Terry Goodkind

Az Inkvizítor

II. Az Élet Játéka
1. FEJEZET
Nicci egy hatalmas gödör mélyén találta magát, amely valahol az Azrith-síkságon volt. Innen nem láthatta, mi van a k - és földhalom mögött, de nem is kellett látnia ahhoz, hogy tudja. A gödör szélén túl látszott a hatalmas, égbeszök , fáklyákkal megvilágított rámpa, mögötte pedig a Népek Palotájának otthont adó gigantikus sziklaplató magasodott az égig.
A gödör hol mélyebb, hol sekélyebb volt, nyilvánvalóan azért, mert több csoportnyi munkás, másmás ütemben dolgozott benne, akiket azonban most sehol nem látott. Valószín leg munka közben fedezték fel a földalatti folyosókat.
A munkások helyett most mindenfelé rök álltak, mégpedig nem a szokásos katonák, akik alig voltak jobbak egy rakás cs cseléknél, hanem a közvetlenül Jagang mellett szolgáló elit egység tagjai, akik az évek során minden hadjáratban vele harcoltak.
Mivel folyamatosan a Császár mellett teljesítettek szolgálatot, Nicci sokukat felismerte, bár a nevét egyiknek sem tudta. A férfiak is tudták, ki áll el ttük.
Egy olyan n , mint Nicci, hosszú, sz ke hajával, és finom alakjával, nem maradhatott észrevétlen a Birodalmi Rend táborában. Még ennél is többr l volt azonban szó. k mindannyian a Halál Úrn jeként ismerték.
A nevet azért kapta, mert a múltban sokuknak parancsolt, és féltek t le. Többet meg is ölt közülük, akik nem teljesítették a parancsait, úgy, ahogy azt elvárta t lük. A Rendbe vetett hit egyben a nagyobb jóért való önfeláldozást is jelentette – az evilági élet feláldozását a túlvilági életért – mégis, amikor lehet vé tette számukra, hogy végre meghozzák ezt a jogosan elvárt áldozatot azzal, hogy átsegítette ket a régen vágyott, a hitük lényegét adó túlvilágra, gy lölték érte.
Azt is tudták róla, hogy Jagang asszonya, aki a személyes jogok feláldozását elvárva a nagyobb jó oltárán, az abszolút egyenl ség eszméjét hirdette, s mindenki számára nyilvánvaló módon kérkedett azzal, hogy Nicci a személyes tulajdona.
A közkatonákhoz hasonlóan ezek az rök sem mertek soha, egyetlen ujjal sem hozzáérni. Jagang azonban gyakran részesítette kegyben valamelyik bels emberét, mint például Kadar Kardeef parancsnokot, azzal, hogy átengedte neki Niccit egy id re.
Sokan ott voltak az itt állók közül akkor, amikor Nicci megparancsolta Kardeef parancsnok élve elégetését. Néhányan az parancsára segítettek a parancsnokot felkötözni egy nyársra a t z fölé. Vonakodásuk ellenére sem merték megtagadni a parancsait.
Nicci e korábbi státuszát elméjébe idézve állt a rideg éjszakában az rök tekintetének kereszttüzében. Korábbi személyiségét védelmez köpenyként terítette magára. Fejét felszegte, a hátát egyenesen tartotta, mert csak ez a róla kialakult kép lehetett az egyetlen védelme. a Halál Úrn je volt, és azt akarta, hogy ezt mindenki lássa.
Nem állt szándékában megvárni, hogy Armina N vérnek megint noszogatnia kelljen, ezért elindult felfelé. Már korábban a palotában, a megfigyel teraszról látta a hadsereg elhelyezkedését. Tudta, merre vannak a parancsnoki sátrak, gond nélkül megtalálná Jagang sátrát. Mivel Jagang valószín leg Armina szemein keresztül figyelt, a n nem avatkozott közbe, amikor Nicci egyedül elindult. Nem hagyhatta, hogy sikoltozva, rúgkapálva vonszolják Jagang elé, azzal nem segített volna magán. Ha már muszáj, legalább felemelt f vel nézzen szembe a végzetével. Nicci azonban leginkább azt akarta, hogy Jagang ugyanúgy lássa, ahogy korábban, hogy azt higgye ismeri, hogy nem változott, még ha nem is ugyanaz már, aki régen. Bár nyilván a férfi gyanakszik, azt akarta, hogy a kép ismer s legyen számára.
A múltban a közömbössége volt a fegyvere, ami megállította, felingerelte, ugyanakkor elkeserítette a férfit, s az érdekl dését is fokozta. Nicci olyan személy volt, aki, bár az oldalán állt, az céljaiért harcolt, mégis csak er szakkal kaphatott meg.
Bár el volt zárva a Tehetségét l, az elméjének még képes volt parancsolni, márpedig az elméje az igazi ereje – erre tanította Richard. A Tehetségével vagy anélkül, közömbösnek kell látszania azzal szemben, amit Jagang készül tenni vele. Ez adja az erejét.
Ahogy kiértek a gödörb l és elhaladtak a küls rök mellett, egyre több munkást látott, akik hosszú sorokban adogatták a többi gödörben kiásott földet és követ. Több száz öszvér húzta a sötétben a megrakott szekereket. A fáklyák fényében látni lehetett a rámpán dolgozó él emberláncokat. A Birodalmi Rend közkatonái, a büszke, fiatal, Óvilágbeli harcosok, most az egyszer munkások szintjére alacsonyodtak. Nem valószín , hogy ilyen dics ségre vágytak.
Niccit már nem érdekelte különösebben az építkezés, hiszen megtudta, hogy a rámpa elkészítése csak elterel hadm velet. Fizikailag rosszul lett a gondolattól, hogy ezek a vadállatok bejuthatnak a palotába.
Meg kell állítania ket! Ezt nem hagyhatja!
Egy rövid pillanatig teljes abszurditásnak t nt ez a gondolat. Hogyan állíthatná meg ket? Hirtelen azonban elszántan kihúzta magát. Az utolsó leheletéig küzdeni fog ezért, ha kell. Armina és Julia N vér Nicci mögött vonult végig a táboron. Armina N vér csak nevetségessé vált volna, ha most el re nyomakodik. Azzal, hogy Nicci átvette a vezetést, újra lett a Rabszolga Királyn .
A régi berögz dések nehezen változnak. Most, hogy ismét a táborban voltak, egyik N vér sem akart Nicci útjába állni, legalábbis egyel re nem. Elvégre pontosan arra tartott, ahová egyébként is vinnék. Ráadásul azt sem tudhatták, Jagang jelen van-e az elméjében. Annyit tudtak, amennyit a katonák is, hogy Nicci Jagang asszonya. Ez föléjük emelte t. Már a Próféták Palotájában is maga volt a talány számukra. Soha nem értették, és irigyelték, ami egyben azt jelentette, hogy féltek is t le.
Nem tudhatták, nemcsak arról van-e szó, hogy a Császár elküldte ket, hogy hozzák vissza neki makacs, engedetlen királyn jét. Jagang kétségtelenül az szemükön keresztül figyelte a n t, mégsem tett semmit, ami miatt másképp kellett volna gondolkodniuk. Még az is lehet, hogy maga Jagang is így gondolja, s tényleg azt hiszi, hogy visszakaphatja.
Nicci észrevette az t követ katonákat, de nem vett róluk tudomást. Egy királyn nem foglalkozik a szolgáival. k rangban alatta állnak. Azt pedig szerencsére egyikük sem hallhatta, milyen iszonyatos er vel zakatol a szíve.
Amikor elérték a rendes tábor szélét, a sátrak mocskos tömegét, a katonák néma koldusokként szemlélték a királyn i bevonulást. Egyre többen gy ltek köréjük, hogy láthassák, mi történik. A tömeg suttogva adta szájról szájra: a Halál Úrn je hosszú id után visszatért.
Sokak számára, annak ellenére, hogy féltek t le, a Rend h sn je volt, egy halálos fegyver, amely az oldalukon állt. A saját szemükkel láthatták, hogyan zúdítja a halált a Rend Testvériségének tanításait megkérd jelez kre.
Bár furcsa érzés volt újra itt lenni, a tábor maga semmit nem változott. Ugyanaz a tömeg, állatok, sátrak, felszerelés. Az egyetlen különbség az volt, hogy mivel már hosszú ideje állt egyhelyben, egyre jobban kiütköztek rajta a rothadás és pusztulás jelei. Az Azrith-síkságon gyakorlatilag lehetetlen volt t zifát találni, ezért egy-két t zt l eltekintve, az egész táboron nyomasztó sötétség uralkodott. Az emberek között felhalmozódott, felázott trágyadombok tömegesen vonzották a legyeket, a b z pedig a szokottnál is dögletesebb volt.
Az ápolatlan cs cselék látványa, melyre nem fordított különösebb figyelmet a múltban, most a végletekig felzaklatta. Nem t ntek emberinek, és sok tekintetben tényleg nem is voltak azok. A múltban Niccit nem érdekelte, mi történik vele, nem érdekelték ezek az állatok, most azonban már másképp tekintett az életére. Ráadásul a múltban biztos lehetett benne, hogy az ereje megvédi, ha a félelem nem tartja távol ket. Most csak ez utóbbiban bízhatott.
Nem kis sétát jelentett eljutni a több százezer ember között az úticéljához, de mivel már régóta vesztegelt a sereg egy helyben, ösvényeket alakítottak ki, melyek utakká szélesedtek, ahogy folyamatosan hátrébb szorították a sátrakat és szekereket. Most ezen utak mentén csodálkozó, tágra nyílt szem férfiak figyelték, ahogy bevonult a táborba.
A csendben bámuló tömeg mögött a tábor most is, még ezen a kései órán is zajongott. Mögöttük a rámpán dolgozók hangoskodtak: szekerek zörögtek, a munkások a követ törték, a törmeléket kiöntötték, a férfiak egyszerre kiáltva húzták a súlyos köteleket. Mellettük katonák röhögtek, beszélgettek, vitáztak a hideg éjszakában. Még a csákányok ritmikus hangján túl is hallani lehetett, ahogy itt-ott parancsszavak röppennek.
A távolban a Ja'La meccsekre összegy lt tömeg morajlott. Id nként a néz k üvöltve felhördültek, majd nem sokkal kés bb az örömteli bátorítás hangjait sodorta feléjük a szél. Még azt is hallani lehetett, ahogy a tömeg skandálva biztatja a brokkal futó frontembereket.
Egy sor üres társzekér és egy elkerített rész mellett haladtak el, ahol hatalmas csatalovak várakoztak. Ekkor meglátta a parancsnoki sátrakat, melyek tetején apró zászlók lengedeztek, csillagfényes égbolt alatt. A Császár sátrának látványától Nicci hirtelen úgy érezte, minden er elszáll bel le. Minden idegszála azt ordította, hogy meneküljön. Csakhogy erre már soha többé nem lesz képes.
Itt éri utol a sors. Ez itt a vég.
Mivel úgysem kerülhette el az elkerülhetetlent, úgy döntött, inkább elébe megy. Még az ellen rzési pontoknál, a védelmi terület küls gy r jénél sem lassított. A nagydarab katonák figyelték, ahogy közeledik, és látták az t kísér elit egységet is. Nicci örült, hogy egészen véletlenül a fekete ruháját viselte, mert mindig is ezt hordta, amikor a múltban közöttük járt. Azt akarta, hogy felismerjék. Egy rövid, átható pillantás elég volt, hogy még csak meg se szólítsák.
Az uralkodó körül elhelyezett védelmi vonalak sajátos egységek voltak, és mindnek megvoltak a saját módszerei és fegyverei. Az volt a feladatuk, hogy mindenféle fenyegetést távol tartsanak az uralkodótól, azaz megállítsák azt, aki át akar haladni a köreiken.
Niccit nem érdekelték a szabályaik. a Halál Úrn je, a Császár Rabszolga Királyn je. Senki kedvéért nem állt meg. Nem is próbálta megállítani senki.
Jagang szálláshelye nagyobb sátrak egy csoportjának közepén terpeszkedett, de a többit l eltér en b séges tér nyílt körülötte. A közelben jár röz N vérek észrevették Niccit, mint ahogy néhány Tehetséggel bíró fiatal varázsló is, de azonnal lesütötték a szemüket parancsoló tekintete el tt. Az

rök is szemmel tartották, de megpróbálták észrevétlenül tenni mindezt.
Nicci elégedetten látta, hogy mindannyian úgy tekintenek rá, mint rég, mintha semmi sem változott volna.
Ekkor azonban különös látványra lett figyelmes. Jagang személyes test rsége mellett, a sátrát lezáró súlyos takarók mellett közkatonák egy csoportja állt rt, akik, úgy t nt, szintén a sátrat vigyázták. Nicci nem értette, mit keresnek a közkatonák a Császár védelmi vonalán belül, és pláne, miért vesznek részt a sátrának rzésében. Korábban az ilyeneket messze távol tartották a parancsnoki vonaltól.
E furcsaságot semmibe véve Nicci azonnal Jagang lakrésze felé vette az irányt. A mögötte haladó két N vér kelletlenül, sápadtan követte. Senki, a n k legkevésbé, sem lépett szívesen Jagang magán szférájába. Bár néha barátságosan viselkedett azokkal a tisztjeivel, akikben a leginkább megbízott, általában nem volt túl engedékeny.
Két magas katona, lándzsával a kezében, állati küls t kölcsönz tetoválással az arcán, félrehúzta az ajtó gyanánt lelógó sz nyegeket. A bárányb rhöz er sített ezüst lapocskák fémesen csilingeltek, amelyb l a Császár rögtön tudhatta, hogy valaki közeledik. Nicci mindkét rt felismerte, de ennek nem adta tanújelét. Megemelte a szoknyáját, majd a küszöbön át a sötétségbe lépett. Bent rabszolgák sürgöl dtek, tányérokat szedtek le a Császár asztaláról. Az étel illata eszébe juttatta, mennyire éhes. Eddig az idegesség elfedte a gyomrában tátongó rt.
