindenképpen neki akart adni. Hitte, hogy életbe vágóan fontos eljuttatnia Richardhoz az íratlan szabályt. Az egész dolog annyira bizarr volt, hogy Richard már nem is tudta, mit gondoljon. Nem kis er feszítésébe került megszereznie a könyvet. Azt sem lehetett egyszer megoldani, hogy Richardon kívül más ne juthasson hozzá.
De miért hagyna rá Baraccus egy könyvet, amely nem mond semmit?
Hacsak ezzel nem mond el mindent.
Richard a nagyapjára pillantott, aki csendben üldögélt a közelében az egyik indákkal átsz tt, alacsony fal tövében. A tekintetük összekapcsolódott, Zedd szeméb l sütött a tehetetlensége felett érzett elkeseredés.
– Sajnálom – szólalt meg Kahlan.
Richard felé fordult.
– Tessék?
– Sajnálom. Biztosan szörnyen nehéz volt meghoznod ezt a döntést. Tudom, hogy csak el akarod kerülni, hogy Jagang lemészárolja az ittenieket. Bárcsak megérinthetném Jagangot az Inkvizítori er mmel!
Az Inkvizítor ereje. Mely el ször Magda Searusban testesült meg. Abban a n ben, aki Baraccus felesége volt. De még jóval a nagy háború el tt lett a felesége, jóval azel tt, hogy Inkvizítor lett...
– Drága Szellemek! – suttogta Richard, ahogy jeges hullámokban tört rá a felismerés. Baraccus azért hagyta rá a Harci Mágusok Hatalmának Titkait, hogy ezzel elmondja neki, amit tudnia kell.
Pontosan ezt is tette.
Elmondta neki a szabályt, melyet az id kezdete óta senki ki nem mondott, le nem írt. Abban a pillanatban megértette a Harci Mágusok Hatalmának Titkait. Összeállt a kép. Most értette csak meg az egész nagyságát, a m ködését, hogy miért tették, amit tettek. Remeg kézzel húzta el a két tintafolttal szennyezett fehér anyagot a csomagjából. Kinyitotta, s a két, ellentétes oldalon álló foltra nézett.
– Értem már – mondta. – Drága Szellemek, értem már, mit kell tennem.
Kahlan közelebb hajolva bámult a fehér anyagra.
– Mit értesz?
Richardnak már minden világos volt.
Már-már eszel s hangon nevetni kezdett. Rájött!
Zedd homlokráncolva figyelte. Túl jól ismerte ahhoz, hogy lássa, Richard megtalálta a megoldást. Ahogy Richard rápillantott, Zedd halványan rámosolygott, büszkén bólintott, bár fogalma sem volt róla, mi zajlik unokája fejében.
Mindannyian felnéztek, ahogy hirtelen több ember lépett a kertbe. A jelenlév Els Védelmi Vonal katonái ellenállás nélkül utat engedtek, ahogy utasították ket. Jagang jött elöl, Ulicia N vér közvetlenül mellette. A többi N vér mögöttük hozta Orden Szelencéit. Fegyveres rök csizmáinak lépte koppant egyszerre, ahogy sötét özönvízként átmasíroztak a duplaszárnyas ajtón és elárasztották az Élet Kertjét.
Jagang jelenléte, a bel le áradó ég gy lölet mindenre rányomta a bélyegét. Richard magában mosolygott.
A Császár fekete szemét le sem vette róla, ahogy a fák, rég-halott virágok, indákkal átsz tt alacsony falak között egyre közelebb ért hozzá. Test rei szétszóródtak a cserjék között, hogy kialakítsák a védelmi vonalat.
Jagang leereszked en mosolygott, ahogy átvágott a varázslóhomokon, s az azt követ pázsiton.
Sütött bel le a gy lölet.
A N vérek a három éjfekete Szelencét a széles gránitlapra helyezték, melyet két, alacsony, bordázott pillér tartott. Ulicia N vér figyelemre sem méltatta a kertben összegy lt rengeteg embert. Csak az elvégzend feladatra koncentrált. Épp csak rápillantott Richardra, miel tt a könyvet a gránit oltárra, a Szelencék elé helyezte. Késedelem nélkül kinyújtotta a kezét, tüzet gyújtott az arra szánt mélyedésben, mellyel növelte a fáklyák által nyújtott világítást. Az éjszaka egyre mélyült, új hold kelt fel. Sötétség közelített, olyan sötétség, melyet még semmilyen él nem láthatott. Richard ismerte ezt a feketeséget. Járt már annak a földjén. Jagang közvetlenül elé lépett, mintha párbajra akarná hívni. Richard nem hátrált el.
– Örülök, hogy észhez tértél. – A tekintete Kahlanra siklott. Kéjsóvár tekintettel végigmérte. – És örülök, hogy a n t is elhoztad. Vele majd kés bb foglalkozom. – Ismét Richardra nézett. – Biztos vagyok benne, hogy nem fog tetszeni neked, amit vele tervezek.
Richard állta a tekintetét, de nem szólt semmit. Valójában nem volt mit mondani. Jagang, félelmetes termete, fekete szeme, borotvált feje, hatalmas izmai és rablott ékszerei ellenére fáradtnak látszott. Tör döttnek. Richard tudta, hogy a Császárt rémálmok gyötrik, rettenetes álmokat lát Niccivel kapcsolatban. Ezeket papn jén, az álomvet n keresztül, aki ugyanazoktól az Az uralkodó átviharzott oda, ahol Ulicia N vér állt a varázslóhomok mellett.
– Mire vársz? Kezdj hozzá! Minél hamarabb végzünk itt, annál hamarabb számolhatjuk fel a Rend uralmával szembeni ellenállást.
– Már értem – mondta Kahlan mintegy magának, ahogy ráébredt az igazságra. – Már látom, kinek akar fájdalmat okozni rajtam keresztül, s hogy miért lesz borzalmas a bosszú. Richard szemébe nézett, ahogy hirtelen benne is összeállt a kép.
Richard azonban nem engedhette meg, hogy bármi is elterelje a gondolatait. A N véreket figyelte. Maradt még néhány dolog, amit tisztába kell tennie. Biztosnak kellett lennie benne, hogy minden rendben lesz, különben mindannyiuk halálát okozza.
A N vérek közül többen a varázslóhomok el tt térdeltek, elsimították, hogy el készítsék. Egységes mozdulataikból világossá vált, hogy megtanulták és memorizálták A Megszámlált Árnyékok Könyvében leírt szükséges lépéseket és varázsigéket.
Richard meglepetten látta, hogy egyszerre kezdenek hozzá a szükséges elemek megrajzolásához. Felismerte az ábrákat, melyeket A Megszámlált Árnyékok Könyvében látott, amikor azt fiatal korában megtanulta. Arra számított, hogy Ulicia N vér, aki a Szelencéket m ködésbe helyezte, lesz az, aki majd ezeket a szimbólumokat megrajzolja. Ehelyett azonban az történt, hogy amit k elkezdtek, azt Ulicia minden elemnél csak befejezte. Richard rájött, hogy tényleg csak ennyi volt szükséges, s ezzel rengeteg id t spóroltak. Mivel Ulicia N vér fejezte be az összes megrajzolt elemet, a könyv bizonyára el írta, hogy a játékosnak kell ezt megtennie.
Ulicia idézte meg Orden erejét. volt a játékos. Jagang azonban ott volt a fejében, tehát végs soron irányítja majd Orden mágiáját.
Richard emlékezett rá, milyen sokáig tartott Darken Rahlnak mindezt végrehajtani. Most azonban így, hogy mind egyszerre dolgoztak, s megosztották a munkát, a N véreknek még fele annyi id re sem volt szüksége.
Jagang visszatért Richard elé.
– Hol van Nicci? – morogta, a tekintete szinte perzselt.
Richard már várta ezt a kérdést. Hamarabb került rá sor, mint gondolta.
– Bezártuk, ahogy kérted.
Jagang ideges arckifejezése vigyorba torzult.
– Nagy kár, hogy nem tudod, hogyan játsszák rendesen a Ja'La dh Jint.
– Hiszen legy ztelek.
Jagang vigyora kiszélesedett.
– Végül azonban mégsem.
Ahogy a Császár ismét türelmetlenül járkálni kezdett, Ulicia N vér a könyv utasításait követve id nként egy-egy részt felolvasott. Richard értette az egész folyamatot, felismerte a halállal való tánc jeleit. Amikor Darken Rahl el ször rajzolta meg ezeket, titokzatos ábráknak t ntek számára, de mostanra már értette ezt a nyelvet.
Jagang minden pillanattal egyre idegesebbé vált.
Richard tudta, miért.
– Ulicia – szólalt meg végül a Császár. – Elmegyek Nicciért. Terjesen felesleges itt állnom, míg dolgozol. Figyelhetem az egészet a szemeden keresztül is.
Ulicia N vér meghajtotta a fejét.
– Igen, Felség.
Jagang ég pillantását Richardra fordította.
– Hol van?
bocsátotta rá Jillianen, a csontok

sökt l származott, mint Jagang. Richard intett az egyik közelükben álló katonának, akit már el re felkészített erre a feladatra. Az Els Védelmi Vonalból csak néhányan várakoztak itt Richarddal. Azért voltak itt, hogy vele legyenek, amíg el nem jön a keser vég.
– Vezesd a Császárt Nicci cellájához! – utasította.
A férfi öklét a szívére emelve tisztelgett. Jagang, miel tt elindult volna, még elégedetten Richardhoz fordult.
– Úgy t nik az utolsó Ja'La dh Jin fordulót most is elvesztetted.
Richard válaszolni akart, hogy az utolsó forduló még nem érkezett el, s hogy a játék még nem ért véget, ehelyett azonban csendben figyelte, ahogy a férfi távozik, miközben várta, hogy az igazi rémálom tényleg kezdetét vegye.
Kahlan csendben várakozott mellette. Richard szörnyen érezte magát a n tekintetét l. Zedd és Nathan a gondolataiba merült. Verna dühösen, keser en figyelte. Richard nem hibáztatta. Cara Benjamin mellett állt, a kezét fogta. Jagang a többiekkel együtt Jennsent is magával hozta az Élet Kertjébe. A test rök a lányt a terem másik végében rizték. Tom t figyelte, a lány meg a férfit. Mivel beszélni nem tudtak, legalább nézték egymást. Cara közelebb araszolt Richardhoz.
– Bármi történjék is, Rahl Nagyúr, én az utolsó leheletemig melletted állok. Richard hálásan rámosolygott.
Zedd, aki hallotta, ami elhangzott, egy bólintással jelezte, hogy ugyanígy gondolja. Benjamin az öklét a szívére tette. Még Verna is elmosolyodott végül, s bólintott. Mind mellette álltak. Kahlan megszólalt.
– Nagy baj lenne, ha megkérnélek, hogy fogd meg a kezem?
Richard tudta, milyen magányosnak érezheti magát Kahlan. Nehéz szívvel, hogy semmi biztatót nem mondhat, megfogta a kezét.
18. FEJEZET
Nicci a szinte teljes sötétségben ült a falat alkotó k b l kifaragott padon. A küls helyiséget, amelybe a tömör k b l kivájt cellája nyílt, pajzs zárta. Két ajtó vágta el a külvilágtól, s a kett között még egy pajzs is állt. Ez volt az egyetlen ki- és bejárat. Itt rizték a legveszélyesebb, Tehetséggel bíró foglyokat.
Számtalan ember várta már itt, hogy szembenézhessen a rá váró sorssal, a halállal, vagy annál is rosszabbal.
Nicci a két vasajtó mögül léptek zaját hallotta, valaki közeledett.
Tudta, hogy csak id kérdése, és Jagang eljön érte.
Egyfajta végs nyugalom szállta meg. Tudta, miért van itt. Tudta, miért mondta Nathannek Richard, hogy ide zárja be.
Hallotta, ahogy a küls ajtóban kattan a zár, a fémes zaj végigvisszhangzott a hosszú folyosókon. Valaki nyögött, ahogy er vel igyekezett mozgásra bírni a rozsdás zsanérokat. Amikor Nicci a cellája ajtaján nyíló apró résen keresztül meglátta a közeled k árnyékát, elfújta a lámpát, mely az egyetlen bútordarabként szolgáló k padon állt mellette. Valaki kulccsal motozott, majd a zár hirtelen kinyílt. Miután Nicci oly sokáig teljes csöndben várakozott, ezt az egyetlen zajt iszonyú hangosnak találta. Ahogy az ajtó kinyílt, a cellát elöntötte a lámpa fénye. Porszemek szálltak az éles, sárga sugárban.