Több tucat gyertya vonta meleg fénybe a helyiséget, vastag sz nyegek tompították a dolgát végz személyzet lépteinek zaját, hogy az uralkodót semmi ne zavarja. Néhány rabszolgát, akik leszegett fejjel álltak, nem ismert, sokakat azonban igen. Jagang már láthatóan befejezte a vacsoráját, és a bels lakrészbe vonult.
A két N vér, akik mögötte léptek be, most a sátor szélénél álltak. Nyilvánvalóan ennél messzebb nem mehettek, de itt, Jagang sátrában, olyan távol akartak lenni t le, amennyire csak lehetett. Nicci, tudván, hol lehet Jagang, átvágott a szobán. A rabszolgák elsiettek az útjából. A hálószobát elzáró leplet félrehúzva, fejét kissé lehajtva, belépett.
Ekkor végre megpillantotta. Az arany selyem takaróval borított ágy túlsó végén ült, félig háttal. Kopaszra borotvált fején megcsillant a gyertyák és olajlámpák fénye. Bivaly vastag nyaka alig látszott a hatalmas vállak között. Bárányb r mellénye fedte csak fels testét, a karja csupasz volt. Egy könyvet lapozgatott, láthatóan elmerült az olvasásban. Bár könnyedén átadta magát az er szaknak, Jagang intelligens ember volt, aki nagyra értékelte a könyvekben, vagy a mások elméjében fellelhet tudást. Mivel érzelmileg megingathatatlan volt a hite, soha nem vetette alá észérveknek. Eretnekségnek tartotta volna. Ehelyett az elméjét információszerzésre használta. Tudta, hogy a megfelel tudás értékes fegyver lehet adott esetben. Szerette magát jól fegyverezni, mégpedig a fegyverek mindenféle fajtájával.
Nicci ekkor azonban észrevett még valami mást a helyiségben. Oldalra pillantott. Ekkor látta meg a n t, aki a földön ült, féloldalasan, egyik kezére támaszkodva. A leglégiesebb, leggyönyör bb teremtés volt, akit Nicci valaha látott.
Azonnal tudta, ki .
Kahlan, Richard felesége.
A tekintetük összekapcsolódott. A zöld szemekben tükröz d intelligencia, nemesség és életer teljesen leny gözte.
Ez a n Richard egyenl társa.
Ann tévedett.
volt az egyetlen n , aki jogosan állhat Richard oldalán.
2. FEJEZET
Nicci látta, hogy Kahlan nyakára Rada'Hant tettek. Ezért nem mozdult hát a fakókék és krémszín sz nyegr l. is azonnal felfedezte a nyakörvet Nicci nyakán. Valószín leg nem sok minden maradhatott észrevétlen ezel tt a szempár el tt.
A zöld szemekben csodálkozás csillogott. Látszott rajta, alig meri elhinni, hogy Nicci tényleg látja

t. Máris n vérekké fogadták egymást, s nem csupán a Rada'Han miatt.
Milyen iszonyú magányt s kétségbeesést jelenthet, hogy egy gonosz varázslat következtében mindenki elfelejti, amint megpillantja!
Mindenki, kivéve persze a Sötétség N véreit és úgy t nik, Jagangot. Már az is reményteli lehet a számára, hogy valaki, még ha egy vadidegen is az illet , látja t.
Most, hogy itt volt el tte, Nicci alig tudta elhinni, hogy elfelejthette ezt a n t, még ha egy varázslat volt is az oka. Már egyáltalán nem csodálkozott rajta, hogy Richard soha, egyetlen percig sem volt hajlandó lemondani róla.
A szépsége mellett volt valami jól érezhet tudatosság, páratlan intelligencia, amelyet Nicci azonnal felismert a szobor alapján, melyet Richard faragott. A Szellemet nem azzal a céllal faragta Richard, hogy Kahlanra küls re hasonlítson. Az erejét, a bátorságát akarta megjeleníteni vele, ami olyan jól sikerült, hogy most, hogy a modellt is láthatta, a hasonlóság lélegzetelállító volt. Ránézésre is egyértelm volt, hogy viszonylag fiatal kora ellenére, hogyan lehetett Kahlanból Inkvizítor Anya. Mára azonban már rajta kívül nem létezett több Inkivizítor. volt az utolsó. Nicci el ször megdöbbent, hogy itt találta, de ahogy belegondolt, összeállt a kép, csak így volt értelme az egésznek. Armina N vér egyike volt azoknak a N véreknek, akik foglyul ejtették Kahlant, és beindították a Futót z varázslatot. Tovi N vér elmondta, hogyan sikerült elmenekülniük Jagang el l a Richardhoz f z d Kötés segítségével. Bár gyanította, hogy Jagangnak valahogy mégis sikerült kijátszania a Kötést, valószín bb volt, hogy az soha nem is m ködött, egyetlen percig sem védte ket.
Ha pedig Jagang elfogta Arminát, akkor Uliciának és Ceciliának is itt kell lennie. Ezért van itt Kahlan is. A N vérekkel volt, így is belesétált Jagang csapdájába.
Nicci ekkor vette észre Jilliant. A kislány nagyokat pislogott rézbarna szemével a meglepetést l, hogy Niccit itt látja. Míg az érthet volt, hogyan került ide Kahlan, azt Nicci már képtelen volt felfogni, mit keres itt a lány.
Jillian közelebb hajolt Kahlanhoz, és kezét a füle mellé szorítva, hogy csak hallhassa, valamit súgott neki. Valószín leg Nicci nevét. Kahlan csak egy alig látható biccentéssel jelezte, hogy érti, de a szeme többet elárult. Már hallotta Nicci nevét korábban.
Amikor Jagang az asztalra lökte a könyvet, amit olvasott, Nicci gyorsan el bb Kahlan, majd a saját szemére mutatott, azután egy ujját keresztben az ajkára téve csendre intette. Nem akarta, hogy Jagang tudomást szerezzen róla, hogy látja t, vagy hogy ismeri Jilliant. Minél kevesebbet tud a férfi, k ketten annál nagyobb biztonságban vannak – már ha lehet valaki biztonságban Jagang fogságában. Még miel tt meggy z dhetett volna róla, hogy megértették a jelbeszédet, elfordította róluk a tekintetét, hogy Jagang szemébe nézzen.
Amikor a férfi megfordult, és fekete szemeit rászegezte, Nicci úgy érezte menten elájul. Egy dolog volt emlékezni rá, de teljesen más el tte állni.
Az éjfekete vizsla tekintet súlya alatt minden bátorsága semmivé lett.
Tudta, mi vár rá.
– Nicsak! – Jagang megkerülte az ágyat, de a szemét egy pillanatra sem vette le róla. – Hát ki tért vissza hozzánk?! – Szélesen mosolygott. – Épp olyan szép vagy, mint az álmaimban, melyeket azóta álmodok, hogy utoljára itt voltál velem.
Niccit nem lepte meg az üdvözlés, de nem is tulajdonított neki jelent séget. Leginkább azért rettegett Jagangtól mindenki, mert nem lehetett tudni, mire hogyan reagál. A dühét egyetlen szikra is egy pillanat alatt lángra lobbanthatta, de az is el fordult, hogy semmi sem tudta kihozni a béket résb l. Nicci egyszer tanúja volt, hogy Jagang megfojtott egy rabszolgát, amiért elejtette a kenyérvágó deszkát, máskor meg képes volt felszedni egy tányér húst, amit a szolga elejtett egyetlen szó nélkül, és közben könnyedén folytatni a beszélgetést, amelyben éppen elmerült. Ez a szeszélyes, irracionális viselkedés magára a Rendre is jellemz volt. Az ember önfeláldozásának értékét, annak helytállóságát, megfejthetetlen szabályok szerint mérték. Sorsuk sokszor a szerencsén, vagy a balszerencsén múlott. Az emberekre ez az örökös, kínzó kétely állandó súllyal nehezedett, ami miatt készek voltak bárkit lázadással vádolni, még barátot, vagy családtagot is, ha ezzel maguknak jó pontot szerezhettek.
Mint a legtöbb férfi, Jagang is azt hitte, hogy üres hízelgéssel elnyerheti Nicci vonzalmát. Szerette azt képzelni magáról, hogy elb völ is tud lenni. A forma azonban, melyet a bókokhoz választott, többet elárult róla.
Nicci nem hajolt meg el tte. Nagyon is tudatában volt a nyakán csillogó fémnek, amely elzárta el le a Tehetségét, és bár nem volt eszköz a kezében, amellyel meg tudta volna védeni magát ezzel a férfivel szemben, akkor sem akart tiszteletet tettetni, sem pedig a szép ruhába bújtatott undok gerjedelme el tt megalázkodni.
A múltban, annak ellenére, hogy képes volt használni a Tehetségét, a valódi védelmet a közömbössége jelentette számára. Amikor még Jagang képes volt az elméjébe hatolni, bár nem volt Nyakörv a nyakán, a varázslón i képességei semmit sem értek, mint ahogy a többi N vér is tehetetlen volt.
Az igazi védelem mindig is a viselkedésében rejlett, nem a Tehetségében.
Régen azonban Niccit valóban nem érdekelte, mit tehet vele a férfi. Az sem érdekelte, ha megöli, hiszen úgy érezte, megérdemli a szenvedést, melyet Jagang mérhet rá, akár még a halált is. Emiatt maradhatott közömbös a mindig jelenlév halálos fenyegetettséggel szemben.
Mostanra Richard miatt mindez megváltozott, persze err l Jagang nem szerezhetett tudomást. Az volt az egyetlen esélye a túlélésre, ha elhiteti vele, hogy a hozzáállása mit sem változott, s továbbra sem érdekli jobban a sorsa, mint a múltban.
A Halál Úrn jének mindegy, képes-e használni az erejét, vagy sem. A Halál Úrn jének egy Nyakörv semmit sem jelent.
Jagang az alsó ajka alatt meghagyott, hosszúra n tt fonott tincset húzogatta. Tet t l talpig végigmérte Niccit. Mélyet sóhajtott, mintha számba venné, mihez is kezdjen vele el ször. Már biztosan nem kell sokáig várnia.
Hirtelen visszakézb l úgy szájon vágta, hogy Nicci a leveg be emelkedett, majd keményen, fejjel a padlóra zuhant. Bár a vastag sz nyegek tompították az esést, még így is úgy érezte, mintha kitépték volna az izmokat az állkapcsából, és összeroppantották volna a csontot. Az ütés szinte megbénította, eltompította.
Bár a szoba forogni és dülöngélni látszott, elszánta magát, hogy talpra áll. A Halál Úrn je nem lapul meg, a halál szemébe is közönyösen tekint.
Ahogy feltérdelt, a csuklója bels felével letörölte a vért a szája sarkából, miközben igyekezett megtalálni az egyensúlyát. Az állkapcsa, a fájdalmat meghazudtolva, épnek t nt. Kényszerítette a lábát, hogy megtartsa, felállni készült.
Miel tt azonban megtehette volna, Jillian odarohant, hogy a varázslón és a Császár közé álljon.
– Hagyd békén!
Ahogy Jagang csíp re tett kézzel a lányra meredt, Nicci lopva Kahlanra pillantott. Nicci látta a fájdalom lángját a n szemében. Abból, ahogy az ujjai remegtek, Nicci pontosan tudta, milyen fájdalmat lövell a testébe a nyakörvön keresztül Jagang, hogy nyugton maradjon, ne avatkozzon közbe.
Nicci úgy vélte, ez bölcs döntés Jagang részér l.
Amennyire vissza tudott emlékezni, Nicci gyorsan kiismerte az embereket, amely nagyon értékes képességnek bizonyult. Gyakran csak annak köszönhette az életét, hogy képes volt helyesen megítélni az ellenfeleit. Nicci ránézésre biztos volt benne, hogy Kahlan veszélyes n , aki nem tétlenséghez szokott.
Jagang a nyakánál fogva megragadta Jilliant, és úgy emelte fel, mint egy kismacskát. A kislány visított – nem annyira a fájdalomtól, mint inkább a félelemt l, ahogy Jagang áthurcolta a szobán. Kezével a férfi húsos kezét markolászta, rúgkapált, de hasztalan. Jagang félrehúzta a súlyos vásznat, mely a hálószobája ajtaját takarta, és kilökte Jilliant.
– Armina! Tartsd szemmel a kölyköt! Egyedül akarok maradni a királyn mmel.
Armina N vér abban a pillanatban ott termett, megragadta a kislányt, s már el is t nt vele a sötétben. Nicci egy pillantást vetett Kahlanra, aki még mindig enyhén remegve a sz nyegen kuporgott. A kíntól egy könnycsepp gördült lefelé az arcán. Nicci nem volt biztos benne, hogy Jagang egyáltalán tudatában van, mekkora fájdalmat okoz Kahlannak. A férfi nem volt tisztában az ereje nagyságával – ami több szempontból is igaz volt. Ha feldühödött, az elszabadult indulat nemcsak az izmait, de a mentális képességét is a hatalmába kerítette.
A múltban gyakran fordult el , hogy sokkal jobban megverte Niccit, mint szerette volna, vagy vak dühében az Álomjáró képessége segítségével olyan fájdalmat sugárzott az agyába, amely könnyedén a halálát is okozhatta volna. Kés bb azután, amikor rádöbbent, milyen közel járt hozzá, hogy megölje, bocsánatot kért, de végül mindig megjegyezte, hogy Nicci csak magát okolhatja az egészért, mert annyira felingerelte.
Amint Jagang hagyta a bejárati takarót visszahullani, amely ezzel ismét lezárta a hálószobát, Kahlan feszül izmai hirtelen elernyedtek. Összeroskadt, és megkönnyebbülve sóhajtott fel. Úgy t nt, képtelen megmozdulni e hangtalan kínszenvedés után.
– Szóval – Jagang ismét Niccihez fordult -, szereted t?
Nicci pislogott.
– Tessék?
A férfi a düht l vörös fejjel közelebb lépett.
– Ne csinálj úgy, mintha nem értenéd! Válaszolj! – A hajába markolva az arcába hajolt. – Ne próbálj meg úgy tenni, mintha nem tudnád, mir l beszélek, vagy letépem a fejedet! Nicci elmosolyodott, s amennyire csak tudta, felszegte a fejét, hogy minél védtelenebb legyen a nyaka.
– Tessék! Tedd meg! Mindkett nket sok bajtól kímélsz meg vele.
Jagang egy pillanatig mer n bámulta, majd elengedte a haját, s végig simított rajta. Elfordult, és néhány lépésnyire eltávolodott.
– Ezt akarod? Meg akarsz halni? – Visszafordult. – Nem tör dsz a kötelességgel, mellyel a Teremt nek és a Rendnek tartozol? Amivel nekem tartozol?
Nicci vállat vont.
– Mit számít már, mit akarok és mit nem?
– Ez meg mit jelentsen?
– Nagyon is jól tudod, mit jelent. Mióta számít neked a legcsekélyebb mértékben is, hogy én mit akarok? Te úgyis azt teszed, amit tenni akarsz, függetlenül attól, hogy én mit szólok hozzá. Végül is én a Rend tulajdona vagyok, vagy nem? Te pedig azt akarod, amit mindig is akartál: megölni engem.
– Megölni? – Széttárta a karját. – Honnan veszed, hogy meg akarnálak ölni.
– Az önz tetteid alapján.
– Önz ? – Hitetlenkedve meredt a n re. – Én aligha lehetek önz . Jagang vagyok, az Igazságos.
– Elfelejted, hogy én adtam neked ezt a címet, mégpedig nem azért, hogy kifejezze az igazságot, hanem hogy álcázza azt – hogy olyan képet alkossanak rólad az emberek, amely a Rend érdekeit szolgálja. Én festettelek le ilyennek, mert tudtam, hogy a tudatlanok elhiszik, pusztán csak a név miatt. De te még akkor sem tudnád, hogyan felelj meg ennek a rólad kialakított képnek, ha az életed múlna rajta.
A férfi szemében a felh s árnyak fekete sötétséggé mélyültek, amir l Niccinek Orden Szelencéjének alvilági feketesége jutott eszébe, a szelence, melyet Richard nevében helyezett m ködésbe.
– Nem tudom, miért mondasz ilyeneket Nicci. Veled mindig is több voltam, mint igazságos. Neked olyan dolgokat adtam, amilyeneket senki másnak sem. Miért tettem volna, ha meg akartalak volna ölni?
Nicci türelmetlenül felsóhajtott.
– Csak mondd el, amit mondani akarsz, vagy zúzd be a koponyámat, vagy küldj a kínzó sátrakba! Nincs kedvem ehhez a játékhoz. Hidd, amit hinni akarsz, mindegy mi az igazság! Te is tudod, és én is tudom, hogy bármit is mondok, az úgysem sokat számít.
– Amit te mondasz, az mindig is számított! – Jagang felemelte a kezét, ahogy a hév a hangjában er södött. – Vegyük például azt, hogy legyen a nevem Jagang, az Igazságos! Tényleg a te ötleted volt. Meghallgattam, s fel is használtam, mert az érdekünket szolgálta. Már akkor is mondtam, hogy, ha ez a háború véget ér, mellettem uralkodhatsz majd.
Nicci nem válaszolt.
Jagang összekulcsolta a kezét a háta mögött, majd tett néhány lépést.
– Szereted t?
Nicci lopva pillantott a sz nyegen ül Kahlan felé, aki a leveg ben vibráló fenyegetés miatt aggódva figyelte t. Szemében könyörgés bujkált, mintha arra szeretné kérni, ne provokálja a férfit. Mégis, bár láthatóan aggódott, hogy mit tesz majd Jagang, érdekl dve várta a választ a kérdésre. Nicci szédülve próbálta átgondolni, mit válaszoljon. Nem azért, mert a férfi reakciója érdekelte, hanem inkább Kahlan miatt. Figyelembe kellett vennie a Futót z varázs ellen szükséges steril mez t. Ahogy a dolgok álltak, nagy valószín séggel a lány úgyis hamarosan meghal, de ha Richardnak mégis sikerülne felhasználnia Orden erejét, Kahlannak steril mez ben kell maradnia, hogy visszakaphassa régi énjét.
– Tehát? – kérdezte újra a férfi, anélkül, hogy ránézett volna.
Nicci végül úgy döntött, hogy a steril mez megtartása szempontjából az érzelmei lényegtelenek, nem idéz el semmilyen érzelmi el zményt, mert nem érinti a Kahlan és Richard között létez érzelmi szálat.
– Korábban nem tör dtél ennyire az érzéseimmel – mondta végül ingerülten. – Akkor most mit számít?
Jagang felé fordulva rámeredt.
– Mit számít? Hogy kérdezhetsz ilyet? A királyn mmé tettelek. Megkértél rá, hogy bízzak benned, és engedjelek el, hogy elpusztítsd a Rahl Nagyurat. Bár azt szerettem volna, hogy itt maradj, elengedtelek. Megbíztam benned.
– Mondod te. Ha tényleg bíztál, akkor bíznál most is, s nem vallatnál. De úgy t nik, nem igazán érted, mit jelent ez a szó.
– Az másfél évvel ezel tt történt. Azóta nem láttalak. Nem beszéltem veled.
– Láttál Tovi mellett.
Bólintott.
– Sok mindent láttam Tovi meg a másik négy n szemén keresztül.
– Azt hitték, annyira okosak, hogy felhasználhatják a Rahl Nagyúrhoz f z d Kötést – mosolyodott el enyhén Nicci. – De te végig figyelted ket. Mindent tudtál.
A férfi is vele mosolygott.
– Te mindig is okosabb voltál, mint Ulicia meg a többiek. – Felvonta az egyik szemöldökét. – Hittem neked, amikor azt mondtad, elmész, hogy megöld Richard Rahlt. Ehelyett könnyedén eléred, hogy a Kötés számodra viszont m ködjön. Hogyan lehetséges ez, drágám? Hiszen ehhez tényleges elkötelezettség szükséges. Megtennéd, hogy megmagyarázod?
Nicci kitárta a karját.
– Nem értem, mit nem értesz rajta. Te pusztítasz, alkot. Te egy halált vágyó létezést kínálsz, az életet. Ezek nem üres szavak, sem nálad, sem nála. soha nem vert véresre, és nem is er szakolt meg.
Jagang arca s az egész borotvált feje elvörösödött, ahogy elfutotta a méreg.
– Meger szakoltalak? Ha akartam volna, azt tettem volna, amihez meg is lett volna minden jogom, de az nem volt er szak. Te is akartad. Csak túl makacs vagy, hogy elismerd. Az irántam érzett alantas vágyaidat színlelt sértettség mögé rejted.
Nicci az oldala mellé ejtve a karját, kissé el re hajolva, dühösen válaszolt.
– Kitalálhatsz dolgokat, csak azért, hogy igazold a tetteidet, de attól azok még nem válnak igazzá. A férfi arcát gyilkos arckifejezés torzította el, ahogy elfordult t le. A n szinte várta, hogy megfordulva hirtelen úgy megüti, hogy betöri a koponyáját. Bárcsak ezt tenné! A gyors megsemmisülés kívánatosabb, mint a lassú kínhalál.
A kinti éjszaka hangzavarát mormolássá tompították a vastag sátorfalak. A lehet ség, hogy az ember megszabadulhat a tábor állandó, fültép lármájától, igazi luxusnak számított. Kint a föld kukacoktól hemzsegett, itt a rabszolgák folyamatosan figyelték és elpusztították az él sköd ket. Illatos olajok töltötték be a leveg t elnyomva a kint mindent elborító b zt.
Bizonyos értelemben a Császár sátra maga lehetett volna a béke szigete. Valójában azonban a legveszélyesebb hely volt az egész táborban. A Császár abszolút hatalommal döntött élet és halál felett. Bármit tett is, t soha nem vonták kérd re.
– Tehát – szólalt meg újra Niccinek háttal -, válaszolj a kérdésemre! Szereted t? Nicci fáradtan megtörölte a homlokát.
– Miért érdekel most ennyire, mit érzek? Amikor meger szakoltál, nem kérdeztél semmit.
– Már megint ezzel a képtelenséggel jössz! – üvöltötte, s egy hosszút lépve ismét el tte termett. – Tudod, hogyan érzek irántad! És tudom, hogy te is viszonzod az érzéseimet!
Nicci nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Abban a férfinek igaza volt, hogy korábban soha nem emelt kifogást az ellen, amit vele csinált. Hitte, hogy az élete nem az övé. Hogyan ellenezhette volna, ha a Rend az ügye érdekében használni akarja? A Rend vezet jének meg pláne nem mondhatott nemet!
Richardnak köszönhet en azonban megértette, hogy csak saját maga rendelkezhet az életével, ami azt jelenti, hogy a teste is az övé, melyet nem kell odaadnia senkinek, ha nem akarja.
– Tudom, mi ez a színjáték, Nicci. – Megint ökölbe szorította a kezét. – Vele akarsz féltékennyé tenni. N ies fondorlattal akarsz rávenni, hogy dobjalak az ágyra, s tépjem le rólad a ruhát. Valójában err l van szó, mindketten tudjuk. Csak felhasználod t, hogy felkorbácsold bennem az

rült szenvedélyt. Valójában engem akarsz, csak valódi vágyaidat az er szak álcája mögé rejted. Nicci hidegen nézett a felf tött vágyaktól ég szemekbe.
– A heréid rossz tanácsadók.
A férfi hátrahúzta az öklét. Nicci lábát megvetve továbbra is a férfi szemében úszó éji árnyakra meredt.
Az ököl végre lehanyatlott.
– Felajánlottam neked, amit senki másnak, hogy legyél a királyn m, hogy mások felett állhass. Richard Rahl nem adhat neked semmit! T lem megkaphatsz mindent, amit egy Császár adni tud. Mellettem részt kaphatsz a világuralomból.
Nicci egyik kezét körbejártatta a sátorban.
– Ó, a mindent elborító gonoszság dics sége! Mind az enyém, ha hajlandó vagyok lemondani a gondolkodásról, és a jogtalanságot erénynek kiáltom ki!
– Felajánlottam, hogy velem uralkodhass!
Nicci hidegen bámult rá.
– Nem, te azt ajánlottad fel, hogy a szajhád legyek, és megölhessek mindenkit, aki nem hajt fejet el tted.
– A Rend így m ködik! Ez a háború nem arról szól, hogy dics séget szerezzek magamnak, ezt te is tudod! A Teremt ügyéért harcolunk – az emberiség megváltásáért. Elvisszük a pogányoknak a Teremt igaz akaratát. Eljuttatjuk a Rend tanításait azoknak, akik értelmet kívánnak adni a létezésüknek.
Nicci némán állt. A férfinek igaza volt. Lehet, hogy élvezte a hatalom el nyeit, de valójában

szintén hitt benne, hogy egy nagyobb jó bajnoka, egy harcos, aki a Teremt igaz akaratát szolgálja azzal, hogy a Rend tanításait a világra kényszeríti ebben az életben azért, hogy majd az emberiség dics séget nyerhessen az elkövetkezend ben.
Nicci jól ismerte ezt a hitet. Jagang pedig hitte is.
Most azonban nevetségesnek hatott ez az ideológia, amelyet bolond módon régen is vallott. Jagangtól és a Rend követ inek többségét l eltér en Nicci azért fogadta el ezeket az elveket, mert hitt benne, hogy csak ily módon élhet erkölcsös életet. Elviselte a mások szolgálatának igáját, miközben folyamatosan gy lölte magát azért, mert ezt nem örömmel tette. A Fény N vérei sem voltak jobbak, csak ugyanennek az önzetlen elhivatottságnak egy másik oldalát kínálták, így hát továbbra is a Rend Testvériségének szorításában verg dött tehetetlenül. A Rend néma szolgájaként az, hogy Jagang használta öt, csak egy volt a szükséges áldozat közül, melyet meg kellett hoznia, ha jó és erkölcsös akart lenni.
Aztán mindez egy csapásra megváltozott.
Mennyire hiányzott neki Richard!
– T led az emberiség legfeljebb ezer évig tartó sötétségre számíthat – mondta Nicci, de tudta, hogy nincs értelme megpróbálni beláttatni az igazságot egy hív vel, akinek elméleti megközelítése a Rend prédikációin alapult, nem pedig a valóságon. – Amit teszel, azzal a világot hosszú id re a sötét vadságba taszítod.
Jagang egy hosszú percig rámeredt.
– Ez nem te vagy, Nicci. Tudom, hogy nem. A Rahl Nagyúr okádja ezt a gy löletet az embertársai iránt. Te csak azért ismételgeted ugyanazt, hogy azt higgyem, szereted.
– Lehet, hogy így is van.
Jagang vigyorgott.
– Nem. – A fejét ingatta. – Csupán felhasználod, hogy az ujjad köré csavarj. Ilyenek a n k – kicselezik és kihasználják a férfiakat.
Nicci nem akarta, hogy ezen az úton haladjanak tovább, s Jagang az igaz érzéseit feszegesse Richard iránt, ezért témát váltott.
– A terved, hogy te uralkodj a világon, majd a Rend tanításait mindenkire kiterjeszd, nem fog m ködni. Mindhárom Szelencére szükséged van. Ott voltam, amikor Tovi meghalt. Nála volt a harmadik, de ellopták t le.
– Na, igen, a bátor Keres , aki az Igazság Kardját forgatja – a kezével hadonászva gúnyolódott – közbelépett, hogy visszaszerezze Orden Szelencéjét egy gonosz N vért l. – Keser en a n re pillantott. – Hiszen ott voltam, láttam az egészet az szemén keresztül.
Tovi szemével Niccit is látta akkor.
– A tény, az tény, a N vérek ellopták a három szelencét. Most nálad vannak ugyan a N vérek, de csak két Szelencét tudhatsz a magadénak.