Jagang Császár behúzta a nyakát, miközben átlépve a magas küszöbön benyomakodott a cellába. Nicci felállt.
A férfi ujjatlan mellényét viselte, hogy látszódjanak óriási izmai. Tar koponyáján megcsillant a lámpa fénye, melyet magával hozott. Fekete szeme jól illett a k be vájt lyuk mélységes homályához. A tekintete szinte izzani kezdett, ahogy megpillantotta Niccit. A n pedig tett róla, hogy legyen mit néznie. Már korábban meglazította kissé ruhája fels részét.
– Álmodtam rólad, kedvesem – mondta. Valószín leg azt hitte, ez majd imponál Niccinek. Mindig is abban a hitben élt, hogy a vágya bizonyít valamit, mintha az el zékenység és józanság hiánya érzelmeinek mélységét tanúsította volna. Nicci számára azonban ez csupán meger sítette, hogy Jagang egy féktelen vadállat.
Nicci egyenes derékkal állt, szótlanul. Nem akart félelmet mutatni, amikor Jagang közel lépett hozzá, nagydarab izmos karját a dereka köré fonta, s keményen magához szorította, amivel a hatalmát, változatlan tekintélyét akarta demonstrálni.
Nicci nem is akart elhúzódni.
Lazán a férfi nyaka mögé nyúlt, és a nyakára csatolta a Rada'Hant.
Jagang zavartan lépett egyet hátra.
Nicci tudta, mit érez. A Nyakörv ereje minden porcikáját uralma alá vonta.
– Mit tettél? – kérdezte félelemmel határos dühvel a hangjában, amire még soha sem volt példa korábban.
Niccinek azonban nem volt kedve válaszolni, így egyszer en csak elhallgattatta a Nyakörvbe sugárzott mágián keresztül. Amennyire Jagangot ismeri, Ulicia N vér most valószín leg éppen az Élet Kertjében serénykedik, hogy kinyithassák a megfelel Szelencét. Nem akarta, hogy Ulicia megneszelje, mi történt.
Jagang már türelmetlenül várta, hogy Nicci közelébe kerüljön. A rémképek, melyekkel Richard gyötörte, megfert zték, de az álmok, amelyeket Niccir l táplált a fejébe, a Császár szenvedélyét megszállottsággá, mániává
méreteket öltött. Jagang mindig is kívánta
rá, már csak a birtoklására tudott gondolni.
alakították, amely apránként elviselhetetlen
t, de az álmok után, melyeket Richard bocsátott
Még arra is hajlandó volt, hogy magára hagyja Ulicia N vért munka közben, és személyesen jöjjön le érte a börtönbe.
Apró ajándék volt ez, melyet Richard Niccinek adni akart. Amikor Nathan bezárta a cellába, a kémekt l is véd pajzs mögött elmagyarázta, hogy Richard mit tervezett. Richard tudta, hogy meg kell majd adniuk magukat, tudta, hogy mind meg fognak halni. Az egyetlen dolog, amit Niccinek adhatott, a Jagang feletti hatalom volt.
A Rada'Han már ott volt a cellában. Az a Nyakörv volt, amelyet Ann itt hagyott, miután Nathan bezáratta ide egy kis id re. Ez volt az a fontos dolog, amit Ann el akart mondani Niccinek, miel tt meggyilkolták.
Nathan tudta, hogy a Rada'Han a pajzsok mögötti cellában van. Richard azt akarta, hogy Niccinél legyen, s így végül igazságot szolgáltathasson Jagangnak az Igazságosnak. Richard nem táplált illúziókat azzal kapcsolatban, hogy ezzel esetleg legy zheti a Birodalmi Rendet. A Rend hite már milliók agyát megfert zte, nem Jagang volt annak forrása. A gy lölet lángja nélküle is tovább égett.
Nicci is megértette ezt. A Rend tanítása szerint nevelkedett. Tudta, hogyan igyekeztek a szenvedést erénnyé, a gonoszságot jogos büntetéssé, a halált megváltássá változtatni. Az ilyen hit azért születhetett meg, mert az emberek szándékosan le akartak mondani a gondolkodásról, viszont vágyták a meg nem érdemelt, er feszítés nélkül elért sikert. Az ilyen hit mindent gy löl, ami jó, erkölcsös és értékes. Végs soron az ember, az élet, a létezés gy lölete. Ez a gy lölet, ez a halálvágy volt a gonosz igazi megtestesülése.
Jagang megölése nem gyógyíthatja ki az emberiséget esztelen fanatizmusából. A Rend hitét nem egy ember irányítja. A Rend tovább él Jagang nélkül is.
Jagang halála azokat sem állítja meg, akik m ködésbe helyezték Orden Szelencéit, sem a Futót z varázst, sem a Harmóniák okozta szennyez dést, sem a palotát körülvev , vérszomjas hadsereget. A halála mindezen nem segít.
Richard azonban egy utolsó ajándékot akart adni azzal, hogy Nicci némi igazságot szolgáltathat, még miel tt életük szikrája kihuny, amikor a N vérek a Rend Testvériségének ügyét szolgáló hadsereg érdekében megidézik Orden hatalmát.
Richard csak úgy tudott köszönetet mondani Niccinek, ha lehet vé teszi, hogy némiképp megfizessen annak az embernek, aki annyi borzalomnak tette ki.
Nicci átlépett a magas küszöb fölött. Foglya, képtelen lévén ellenkezni, követte. Bár Nicci Tehetségét korlátozta a Népek Palotája, arra elég volt, hogy a Rada'Hant könnyedén használni tudja. Ha akarta volna, rjít fájdalmat szabadíthatott volna Jagangra, de csak arra használta az erejét, hogy a férfit engedelmességre bírja.
A második ajtón túl az Els Védelmi Vonal számos tisztje várakozott, azok, akik Jagangot lehozták ide, kedvenc prédájáért. A folyosó alacsony és keskeny volta miatt behúzott nyakkal, egy sorban kellett állniuk, hogy elférjenek.
Döbbenten látták, hogy a Császárnak immár Nicci parancsol.
Ott volt velük a börtön rök parancsnoka is. A férfi kedves volt Niccihez, felajánlotta, hogy bármit lehoz ide, amire csak szüksége van. Most már megkapta, amire szüksége volt.
– Lerner kapitány – szólt a férfihez -, lennél olyan kedves, és kivezetnél minket ebb l az útveszt b l?
A kapitány a nagydarab, Nyakörvet visel férfira pillantott, majd elmosolyodott.
– Ezer örömmel.
***
Ahogy a palota hatalmas folyosóihoz értek Nicci maga elé utasította Jagangot, pedig szorosan mögötte haladva ügyelt rá, hogy a férfi ne álljon meg és ne is beszéljen senkivel. Jagang minden erejével próbált ellenszegülni a Nyakörvnek, de Nicci így is könnyedén hárította minden kísérletét, a férfi legnagyobb dühére, aki most olyan tehetetlen volt, mint egy báb.
A palotában a Birodalmi Rend katonái fejet hajtottak, ahogy meglátták az el ttük elhaladó Császárt. Nicci azonban nem engedte, hogy fogadja a köszöntésüket. A Rend tagjai már hozzászoktak ehhez az arroganciához, nem lep dtek meg, hogy Jagang semmi érdekl dést sem tanúsított irántuk, ahogy elhaladt mellettük.
Nem volt egyszer eljutni az Élet Kertjébe. Az egész palotát egy er teljes varázsigére építették, amely meger sítette a Rahl Nagyúr erejét, miközben elgyengítette mindenki másét. Ahhoz, hogy bárhová eljussanak a varázsige vonalát követ számtalan folyosón kellett áthaladniuk. A nagyobb folyosók a mágia f bb vonalait, a kisebbek a kevésbé fontos vonalakat követték.
Maga a palota tehát egy hatalmas, oszlopokkal, szobrokkal díszített, csarnokokkal tagolt folyosólabirintus volt, melynek belsejét m vészien elhelyezett k borította. Az épület egyben maga volt a város is, melynek utcáit a folyosók jelentették.
Nem kevés id be telt tehát eljutni egyik helyr l a másikra, így az út a börtönb l az Élet Kertjébe is eltartott egy darabig. Nicci látta a tet ablakokon keresztül, hogy az ég színe lassan kékre színez dik.
Mire elérték a palotának azt a szintjét, ahol a kert elhelyezkedett, már éppen felkelt a nap. Els meleg sugarai, melyek a keletre néz ablakokon a palotába szöktek, végigsimítottak a szemközti falak fehér márványborításán.
Niccinek az volt a szándéka, hogy felmegy a kertbe Jaganggal, hogy még egyszer, utoljára láthassa Richardot. Rövid kérdésekkel kiderítette, hogy Richardnak valahogy sikerült visszatérnie. Jagang nem tudta, hogyan. Nicci azonban úgy vélte, ez most már nem is fontos. Visszatért, és még utoljára látni szerette volna, miel tt minden véget ér. Tudatni akarta vele azt is, hogy Jagang már nem élvezheti hosszú háborúja borzalmas betet zését. Miután Richard annyi mindent tett, ezt a kis apró gy zelmet igazán megérdemli.
Ahogy bementek a duplaszárnyas ajtón át a kertbe, Nicci látta, hogy a nap fénye épp most éri el az oltárt. Ulicia N vér körül vagy fél tucat N vér sürgöl dött. maga a Szelencék el tt állt.
A Szelencék a nap fényében fürödtek, de még így is iszonyú sötétnek t ntek, mintha rt nyitottak volna az Él k Világában. A nap képtelen volt megvilágítani ket, s t mintha a Szelencék elnyelték volna a fényt, és elvitték volna egy olyan helyre, ahonnan nem térhet vissza sohasem.
Jagang mindent elkövetett, hogy közelebb kerülhessen, hogy legy rhesse a Nyakörv erejét, de hiába. Nicci visszatartotta, hogy az rök azt higgyék, csupán szemléli a munkát és nem akar zavarni.
Nicci tudta, hogy egy pillanat alatt véget vethetne Jagang életének. Ha eljön az id , így is tesz majd. Senkinek sem lett volna esélye sem megmenteni, még ha tudták volna is, hogy halálos veszély fenyegeti. Most már az övé volt.
Nicci látta, hogy Richard a Harci Mágus öltözékét viseli. A látványba belefájdult a szíve. Kahlan csendben állt mellette. Ha Richardnak sikerült meg riznie a steril mez t, hogy visszaállíthassa, amit a Futót z elvett, a n még nem ismeri a férfi valódi érzelmeit. Most úgy t nt, Richardnak soha sem lesz esélye erre, s Kahlan úgy hal meg, hogy nem ismerheti az igazságot.
Richard ekkor észrevette ket. Látta Jagangot, és megértette, hogy Nicci sikerrel hasznosította a kis ajándékot, amit a cellában talált. Bizalmasan rámosolygott.
Ulicia N vér megütögette a jobb oldali Szelencét.
– Ez az.
A többiek arca sugárzott a sikert l. Végre sikerül megidézniük Orden erejét az uralkodó számára. Nem tudták még, hogy már nem ünnepelheti meg a gy zelmet.
Ulicia N vér felemelte a jobb oldali Szelence fedelét. Arany fény úszott benne, mint valami folyadék, s beborította az oltár el tt álló N vérek alakját.
Mind mosolyogtak elragadtatásukban, még így is, hogy amit elértek, a Birodalmi Rend szolgálatában tették, nem a maguk javára. Persze még nem tudták, hogy Jagang többé nem uralkodik felettük.
Ha Nicci felvilágosítaná ket err l, a N vérek arra használnák az átjárót, hogy az rz t kiengedjék az Alvilágból. Nicci döntött most arról, hogy a világ a Birodalmi Rend, vagy az

rz kezébe kerüljön-e.
Tudta azonban, hogy ez nem igazi választás. Bár az élet a Birodalmi Rend uralma alatt, legalább élet, míg ha a Sötétség N vérei azt tehetnék, amit akarnak, az élet nem létezne többé. Nicci nem akart addig élni, hogy lássa, mivé válik a világ a gy lölet uralma alatt. Ezen persze felesleges aggódnia. Valószín leg nem sok ideje maradt már.
De Jagang el tte hal meg. Err l gondoskodik.