Ravasz mosoly váltotta fel az arroganciát a férfi arcán. – Én nem hiszem, hogy ez akkora probléma, mint amilyennek gondolod. Az sem számít, hogy te m ködésbe helyezted az egyiket. Meg van a magam módszere az ilyen apró problémák kiküszöbölésére.
Nicci kissé riadtan nyugtázta, hogy a férfi tudja, helyezte m ködésbe a Szelencét, persze próbálta ijedtségét titkolni.
– Milyen módszer?
A férfi egyre szélesebben mosolygott.
– Milyen uralkodó lennék, ha nem lenne tervem minden helyzetre? Te csak ne aggódj, kedvesem, mindent jól kézben tartok. Csak az számít, hogy a végén mindhárom Szelence együtt lesz, és akkor majd Orden mágiájának segítségével felszámolok minden ellenállást a Rend uralmával szemben.
– Ha életben maradsz addig.
A férfi idegessége visszatért, ahogy Nicci kifejezéstelen arcát tanulmányozta.
– Ez meg mit jelentsen?
Nicci a távolba intett.
– Richard Rahl ráuszította a farkasait a szeretett nyájadra.
– Na, és?
A n felvonta a szemöldökét.
– A hadsereg, melyet idáig ztél, köddé vált. Nem tudtad elpusztítani. Szerinted hol vannak most azok a katonák?
– Szétszóródtak, mert féltik az életüket.
Nicci mosolyogva nézett a férfi szigorú szemébe.
– Nem egészen. A d'harai hadsereget azzal a feladattal bízták meg, hogy vigyék el a háborút az Óvilágba, amely ezt a háborút támogatja, azokhoz, akik a tanításaikkal kiváltották az er szakot és az ártatlanokra zúdították. Ezeknek az embereknek szembe kell nézniük annak következményével, hogy potenciális gyilkosokat küldtek északra. Az kezükhöz, csakúgy, mint a tiédhez, ártatlan emberek vére tapad. Azt hiszik, hogy a távolság miatt, k nem mocskolódnak be, csakhogy a tény, hogy olyan távol vannak az általuk el idézett gonoszságoktól, még nem menti fel ket a b neik alól. Megfizetnek érte.
– Tudatában vagyok a Rahl Nagyúr legutóbbi gaztetteinek. – Ajkának izmai megfeszültek, ahogy a fogait csikorgatta. – Egy gyáva alak, aki inkább ártatlan n kre és gyermekekre támad, mert nem mer a férfiakkal szembenézni.
– A legrosszabb fajta, tudatos arroganciára vallana, ha ezt tényleg el is hinnéd, de ezt magad sem gondolod komolyan. Csak másokkal akarod elhitetni, ezért gondosan válogatott féligazságokat ragadsz ki az egészb l, hogy az erkölcsösség álcája mögé rejthesd a valóságot. Mentséget keresel a megbocsáthatatlanra. N k szoknyája mögé bújva lövöldözöl, hogy ha a nyilaidat visszalövik rád, azt embertelenségnek kiálthasd ki, holott a valódi szándékod az, hogy megtagadd a jogos önvédelmet azoktól, akiket el akarsz pusztítani.
Richard olyan ember, aki megérti milyen fenyegetést jelentenek a Rend tanításai. t nem terelik mellékvágányra az igazság elkend zésére tett ügyes kísérletek. Tisztában van vele, hogy az életben maradáshoz elég er snek kell lennie. Csak így szüntetheti meg a fenyegetést. El kell pusztítania a földeket, hogy ne teremjék meg az élelmet, amely az er t biztosítja az embereidnek ahhoz, hogy elvágják a békességben, saját életüket él k torkát. Ha bárki védeni próbálja ezeket a földeket, b nrészes gyilkosságban. Richard tudja az egyszer igazságot: Gy zelem nélkül, a népe nem maradhat életben.
– Azok az emberek csak magukat okolhatják. k hozták magukra a szenvedést azzal, hogy ellenálltak a Rend jogos tanításainak – felelte Jagang.
Le-föl járkált, izmai kidagadtak a karján, ahogy ökölbe szorította a kezét. Már csak egy hajszál választotta el attól, hogy dühe er szakba torkolljon. Nem szerette, ha bárki megkérd jelezte a kinyilatkoztatásait, ezért megállt Nicci el tt, és még határozottabban megismételte, mintha a megemelt hang, s a benne hordott fenyegetés elég lenne a meggy zéshez.
– Richard Rahl csak az istentelenségét, az erkölcstelenségét bizonyítja azzal, hogy a katonáit ártatlan n k és gyermekek legyilkolására az Óvilágba küldte. Ezek a támadások mutatják, hogy milyen gyáva b nöz . Meg kell szabadítanunk a világot az ilyen b nösökt l!
Nicci összefont karral állta a tekintetét, ugyanazzal a határozott, merev pillantással, melyet egykor olyanoknak tartogatott, akik nem voltak hajlandók fejet hajtani a Rend akarata el tt. Ezzel a pillantással követte el a tetteket, melyek miatt a Halál Úrn je nevet kapta. Ez a tekintet még a Császárt is megállásra késztette.
– Az Újvilágbeliek ártatlanok – jelentette ki. – Nem k indítottak háborút a Rend ellen, hanem fordítva. Igaz, hogy az Óvilágbeliek, köztük gyerekek is, megsérülhetnek vagy meghalhatnak a harcokban. De milyen választásuk maradt még ezeknek az embereknek? Továbbra is tétlenül t rjék, hogy lemészárolják ket, vagy hagyják, hogy elhurcolják ket rabszolgának azért, mert nem akarnak ártatlanokat bántani? k mind ártatlanok. A gyerekeik is azok. Ti mégis lemészároljátok

ket.
Ismerheted a taktikát, melyet Ulicia kigondolt, mert ott voltál a gondolataiban, hogyan akarta biztonságba helyezni magát a Kötés által, mellyel el akarta zárni a gondolatait el led. Ulicia tudta, hogy Richard az életet tartja legf bb értéknek, ezért azt találta ki, hogy amikor Orden erejével kiszabadítja az rz t a holtak birodalmából, örök életet ad Richard Rahlnak. Uliciának mindegy volt, vajon Richard hinne-e ennek a lehet ségében, vagy egyáltalán akarná-e ezt. Azt gondolta, hogy amíg az ajánlatot meg nem teszi, és azt Richard vissza nem utasítja, a szándékai, hogy örök életet adjon neki, immunissá teszik az Álomjáró képességeddel szemben. De te már titokban ott voltál Ulicia agyában. Így megtudtad, mi az, ami Richard számára a legfontosabb. Ez idegen elképzelés a számodra. Az élet a Rend híveinek nem jelent értéket. Azt tanítják, hogy az életünk csak jelentéktelen átmenet a túlvilági életbe. Hitük szerint ez az élet csak üres edény, puszta héj, amely a lelkünknek testet ad, amíg az át nem léphet a létezés magasabb szintjére. A Rend azt tanítja, hogy a túlvilági dics ség a legnagyobb érték, amelyre úgy tehetünk szert, hogy ezt az életünket a Rend ügyének áldozzuk. Azaz a halált tartja értéknek.
Te az életet szeret ket gyengének, alsóbbrend nek gondolod. Képtelen vagy megérteni, mit jelent az élet egy olyan valakinek, mint Richard, de azt tudod, mihez kezdj a róla szerzett információval. Ezzel tudod eltántorítani Richardot attól, hogy tovább lépve szembe szálljon a kihívással, és megvédhesse az életet. Azt hiszed, visszarettentheted t azzal, hogy elterjeszted róla, n k és gyermekek gyilkosa. Azt hiszed, majd elszégyelli magát, s nem mer támadni, nehogy ártatlan emberek is meghaljanak a harcban, és ezzel korlátozod a saját védelmében.
Mint tapasztalt katona, nagyon is tisztában vagy vele, hogy egy háborút nem lehet csupán védekezéssel megnyerni. Ha a véd k nem tudják rászánni magukat, hogy teljes er vel lecsapva összezúzzák az agresszor gonosz hitét, akkor nem remélhetik, hogy gy znek, hiszen ez a hit az, amely a háborút elindította.
Richard is tudja ezt. Tisztában van vele, hogy ha véget akar vetni a háborúnak, mégpedig nagyon gyorsan és a lehet legkevesebb áldozattal, akkor az egyetlen lehet sége, ha a támadó harcképességét s a hite iránti elkötelezettségét veszi célba.
A te célod a szándékos hazugságok terjesztésével az, hogy megfoszd t, aki ennyire sokra tartja az életet, a hitelét l, a becsületét l, s emiatt ne merje megtenni, amit pedig mindenképpen meg kell tennie a gy zelemhez.
Féligazságokkal félrevezeted az embereket, hogy ne vegyék észre, mit jelent a hited valójában, s elhiggyék a Rend kitekert ideológiáját. Másokat vádolsz olyan b nök elkövetésével, melyekben te vagy vétkes, tudván, hogy ezzel dühöt gerjesztesz.
Végül is azonban ez a vád, mer koholmány – csak a szokásotokká vált tömeggyilkosság megindokolására tett kísérlet.
Mindketten tudunk a rengeteg holttestr l, n kér l és gyermekekér l, melyeket a Rend hagy maga után, amerre csak jár. Ezeket persze nem veszi figyelembe az eltorzított morális sértettséged! A brutalitás, a vadság, a kegyetlenség azok ellen, akik semmit sem ártottak az Óvilágbelieknek, ez jellemzi a hiteteket. Gonoszságotok nagyságát csak még inkább fokozza, hogy az áldozatokat okoljátok az elkövetett b nökért, csakúgy mint, ahogy azt állítod, én vagyok a hibás a meger szakolásomért.
Ott voltam azon a napon, amikor Richard parancsot adott a csapatoknak és szélnek eresztette ket. Ismerem az igazságot.
Az Óvilágban az emberek elméjét visszafordíthatatlanul befeketítette az, hogy olyan eszméknek szentelik magukat – még pedig fanatikus elszántsággal – melyek eredménye szenvedés és halál. Ezeket az embereket már észérvekkel nem lehet meggy zni. Richard tudja, hogy a gonosszal csak úgy veheti fel a harcot, ha elszakítja a köteléket, mely az embereket hozzá f zi, mégpedig azáltal, hogy a hitükhöz való ragaszkodást elviselhetetlenné teszi.
A Rend a végs kig folytatni fogja a háborút, Richard pedig tudja, hogy a népe nem élhet együtt ezzel a gonosszal, és nem is nézheti el, hogy az gyarapodjék. A Rend véget akar vetni a szabadságnak. A kést, melyet a Rend Richard szívébe akar döfni, a tanaik felé tanúsított elszántság vezeti. Richard tudja, hogy a hit forrását kell elpusztítania, vagy a szabadon gondolkodó emberek mind meghalnak, meggyilkolják ket azok, akiket az Óvilágbeliek etetnek és bátorítanak. A háború borzalmas dolog. Minél hamarabb vége, annál kevesebb halállal és szenvedéssel jár. Ez Richard célja. A gyenge-szív ek visszarettennének attól, amit meg kell tenni, t azonban nem tántorítják el a képmutatók és a gy lölköd k.
Az igazság pedig az, hogy a parancsa úgy hangzott, hogy amikor csak el lehet kerülni, a katonák ne bántsák a lakosságot, de a háború befejezése mindennél fontosabb, és ehhez el kell pusztítani az Óvilág harcképességét. Richard Rahl ezt a feladatot bízta rájuk, mint katonákra: Meg kell védeniük a népük jogát az életben maradáshoz. Megértette velük, hogy minden más út csak a sírhoz vezet. Ez a háború csupán a folytatása a nagy háborúnak, amely régen dúlt, de valójában soha be nem fejez dött. Az Óvilág ismét áldozatul esett a Rend eszméinek. Hány élet veszett kárba ezek miatt? És hány élet fog még?
Legutóbb azoknak, akik ezen eszmék ellen védekeztek, nem volt bátorságuk hideg hamuvá tiporni

ket, ezért feléledtek a Rend Testvériségének kezében. Csakúgy, mint akkor, ugyanaz az rült gondolat indította el a háborút, hogy mindenkinek ugyanabban kell hinnie, s ha nem teszi, meg kell halnia.
Richard tudja, hogy ez alkalommal egyszer s mindenkorra véget kell vetni a háborúnak, a világot meg kell szabadítani a Rend mákonyától, s neki meg van ehhez a bátorsága. Nem fogják elrettenteni a vádjaid. Nem érdekli, mit gondolnak róla mások. Csak az érdekli, hogy ne okozhassanak több kárt neki és azoknak, akiket szeret, akikkel tör dik.
Hogy a célját elérje, azokat, akik a Rend tanításait hirdetik, levadásszák és megölik. Lehet, hogy a d'harai hadsereg nagyságra a közelébe sem érhet a Birodalmi hader nek, de képesek a seregedet megfojtani. Felégetik a mez ket, a gyümölcsös kerteket, lerombolják a malmokat, az istállókat, feldúlják a gátakat, csatornákat. Aki az útjukba áll, megölik.
Ami azonban a legfontosabb, a katonák elvágják az északra tartó utánpótlást. Richard egyetlen célja, hogy ne tudj többet megölni az emberei közül. T led eltér en, neki nem kell éreztetnie a fölényét, a tiédet viszont megtörheti.
Nem lesz mindent eldönt végs csata, mint ahogy tervezted. Richardot nem érdekli, hogyan állítja meg a hadseregedet, csak az eredmény számít, hogy megálljanak egyszer s mindenkorra. Utánpótlás nélkül a sereged elsorvad, éhen hal itt ezen a kopár síkságon. Ez elég gy zelem.
Jagang úgy mosolygott, hogy ez alkalommal e mosoly Niccit késztette hallgatásra.
– Kedvesem, az Óvilág nagyon nagy hely. Csak az erejüket vesztegetik, nem lehetnek ott mindenütt.
– Nem is kell.
A férfi megvonta a vállát.