Az igazság végül meglátogatja Jagangot az Igazságost.
Csak azt nem értette Nicci, hogy Richard miért mosolyog.
19. FEJEZET
Richard figyelte, ahogy a Szelencéb l áradó arany ragyogás a leveg be emeli a hét N vért. Kahlan még jobban szorította a kezét. A többiek félelemmel vegyes ámulattal figyelték a történteket. Ez valami olyasmi volt, melyet még egyikük sem tapasztalt soha, s valószín leg soha többé nem is fog.
Richard Niccire pillantott. Még t is szinte hipnotizálta a N vérek körül szikrázó fény. Jagang mosolygott mellette. Richard észrevette a mellénye alatt a Nyakörv egy kis darabját. Jagang tudta, hogy Orden ereje az ügyét szolgálja, még ha nem is él addig, hogy láthassa. Hitt benne, hogy csak ez számít. Hitt az ügyükben.
A N véreket boldoggá tette Orden erejének hevessége.
Ez az öröm azonban nem tartott sokáig.
A fény halványulni kezdett, feljebb emelte, s az egyre sötéted varázsló homok felé sodorta

ket.
A leveg ben a N vérek egymásba kapaszkodva hirtelen magatehetetlenül keringeni kezdtek a szikrázó, most már vöröses fényben. A terem elsötétedett, s a fejük felett villámok cikáztak. Néhányan felsikítottak. Mély morgás töltötte be a kertet.
A föld megremegett miközben a hét N vér a varázslóhomok fölött lebegett. Alattuk a homok – a fénnyel együtt – forogni kezdett. A szikrák összekapcsolódtak a villámokkal, s a N vérek is szikrázni látszottak t le.
– Mi történik? – kiáltotta Ulicia N vér.
Richard elengedte Kahlan kezét, s a varázslóhomok széléhez ment, amely mostanra mézszín b l égett barnára sötétedett, s égett szagot árasztott.
– Mi folyik itt? – sikoltotta rémült tekintettel feléje Ulicia.
– Olvastad Az Élet Könyvét? – kérdezte t le nyugodtan Richard.
– Persze! Az Élet Könyve nélkül nem lehet m ködésbe helyezni a Szelencéket. Mind olvastuk! Minden képletet és utasítást pontosan követtünk!
– Lehet, hogy követtetek mindent, amit a könyv írt, de nem tartottátok tiszteletben a jelentését. Csak azt olvastátok ki bel le, amit olvasni akartatok – a képleteket és a varázsigéket.
Több N vér is felsikoltott, ahogy a villám közvetlen az arcuk el tt cikázott a leveg ben. Ulicia N vér dühöngött.
– Mir l beszélsz?
Richard a háta mögött összefogta a kezét.
– A könyv legelején, rögtön az els oldalon egyetlen dolog áll, hogy kiemelkedjen, mennyire fontos. Nem képlet, és nem is egy varázsige, de a legels dolog melyet a könyv említ, mégpedig jó okból. Arroganciátok azonban odáig terjedt, hogy mohóságotokban, hogy megszerezzétek, amire vágytok, figyelmen kívül hagytátok. Az Élet Könyvének bevezetése egy figyelmeztetés mindenki számára, aki használni akarja az abban leírtakat. Így szól:
„Azok, akiket gy lölet vezérel, jobb, ha azonnal távoznak, mert gy löletükben magukat csapják be.”
– Mir l hablatyolsz itt? – visította az egyik N vér, akit nem érdekeltek a ködös aforizmák.
– Arról a könyvr l beszélek, amely Orden mágiájának használati útmutatója. Az Élet Könyve a legfontosabb dolog, ha az ember használni akarja ezt az er t. Ez a mágia iszonyatosan veszélyes. Akik megalkották, meg akarták védeni. A legveszélyesebb mágikus tárgyakat rök, pajzsok, csapdák védik. Orden mágiáját azért hozták létre, hogy a Futót z varázst ellensúlyozzák, de mert ehhez iszonyú er re volt szükség, nagyon veszélyesre sikerült. Az alkotói ezért kitaláltak egy szabályzót, ami roppant egyszer , ugyanakkor csalhatatlan. Eszerint: „Azok, akiket gy lölet vezérel, jobb, ha azonnal távoznak, mert gy löletükben magukat csapják be.”
– És akkor mi van? – kiabálta Ulicia N vér.
– Nos – vonta meg a vállát Richard -, ez egy figyelmeztetés, mégpedig halálos. Eszerint a gy lölet halálos reakciót vált ki. Ha valaki arra akarja használni Orden erejét, hogy másoknak ártson vele, ez azt jelenti, hogy gy lölet vezérli, hiszen csak a gy lölköd k cselekszenek mások kárára.
– Ennek semmi értelme! Hogyan árthatunk valakinek, aki maga is gonosz? – kérdezte a n . – Hogyan használhatnád Orden erejét arra, hogy megállíts minket? Te gy lölsz minket, te is gy löletb l használnád a mágiát.
Richard megrázta a fejét.
– Te összetéveszted a gy löletet az igazsággal. Az olyanok eltávolítása, mint amilyenek ti vagytok, akik ártatlan embereket öltök, nem gy löletb l fakad, hanem az ártatlan áldozatok iránt érzett szeretetb l. A forrása nem más, mint az ártatlan élet szeretete és tisztelete. Az ilyen emberek megsemmisítése nem gy lölet, csak a racionális igazságszolgáltatás.
– De mi nem gy lölünk! – kiabált egy másik N vér. – Mi csak a pogány b nösökt l akarunk megszabadulni akik önz módon csak magukkal tör dnek.
– Nem – felelt Richard -, ti gy lölitek azokat, akiket irigyeltek. Utáljátok a boldogságukat.
– De használtuk A Megszámlált Árnyékok Könyvét! - kiáltott fel Ulicia N vér kétségbeesetten. – Követtük az eredetiben leírtakat! M ködnie kellett volna!
– Nos – folytatta Richard, miközben az egyre jobban elfeketed varázslóhomok el tt lépkedett – lehet, hogy nem tartjátok fontosnak Az Élet Könyvének figyelmeztetését, attól tartok azonban, azzal valóban nagy hibát követtetek el, hogy azt hittétek, A Megszámlált Árnyékok Könyve hasznotokra lehet.
– De a miénk az igazi! Az eredeti!
Richard mosolyogva bólintott.
– Egy másik óvintézkedés eredetije. Ebben a könyvben sem olvastátok el a legels dolgot? Ebben is a legelején hangzik el a figyelmeztetés.
– Miféle figyelmeztetés?
– Az Inkvizítor használatáról.
– De nálunk volt az eredeti! Nem volt szükség Inkvizítorra!
– Csakhogy nem az volt a figyelmeztetés, hogy Inkvizítorra van szükség, hanem magának az Inkvizítornak az említése.
Erre már Zedd sem tudta türt ztetni magát, és felemelt kézzel közbeszólt.
– Richard, mi a csudáról beszélsz?
Richard a nagyapjára mosolygott.
– Ki volt az els Inkvizítor?
– Magda Searus.
Richard bólintott.
– Baraccus felesége. A nagy háború idején, miután a nagy Határ elt nt, és a háború véget ért, az itteni varázslók rájöttek, hogy a Szelek Temploma ügyében eljáró ügyész, Lothain, áruló. Hogy megtudhassák, hogyan árulta el ket, Merritt varázsló Magda Searusból Inkvizítort csinált.
– Igen, igen – bólogatott Zedd. – És?
– Orden Szelencéit a nagy háború idején készítették. Az els Inkvizítor viszont csak a háború után jelent meg. Hogyan lehetne A Megszámlált Árnyékok Könyve a kulcsa a Szelencék kinyitásának, ha az Inkvizítorokat még csak meg sem álmodták, amikor Orden mágiája már létezett?
Zedd meglepetten pislogott.
– A Megszámlált Árnyékok Könyve nem lehet a kulcs.
– Pontosan. Csak egy trükk, hogy megakadályozzák a visszaélést Orden mágiájával. A könyvek használata, még ha az eredetivel próbálkozik is az ember, megölhet, mert nem ez a könyv a kulcsa a Szelencék kinyitásának.
Richard újra a pokoli z rzavar felé fordult. Pára, füst, árnyak és fény üvöltve kavargott, a föld hevesen rázkódott. Az immár mélyfekete varázslóhomokot magával vonta az örvény, s most az egész az r fölött forgott. Az Él k és Holtak Világának hangjai egyetlen borzalmas üvöltéssé mosódtak össze.
A N vérek az örvénylés közepén forogtak, id nként egy-egy lábat, vagy kart lehetett csak kivenni a forgó masszában, sikolyaikat elnyelte a mennydörgésszer zaj.
Hirtelen az örvény közepében vakító fény gyúlt. Forrófehér fénysugarak l ttek ki felfelé az ablakokon keresztül, s lefelé a feneketlen fekete mélység felé. A leveg remegett a h , a fény és az átható sikolyok hatására.
Fülsiketít üvöltés közepette a N vérek alatt megnyílt a fekete homok. Ibolyaszín fénysugár fogta közre a rémült n ket. A kavargó fény, fekete homok és villám egyre összébb szorult az

rült forgásban.
A N véreket ekkor magába szívta a mélység, a Holtak Világa. Még éltek, sikoltoztak, s nem volt velük szellemvezet , hogy segítse ket.
Hirtelen vakító fény lobbant, majd minden elnémult, s a halál feketesége borult a helyiségre. A fény ezután lassan, fokozatosan visszatért. A lyuk elt nt, s vele együtt a varázslóhomok is. A N vérek sem voltak sehol.
Jagang személyi test reinek, akik az Élet Kertjében voltak, szintén nyoma veszett. Orden ereje rájuk nézve is halálosnak bizonyult.
Jagangot megvédte a Nyakörv, amely Niccihez tartozott. Most dühödten állt a n mellett. Az Els Védelmi Vonal katonái özönlöttek be az ajtón az Élet Kertjébe, hogy megvédjék Richardot.
– Zárjátok be az ajtókat – utasította ket Richard.
A katonák máris rohantak, hogy teljesítsék a parancsot.
Richard az oltárhoz ment, majd visszazárta a nyitott Szelence tetejét.
***
– Ezúttal lehet, hogy sikerrel jártál – mondta gúnyosan Jagang -, ez azonban semmin nem változtat.
Hirtelen, mint aki fuldoklik, elnémult. Richard azonban felemelte a kezét.
– Engedd beszélni, Nicci!
A n el rekísérte a Császárt.
– A Birodalmi Rend akkor is bejut ide és darabokra szedi ezt a helyet, és lemészárolja az összes itt lakót. Nincs rám szükségük ahhoz, hogy gy zelemre vigyék az ügyet, melyért harcolnak. A Rend megtisztítja az emberiséget az önz
csupán erkölcsös, hanem istent l való. A Teremt
bizonyíték.
emberek mocskától. A mi ügyünk nem a mi oldalunkon áll. A hitünk erre a
– Az igazság azok oldalán áll, akik keresik azt – felelte Richard. – Romlott elképzeléseket szánalmas fanatikusok követnek, akik megpróbálják a saját tanításaikat másokra kényszeríteni megfélemlítéssel, kegyetlenséggel... a vakhiten keresztül. A nyers er a hit engedelmes szolgája. Apokaliptikus méret er szak csak hit által születhet, mert a józan ész természeténél fogva elejét veszi az esztelen kegyetlenségnek. Csak a vak hív k hihetik, hogy kegyetlenkedéseiket hitük igazolja.

Jagang elvörösödött.
– Mi a Teremt munkáját végezzük! Az elszánt odaadás; a Teremt iránt az egyetlen erkölcsös és igaz élet. A kötelességünk iránti szigorú h ség hozza el számunkra az üdvözülést és az örök életet! A hozzád hasonló hitetlenek vére emel minket a Teremt mellé. Richard elhúzta a száját.
– Ennek semmi értelme.
– Bolond vagy! A hitünk magában elég, hogy az igazunkat bizonyítsa! Minket a Teremt megjutalmaz majd a halál utáni életben az iránta való tiszteletünkért. Mi vagyunk az igaz gyermekei és az Fényében élhetünk majd örökké.
Richard nagyot sóhajtva csóválta a fejét.
– Mindig is nehéz volt megértenem, hogy egy feln tt ember hogyan hiheti el ezt a sületlenséget.
Jagang a fogait csikorgatta dühében.
– Kínoztass meg! Elfogadom a gy löletedet, mert h en teljesítettem a feladatomat az emberiség javáért.
– Nem kapsz kiemelt helyet az élet színpadán – szólalt meg Nicci. – Nem fogunk láncra verve mutogatni. Nem lehetsz mártír, nem halhatsz dics halált. Nem vagy fontos. Egyszer en meghalsz és eltemetünk, hogy többé ne rémiszthesd a rendes, ártatlan embereket. Az emberiség jöv je szempontjából jelentéktelen kis porszem vagy.
– Bosszút kell állnotok rajtam, amit mindenki láthat! Richard közelebb hajolt hozzá.
– Lesznek problémáink, mint ahogy mindig is vannak az életben, de te nem tartozol közéjük. Porrá rohadó tegnapi szemét leszel. Az életed semmi értékeset nem hagy hátra. Jagang megpróbált Richardra támadni, de Nicci a Nyakörvön keresztül visszatartotta, mint egy megláncolt állatot.
– Te nagykép ségedben azt hiszed, jobb vagy, mint mi, pedig nem. Csak egy szánalmas teremtmény vagy, melyet a Teremt ebbe a hitvány világba helyezett. Nem vagy más, csak annyiban, hogy nem vagy hajlandó megbánást tanúsítani és imádni t. Ez az egész a gy löletr l szól. Arról, hogy szabad utat engedhess a Rend iránt érzett utálatodnak. Richard a tenyerét a kardja markolatán nyugtatta.
– Az igazság nem a gy lölet eszköze, hanem a civilizáltságé.
– Nem lehet egyszer en...
Richard egy intésére Nicci az erejét a Nyakörvbe sugározta. Jagang szeme tágra nyílt, ahogy megérezte a halált üres lelkében. Arccal el re a földre zuhant.
Nicci intett a közelben álló néhány katonának.
– Biztosan sok halott lesz még. Dobjátok ezt a hullát a tömegsírba a többivel együtt. A Birodalmi Rend feje ilyen egyszer véget ért. Richard parancsára történt így. Nem akart er szakos, megalázó ünneplést, kínzást, kikényszerített b nbánatot. Az értelmes emberek enélkül is felfogják, mi a b n. Jagang többé már nem jelent fenyegetést senki számára. Ennyit jelentett a halála, nem többet.
20. FEJEZET
Richard késedelem nélkül a k oltárhoz sietett, ahol Orden Szelencéi álltak. El húzta a Kardot.
Éles, fémes pengés töltötte be az Élet Kertjét.
– Richard! – szólt rá élesen Zedd. – Mégis mit csinálsz?
Richard nagyapjával nem tör dve Kahlanra nézett.
– Velem vagy, Kahlan?
A n közelebb lépett.
– Mindig is veled voltam, Richard. Szeretlek, és tudom, hogy te is szeretsz.
Richard egy pillanatra lehunyta a szemét.
Nincs más választása.
Orden Szelencéihez fordult, majd becsukta a szemét, ahogy a Kardot felemelve a homlokához érintette.
– Penge – suttogta -, légy igaz ma!
Leengedte az Igazság Kardját, végighúzta karja bels felén, majd hagyta, hogy a vére végig csorogjon rajta és lecsöpögjön a hegyénél.
Megérintette vele a jobb oldali Szelence tetejét, azt, amelyiket Ulicia N vér kinyitott. A penge olyan fekete lett, mint a Szelence maga.
Richard visszahúzta a kardot, s várt, amíg az vissza nyerte fényességét.
Ekkor a bal oldali Szelencére tette rá, a penge azonban most is fekete lett, mint maga az Alvilág.
Ismét felemelte, s hagyta, hogy visszanyerje az eredeti színét.
Mély lélegzetet vett, majd a középs Szelence tetejét is megérintette. A sok ártatlan emberre gondolt, akik csak élni szeretnék az életüket. Eszébe jutott Cara és a többi Mord-Sith, akiket meg rjített a zsarnok, akit szolgálniuk kellett. De ott volt Nicci is, akibe egész életében gy löletet neveltek, és arra kényszerítették, hogy kicsavart tanítások miatt áldozza fel az életét. Eszébe jutott Bruce, a balszéls játékos a csapatában, aki, szembesülvén azzal, hogy létezik gy lölet nélküli er , inkább azt választotta.
Azután Dennára gondolt.
Amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy a penge fehér fénnyel ragyog, s alatta a Szelence hasonlóképp.
A markolatot két kezébe fogva magasan a feje fölé emelte az Igazság Kardját, majd a halál táncból vett mozdulattal az oltárhoz szegezte vele a Szelencét.
Az Élet Kertje kifehéredett. Az egész világ fehér lett. Az id megállt.
Ebben a pillanatban Richard egyedül állt az egész fehér világ közepén. Körülnézett, de senki sem volt ott, ugyanakkor mindenki ott volt – minden egyes ember a Földön ott volt vele. Ekkor értette meg, hogy sok tekintetben ez az élmény pont az ellentéte legutóbbi útjának, melyre ugyanerr l a helyr l indult el, amikor lement a sötétség földjére. Akkor is érzékelte az összes lelket.
Most, ebben az állapotban is a tudatával érzékelt minden él t. Ebben a pillanatban és ezen a helyen mind arra vártak, mit mond, és mit tesz az az ember, aki Orden erejének parancsol. Ez volt Orden mágiája, az élet mágiája.
– Minden ember eldöntheti, hogyan akarja élni az életét – kezdte Richard. – A gonosz az embert l függetlenül nem létezik. Az emberek döntése a gonoszság. A választás azt jelenti, hogy gondolkodnunk kell, még ha nem is mindig járunk eredménnyel. A legalapvet bb választás az, hogy gondolkodjunk, vagy inkább másokra hagyjuk a gondolkodást, azaz hagyjuk, hogy mások mondják meg, mit tegyünk, még ha gonoszságra vesznek is rá ezzel. A bölcs választás ennél többet jelent: ésszer séget. A racionális gondolkodás elutasítása teszi lehet vé, hogy az ember a tudás, bölcsesség, s t, szentség köntösébe bújtatva gonoszságokat m veljen. Ha mások tanításait követitek, akik helyettetek gondolkodnak, akik gonoszságra vesznek rá titeket, az ártatlan áldozatok ugyanúgy kárt szenvednek, mintha ti magatok okoznátok kárt bennük.
Aki meghal, halott. Az élete véget ér.
Azok a tanítások, melyek szembeszállnak a józan ésszel, a valósággal helyezkednek szembe, ily módon pedig magával az élettel. Márpedig az élet ellentéte a halál.
Aki a józan ész helyett a vak hitet választja, csupán tagadja a valóságot valamilyen hóbort kedvéért.
A Rend Testvériségének követ i eldöntötték, hogyan akarják élni az életüket. Ha most abbahagynánk a háborút, mi, akik értékeljük az egyén szabadságát, nem tör dnénk vele, hogy

k milyen életet választanak maguknak. k, ellenben, tudatosan úgy határoztak, hogy nem engedélyezik a szabad döntést másoknak.
Ezt a szabad akaratukból hozott döntést azonban mi nem t rhetjük el. Nem engedhetjük meg, hogy ránk kényszerítsék gonosz szándékukat. Ennek itt és most vége.
Teljesítem a kívánságukat. Éljenek olyan világban, amilyenben szeretnének. Megadom nekik, amire legjobban vágynak az életben.
Ennél rosszabbat nem is tehetnék velük.
A mai naptól fogva két, sok tekintetben hasonló világ létezik. Ez az itteni olyan marad, amilyen eddig volt.
Orden mágiája lemásolta ezt a világot, így a másolatot megkaphatják a Rend követ i. Lehet, hogy soha rá sem döbbennek majd döntésük ostobaságára, de annyi bizonyos, hogy a következményeit elszenvedik. Nyomorult életet élnek majd, melyhez oly hévvel ragaszkodnak. Jámboran magukhoz ölelik a szenvedést. Egész életüket reménytelen rettegésben töltik majd, mert nem voltak hajlandók a saját fejük után menni és ésszer en gondolkodni.
A mindent felemészt gy lölet tüze után áhítoztak. Teljesítem hát a kívánságukat. Viszont ez az utolsó alkalom, hogy bármely kívánságuk teljesül. Reménykedéssel telnek majd a napjaik, de örökre elveszettek lesznek a sötétségben, melyet agyukra kényszerítettek öngy löletük folytán. Nekünk azonban soha többé nem tudnak ártani.
Azt hiszik, a szabadok a felel sek minden bajukért. Minket hibáztatnak a gondjaikért. Támadnak minket, mondván, hogy pusztán, mert létezünk, fejl dünk s szeretjük az életet, mi vagyunk minden gonosz forrása. El akarnak tiporni bennünket, hogy az egész világ olyan legyen, amilyet k szeretnének.
Richard ekkor a nyitott kapu túloldalán, a másik világban várakozókhoz fordult, a Rend követ ihez.
– Teljesítem a kívánságotokat. A tiétek, amire mindeddig vágytatok, egy olyan világ, ahol a ti hitetek az úr. Egy mágia és szabad akarat nélküli világ. Higgyetek, amiben akartok, éljetek, ahogyan nektek tetszik!
Mostantól azonban nem hibáztathattok minket saját nyomorúságotokért, nem leszünk ott, hogy legyen kit gy lölnötök érte.
Nem lesz ellenség, csak ti magatok. Saját világotokat úgy uralhatjátok, ahogy jónak látjátok, romba dönthetitek a gy lölködésetekkel.
Remélem, a gyerekeitek, akik most tanúi voltak esztelen kegyetlenségeteknek, szándékosan vak hiteteknek, id vel jobbra fordítják majd a világotokat, és saját feln tt életüket életre érdemessé és boldoggá teszik. Ez azonban teljes egészében t lük függ. Maguknak kell úgy dönteniük, hogy az észt és nem az er t teszik az emberek közötti kapcsolat urává, s akkor hozzánk hasonlóan maguk dönthetnek majd a saját, egyetlen életük fel l.
Ez a másik világ a miénk. Innen elt nnek a Birodalmi Rend tanításai, mert nem lesz itt senki, aki ránk kényszerítse ket. Nem lesz itt senki azok közül, akik meg akartak gyilkolni minket csupán azért, mert másképp szeretnénk élni.
Ebben a világban megmarad az élet bizonytalansága és tökéletlensége, melyet a rossz döntések okozhatnak, a nehézségek és bukások, melyeket az ilyen élet tartogathat, de olyan világ lesz, ahol a saját életünket élhetjük, ahol az emberek tanulhatnak, alkothatnak, s láthatják és élvezhetik elméjük s munkaerejük gyümölcsét. A szabadság földje lesz ez, egy olyan hely, ahol az embereknek joguk van saját akaratuk szerint élni mindaddig, amíg a józan ész törvényeit követik, s nem akarják az akaratukat er vel másokra kényszeríteni. Nem lesz mindenki boldog itt, nem jár mindenki sikerrel, lehet, hogy sokan azt sem tudják, hogyan teremtsenek erkölcsös életet maguknak. Viszont olyan világ lesz, ahol nem léteznek a Rend hívei.
Ez az élet földje. Olyan életé, amilyet mi választunk. Lehet, hogy elbukunk, de egyel re szabadon dönthetünk. Hogy hogyan élünk a lehet séggel, boldogulunk-e vagy nem, csak rajtunk áll.
Lehet, hogy a gyermekeink elvetik majd mindezt, hogy visszasüllyedjenek a hit, remény és er szak mocsarába, de az az döntésük és az életük lesz majd. Nekik is el kell szenvedniük a következményeit annak, ha elfelejtik a leckét, melyet mi a harcunk során megtanultunk. A saját életükért k tartoznak majd felel sséggel.
Most azonban a jelenben él k számára, ebben a világban, a józan ész és a szabad választás uralkodik majd, melyet nem homályosíthat el a Birodalmi Rend.

Annak ellenére, hogy az új, távoli világban él k mennyi kárt okoztak nekünk, nem ölöm meg ket. Nem kell megölnöm ket. Az én felel sségem saját magammal és a szeretteimmel
szemben az, hogy megszüntessem a fenyegetést. Ezt megtettem.
Bosszút azzal állunk, ha szeretettel, nevetéssel és örömmel teli életet élünk majd.