– Lehet, hogy megtámadnak egy-két konvojt, ez azonban csak egy újabb áldozat, melyet a népünknek az ügyünkért meg kell hoznia. Erkölcsi gy zelmünk áldozatokkal jár, s hogy mennyivel, nem számít.
Mivel tudom, milyen árat kell fizetnünk a végs gy zelemért, már elrendeltem, hogy nagymértékben emeljék meg az északra küldend utánpótlást szállító konvojok számát, melyek dics séges csapatainkat éltetik.
Az Óvilág népe meg fogja hozni az áldozatot, mely a gy zelmünkhöz szükséges. Az ár ugyan magasabb lett, de a népünk boldogan kifizeti. Felteszem, igazad van, és sok szállítmány elpusztul majd, de a d'harai sereg nem elég nagy ahhoz, hogy mindet megállítsa.
Nicci gyomra összerándult.
– Merész kijelentés.
– Ha nem hiszel nekem, hamarosan megláthatod a saját szemeddel, hogy az igazat mondom. Nemsokára egy újabb szállítmány érkezik, mégpedig olyan hosszú, hogy két napig kellene egy helyben állnod, hogy elvonuljon melletted. Szóval te csak ne aggódj, bátor harcosainknak lesz mit enniük és lesz mivel harcolniuk, hogy befejezhessük ezt a háborút!
Nicci megrázta a fejét.
– Nem érted a lényeget. Ha nem kapod el és gy zöd le a d'harai er ket, nem nyerheted meg ezt a háborút. Az Óvilágban is vannak olyanok, mint a világ többi részén, akik a saját életüket szeretnék élni. A Rend sokakat elvakíthat a tanításaival, de mindenütt vannak olyanok, akik képesek a fejüket használni s megérteni az élet igazságát. Sok ilyen ember van az Óvilágban is, akik a Rend ellen fordulnak.
Elég, ha Altur'Rangre nézel. Ott voltam, amikor elesett. A Birodalmi Rend uralma alatt mer szenvedés volt ott az élet. Most lerázta a béklyóit, virágzó város lett. Mások is látni fogják ezt a változást, és kedvet kapnak, hogy hasonlóan éljenek. k is virágzó életre vágynak. Jagangot a végletekig feldühítette.
– Virágoznak? Pogányok, akik olyan földön táncolnak, amely majd a sírjuk lesz! Eltiporják ket! Ezt fogják látni az emberek: hogy a Rend jogosan megbünteti azokat, akik elfordulnak az embertársaik iránti kötelességt l. A büntetést, melyet az önzésükért elszenvednek, ezer évig emlegetni fogják.
– És a d'hara-i sereg? A nyájadra szabadult farkasok? ket nem lesz olyan könny szétverni. Továbbra is vadászni fognak azokra, akik északra küldték a háborút, ki fogják tépni a Rend Testvériségének szívét.
Jagang vigyorgott.
– Kedvesem, ebben nagyon tévedsz. Elfelejtkezel Orden Szelencéir l.
– Csak kett van nálad.
– Jelenleg valóban. De csak id kérdése, és nálam lesz mind a három. Akkor pedig kiengedem Orden mágiáját, hogy megtegye, amit meg kell tennie. Orden erejével, az irányításommal minden ellenállást eltöröl jogos ügyünk vihara. Orden erejével leégetem a húst a d'harai katonákról, majd hagyom, hogy egyt l egyig lassú kínhalált haljanak. Orden mágiája el l nem lesz hová menekülniük. A jajgatásuk lesz az édes igazságtétel hangja az embereink számára, akik most a brutalitásuk alatt szenvednek. Az Altur'Rang-i hitszeg kr l sem felejtkezem el, szenvedni fognak azért, hogy elárulták az ügyet.
Orden ereje a Rend Testvériségét szolgálja majd, és szétzúzza a d'hara-i hader t, mindegy merre vannak. Én pedig porrá zúzom Richard Rahl csontját. halott ember, csak még nem tud róla. Jagang sötét vigyorától Nicci teste libab rös lett.
– El ször azonban – folytatta nyilvánvaló örömmel -, elegend ideig életben hagyom, hogy lássa az egészet, hogy elég sokáig éljen ahhoz, hogy igazán szenvedjen. Tudod, mennyire szeretem, ha a nekem ellenállók elegend en sokáig élnek ahhoz, hogy megtapasztalhassák, mi az igazi fájdalom. Hangja morgássá mélyült.
– E célból van valamim Richard Rahl számára. Amikor Orden hatalmát szabadon engedem, végre képes leszek akkora fájdalmat okozni neki, amelyet el sem tud képzelni. Olyan érzelmi kínt jelent majd ez, mely megtöri a lelkét, a szellemét, és ezzel elpusztítom a testét is.
Nicci tudta, hogy Jagang Kahlanról beszél, de nem merte a tudtára adni, hogy tud róla. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne pillantson a n felé, nehogy elárulja, amit tud.
– Gy zedelmeskedünk – folytatta -, én pedig felajánlom neked a lehet séget, hogy visszatérj a mi oldalunkra, a Rend oldalára. Végül úgy sem lesz más választásod, mint fejet hajtani a Teremt akarata el tt. Itt az ideje, hogy elfogadd erkölcsi kötelességedet embertársad iránt! Nicci tudta, a táborba érkezésük óta tisztában volt vele, hogy az elkerülhetetlen ellen nem tehet semmit. Soha többé nem látja Richardot, soha nem lesz szabad többé.
Jagang legyintett.
– A Rahl Nagyúr iránti gyerekes rajongásoddal nem mész semmire.
Nicci tudta, mi fog történni, ha nem hajol meg a tekintélye el tt, ha nem fogadja el az ajánlatát. Ha nemet mond, borzalmas kínokban lesz része.
Az élete azonban az övé, nem fog önként lemondani róla.
– Ha Richard Rahl csontját porrá zúzod – mondta a legleereszked bb hangsúllyal, amire csak képes volt -, ha nem jelent számodra többet apró kis problémánál, akkor miért érdekel annyira? – Felvonta a szemöldökét. – Pontosabban, miért vagy rá féltékeny?
Jagang düht l lángoló arccal megragadta Nicci nyakát. í völtve lökte az ágyra. Niccinek sikerült egy gyors lélegzetet vennie, miel tt a férfi rávetette magát. Középre gyömöszölte, majd oldalra hajolt, hogy felvegyen valamit. A borzalmas súlytól Nicci lélegezni is alig bírt.
Jagang egyik húsos kezével megragadta a fejét, hogy mozdulatlanul tartsa, bár a lány meg sem mozdult, nem ellenkezett. Hüvelyk ujjával és a másik keze egyik ujjával kihúzta az alsó ajkát. Amikor elengedte az arcát, Nicci látta, hogy egy hegyes árt tart a kezében.
Beleszúrta az alsó ajkába, megtekerte, hogy kilyukassza. A fájdalom könnyei égették Nicci szemét, de nem mert megmozdulni, nehogy a férfi letépje az ajkát.
Miután kihúzta az árat, egy arany karikát húzott át a friss lyukon.
El re hajolt, és a fogával kapcsolta be.
Borostás álla az arcát súrolta, ahogy közelebb nyomulva fülébe súgta: – Az enyém vagy. Addig a napig, amíg úgy nem döntök, hogy eljött a halálod órája, az életed hozzám tartozik. Akár el is felejthetsz minden gondolatot, amit Richard Rahltól hallottál. Ha pedig végeztem veled, az rz é leszel az árulásodért.
Kiegyenesedett és megütötte. Az iszonyú pofontól összekoccantak Nicci fogai.
– A Richard Rahl-lal való szajhálkodásodnak ezennel vége. Hamarosan könyörögve fogod elismerni, hogy csak engem akartál féltékennyé tenni, s hogy mindig is az ágyamba vágytál. Nem így van?
Nicci közömbösen bámult rá, egy árva szót sem szólt.
Jagang az öklével az arcába vágott.
– Ismerd el!
Nicci minden erejét összeszedte, hogy a hangja ne remegjen.
– Azzal nem tudod megkedveltetni magad valakivel, ha ütlegeled.
– A te hibád! Te provokálod ki a verést. Olyan dolgokat mondasz, amelyekkel szándékosan felingerelsz. Soha nem vernélek meg, ha nem kényszerítenél rá. Magadnak köszönheted. Hogy az igazát bizonyítsa, még két hatalmas ütést mért a n arcára. Nicci mindent elkövetett, hogy képes legyen kizárni a fájdalmat a tudatából. Tudta, hogy ez még csak a kezdet.
A férfira meredt, de nem szólt. Sokszor feküdt már így alatta ahhoz, hogy tudja, mi következik. Már el is indult az agyában arra a távoli helyre, ahol már gyakran járt. Többé már nem a föléje magasodó, t ütlegel férfit figyelte. A tekintete a mennyezetre siklott. Már alig vette észre az ütéseket. Csak a távolban, valahol messze érezte, hogy sajog a teste.
Véres habon keresztül próbált meg leveg t venni.
Tudta, hogy a férfi éppen a ruháját szedi le róla, tudatában volt, hogy megragadja húsos kezével, de megpróbált nem erre figyelni.
Helyette – miközben Jagang ütlegelte, rámászott és szétfeszítette a lábait, Richardra gondolt, arra, hogy mindig milyen tisztelettel bánt vele.
Amikor a rémálom kezdetét vette, már messze árt.
3. FEJEZET
Rachel kézfejével megtörölte a homlokát. Tudta, hogy ha nem mozog, biztosan fázni fog, de egyel re folyt róla a víz. Nehezére esett megállni, mert nagyon sietett. Ha meg kell állnia éjszakára, akkor nem halad, viszont annyira hajtotta valami, hogy még az éjjeli menedékhelyét is rohanvást készítette el.
Nem akart arra gondolni, mi lesz, ha nem siet.
A feny ágak, melyeket levágott, majd az alacsony sziklafalnak támasztott, megvédik a szél ellen. Elszáradt cédrus magoncokkal szorította le ket, melyeket a közelben talált. Nem volt könny késsel friss feny ágakat vágni. Chase tanította meg éjjeli szálláshelyet építeni. Valószín leg ebben; most jó pár hibát talált volna, de mivel még egy kis fejszéje sem volt, ennyi telt t le. Jobban mondva nem akarózott több munkát beleölnie. Inkább sietett volna tovább.
A közelben pányvázta ki a lovat, miután megitatta egy közeli pataknál. í gyelt rá, hogy elég nagy mozgástere legyen, s eleget tudjon enni a part melletti f b l.
A nyeregtáskájában volt kovak , így a kis menedék védelme alatt még tüzet is tudott gyújtani. Félelmetes volt egyedül kóborolni az éjszakában. Lehetnek medvék, oroszlánok vagy farkasok a közelben. A t z mellett legalább biztonságban érezte magát, és egy keveset aludhatott, míg meg nem virrad. Már alig várta, hogy világosodjon, s elindulhasson. Muszáj sietnie! Mennie kell! Amikor dideregni kezdett, újabb darabot dobott a t zre abból az uszadékfából, amit gy jtött, majd visszaült a feny ágakra terített takaróra. Chase arra is megtanította, hogy a friss feny ág-párna nem lapul a földhöz, amikor ráfekszik, ezért melegen tartja. Újra a sziklafalnak támasztotta a hátát, hogy senki és semmi se lopózhasson a háta mögé. Egyre sötétebb lett az éjszaka, pedig egyre jobban rettegett.
Nem akart a félelmére gondolni, ezért inkább közelebb húzta a nyeregtáskát, hogy kivegyen bel le egy darab szárított húst. A fogával letépett egy kis darabot, és egy darabig azt szopogatta, hátha ennyivel is enyhítheti egyre jobban mardosó éhségét. Nem maradt sok élelme, ezért muszáj volt takarékoskodnia. Hamarosan azonban már nagyban rágta és nyelte a húst.
Letört egy darab kemény kétszersültet is, majd a tenyerében tartva egy kis vizet öntött rá a vizes töml b l, hogy kissé megpuhuljon, miel tt a szájába veszi. Olyan kemény volt, mint a k . A száraz húst könnyebb volt elrágni, de a kétszersültb l több volt.
Útközben megpróbált bogyókat gy jteni, de már annyira hideg volt az id , hogy nem nagyon talált semmit a bokrokon. Egyik nap felfedezett egy vadalmafát, és bár az almák kissé már aszottak voltak rajta, egy étkezésre elegend ek lettek volna. Persze okosabb volt annál, hogy piros gyümölcsöt egyen. Minden piros gyümölcs mérgez . Annyira szeretett volna valami mást enni a szárított húson és a kétszersültön kívül! De nem akarta, hogy a gyümölcs megmérgezze. Egy ideig csendben üldögélt, s a rágós húst eszegetve a lángokba bámult. Folyton a t z mögött, a sötétségben mormoló hangokat hallgatta. Nem szerette volna, ha megtámadja valami éhes állat, gondolván, hogy jó vacsorának ígérkezik.
Amikor felnézett, egy n állt el tte a t z túloldalán.
Rachel összerezzent. Megpróbált elhátrálni, de mögötte volt a sziklafal. Talán oldalvást el tudna menekülni, ha szükséges. Felmarkolta a kését.
– Kérlek, ne félj!
Rachel még soha életében nem hallott ilyen kellemesen gyengéd, kedves hangot. Mindazonáltal okosabb volt annál, hogy hagyja magát kedves szavakkal elkábítani.
A n t figyelte, miközben próbálta eldönteni, mit tegyen. A n sem vette le róla a szemét. Egyáltalán nem t nt ijeszt nek, s nem tett semmi olyat sem, ami ellenséges szándékról tanúskodott volna. Viszont hirtelen termett ott, a semmib l.
Volt benne valami, ami a kislánynak ismer snek t nt. Kellemes hangja még mindig Rachel fülében csengett. Meglehet sen csinos volt, haját egyszer en rövidre vágta. A karját lelógatva maga el tt fogta össze a kezét, ujjai lazán fonódtak egymásba. Egyszer , földig ér lenvászon ruhát viselt. A vállkend jét valószín leg hennával festették színesre.
A ruhája alapján közrendi származású lehetett, nem nemesasszony. Miután Rachel olyan sokáig élt a palotában Tamarangban, sokat tudott a nemes asszonyokról, akik rendszerint csak bajt hoztak a fejére.
– Kérlek, megengednéd, hogy a t z mellé üljek? – kérdezte a n azon a gyönyör hangon, mely arra késztette a kislányt, hogy csüngjön minden szaván.
– Nem.
– Nem?
– Nem. Nem ismerlek. Maradj ott, ahol vagy!
A n elmosolyodott.
– Biztos vagy benne, hogy nem ismersz, Rachel?
A kislány nagyot nyelt. Tiszta libab r lett a karja.
– Honnan tudod a nevemet?
A n még szélesebben mosolygott, de nem ravasz, inkább gyengéd, jószív mosollyal. A tekintete is gyengédséget sugárzott. Ezek a szemek nem vallottak gonosz szándékra. Rachel gyanakvását azonban ez még nem altatta el. Túl sokszor szedték már rá kellemes kinézet hölgyek a múltban.
– Nem ennél valami finomabbat, mint az a száraz úti élelem?
– Nem, megvagyok – felelte Rachel. – Úgy értem, nagyon köszönöm az ajánlatot, igazán kedves, de jó nekem így.
A n lehajolt, hogy felemeljen valamit a földr l. Amikor kiegyenesedett, Rachel látta, hogy apró pisztrángokat tart a kezében.
– Esetleg nem süthetném meg a tüzednél ezeket magamnak?
Rachel alig tudott gondolkodni. Annyira hajtotta valami, sietnie kellett. Csak erre tudott gondolni, itt azonban még várnia kell, nem indulhat el addig, amíg ki nem világosodik.
– Azt hiszem, a haladat nyugodtan elkészítheted,
A n ismét elmosolyodott. Ett l a mosolytól mintha könnyebb lett volna a kislány szíve.
– Köszönöm. Ígérem, nem foglak zavarni.
Egy pillantás alatt elt nt a sötétben. Rachelnek fogalma sem volt, hová t nhetett. A halakat viszont ott hagyta. Rachel csendben hallgatta az éjszaka neszeit, a t z pattogását. Szorosan markolta a kését, miközben a sötétséget fürkészte. Attól tartott, hogy a n esetleg mások kíséretében tér vissza. Amikor ismét felbukkant, nagy juharleveleket tartott a kezében, melyekb l néhányat vastagon beborított a sár. A n szótlanul leguggolt, majd elkezdte elkészíteni a halakat. Mindegyiket egy tiszta levélbe csomagolta, majd sorba rakta ket a sárban, azután az egészet ismét levelekkel burkolta. Mikor elkészült, a sárral burkolt minikemencét a t zre helyezte.
Rachel egész id alatt figyelte. Nem tudta nem nézni. Le sem tudta venni róla a szemét. Volt valami benne, amit l Rachel azt érezte, bárcsak közelebb lehetne hozzá. Túl óvatos volt azonban hozzá, hogy ezt megtegye.
Ráadásul sietett.
A n kissé távolabb húzódott, nyilvánvalóan nem akarta megijeszteni a kislányt, és leült a földre. A lábait maga alá húzva várta, hogy elkészüljön a hal. Lángok táncoltak a h vös sötétben, szikrák örvénye szállt az ég felé valahányszor nagyot pattant egy fadarab. A n id r l-id re a t z felé tartotta a kezét, hogy melengesse ket.
Rachel egyfolytában a halakra gondolt. Annyira jó volt az illatuk! Biztosan az ízük is az. Már bánta, hogy nem kért bel le.
Ekkor jutott eszébe, hogy nem kapott választ a kérdésére.
– Honnan tudod a nevemet?
A n megvonta a vállát.
– Valószín leg megsúgták a jó szellemek.
Rachel még életében nem hallott ekkora ostobaságot. Nem tudta megállni, hogy ne kezdjen el kuncogni.
– Az igazat megvallva – fordította komolyabbra a szót a n – emlékszem rád.
Rachel megint libab rös lett.
– A tamarangi kastélyból?
A n egy ujját ingatta.
– Nem. Még korábbról.
Rachel meglepetten kérdezte:
– Az árvaházból?
A n egy apró hangot hallatott igen gyanánt. Hirtelen mintha elszomorodott volna. Mindketten a lángnyelvek táncát figyelték. A sziklafalon és a nekitámasztott feny ágakon is fényfoltok remegtek. A távolban prérifarkasok üvöltöttek, hosszan elnyújtva. Amikor rázendítettek, Rachel hálát adott érte, hogy t z mellett lehet. T z nélkül könnyen a farkasok vagy hasonló vadállatok prédájául eshetne.
Bogarak döngicséltek a közelben, a fényben pedig molylepkék köröztek fáradhatatlanul. A szikrák pörögve repültek felfelé, s t ntek el az éj sötétjében, mintha a csillagokhoz akartak volna csatlakozni. Rachel elálmosodott.
– Szerintem a hal elkészült – szólalt meg a n der s hangon.
El re hajolt, majd egy bot segítségével kikotorta a kis sárkupacot a t zb l. Kiteregette a leveleket, hogy hozzáférjen a g zölg halakhoz.
Letört egy darabot az egyikb l, és megkóstolta. Felnyögött, annyira finom lett.
A hal többi részét egy levélre rakta, majd megkínálta vele Rachelt. A kislány csak ült, miközben a felé nyújtott kezet bámulta. Azt mondta korábban, hogy nem kér a n ételéb l.
– Köszönöm, de van ennivalóm. Edd csak meg a haladat!
– Ugyan már! Ez több mint elég. Kérlek, nem ennél bel le, mégis? Csak egy kicsit! Végül is a te tüzed nélkül nem tudtam volna megsütni.
Rachel az ínycsiklandozó halat nézte, ahogy a n tenyerében a levélen feküdt.
– Hát, ha tényleg nem baj, vennék egyet.
A n elmosolyodott, s ett l mintha minden jobbra fordult volna. Rachel úgy érezte, egy édesanyának lehet ilyen a mosolya, amelyb l árad az élet csodája felett érzett öröm. Megpróbálta nem elvesztegetni a halat. Az, hogy forró volt, meg az apró szálkák, lelassították kissé. Annyira jó érzés volt meleg ételt enni, hogy majdnem elsírta magát. Amikor megette, a n adott neki még egyet. Rachel habozás nélkül elfogadta. Annyira éhes volt már! Azt mondta magának, hogy er snek kell lennie, ha igyekezni akar. A könny halhús el zte a gyomra mélyén mardosó éhséget, elolvadt t le a fájdalom. Még négyet megevett, mire úgy érezte, tele van.
– Holnap ne hajszold olyan keményen a lovadat! – mondta a n . – Még a végén kimúlik szegény. Rachel pislogva kérdezte:
– Honnan tudsz róla?
– Bemutatkoztam neki, amikor a táborodba értem Rossz b rben van.
Rachel szánta a lovat, de nem lassíthatott. Muszáj volt sietnie.
– Ha lassabban megyek, elkapnak.
A n felkapta a fejét.
– Kik kapnak el?
– A szellemfalók.
– Á, értem!
– í ldöznek. Amikor lassítok, közelebb jönnek. Rachel szemében könnyek csillogtak. Nem akarom, hogy elkapjanak.
A n ekkor már egészen közel volt hozzá, védelmez n átfogta a karjával. Olyan jó érzés volt a biztonság, hogy Rachel sírni kezdett. Muszáj volt tovább mennie. Annyira félt!
– Viszont ha elpusztul a lovad, a szellemfalók biztosan elkapnak. Csak egy kicsit haladj lassabban! Van id d.
Rachel a n karjába kuporodott.
– Biztos vagy benne?
– Igen, biztos. A lovadnak vissza kell nyernie az erejét. Abból semmi jó nem származik, ha megölöd. Bízz bennem! Nem akarhatod, hogy egyedül maradj a pusztában ló nélkül.
– Mert akkor a szellemfalók utolérnek?
A n bólintott.
– Mert akkor a szellemfalók utolérnek.
Ahogy a kislány megrázkódott, a n még szorosabban ölelte magához. Rachel észrevette, hogy a ruhája korcát szopogatja, mint kiskorában.
– Nyújtsd ki a kezed! – mondta neki a n megnyugtató hangján. – Van nálam valami a számodra.
– Mi az?
– Csak nyújtsd ki a kezed!
Amikor Rachel kinyújtotta a kezét, a n valami aprócska dolgot tett bele. Rachel közelebb húzta a kezét, hogy jobban lássa, mi az. Rövid volt és egyenes.
– Tedd a zsebedbe!
Rachel felnézett a gyengéd arcra.
– Miért?
– Hátha szükséged lesz rá.
– Szükségem? Mire kellene ez nekem?
– Tudni fogod, ha eljön az ideje. Tudni fogod, ha szükséged lesz rá. Amikor eljön ez az id , jusson eszedbe, hogy ott van a zsebedben!
– De mi ez?
A n arcán ismét szétáradt csodálatos mosolya.
– Hát, ami kell neked, Rachel.
Rachel zavarban volt, nem tudta értelmezni a rejtvényt. Az aprócska tárgyat a zsebébe süllyesztette.
– Varázslat? – kérdezte.
– Nem – felelte a n . – Nem varázslat, mégis pont az, amire szükséged lesz.
– Meg fog védeni?
– Most már mennem kell – felelte a n .
Rachel érezte, hogy gombóc formálódik a torkában.
– Nem ülhetnél még itt a t znél egy kicsit?
A n egy ideig nézte mindentudó szemeivel.
– De, azt hiszem igen.
Rachel ismét érezte, ahogy libab rös lesz a karja.
– Te vagy az édesanyám, ugye?
A n megsimította Rachel haját. Szomorú volt a mosolya, egy könnycsepp gördült le az arcán. Rachel tudta, hogy az édesanyja meghalt, vagy legalábbis ezt mondták neki.
Talán ez itt az édesanyja jó szelleme.
Rachel már nyitotta volna a száját, hogy megint kérdezzen valamit, de az anyja gyengéden elhallgattatta, és magához vonta a kislány fejét.
– Pihenned kell. Majd én vigyázok rád. Aludj! Mellettem biztonságban vagy.
Rachel annyira fáradt volt! Édesanyja szívverését hallgatta, átfogta a karjával és hozzábújt. Ezernyi kérdése lett volna, de a gombóc a torkában nem engedte beszélni, de nem is igazán akart. Elég volt az, hogy az édesanyja óvó karjaiban lehetett.
Bár nagyon szerette Chase-t, ez az érzés annyira különleges volt, hogy semmihez nem lehetett hasonlítani. Különleges dolog volt, mintha hirtelen megtalálta volna a másik felét, és most ketten alkotnának egy egészét.
Rachel csak akkor vette észre, hogy elaludt, amikor a hajnal els sugarára kinyitotta a szemét. Sötétlila felh k próbálták elkend zni a közeled pirkadatot a keleti égen.
Rachel azonnal felült.
A t zb l már csak hideg hamu maradt.
Egyedül volt.
Miel tt elönthette volna a szomorúság, miel tt bármi másra gondolhatott volna, eszébe jutott, hogy sietnie kell.
Gyorsan összeszedte kevéske holmiját – a takarót, a kovakövet, a vizestöml t – majd begyömöszölte ket a nyeregtáskába. A lova a távolból figyelte a készül dést.
Vigyázni kell, hogy ne hajszolja túl! Ha kimúlik, gyalogszerrel kell tovább mennie. Akkor pedig a szellemfalók biztosan utolérik.
4. FEJEZET
Kahlan gyengéden a kezébe zárta Nicci remeg , magatehetetlenül lógó kezét. Remélte, hogy ezzel az egyszer gesztussal a Jagang ágyán fekv csupa vér n nek legalább egy kis vigaszt nyújthat. Vele együtt szenvedett, de ennél többet nem tehetett érte.
Rettenetes, rémületes éjszaka volt. Jagang gyakran hozott fogoly n ket az ágyába. Sokszor okozott fájdalmat nekik, vagy azért, mert nem volt tisztában a saját erejével, vagy szándékosan, mert ellenálltak.
Ez azonban most más volt. Nicci esetében az iszonyú féltékenység hajtotta.
A többi n t soha nem verte úgy meg, mint most Niccit. Kahlan tudta, hogy az agyában ezzel rendezett egy ügyet, egyenlített, megfizettette Niccivel, hogy h tlen volt hozzá.
Viszont ezzel Jagang azt is meg akarta mutatni Kahlannak, milyen bánásmódra számíthat, ha a memóriája visszatér. Próbált nem gondolni arra, amit látott és hallott, mert félt, hogy rosszul lesz. Helyette inkább a jelenre és a jöv re koncentrált.
Egyik kezével elengedte Niccit, majd a vizestöml ért nyúlt, amely a közelben feküdt a padlón. Nicci reszketegen a másik kezébe kapaszkodott. Láthatóan félt, hogy ez a kéz is elengedi, s elveszíti a könyörületet.
– Tessék – suttogta Kahlan, miközben Nicci ajkához emelte a vizestöml t. Az arcát és a haját rászáradt vér borította.
Az enyhe kézszorításon kívül más életjelet nem adott.
– Igyál – er ltette Kahlan -, innod kell egy kis vizet!
Nicci nem adta jelét, hogy hallotta volna, ezért Kahlan csepegtetett egy keveset felrepedt ajkai között a szájába. Nicci nyelt egyet, de fájdalmasan nyögve azonnal el is fordította a fejét.
– Sss – csitította Kahlan. – Tudom, hogy fáj, de próbálj meg csendben maradni! Muszáj innod! A testednek szüksége van a folyadékra, hogy meg tudj gyógyulni.
Jagang dührohamában iszonyú er vel fojtogatta. Csoda, hogy nem roppant el a légcsöve. Állati szorítása és ütései nyomán Nicci egész testét zúzódások, horzsolások borították.