Figyelmünket az élet fontos dolgai, szeretteink és jöv nk felé kell fordítanunk.
Az új, távoli világban él kre azonban az vár, melyet ránk akartak kényszeríteni: ezerévnyi
sötétség.
Gondolom, tovább imádjátok majd azt, amit soha nem érhettek el, vég nélkül imádkoztok
majd a Teremt höz a túlvilági örök életért, de a saját világotokon kívül semmilyen más
világhoz nem f z majd benneteket kapcsolat. Ebben a távoli világban csak az életetek lesz a
tiétek, s ha meghaltok, halottak lesztek. A szellemetek nem létezik majd tovább. Lelketek
kihuny, mikor életeteknek vége szakad.
Egy életetek lesz, s ha elvesztegetitek azzal, hogy más világokat imádtok kitalált végs
megváltásról álmodva, menekülve a létezés valóságától, béretek csak a halál üressége lesz, a
meg nem élt, elszenvedett életetek után. Kaptok esélyt az életre; rajtatok áll, értékelitek-e,
vagy eldobjátok a semmiért.
Az emberiség új hajnalára vágytatok. Olyan világra, melyben a képzeletetekben megálmodott
dimenzió utáni vágyakozás az emberiség jogos ügye. Váljon hát valóra ez a vágy! Éljetek
eszerint!
Megszabadultunk t letek.
A ti világotok csak a tiétek. Ebbe a világba soha nem térhettek vissza, nem lesz visszaút. Ha
ez a kapu bezárul számotokra nem létezik majd Holtak Világa, melyen keresztül
visszajuthatnátok. Csak a saját világotok lesz valós. Ehhez a másikhoz, s az ehhez
tartozókhoz, nem lesz hozzáférésetek.
Azok számára, akik itt maradnak, a világ olyan marad, mint amilyen eddig volt: megmarad a
szellemek világa, s mindazok a dimenziók, melyek eddig árnyalták, s így az Élet Világa lesz.
A másik világot nem veszi körül semmi. Az élet szigete lesz csupán, az itteniekt l, s a Holtak
Világától is az örökkévalóság választja el.
A létezésetek véges. Az élet a tiétek, de a halál után a lelketek is megsz nik létezni. Ha
elpocsékoljátok ezt az egyetlen életet, ha képtelenek lesztek használni az eszeteket, és
magatokhoz ragadni a valóságot, nem lehet a tiétek egyetlen életetek felbecsülhetetlen értéke.
Élhettek. Van saját világotok. Ide azonban soha többé nem juthattok el, nem árthattok nekünk.
Megadom nektek, amire mindig is vágytatok: sárkányok és más varázslények nélküli világot.
Örökké vágyakozhattok majd azután, ami már többé nem lehet a tiétek.
Biztos vagyok benne, hogy minden egyes nap új kihívások várnak ránk, de a Rend hite elleni
küzdelem nem tartozik majd ezek közé. Ahogy Nicci megmondta, ti már nem számítotok
többé.
21. FEJEZET
A tiszta, fehér fényben Jennsen lépett Richard elé. Tom támogatón fogta át a vállát. Anson, Owen és Marilee mellettük állt. Tomot kivéve mind eredend en a Tehetség szikrája nélkül születtek, k voltak a Teremtés Oszlopai.
– Richard – szólalt meg Jennsen -, mi abban az új világban szeretnénk élni. Richard arcán egy könnycsepp gördült végig. Tudta, hogy mind ezt akarják, s most a válaszára várnak.
– Minden jogotok megvan, hogy itt maradjatok és szabadon éljetek.
– Tudom – válaszolt a lány mindenki helyett.
– De te megtanítottál rá, hogy az élet értékes, s tisztelni kell. Ez egy mágikus világ. Nem akarjuk, hogy az életünk veszélyeztesse azt vagy a benne él ket. Mi a Teremtés Oszlopai vagyunk. Fejl dnünk kell és virágoznunk, megalkotnunk a saját világunkat, ahol azonban nem létezik a mágia. Ez a te világod, az a másik, távoli, a miénk.
Richard a lány arcát tenyerébe fogta.
– Bár nagyon szeretném, ha maradnál, megértelek.
Nem csak, hogy értette, de el re tudta, hogy a lány a másik világot választja majd. Mosolyogva gondolt arra, milyen gyönyör teremtés és milyen jó ember a húga.
– Azt hiszem, biztonságos otthonra leltek.
– Szerinted, Rahl Nagyúr, biztonságban leszünk? – kérdezte Tom. – Úgy értem, ha azt vesszük, milyen természet emberek népesítik be azt a helyet.
Richard bólintott.
– Az olyan mozgalmaknak, mint a Rend, amely elértékteleníti és elpusztítja hívei életét, szüksége van egy ellenségre, hogy elterelje a figyelmet a mélységes szenvedésr l, amelyet okoz. Egy nagy gonosz jelenléte igazolja a nyomorúságukat. Egy ilyen ellenség, mint amilyen mi voltunk a számukra, az a ragasztó, amely összetartja a hitüket. A hatalmas, gonosz ellenség nélkül, akit hibáztathatnak, az elképzeléseik, még ha ezer évig kitartanak is, végül összeomlanak. A zsarnokság újra és újra feltámad majd a hamvaiból, hogy a történelemben újra és újra felszítsa a tüzet és a múltban él ket hibáztassa.
Az eredend en mágia nélkül születettek nem jelentenek majd elég nagy fenyegetést a Rend számára ahhoz, hogy észrevegyék ket. Egyszer en nincsenek elég sokan ahhoz, hogy megfelel b nbakok lehessenek.
– Jól megleszünk – mondta Jennsen, mert azért látta az aggodalmat Richard szemében. – Mivel a Rend elveszíti az ellenséget, akivel harcolhat, akit legy zhet, a gy löletük befelé fordul majd. Magukon él sködhetnek csak. Majd vigyázunk rá, hogy ne vonjuk magunkra a figyelmüket. Minden rendben lesz.
Richard bólintott.
– Ha felfigyelnek rátok, eltipornak benneteket, de remélem, hogy a néped megtalálja a helyét
– talán azon a helyen, melyet itt Bandakarnak nevezünk, ahol nyugodtan élhettek. Szeretném, ha lenne más megoldás, de belátom, hogy így kell lennie. Tudnod kell, hogy a Futótüzet abba a másik világba küldtem. Ott végigég majd, és kitörli ennek a világnak az emlékét az ottani emberek fejéb l. Muszáj volt meghagynom benne a Harmóniák okozta szennyez dést is, hogy egész biztosan ne kerülhessen át semmilyen mágia.
A mágiával együtt az emlékeitek is elt nnek majd, amit err l a helyr l riztek. Nem tudom, hogyan tölt dik majd be az r, mely az emlékek után marad, mi veszi majd át a valóság helyét. Az újak valószín leg sokkal szívósabbak lesznek, mint a kitöröltek, és a Futót z hatására összekapcsolódnak, közös meggy z déssé, bizonyossággá szilárdulnak. Ezeket kapja örökül a jöv generáció, s a mi emlékünk örökre elvész.
Nem biztos azonban, hogy minden úgy történik, ahogy gondolom. Nem biztos, hogy a másik világban maradó, egy ideig még mágiával bírók nem találják meg a módját, hogy megkerüljék, amit elterveztem.
Richard Jennsen vállára tette a kezét.
– Te és a társaid lesztek a biztosíték az új világ számára, hogy minden mágia örökre elt njön. Ha a leszármazottaitok népesítik majd be a földet, még ha néhányan meg is próbálják meg rizni, saját hatalmi ambícióik miatt eltitkolni, a mágia végül akkor is megsz nik majd. Az id és a Teremtés Oszlopainak leszármazottai biztosítják majd, hogy senki sem születik többé a Tehetség szikrájával, így a jöv ben senki sem hozhatja vissza a mágiát. Itt viszont, ebben a másik világban, tovább él majd.
Tudom, hogy te emlékezni fogsz rám, Jennsen, de azt is tudom, hogy egy id után ennek a világnak az emléke legendává halványul.
Richard Tomhoz fordult, a nagydarab, sz ke d'haraihoz.
– Te nem vagy eredend en mágia nélküli.
Tom bólintott.
– Ez így van. De szeretem Jennsent, és semmi másra nem vágyom jobban az életben, mint hogy együtt lehessünk. Bárhol is élünk, ha együtt vagyunk, csodálatos élet lesz. Nagyon izgatott vagyok amiatt, hogy új otthont kell teremtenünk magunknak, ahol Jennsen és a többiek nem lesznek többé mások, pusztán egyszer emberek.
Ezért hát arra kérlek, Rahl Nagyúr, hogy ments fel a szolgálat alól, hogy a húgod szeretetének, s a hozzá hasonlók védelmének szentelhessem az életemet az új világban. Richard mosolyogva szorította meg a férfi kezét.
– Szükségtelen az engedélyemet kérned. Eddig is szabad elhatározásból szolgáltál. Ráadásul hálás vagyok, hogy boldoggá tetted Jennsent.
Tom öklét a szíve fölé téve tisztelgett, majd mosolyogva, röviden megölelte Richardot. Owen, Anson és Marilee is, az új élet lehet sége felett érzett izgatottságtól mosolyogva, megszorították Richard kezét, és köszönetet mondtak neki azért, hogy megtanította ket az élet szeretetére.
– Szeretlek – suttogta Jennsen, ahogy szorosan magához ölelte. – Köszönöm, Richard, hogy segítettél megszeretnem az életet. Még ha el is felejtelek, akkor is mindig a szívemben maradsz.
Ahogy hátralépett, és a többiek lassan átúsztak a kapu túloldalára.
***
Teljesen egyedül a mindent elborító fehérségben, Richard megragadta az Igazság Kardját, hogy kihúzza Orden Szelencéjéb l, s ezzel kivegye a kulcsot az átjáróból. Nem tudott másra gondolni azonban, csak arra, hogy bár minden úgy alakult, ahogy eltervezte, az egyetlen dolog, amelyet legjobban remélt, ami saját magának a legfontosabb lett volna, nem sikerült. A steril mez t, amelyre szüksége lett volna, hogy Orden ereje sikerrel járjon, beszennyezték. Kahlan már tudta, hogy szereti t.
– Hihetetlen ember vagy, Richard Rahl – hallotta ekkor a legszebb hangot a világon. Megfordult. Kahlan állt el tte. Zöld szeme ragyogott, és azzal a mosollyal mosolygott rá, melyet csak neki tartogatott.
Richard döbbenten állt, egyik kezével még mindig a Kardot szorította, olyan er vel, hogy az IGAZSÁG felirat belenyomódott a kezébe.
Kahlan közelebb lépett, kezét a nyaka köré fonta.
– Richard, szeretlek!
Richard megfogta Kahlan derekát, túláradó érzései szinte elborították.
– Nem értem. A varázslat nem m ködhetett volna, mert a steril mez t beszennyezte az el zetes tudás.
– Védve voltam – felelte a n sejtelmes mosollyal.
Richard a homlokát ráncolta.
– Védve? De hát hogyan?
– Addigra már ismét beléd szerettem. Nem volt szükség a steril mez re. Azt hiszem, az els pillanattól fogva, ahogy megláttalak, amikor a szekeretek begördült a Rend táborába, érlel dött ez a szerelem. Minden apró dologgal, amit tettél, felfedted, milyen ember vagy, milyen az a férfi, akibe régen beleszerettem, akihez a Sáremberek falujában hozzámentem. Amikor nekem adtad a Szellemet, meger sítetted, amire már úgyis rájöttem. A m vészet a m vész igaz valóját tárja fel, megmutatja annak eszményeit, értékrendjét. Aki ennyire tiszteli, ilyen szenvedélyt érez az emberi lélek nemessége iránt, csakis olyan ember lehet, aki osztja az életszeretetemet.
Richard megmosolyogta az arcán végigfutó könnycseppet.
– Lementem a Holtak Világába, hogy visszaszerezzem az emlékeket, melyeket a Futót z Pusztító Mágiája eltörölt. Ott megtudtam, hogy ezeknek az emlékeknek a magját csak akkor lehet visszaállítani, ha szabad akaratodból fogadod el ket. Beletettem ket abba a szoborba. Amikor elfogadtad, elfogadtad mindenki más emlékeit is. Te törted meg a Futót z varázst, ami oly' sokaktól, annyi mindent elvett. Az által, hogy hajlandó voltál magadhoz ölelni mindent, ami jó, értékelni az élet szépségét és a szívedbe zárni, mindenkinek visszaadtad az emlékezetét.