Lassan kinyitotta a szemét, s kék szemével Kahlanra nézett. Kahlan a földön ült az ágy mellett. Közel hajolva suttogott, nehogy a kintiek meghallják. Nem akarta, hogy tudják, Niccihez beszél, aki szintén nem akarta, hogy Jagang rájöjjön, is látja Kahlant. Kahlan véleménye szerint sem kell többet tudatni az ellenséggel, mint amennyi feltétlenül szükséges.
Bár nem volt egyszer az ágyhoz hajolni onnan, ahol ült, mégsem mert felállni a sz nyegr l. Tudta, milyen következményekkel jár, ha Jagang utasítása ellenére felkel onnan.
Nicci homlokának jobb oldalán, a hajt nél egy szabálytalan vágás még mindig vérzett. Jagang gy r je hasította fel. Kahlan felemelt egy apró szövet darabot, összehajtotta, majd gyengéden a sebre nyomta, hogy a lazán lógó néhány szövet darab a helyére kerüljön, s közben a nyomással a vérzést is csillapítsa. Annyira szeretett volna segíteni! De ezen kívül, s hogy megitatta, nem nagyon tehetett mást.
Nicci alsó ajkából, ahol Jagang az aranykarikával átlyukasztotta, szintén vér szivárgott. Végigfolyt az állán és a nyakán, de nem látszott annyira vészesnek, mint a homlokán lév seb. Kahlan óvatosan elemelt egy sz ke tincset Nicci arcából.
– Annyira sajnálom, amit veled tett!
Nicci finoman bólintott, az ajka kissé megremegett, ahogy igyekezett visszatartani a könnyeit.
– Annyira szerettem volna megállítani! – tette hozzá.
Nicci egyik ujjával felfogta a Kahlan arcán végigfutó könnycseppet.
Végre sikerült megszólalnia.
– Semmit sem tehettél volna. Semmit.
A hangja gyenge volt, de így is áthatotta a selymes finomság. A hangja is olyan gyönyör volt, mint

maga. Kahlan soha nem gondolta volna, hogy ez a csodálatos hang olyan indulatos is tud lenni, amilyen Jaganggal volt.
– Egyikünk sem tehet semmit – mondta még, majd becsukta a szemét. – Csak esetleg Richard. Kahlan egy pillanatig Nicci kék szemeit tanulmányozta.
– Tényleg azt hiszed, hogy Richard Rahl tehet valamit?
Nicci elmosolyodott.
– Nem vettem észre, hogy ezt is hangosan mondtam. Hol van Jagang?
Kahlan felemelte a rongyot Nicci homlokáról, s látta, hogy végre elállt a vérzés.
– Nem hallottad, amikor elment? – kérdezte, miközben félre tette a rongyot.
Nicci kissé ingatta a fejét, ezzel jelezve, hogy nem. Kahlan kérdésképpen felemelte a vizestöml t. Nicci bólintott, majd hunyorogva bár, de ivott.
– Valaki kereste, ezért kiment – válaszolt a kérdésére Kahlan, miután elvette a töml t. – A sátor bejáratához ment, ahol egy férfi mondott neki valamit. Halkan beszélt, így nem hallottam mindent, de olyasmir l volt szó, hogy találtak valamit. Jagang visszajött, majd sietve felöltözött. Láthatóan nagyon érdekelte az a valami, amire rábukkantak. Utasított, hogy maradjak, ahol vagyok. Azután az ágy szélére térdelt, föléd hajolt, és azt suttogta, hogy sajnálja.
Nicci már majdnem felnevetett, de a fájdalom miatt inkább gyorsan visszafogta magát.
– képtelen a sajnálatra. Legfeljebb saját magát képes sajnálni.
– Hát ezzel nem tudok vitába szállni – felelte Kahlan. – Mindenesetre megígérte, hogy ideküldi az egyik N vért, hogy meggyógyítson. Végigsimított az arcodon, és megismételte a bocsánatkérést. Azután megdermedt, aggódva szemlélt egy ideig, majd újra közelebb hajolva azt mondta: – Kérlek, ne halj meg, Nicci! – Ezután elsietett, miközben ismét utasított, hogy ne mozduljak innen.
– Nem tudom, meddig lesz távol, de gondolom, hamarosan itt lesz valamelyik N vér. Nicci bólintott. Úgy t nt, nem érdekli, meggyógyítják-e vagy sem. Kahlan meg tudta érteni, hogy Nicci szívesebben venné, ha elragadná a halál sötétje, mint hogy szembe kelljen néznie az elkövetkezend életével.
– Annyira sajnálom, hogy elfogott téged, de nem tudod, mennyire örülök, hogy van még valaki, aki lát engem, mármint olyan, aki nem az oldalukon áll.
– El tudom képzelni.
– Jillian azt mondta, már találkozott veled korábban, amikor Richard Rahl-lal voltál. Mesélt egy kicsit rólad. Tényleg olyan szép vagy, mint mondta.
– Az anyám mindig azt mondogatta, hogy a szépség csak a szajhák számára hasznos. Lehet, hogy igaza volt.
– De az is lehet, hogy csak irigy volt rád, vagy egyszer en ostoba.
Nicci olyan szélesen elmosolyodott, hogy az már majdnem nevetésnek is beillett.
– Az utóbbi. Gy lölte az életet.
Kahlan elfordította a tekintetét, és az ágytakarót kezdte babrálni.
– Tehát te jól ismered Richard Rahlt?
– Elég jól.
– És szereted?
Nicci felé fordult, a pillantásuk találkozott.
– Ennél azért bonyolultabb a helyzet. Vannak bizonyos kötelezettségeim.
Kahlan kissé elmosolyodott.
– Értem. – Örült, hogy Nicci nem próbálta tagadni.
– Csodálatos hangod van, Kahlan Amnell – suttogta Nicci, miközben még mindig a szemébe nézett
– tényleg!
– Köszönöm, bár nekem nem úgy t nik. Néha úgy érzem, csak brekegek, mint egy béka. Nicci mosolygott.
– Semmiképp.
Kahlan komolyan kérdezte:
– Ismersz engem?
– Nem igazán.
– De a nevemet tudod. Tudsz valamit rólam? A múltamról? Arról, hogy ki vagyok? Nicci különös tekintettel nézett rá.
– Csak annyit, amennyit másoktól hallottam.
– Na, és mit hallottál?
– Hogy te vagy az Inkvizítor Anya.
Kahlan egy tincset a füle mögé igazított.
– Ezt már én is hallottam.
Ismét a bejárat felé pillantott, de látta, hogy a kárpit mozdulatlan. Hangokat sem hallott, ezért újra Niccihez fordult. – Sajnos fogalmam sincs, ez mit jelent. Nem tudok túl sokat magamról. Ez annyira dühít ! Néha szörnyen elkeserít, hogy semmire sem vagyok képes visszaemlékezni. Kahlan hangja elhalkult, ahogy Nicci ismét becsukta a szemét a fájdalomtól. Nehezen lélegzett. A vállára tette a kezét.
– Tarts ki, Nicci! Kérlek, tarts ki. Mindjárt jön egy N vér, hogy meggyógyítson. Bántottak már engem is többször, csúnyán meg is sérültem, de meggyógyítottak. Szóval hidd el, meg tudják tenni! Rendbe jössz, amint ideérnek.
Nicci alig észrevehet en bólintott, de a szemét nem nyitotta ki. Kahlan azt kívánta, bárcsak jobban sietnének a N vérek. Mivel nem tudott mást tenni, megint megitatta, majd ismét benedvesítette a rongyot, hogy letörölje a homlokát.
Azon tépel dött, vajon maradjon-e ott, ahová parancsolták, vagy kirohanjon és kerítsen valakit, aki szól a N véreknek. Tudta azonban, hogy a Nyakörv, melyet a nyakán visel, úgysem hagyná, hogy két lépésnél többet megtegyen. Kissé meglepte, hogy nincs legalább egy N vér odakint. Mindig volt egy a közelben.
– Még soha nem láttam senkit így szembeszállni Jaganggal, ahogy te tetted – mondta.
– Nem igazán számított, mit mondok. – Nicci elhallgatott, hogy leveg t vegyen. – Ha hallgatok is ugyanez történt volna. Nem hajthattam fejet el tte.
Kahlan mosolygott Nicci elszántságán.
– Jagang már eleve iszonyú dühös volt rád. Ulicia N vér azt mondta neki, hogy szerelmes vagy Richard Rahl-ba. Egyre csak ezt hajtogatta.
Nicci szeme nyitva volt, de nem szólt, csak a mennyezetet bámulta.
– Ezért kérdezgetett Jagang – Ulicia miatt. Féltékeny volt.
– Feleslegesen féltékenykedik. Inkább azon kellene aggódnia, hogy egy nap megölöm. Kahlan ezen ismét elmosolyodott. Azután azon kezdett gondolkodni, vajon Nicci azért mondta, hogy Jagang feleslegesen féltékenykedik, mert nincs semmi közte és Richard között, vagy azért, mert nincs joga rá.
– Gondolod, hogy sikerülhet megölni?
Nicci lemondóan felemelte a kezét, majd hagyta visszaesni a teste mellé.
– Valószín leg nem. Sokkal nagyobb az esély rá, hogy én leszek az, aki meghal.
– Talán kitalálhatunk valamit – biztatta Kahlan. – De tényleg, hogy sikerült elfognia?
– A palotában voltam.
– Bejutottak?
– Igen. Az Azrith-síkság alatt a szikla alá vezet elfeledett alagútrendszeren keresztül. Azok a földalatti folyosók úgy néztek ki, mintha több ezer év óta nem járt volna arra senki. Valószín leg csak felderítést végeztek, amikor rám találtak. Még nem kezdték el az ostromot, de gondolom, rögtön indulnak, ahogy mindent el készítettek.
Kahlan most jött rá, hogy valószín leg erre bukkantak rá az építkezésen a minap. Most, hogy találtak bejáratot, már csak id kérdése, hogy lerohanják a palotát. Akkor pedig mindenkit lemészárolnak odabent, s elvész minden remény. Jagang legy zi az utolsó akadályt is, amely még a Rend el tt áll. uralja majd az egész világot.
Legalábbis, ha sikerül rátennie a kezét a harmadik Szelencére. Kahlan nem kételkedett abban, amit mondott, miszerint ez hamarosan bekövetkezik. Az id vészesen fogyott, egyre kevesebb remény maradt Richard Rahl és a szabadság számára.
Nicci remeg ajkakkal kérte Kahlant:
– Betakarnál?
– Bocsáss meg! – felelte. – Magamtól is eszembe juthatott volna.
Valójában eszébe jutott, csak attól félt, rosszat tesz vele, ha a takaró beleragad a sebekbe. Megértette azonban, hogy Nicci szeretné eltakarni magát.
Kahlan el re hajolt, megfogta az arany ágytakaró sarkát, s felemelte. Közben észben tartotta, hogy a Nyakörv miatt nem szabad elmozdulnia a padlóról.
– Köszönöm – hálálkodott Nicci. A selyemtakaró többi részét már meg tudta igazítani.
– Nem kell szégyenkezned.
– Hogy érted? – ráncolta a homlokát Nicci.
– Soha nem szabad szégyenkezned amiatt, hogy áldozattá váltál! Nem a te hibád. Csak haragot szabad érezned az er szak miatt. Te nem tettél semmit, hogy bátorítsd. Er szak volt, ahogy te is mondtad.
Nicci megérintette Kahlan arcát.
– Köszönöm.
Kahlan nagyot sóhajtott.
– Jagang ígéretet tett, hogy egy nap ugyanezt teszi majd velem is.
Nicci kissé megszorította Kahlan kezét vigasztalásképpen.
Kahlan el ször kissé habozott, de azután folytatta.
– Csak azért nem tette még meg, mert azt akarja, hogy rosszabb legyen, mint a jelen helyzetben lenne. Addig vár, amíg meg nem tudom, ki vagyok. Szerinte, ha eszembe jut a múltam, azzal sokkal rosszabb lesz számomra, amit velem tesz. Azt akarja, hogy lássa. Jagang el akar pusztítani mindkett nket és mindenünket.
Nicci becsukta a szemét, majd az egyik kezével eltakarta, mintha még a gondolatot sem bírná elviselni.
– Nyilvánvaló, hogy olyan valakir l beszél, aki fontos szerepet játszik a múltamban. Nem tudod véletlen, hogy ki lehet az a férfi?
Nicci egy hosszú percig várt, miel tt válaszolt volna.
– Sajnálom, de nem emlékszem rád, sem a múltadra. Csak annyit tudok, amennyit hallottam, mint például a neved, és hogy te vagy az Inkvizítor Anya.
Kahlan bólintott. Érezte, hogy nem ez a teljes igazság. Nicci többet tud, mint amennyit beismer. Nem akarta azonban tovább feszegetni a kérdést. Ebben a pillanatban bármire kényszeríteni kegyetlenség lett volna. Valószín leg jó oka van rá, hogy nem akar többet elárulni, lehet, hogy valami személyes, amihez Kahlannak semmi köze.
Elmosolyodott, elhatározva, hogy eltér ett l a borús témától.
– Nagyon tetszett, amit Richard Rahlról mondtál. Nagyon hasonló a gondolkodásunk. Nicci is rámosolygott.
– Mindketten jó emberek vagytok.
Kahlan még mindig a takaró szélét piszkálta.
– Gyakran hallok róla dolgokat. Amerre megyek, mindenütt mintha a szelleme kísértene. – Felpillantott. – Mesélj róla! Milyen?
– Hát, nem is tudom. csak... Richard. Egy olyan férfi, aki tör dik azokkal, akiket szeret.
– Abból, amit Jagangnak mondtál, úgy t nt, nagyon is tudod, hogyan érez. Biztosan sok id t töltöttél mellette. Arra gondoltam, hogy valószín leg mély érzelmeket táplál irántad. Nicci egy kézlegyintéssel elvetette az ötletet. Kahlanhoz fordult.
– Jagang sátra el tt közkatonák is vannak. Tudod az okát?