Kahlan egy hosszú pillanatig a férfi szemében nézett.
Richard ekkor megcsókolta a feleségét, a n t, akit szeretett, aki a mindent jelentette számára, a n t, aki viszontszerette.
A n t, akiért elment az Alvilágba, s akiért visszatért onnan.
Miközben szinte elveszett ebben a csókban, miközben a n karjai szorosan a nyaka köré fonódtak, kihúzta az Igazság Kardját Orden Szelencéjéb l, ezáltal örökre bezárta az átjárót. ***
Amikor Richard ismét kinyitotta a szemét, a világ visszatért. Zedd mellette állt, ket nézte és vigyorgott.
– Zedd – szólalt meg Richard, s pislogva végignézett a többieken.
– Nem kell elnézést kérned, fiam.
– Nem is akartam.
Zedd intett, hogy csak folytassák.
– Jogodban áll megcsókolni a feleségedet ilyen sok id után. Mindig tudtam, hogy a ti sorsotok örökre összeköttetett. Csak jó lett volna, ha hamarabb kitalálod ezt az egészet. Richard rosszallón nézett a nagyapjára.
– Bocsánat, ha kényelmetlenséget okoztam. Talán egy kicsit jobban kellett volna tanítgatnod az elején, akkor nem tartott volna ilyen sokáig.
Zedd megvonta a vállát.
– Biztosan jó tanár voltam, hiszen mindent jól csináltál.
– Richard – lépett közelebb Nathan -, felfogtad, mit tettél?
Richard körülnézett.
– Nos, azt hiszem, igen.
– Beteljesítetted a próféciát!
Richard hitetlenkedve kapta fel a fejét.
– Miféle próféciát?
– Azt, amelyik a nagy rr l szól.
Richard elhúzta a száját.
– De hiszen épp most mentettem meg magunkat t le.
Nathan izgatottan a leveg be emelte a kezét.
– Nem, nem! Hát nem érted? Épp most hoztál létre egy világot, ahol nem létezik mágia. A prófécia ezért látja rként, hiszen nem láthat olyan helyet, ahol nincs varázslat. A prófécia megjósolta, amit tenni fogsz. A két világ a prófécia elágazása. A nagy r a másik ág, a mágia nélküli világ.
Richard nagyot sóhajtott.
– Ha te mondod, Nathan.
– Én valamit nem értek – szólalt meg Zedd. – Honnan tudtad, hogy az Igazság Kardja a kulcsa Orden Szelencéinek? Úgy értem, tudtad, hogy A Megszámlált Árnyékok Könyve nem lehet a valódi kulcs, mert Orden mágiája hamarabb jött létre, mint ahogy megalkották az els Inkvizítort. De Orden Mágiája az Igazság Kardjánál is régebbi. Hogy lehet hát az a kulcs?
– A Kard védte meg az elmémet a Futót zt l, mert Orden Szelencéi a Futót z ellenszerei, s az Igazság Kardja, vagy helyesebben annak mágiája, a kinyitásuk kulcsa, tehát Orden mágiájának része. Emiatt jöttem rá, hogy a Kard a kulcs. Hiszen a kezemben tartottam, amikor a N vérek begyújtották a varázslatot. Megmentette a Kahlanhoz f z d emlékeimet, és megállította a Futót z hatását, ha valaki megérintette.
Zedd csíp re tett kézzel kérdez sködött tovább.
– De a Kardot Orden mágiájának megalkotása után hozták létre.
– Ez volt a trükk.
– Trükk?
– Mi a legjobb módja egy ilyen iszonyúan veszélyes varázslat védelmének? A félrevezetés. Jobb, mint bármilyen bonyolult szerkesztett varázslat. Hiszen mindenki A Megszámlált Árnyékok Könyvét tartotta a kulcsnak.
Végül is a trükk, ha ügyesen hajtják végre, mágia – mosolygott Richard. – Erre te tanítottál. Emlékszel? Ezt tették az akkori varázslók is. Az egész h hó A Megszámlált Árnyékok Könyve körül csak arra volt jó, hogy álcázzák a valódi kulcsot: az Igazság Kardját. Ezt ruházták fel a szükséges mágiával, mellyel Orden ereje elindítható; a könyv csak csel, egy jó trükk, melynek mindenki be is d lt.
A valódi kulcs – a Kard – olyan mágikus elemekkel bír, melyek kiegészítik Orden szerkesztett mágiáját, melyekkel több száz varázsló ruházta fel. Lehet, hogy kés bb készült, de a benne lév mágiát ugyanazok a varázslók alkották, akik Orden mágiáját is. Egész id alatt ott volt az orrunk el tt.
Ezért volt az Igazság Kardja mindig is az Els Varázsló felel ssége, mert felbecsülhetetlenül értékes. Te, Zedd, jól viselted gondját. Megtaláltad a megfelel személyt, aki az Igazság Keres je lehet. Azért volt olyan fontos a megfelel Keres t megtalálni, mert csak az olyan ember, aki szereti az életet és empátiával bír mások iránt, képes fehérre változtatni a pengét. Csak akkor fehéredik ki a Kard, ha ilyen ember érinti a megfelel Szelencéhez. Csak a valódi Igazság Keres je használhatja az Igazság Kardját, s ezáltal Orden mágiáját. Ez is összefügg azzal a figyelmeztetéssel, amely Az Élet Könyvének elején áll, s így szól: „Azok, akiket gy lölet vezérel, jobb, ha azonnal távoznak, mert gy löletükben magukat csapják be.” Az Igazság Kardjának részvétre van szüksége ahhoz, hogy m ködjön. A gy lölet nem változtatja fehérré a pengét, csakis a könyörület. Ez Orden mágiájának végs próbatétele. A Szelencék kinyitásához is ez szükséges. Gy lölettel nem birtokolható Orden ereje. Pontosan ezt írja Az Élet Könyve. Ha egyszer megérti az ember, pofon egyszer az egész.
– Na, igen. Persze. Egyszer ... – motyogta Zedd szinte csak magának, miközben ujjait rendetlen, sz hajába fúrva megvakarta a fejét.
Nathan az ujjával csettintve Zeddhez fordult.
– Most már értem azt a másik próféciát.
Zedd ránézett.
– Melyiket?
Nathan közelebb hajolt.
– Emlékszel: „Egy nap, valakinek, aki nem e világról való, kell majd azt megmenteni.” Most már több értelme van.
Zedd a szemöldökét ráncolta.
– De nem számomra.
Nathan legyintett.
– Akkor majd kés bb megbeszéljük.
Zedd fürkész pillantással Richardhoz fordult.
– Sok kérdésem van még, sok minden, amit nem értek. Mint Els Varázslónak muszáj tudnom a válaszokat, hogy megmondhassam, mindenben helyesen jártál-e el.
Richard azonban félbeszakította.
– Nem volt id m minden körülményt átgondolni, azonnal cselekednem kellett. Ilyenkor nem lehet mindent számításba venni, megtervezni meg egyenesen lehetetlen. Néha fontosabb megragadni a lehet séget, és tenni, amit az ember tehet, még ha tisztában van is vele, hogy nem gondolhat mindenre, mint csak várni és nem tenni semmit.
Csak kés bb kerülhet sor a „mi lett volna, ha” meg a „nem lett volna jobb” jelleg kérdésekre. Muszáj volt cselekednem. Azt tettem, ami t lem telt, még miel tt túl kés lett volna. Zedd elmosolyodott, megragadta Richard vállát, s egy kicsit megrángatta.
– Jól tetted, fiam, nagyon is jól tetted.
– Úgy bizony – hallatszott Nicci hangja.
Mindannyian felé fordultak, ahogy az ösvényen közeledett, széles mosollyal az arcán.
– Most ellen riztem. A Birodalmi Rend hadserege; elt nt az Azrith-síkságról. Csak néhányan maradtak, olyanok, mint Bruce, akik szeretnék szabadon élni a saját életüket. A szobában lév k hangosan ujjongani kezdtek a hír hallatán, hogy végre nem fenyegeti ket többé a Birodalmi Rend serege.
Ahogy Nicci közelebb ért, Kahlan átölelte. A hosszas ölelés után kissé távol tartva magától mindentudó mosollyal rámosolygott.
– Csak olyan valaki, aki igazán szereti Richardot tette volna meg mindazt, amit te tettél, hogy visszatérhessek. Te vagy a legjobb barát.
– Richard tanított meg rá, hogy valakit szeretni azt is jelenti, hogy néha a legnagyobb örömet az okozza, ha a szeretett személy legh bb vágyait a sajátunk fölé helyezzük. Nem tagadhatom, hogy szeretem t, Kahlan, de hidd el, boldogabb már nem is lehetnék, hogy együtt vagytok újra. A szerelmetek számomra is örömet jelent.
Nicci ekkor Richardhoz fordult. Olyan komolyan nézett, hogy már majdnem nyugtalannak látszott.
– Tudnom kell, hogyan hozhattál létre egy másik világot a semmi másik felén, s hogyan küldhettél mindenkit oda.
– Nos – kezdett bele a magyarázatba Richard -, olvastam az Ordeni elméletr l szóló könyvben, hogy a létrehozott átjáró képes meghajlítani a mágiát, s ezáltal tudja visszafordítani a Futótüzet. Ez adta az ötletet.
El húzta az összehajtogatott fehér anyagot a zsebéb l.
– Látjátok? Ide tinta cseppent.
Zedd közelebb hajolt.
– És?
Richard széthajtotta a kend t.
– Nézzétek! – mondta a két ellentétes oldalon lév foltra mutatva. – Ha összehajtom, a két folt érintkezik, ha azonban széthajtjuk, az anyag ellentétes végére kerülnek. Orden mágiája meghajlítja a létezést, ezért képes visszafordítani a Futótüzet és helyreállítani a memóriát. Gyakorlatilag Orden erejét használva lemásoltam ezt a világot, Orden mágiája pedig átküldte azokat az embereket az átjárón, majd miután kihúztam a Kardot, s lezártam az átjárót, a két világ a létezés két ellentétes oldalára került, csakúgy, mint a két, el ször érintkez tintafolt a kend két felére.
– Az akarod mondani – Zedd elgondolkodva az állát vakargatta -, hogy Orden mágiája egy olyan átjárót hozott létre, amely átmenetileg összekötötte a két helyet, hogy azok, akik mágia nélkül kívánnak élni, átléphessenek rajta, majd pedig végleg elválasztotta a két világot egymástól?
– Gyorsan tanulsz – ugratta a nagyapját Richard.
Zedd Richard vállára csapott.
Richard most Vernához lépett, s átkarolta.
– Valójában Warrent l ered az ötlet. mondta nekem el ször, hogy Orden Szelencéi átjárót nyitnak meg, mely az Alvilágba vezet. Warren nélkül nem tehettem volna meg ezt az egészet.
segített nekünk a tudásával.
Verna könnyes szemmel, szeretettel és hálásan simított végig Richard hátán. Richard felemelte a nyakában lév amulettet, melyet egykor Baraccus varázsló viselt.
– Ez az amulett a halállal való táncot szimbolizálja, ami azonban többet jelent a Karddal vívott harcnál vagy az élet küzdelmeinél. Ez a szimbólum azt is tartalmazza, amire szükségem volt ahhoz, hogy elmehessek az Alvilágba, a Holtak Világába. Ezt akarta megértetni velem Baraccus.
Ugyanakkor ez az amulett maga a végs mozdulata a táncnak, a gyilkos csapás, melyre szükségem volt ahhoz, hogy Orden Szelencéit használni tudjam.
Kahlan a férfi dereka köré fonta a karját.
– Baraccus büszke lenne rád, Richard.
– Mi mind azok vagyunk – szólalt meg Zedd.
Nicci kék szeme is ragyogott a boldogságtól, ahogy mosolygott.
– Így van.
Zedd azzal a mosollyal mosolygott, melyet már rég nem látott t le Richard. A régi Zedd volt, a nagyapja, a tanácsadója, a barátja.
Zedd csendes büszkeséggel folytatta.
– Amit a régi korok varázslói a déli nagy Határ létrehozásával igyekeztek megtenni, s amit én is, Els Varázslóként próbáltam a kisebbekkel, neked sikerült végül megvalósítanod. Megszüntetted a fenyegetést, ellenségeink már soha többé nem támadhatnak ránk, ugyanakkor meghagytad az életüket, a jöv jüket. Azoknak az embereknek a gyerekei esélyt kaptak, hogy tanuljanak a szüleik hibájából. Valószín leg így is tesznek majd, s felülemelkednek a mások iránti gy lölködésen. Lehet séget adtál nekik, hogy kiéljék gy löletüket. A világuk lehet, hogy ezerévnyi sötétségbe süllyed, de van jöv jük, esélyük az újjászületésre. Megszülethet egy olyan emberiség, amely majd remélhet leg értékeli az életet és az emberi lélek nemességét.
Mindkét világot megajándékoztad az élet ajándékával, mégpedig a gy lölet nélküli er segítségével.
22. FEJEZET
Lágy szell simogatta Jennsen vörös haját, miközben a kése ezüst nyelébe vésett díszes „R” bet t nézegette.
– A testvéredre gondolsz? – kérdezte Tom, ahogy odasétált hozzá, kizökkentve a lányt az elmélkedésb l.
Jennsen rámosolygott a férjére, s egyik kezével megölelte.
– Igen, de csak a jóra emlékezem.
– Nekem is hiányzik a Rahl Nagyúr.
El vette a saját kését, hogy megnézze. Ugyanolyan volt, mint Jennsené. Az övére is a Rahl Ház díszes „R” bet jét vésték. Tom fiatalkorának nagy részét a különleges hader tagjaként a Rahl Nagyúr védelmének szentelte. Ezért lehetett ilyen kése.
Jennsen az ajtófélfának támaszkodott.
– Úgy t nik, pont akkor kaptál olyan Rahl Nagyurat, akit végre érdemes szolgálni, amikor az egészet feladtad, hogy velem jöjj.
– Tudod – felelte a férfi mosolyogva, miközben visszacsúsztatta kését a tokjába -, nekem jobban tetszik az új életem a feleségemmel.
Jennsen most már mindkét kezével átölelte.
– Nem mondod komolyan!? – kérdezte incselked n.
– És az új nevem is tetszik – tette hozzá Tom. – Már meg is szoktam, egész kényelmes. Amikor összeházasodtak, Tom felvette a lány családnevét, a Rahl-t, hogy elvihessék magukkal az új világba. Úgy érezték, így tovább rizhetik annak a férfinek az emlékét, akinek új életüket köszönhetik.
Sok más tekintetben úgyis elég gyorsan elt nt az emberek emlékezetéb l.
Jennsen meglep dött rajta, hogy sokan még arra sem emlékeztek, honnan jöttek. Richardnak igaza lett: a Futót z varázslat folyamatosan pusztította a memóriájukat, és az üres helyeket új emlékekkel, új elképzelésekkel töltötte ki arról, hogy kik is k valójában. Mivel a Futót z varázslat, de a benne lév szennyez dés is Pusztító Mágiával bírt, még az eredend en Tehetség nélkül születettek elméjére is hatással volt, így k is egyre kevéssé emlékeztek a múltjukra.
A mágia többé már nem volt több, mint babona. Varázslókról és boszorkányokról szóló történetekkel legfeljebb egymást ijesztgették a tábort znél az emberek, majd jót nevettek. A sárkányok is csak a mesékben éltek már.
Minden mágiával bíró ember lassacskán elt nt. A Tehetség kihalt, elmosta a Harmóniák által hagyott szennyez dés. Nap nap után egyre halványult, s akik még birtokában voltak, egyedül él öreg, bolond, maguknak való boszorkányoknak számítottak.
A mágiának minden nyomát, melyet nem tüntetett el a Harmóniák okozta szennyez dés, eltörlik majd az eredend en mágia nélküliek leszármazottai. Csak id kérdése, és híre-hamva sem marad az emberek között – épp úgy, ahogy egykor a Rend akarta.
Mindenkit egyéb, fontos dolgok kötöttek le. A túlélésért végzett kemény munka töltötte ki a napjaikat, s jelent s dolgok nem születtek. Az emberek elveszítették a kreativitásukat. Még a múltban általánosnak tartott dolgok, mint az építkezés mikéntje is feledésbe merült. Az itteniek számára idegen dolog volt, hogy a két kezükkel alkossanak valamit, s generációk hosszú sora kell majd ahhoz, hogy mindez újra kialakuljon.
Azok, akik a régi életükben magukra vállalták az alkotás feladatát, akik feltaláltak dolgokat, akik könnyebbé tették mások életét, s akiket ezért akkor gy löltek, most nem voltak velük az új világban, hogy segítsék ket. Így nem maradt más választásuk, mint a lehet legjobban pótolni a hiányukat.
Ebben a sötét korban a betegség és halál mindennapos társukká szeg dött. Mint ahogy a régi világban is tették, ahonnan szám zték ket, a babonához, s az élet hányattatásait elfogadó fatalisztikus, komor hithez fordultak.
Úgy t nt, bárhova ment is Jennsen és Tom, ha szüksége volt valamire, égbenyúló templomokat láttak, melyeket az emberiség megváltásának szimbólumaként emeltek. Isten szolgái járták a vidéket és terjesztették az igét, követelve a Teremt nek való odaadást. Jennsen és társai belterjes életet éltek, a saját munkájuk gyümölcseire támaszkodtak. Örültek, hogy békén hagyják ket a zsarnokok. Néhányan azonban elkezdték meg rizni a rájuk er ltetett hiedelmek szimbólumait. Egyszer bbnek t nt elfogadni a már létez hitet, mint gondolkodni.
Jennsen tisztában volt vele, hogy a világuk sötétségbe süllyed majd, de bízott benne, hogy ebben a sötétségben is megtalálhatják maguk számára a béke és boldogság szigetét. A világ többi részét túlságosan is elfoglalta a szenvedés, nem foglalkoztak a maroknyi, távoli helyen él emberrel. Néhányan az eredend en mágia nélküliek közül azonban, mivel a régi világra vonatkozó emlékeiket elveszítették, elhagyták e távoli helyeket, s a városokba költöztek. Tudtukon kívül így elterjesztették a mágia nélküliséget, mely el bb-utóbb a világ minden szegletébe eljut majd.
– Hogy megy a kertészkedés? – kérdezte Tomot, ahogy az éppen a sarat verte le a csizmájáról.
A férfi vigyorogva megvakarta sz ke fejét.
– Érdekes az élet, Jenn. Hát gondoltad volna ezt valaha? Én, Tom Rahl, gazdálkodással foglalkozom, és ez nagyon is tetszik nekem.
A kocánk megellett. Betty magán kívül van a boldogságtól, szerintem azt hiszi, hogy a kismalacok az kicsinyei.
Bettynek, Jennsen barna kecskéjének tetszett az új otthona. Mindig Tom és Jennsen mellett lehetett, s úgy élt, mint egy kiskirály. Voltak lovaik is, amelyekbe szinte szerelmes volt, egy öszvér, melyet elviselt és csirkék, melyeket lenézett. Hamarosan pedig saját kölykei is lesznek.
Tom karba tett kézzel az ajtófélfának d lve elégedetten szemlélte a szép tavaszi tájat.
– Azt hiszem, Jenn, jól megleszünk itt.
A lány lábujjhegyre állt, majd egy cuppanós csókot nyomott az arcára. – Akkor jó, mivel gyermeket várok.
A férfi egy pillanatig úgy bámult, mint akit villámcsapás ért, majd vad üvöltéssel ugrott a leveg be.
– Tényleg? Jennsen, hiszen ez csodálatos! Egy új kis Rahlt hozunk a világra! Nahát! Jennsen nevetve bólogatott.
Azt kívánta, bárcsak tudathatnák Richarddal és Kahlannal, s el tudnának jönni látogatóba, amikor a baba megszületik.
De k már egy másik világban voltak.
Jennsen megszerette a széles, napsütötte mez ket, a fákat, a távolban a csodás hegyeket és a kényelmes kis házat, melyet maguknak építettek. Ez volt az otthonuk, melyet szeretet és élet töltött meg. Szerette volna, ha az anyja is láthatja t ebben az életben, s ha megmutathatja Kahlannak és Richardnak ezt a helyet, melyet és Tom a semmib l alkotott. Richard biztosan nagyon büszke lenne rá.
Jennsen tudta, hogy Richard létezik, de a többi barátjuk számára Richard és minden, amit képviselt, lassan a homályba vész, s legendává válik.
23. FEJEZET
Kahlan úgy érezte, minden lépésnél meg kell állnia, hogy valakit üdvözöljön. Lábujjhegyre állt, hogy átlásson a tömegen, hátha meglátja, akiket keres, akiket már nagyon szeretne látni. Mintha az egész világ a Népek Palotájának hatalmas folyosóiban gy lt volna össze. Nem emlékezett rá, hogy valaha látott volna ekkora tömeget.
Persze ez olyan esemény volt, amilyet még senki sem látott, és ezért senki sem akart kihagyni. A világ más hely lett. Most, hogy a sok gy lölköd ember elt nt, s egy másik világba távozott, az emberi szellem szinte újjászületett. Mivel kevesebben maradtak olyanok, akik termel munkát végeztek, az élelem és más termékek iránti megnövekedett kereslet fellendítette a találmányokat. Minden nap lehetett hallani valami újdonságról. Az egyéni boldogulást immár semmi sem korlátozta, a világ virágzott.
Kahlan hirtelen megállt, ahogy valaki megfogta a karját. Megfordult. Jillian állt ott a nagyapjával. Kahlan szorosan magához ölelte a kislányt, s elmondta a nagyapjának, milyen bátran viselkedett, hogyan segített nekik az álomvetésben. A nagyapa ragyogott a büszkeségt l.
Kahlant szinte ostromolták az emberek. Mindenki kezet akart fogni vele, elmondani, milyen szép, megkérdezni, hogy vannak Richarddal. Az emberáradat magával sodorta. Öröm volt látni az ünnepl tömegeket, a rengeteg örömet és jó szándékot.
A kripta személyzetéb l is többen megállították, hogy kifejezzék izgatottságukat a meghívás miatt. Az egyik n t megölelte, hogy elejét vegye a szóáradatnak. Amióta Richard Orden mágiájának segítségével visszaadta a nyelvüket, képtelenek voltak abbahagyni a beszédet. Kahlan ekkor észrevette Nathant. Dús, sz haja a vállát verte, kék köpenyt viselt gy rött fehér inge felett. A derekára kardot kötött. Azt mondta, szerinte ett l energikusabbnak látszik. Mindkét karjába egy-egy csinos n karolt, úgyhogy valószín leg jól gondolta. Kahlan remélte, hogy Richard is ilyen elb völ en jókép lesz majd még ezer évesen is. Intett Nathannek. A férfi visszaintett, hogy menjenek oda Richarddal. Közben Kahlan észrevette Vernát. Megfogta a Prelátus karját.
– Verna, hát eljöttél!
Verna mosolya ragyogott, mint a napsugár.
– A világért ki nem hagytam volna.
– Milyen az élet a Varázslók Tornyában? A N vérek boldogok ott?
Verna még szélesebben mosolygott.
– Kahlan, el sem tudom mondani, mennyire. Találtunk néhány Tehetséggel bíró ifjút. Most ott élnek velünk, és ket tanítjuk. Mégis annyira más lett minden, mint régen, annyival jobb! Sokkal izgalmasabb így minden, hogy az Els Varázsló segíti a munkánkat. Csodálatos látni, hogy ezek a gyerekek megtanulják használni a Tehetségüket.
– És az élet Zeddel?
– Még soha nem láttam ilyen elégedettnek. Tele a Torony emberrel, azt hittem, hogy ett l majd morcos lesz, de én mondom neked, szinte kivirult. Mintha maga is gyermek lenne újra, most, hogy Emma és Chase is odaköltözött az összes gyerekükkel, s a fiúk mágiát tanulnak. Az egész Torony életre kelt.
Kahlan szíve csordultig telt örömmel a hírek hallatán.
– Ez tényleg csodálatos, Verna!
– Mikor jöttök el látogatóba? Mindenki nagyon szeretne látni benneteket. Zedd intézkedett, hogy hozzák helyre az Inkvizítorok Palotáját. Ismét a régi pompájában tündököl. Bármikor jöhettek, a rendelkezésetekre áll. A személyzet visszatért, és már alig várják, hogy te és Richard eltöltsetek ott egy kis id t.
Kahlant örömmel töltötte el, hogy ennyi ember szintén szeretné viszontlátni. Inkvizítorként n tt fel, megszokta, hogy mindenki fél t le. Most, hála Richardnak és a kedvez eseményeknek, már szerették Kahlant, az embert, de ugyanakkor az Inkvizítor Anyát is.
– Hamarosan, Verna, hamarosan. Richard mindig emlegeti, hogy ki akar innen szabadulni. Az idegeire megy a palota, mert itt minden csupa márvány, meg fákat szeretne látni. Verna arcon csókolta Kahlant miel tt tovább engedte.
Alig tett meg azonban néhány lépést, amikor a szögletes állú Zimmer kapitányba botlott, aki szívére szorított ököllel tisztelgett.
– Gy jtöttél mostanában füleket, kapitány?
A férfi mindentudón mosolygott rá.
– Sajnálom, Inkvizítor Anya, de mostanság nem volt rá szükség – hála neked és a Rahl Nagyúrnak.
Megszorította a férfi vállát, majd tovább indult.
Végre meglátta Richardot a tömegben. A férfi azonnal hátrafordult, mintha megérezte volna a jelenlétét. Kétségkívül így is történt.
Ahogy mindig, Kahlan most is már a puszta látványtól elgyöngült. Richard csodálatosan festett fekete szín Harci Mágus öltözékében, melyet külön erre az alkalomra vett fel. Amikor Kahlan beérte, a férfi gyengéden a derekára tette a kezét, közel húzta és megcsókolta. A világ többi része, a többezer ember, akik többsége nyilvánvalóan ket nézte, mintha elt nt volna.
– Szeretlek – suttogta a férfi. – Te vagy itt a legszebb n .
– Hát, nem is tudom, Rahl Nagyúr – felelte játékos mosollyal – lehet, hogy még felbukkan egy pár. Ne ítélj túl korán!
Richard látta, ahogy Victor Cascella, arcán a szokásos farkas vigyorral a szívéhez emeli az öklét tisztelgésképpen. Richard a kovácsra mosolyogva viszonozta az üdvözlést. Kahlan ekkor meglátta Zeddet, s már futott is, hogy megölelje.
– Zedd!
– Jaj, ne nyomj össze!
Kahlan elengedte, s most a karját szorongatta.
– Annyira örülök, hogy eljöttél!
A férfi vigyora szinte ragadós volt.
– A világért nem hagytam volna ki, drágám!
– Jól érzed magad? Kaptál eleget enni?
– Jobban érezném magam, ha Richard hagyná, hogy kedvemre csemegézhessek, annyi itt a finomság!
Richard a szemeit forgatta.
– Zedd, a konyhai személyzet már menekül, ha meglát.
– Nos, ha nem szeretnek f zni, nem kellett volna szakácsnak menniük.
Kahlan hirtelen arra lett figyelmes, hogy valaki megfogja a kezét.
– Rachel! – Lehajolt és megölelte a kislányt. – Hogy vagy?
– Csodásan. Zedd tanít rajzolni. Amikor éppen nem eszik.
Ezt már Kahlan sem állhatta meg nevetés nélkül.
– És a Torony hogy tetszik?
Rachel szinte ragyogott.
– A legjobb móka a világon! Vannak fivéreim, n véreim, barátaim, és persze ott van Chase meg Emma. Azt hiszem, Chase imádja, hogy lehet a Torony re.
– Azt lefogadom – szólt közbe Richard.
– Egy nap pedig – tette hozzá Rachel – lehet, hogy elköltözünk Tamarangba, hogy a kastélyban éljünk. De Zedd azt mondja, erre még nem állok készen.
Rachel azzal a Tehetséggel született, amely csak királyi sarjak sajátja volt, varázslatot tudott rajzolni a szent barlang falára. Gyakorlatilag volt Tamarang királyn je. Egy napon nagy királyn lesz bel le, és csodás dolgokat fog rajzolni.
– Zedd – szólalt meg Kahlan -, nem láttad véletlenül Adie-t?
– De igen, felelte mosolyogva Zedd. – Friedrich Gilder vette a pártfogásába. Régen rászolgált már a boldogságra. Jól tette, hogy elment a Toronyba, amikor ostrom alá vették a palotát. Akkor botlott bele Friedrichbe. k ketten egymásra találtak. Most, hogy Aydindrilbe visszatért az élet, Friedrichnek több munkája van, mint amennyit elbír. Alig tudom rávenni, hogy egy-két dolgot a Toronyban is rendbe hozzon.
– És te jól vagy? – kérdezte Kahlan.
Zedd felvonta a szemöldökét.
– Nos, jól leszek, ha te és Richard végre eljöttök egy kis id re. – Ujjával megfenyegette az unokáját. – Én mondom Richard, néha úgy érzem, mintha elmentél volna az Alvilágba, hogy a Szelek Templomában élj.
Richard a nagyapja szemébe nézett.
– A Szelek Temploma nincs az Alvilágban.
– Dehogyis nincs. Akkor szám zték oda, amikor...
– Visszahoztam.
Zedd elhallgatott.
– Hogy mi?
Richard apró mosollyal bólintott.
– Amikor lementem az Alvilágba a Szelencék kinyitása el tt, néhány dolgot elrendeztem. Míg az átjáró nyitva volt, áthoztam a templomot ebbe a világba, ahová tartozik. A csodálatos emberi elme tervezte és alkotta. A benne lév dolgokat úgyszintén. Az emberekhez tartozik hát. Visszahoztam azok számára, akik értékelik a zsenialitást.
Zedd még mindig nem pislogott.
– De veszélyes.
– Tudom. Éppen ezért egyel re csak én tudok bemenni. Arra gondoltam, hogy ha ráérsz, elmehetnénk oda együtt. Hihetetlen egy hely. Az Ég Csarnokában a mennyezet olyan, mintha az égbolt lenne maga. Olyan gyönyör ! Nagyon örülnék neki, ha én mutathatnék meg neked egy olyan helyet, amelyet senki más nem látott háromezer éve.
Zedd leesett állal hallgatta, majd egy ujját felemelve megszólalt.
– Richard, csináltál még mást is, amíg Orden átjárója nyitva volt?
Richard megrántotta a vállát.
– Egy-két apróságot.
– Mint például?
– Hát, például mostantól minden piros gyümölcs ehet Középföldön, nem mérgez többé. Emlékszel? Egyszer megígértem neked, hogy így lesz.
– És még?
– Nos, én... Ó, nézd, ideje mennem! De kés bb beszélünk.
Zedd összehúzott szemmel felelte:
– Abban biztos lehetsz.
Richard Kahlant kézen fogva felment a Hódolat terén felállított emelvényre. Egan és Ulic is ott állt, kezüket lazán összefonták és a Rahl Nagyúrra vártak. Richard elfoglalta a helyét, Kahlan pedig mellé állt.
A hatalmas csarnokban összegy lt tömeg elcsendesedett.
Kahlan végre meglátta a lányt. Olyan szélesen mosolygott, hogy szinte megfájdult az álkapcsa. A tömeg szétvált a látszólag végtelenbe nyúló vörös sz nyeg mellett, hogy utat engedjen az emelvényhez közeled párnak és kísér ik hosszú sorának.
Cara szinte sugárzott. Benjamin karjába karolva lépkedett fel a lépcs n. Fantasztikusan nézett ki az ünnepl ruhájában.
Benjamin Meiffert tábornok, az Els Védelmi Vonal f parancsnoka lett a Népek Palotájában. Cara, akár csak a többi Mord-Sith mögötte, a fehér b r ruháját vette fel. Benjaminnal, aki sötét egyenruhát viselt, nagyon szép párt alkottak. Kahlant magára és Richardra emlékeztették, a fehér Inkvizítori ruháját, Richard pedig a fekete Marci Mágus öltözékét viselte.
Nicci, aki szebb volt, mint valaha, a Mord-Sithek között állt. volt Cara tanúja.
– Készen álltok? – kérdezte Richard.
Cara és Benjamin egyként bólintott, de túl megillet döttek voltak, hogy megszólaljanak. Richard kissé el re hajolt, ragadozó tekintetét Benjaminra szegezte.
– Ben, meg ne próbáld bántani, hallod?
– Rahl Nagyúr, nem hiszem, hogy tudnám, még akkor sem, ha szeretném.
– Tudod, hogy értem.
Benjamin szélesen mosolygott.
– Tudom, hogy érted, Rahl Nagyúr.
– Akkor jó – egyenesedett fel mosolyogva Richard.
– De én azért bánthatom, ha akarom, ugye? – kérdezte Cara.
Richard felvonta a szemöldökét.
– Nem!
Cara vigyorgott.
Richard végignézett az elcsendesedett tömegen.
– Hölgyeim és uraim, azért gy ltünk ma itt össze, hogy részesei lehessünk egy csodának: Cara és Benjamin Meiffert új, közös élete kezdetének.
Mindketten bebizonyították, hogy olyan emberek, amilyenek mi mind lenni szeretnénk. Er sek, bölcsek, h ségesek a szeretteikhez, és hajlandók bármivel szembeszállni azért, ami mindenki számára a legértékesebb: az életért. Most ezt az életet meg szeretnék osztani egymással.
Richard hangja egy kissé megremegett.
– Ebben a teremben senki sem lehet büszkébb rájuk, mint én.
– Cara, Benjamin, kett töket nem azok a szavak kötnek össze, melyeket el ttünk kiejtetek, hanem a szívetek. Ezek egyszer gondolatok, de az egyszer ségben nagy er rejlik. Kahlan felismerte a szavakat, melyek az esküv jükön is elhangzottak. Az jutott eszébe, hogy Richard ennél nagyobb elismerést nem is adhatna nekik.
Richard megköszörülte a torkát, majd egy pillanatra elhallgatott, hogy összeszedje magát.
– Cara, elfogadod-e Benjamint hites férjedül, és fogadod-e, hogy örökké szeretni és tisztelni fogod?
– Igen – hangzott Cara tisztán cseng válasza.
– Benjamin – szólt hozzá Kahlan – elfogadod-e Carát hites feleségedül és fogadod-e, hogy örökké szeretni és tisztelni fogod?
– Igen – felelte a férfi ugyanolyan határozottsággal.
– Akkor tehát – folytatta Richard – barátaitok, szeretteitek és egész népünk el tt házastársakká nyilvánítalak benneteket.
Cara és Benjamin ekkor megölelték, megcsókolták egymást. Mögöttük a Mord-Sith-ek sírtak s a tömeg örömujjongásban tört ki.
Amikor a zaj végre elült s a csók véget ért, Richard kinyújtotta a kezét, ezzel kérve ket, hogy menjenek fel és álljanak mellé.
Berdine még mindig Nyda vállán zokogott. Kahlan látta, hogy Rikka is a könnyeivel küzd. Rózsaszín szalagot viselt a hajában, melyet Niccit l kapott.
Richard büszkén nézte a rájuk tekint arcokat. Ha Kahlan nem látta volna a több ezer embert, azt hihette volna, hogy a csarnok üres, olyan mély volt a csend.
Richard ekkor megszólalt. Szava hangosan, er teljesen csengett.
– Létezésünk ebben a hatalmas univerzumban nagy ajándék. A kicsinyke és értékes id , amit itt tölthetünk, az élet ajándéka. A Föld tovább forog, rövid létezésünkt l függetlenül, de amíg itt vagyunk, sokak életére vagyunk hatással. Az élet ajándéka mindannyiunknak megadatott. Az életünk a sajátunk és senki másé. Mindennél értékesebb. A legfontosabb tulajdonunk. Bánjunk is vele ekként!
Cara a nyaka köré fonta a karját.
– Köszönök mindent, Richard.
– Részemr l a szerencse, Cara – felelte, ahogy megölelte.
– Most jut eszembe – súgta Cara a fülébe -, Shota beugrott hozzám az el bb, és kérte, hogy adjak át neked egy üzenetet.
– Igazán? Miféle üzenetet?
– Azt mondta, ha még egyszer Agaden Völgybe mész, megöl.
Richard meghökkent.
– Tényleg ezt mondta?
Cara nevetve bólintott.
– De mosolygott közben.
Ekkor megszólalt a Hódolatra hívó harang.
Miel tt azonban bárki megmozdulhatott volna, Richard megszólalt.
– A mai naptól fogva nincs több Hódolat. Senkinek sem kell többé térdelnie el ttem. Az életetek csakis a tiétek. Álljatok fel, és éljetek!