A hirtelen témaváltásból Kahlan megértette, hogy Nicci nem akar ilyesmir l beszélni. Kíváncsi volt, miért kerüli ennyire a témát.
Megpróbált Nicci kérdésére összpontosítani.
– Azért vannak ott, mert k látnak engem. Nagyon kevesen képesek rá. Ulicia N vér azt monda Jagangnak, hogy szerinte ez valami anomália. Miután két rt és Cecilia N vért megöltem... Nicci hirtelen felemelte a fejét, tekintete élénkebbé vált.
– Te megölted Cecilia N vért?
– Igen.
– Hogyan sikerült megölnöd egy Sötétség N vérét?
– Még Caskaban történt, ott ahol te és Richard találkoztatok Jilliannal.
– Ezt kit l tudod?
– Jilliant l.
Nicci feje visszahanyatlott.
– Értem.
– Jillian elmesélte, hogyan segített Richardnak megtalálni a Futót z cím könyvet, melyet Caska katakombáiban keresett. Jagang végül itt fogta el Ulicia, Armina és Cecilia N vért. k azt hitték, hogy Tovi N vér vár rájuk ott. Mint kiderült, Tovi addigra már halott volt, s Jagang volt az, aki rájuk várt. Nagyon meglep dtek.
– Azt elhiszem.
– Mint mindenki más, Jagang rei is rögtön elfelejtettek, ahogy rám néztek, így, míg az Álomjáró a N vérekkel egy könyvön vitatkozott, én kihúztam az egyik r övéb l a késeit. Mivel nem láttak, nem tudhatták milyen veszély leselkedik rájuk. Csendben ácsorogva az uralkodót figyelték, miközben a saját fegyvereikkel leszúrtam ket.
Még miel tt a padlóra rogytak volna kilöktem Jilliant magam el tt a folyósóra. A többiek egyszerre rohantak az ajtóhoz. Elhajítottam a késemet abban a reményben, hogy Jagangot találom el, de Cecilia N vér jött az ajtóhoz els nek. Engem szinte rögtön ezután elfogtak, de Jilliannak sikerült megszöknie.
Kahlan mélyet sóhajtott.
– Sajnos, végül kiderült, hogy hiába. Jagang visszatért a táborba a N vérekkel és velem, de katonákat küldött, hogy keressék meg Jilliant. Végül megtalálták, majd idehozták. Most Jagang t használja, hogy engedelmességre bírjon. Azzal fenyegetett, hogy ha feldühítem, és nem teszem azt amire utasít, Jillianen áll bosszút.
– Kegyetlen ember.
Kahlan bólintott.
– Ezek után Jagang rádöbbent, hogy szüksége van olyan rökre, akik látnak engem, így átkutatta a tábort ilyenek után. Talált is néhányat. Harmincnyolc maradt közülük.
Nicci Kahlanra pillantott.
– Azt akarod mondani, hogy többen is voltak?
– Igen.
– És a többivel mi történt?
Kahlan elszántan Nicci szemébe nézett.
– Ha alkalmam nyílik rá, mindig megölök párat.
Nicci szélesen elmosolyodott.
– Jó kislány!
Kahlan vele mosolygott, de hirtelen a mosolya elhalványult.
– Most azonban, ha ilyesmit teszek, azzal Jilliant a kínzó sátrakba küldöm.
Nicci arckifejezése együttérzést tükrözött.
– Igen, ez biztos. Soha ne vond kétségbe, amit Jagang mond. Sohasem habozik.
– Tudom. Szerinted, miért vannak olyanok, akik látnak, míg a legtöbb ember képtelen rá? Szerinted is csak valami anomália, ahogy Ulicia N vér mondja?
– A N vérek egy Futót znek nevezett varázslatot használtak rajtad, amit l mindenki elfelejtett. Richard rájött, hogy a varázslat hibás...
– Látod? Err l beszéltem az el bb. Richard állandóan felbukkan az életemben. – Megrázta a fejét. – Néha nem tudom, ez jó jel, vagy rossz. – Amikor Nicci csendben maradt, kérte, hogy folytassa. – Tehát hogyan fedezte fel a hibát?
– Ez egy hosszú történet. Összefoglalva az történt, hogy a Futót z varázsra kerestünk ellenszert.
– Nekem akartatok segíteni? De azt mondtad, hogy nem emlékszel rám. Miért tennétek ilyesmit, ha senki nem emlékszik rám?
Nicci nehezen lélegezve hátrahanyatlott.
– Ne haragudj! – mondta Kahlan. – Tudom, hogy sokat kérdezek, de...
– A kárt próbáltuk megállítani, ami mindenkit érint. – Niccinek végre sikerült megszólalni a fájdalom ködén át. – A probléma sokkal nagyobb, annál hogy az emberek elfelejtettek téged. A Futót z mindenkit érint. Ha elszabadul, az életet is kiirthatja.
Kahlan szemrehányást tett magának, amiért azt képzelte, Richard Rahl valójában t akarta megmenteni, mert esetleg ismeri, és jelent a számára valamit.
– Egy igazoló hálót futtattam – folytatta Nicci -, amikor Richard észrevett valamit a hálóban, néhány különleges formát, melyek alapján megállapította, hogy a varázslatot megfert zték. Ez sok mindent megmagyarázott. Muszáj visszafordítanunk a Futótüzet, mert, míg téged mindenki elfelejt, még nagyobb problémákat is okoz.
– Milyen problémákat?
Nicci kissé megpihent, hogy ismét lélegzethez jusson, miközben hunyorgott a fájdalomtól.
– Mivel szennyezett, a varázslat pusztító hatása váratlan változásokat eredményez. Attól tartunk, hogy az érintettek elméjét teljesen elpusztítja. Ez a szennyezés lehet az oka, hogy a varázslat nem úgy m ködik, ahogy kellene. Ennek eredményeképpen létezhetnek olyanok, akiket szemmel láthatóan nem érint a varázslat.
– De miért rajtam hajtották végre?
A csendben csak az olajlámpák sercegése hallatszott. A tábor zaja mormolássá halkult a háttérben, mintha egy másik világban lettek volna.
– A N vérek azért használták rajtad a varázslatot, hogy beküldhessenek a palotába, ahol, mivel senki nem lát, ellophasd Orden Szelencéit. A Szelencékhez a kulcs A Megszámlált Árnyékok Könyve. Viszont szükségük van egy Inkvizítorra, aki igazolja, hogy az igaz kulcsot használják a Szelencék kinyitásához.
– Láttam a könyvet – felelte Kahlan. Tudta, hogy Nicci ebben igazat mond, mert Jagang valóban azt követelte t le, hogy igazolja a könyv valódiságát, pedig kijelentette, hogy a könyv hamis. Azt is érezte azonban, hogy ennél többr l van szó, de valami oknál fogva Nicci nem akar mást elárulni.
Kahlan még mindig az ágytakarót húzkodta.
– Bárcsak beszélhetnék Richard Rahl-lal! Kíváncsi lennék, tudna-e válaszolni a kérdéseimre.
– Én is örülnék, ha találkozhatnátok, de egyel re ez elég valószín tlen.
Kahlan még meg akarta kérdezni, hogy korábban is az lett volna-e. Arra gondolt, hogy Nicci ezzel többet mondott el, mint amennyit gondolt, vagy szándékozott.
– Nem szívesen mondom ezt, de azt hiszem, mi ketten valószín leg nem láthatjuk meg ennek a küzdelemnek a végét. Viszont te tényleg azt hiszed, hogy Richard Rahl képes lesz véget vetni ennek az rületnek? Mármint mások számára?
– Nem tudom, Kahlan. De annyit biztosan tudok, hogy az egyetlen, aki megteheti. Kahlan ismét megfogta Nicci kezét.
– Ha így van, remélem, megment téged. Vele kell, hogy legyél. Szereted t.
Nicci szorosan behunyta a szemét. Elfordította a fejét, miközben egy könnycsepp gördült ki a pillái alól, verekedte magát keresztül a száraz vérfoltok között.
– Ne haragudj! – mondta Kahlan. – Nem kellett volna ilyesmit mondanom. Biztosan borzalmasan hiányzik neked!
– Nem – sikerült Niccinek kinyögnie. – Nem err l van szó. Csak, amit Jagang tett, szörnyen fáj. Alig tudok leveg t venni. Azt hiszem, eltört néhány bordám.
– Én is azt hiszem. Ezen az oldalon biztosan. Hallottam a reccsenést, amikor megütött. Ha lett volna nálam kés, leszúrtam volna ezt az állatot.
Nicci elmosolyodott.
– Hiszek neked, Kahlan Amnell. Nekem ugyan már túl kés , de te tedd meg, ha lehet séged nyílik rá, még miel tt veled is ezt tenné.
– Nicci, ne add fel a reményt!
– Nincs okom reménykedni.
– De van! Amíg élünk, addig még van rá esély, hogy változtathatunk a dolgokon. Végül is nem te helyezted Orden Szelencéjét m ködésbe? Vagy Richard volt?
– Én tettem. Richard nevében.
– Egyébként mik ezek a Szelencék? Miért van olyan mágia, amelyet azért hoztak létre, hogy letörjön minden ellenállást, s világuralomra törhessen a használója?
– Az eredeti cél nem ez volt. Azért hozták létre, hogy visszafordítsa a Futót z hatását. Kahlan ekkor jött rá, hogy Richard Rahl biztosan neki próbált segíteni, még ha most másokat próbált is megvédeni a varázslat hatásától. Hiszen addig nem jött rá, hogy egy szennyez hatás torzítja a varázslatot, mely mindenki elméjét érinti, amíg nem kezdett el azon dolgozni, hogy hogyan állítsa helyre az elméjét.
Nicci nehezen lélegzett, majd hirtelen köhögési rohamot kapott, ami szörny kínokat okozott neki. Hangosan zihált. Hallani lehetett, hogy folyadék van a tüdejében. Rémülten igyekezett elegend leveg höz jutni. Kétségbeesetten markolta az ágytakarót, a háta ívbe hajlott az er feszítést l. Kahlan gyorsan lejjebb húzta a takarót, majd Nicci mellkasára tette a kezét.
– Figyelj rám! Próbálj a kezemre koncentrálni, és lassan onnan venni a leveg t!
Nicci homályos tekintete Kahlanét kereste, de megszólalni nem tudott. Könnyek csorogtak az arcán. Kahlan gyengéden, apró körökben mozgatta a tenyerét, miközben olyan nyugodtan beszélt, ahogy csak tudott.
– Lassan, Nicci! Figyelj a kezemre! Érezd, hogy hol van! Lassan szívd be a leveg t! Minden rendben lesz. Csak túl gyorsan próbálsz lélegezni, az a baj. Nem vagy egyedül. Mindjárt jobban leszel, megígérem, csak lassabban szívd be a leveg t! A kezemt l induljon a lélegzet, erre figyelj! Kahlan érezte, ahogy Nicci szíve rülten ver. Tovább folytatta a körkörös dörzsölést, s próbálta meg rizni a nyugalmát.
– Mindjárt jobb lesz. Elegend leveg d lesz, ha lassítasz.
Nicci itta Kahlan minden szavát.
– Jól csinálod. Jól van. Nem engedlek meghalni. Csak a kezemre figyelj! Onnan vegyél leveg t! Lassabban! Még lassabban! Jól van. Ez az. Nagyon jó. Csak a kezemre gondolj, és lassan lélegezz! Nicci légzése lelassult. Úgy t nt, tényleg kap leveg t, Kahlan azonban még nem vette el a kezét. Nicci egész id alatt Kahlan másik kezét szorította. Egy kis id múlva a roham alább hagyott, és Nicci már rendesen lélegzett. Viszont látszott, hogy több segítségre van szüksége, mint amennyit Kahlantól kaphatott. Jöhettek volna már a N vérek!
– Figyelj, Nicci! Nem tudom, lesz-e alkalmunk kés bb beszélni, de ne add fel! Van itt egy férfi, aki szerintem készül valamire.
Nicci nagyot nyelt, ahogy újra teljesen magához tért.
– Mir l beszélsz? Milyen férfi?
– Egy Ja'La játékos. a frontember Karg parancsnok csapatában.
– Karg – mondta Nicci undorral. – Ismerem. Még Jagangnál is gonoszabb dolgokat m vel a n kkel. Egy aljas disznó. Vigyázz, hogy ne kerülj a közelébe!
Kahlan csodálkozást színlelt.
– Tehát, ha a következ bálon táncra hív, utasítsam vissza?
Ett l Niccinek megint mosolyognia kellett.
– Igen, az lenne a legjobb.
– Szóval van valami ebben a frontemberben. Ismer engem. Láttam a szemében. Látnod kellene, ahogy játszik!
– Utálom a Ja'Lat.
– Nem úgy gondoltam. más. Veszélyes.
Nicci a homlokát ráncolta.
– Veszélyes? Hogyan?
– Szerintem készül valamire.
– De mire?
– Nem tudom. Megpróbálja elkerülni, hogy felismerjék.
– Ezt meg mib l gondolod?
– Hosszú történet, de megtalálta a módját, hogy elrejtse az arcát. Furcsa ábrákat festett rá vörös festékkel, meg persze az összes játékos arcára is. – Kahlan közelebb hajolt. – Lehet, hogy bérgyilkos, vagy valami ilyesmi. Könnyen lehet, hogy Jagangot akarja megölni.
Nicci ismét becsukta a szemét, mint aki elveszítette az érdekl dését.
– Én a helyedben nem reménykednék ilyesmiben.
– De igen, ha láttad volna annak a férfinak a szemét.
Kahlan még rengeteg mindent akart kérdezni, de hangokat hallott a sátor el teréb l, majd egy n i hangot, ahogy elküld egy rabszolgát.
– Azt hiszem, egy N vér jön.
Kahlan még megszorította Nicci kezét.
– Tarts ki!
– Nem hiszem...
– Richard kedvéért.
Nicci nem bírt megszólalni.
Kahlan gyorsan elhúzódott az ágytól. Az ajtónyílás feltárult, és Armina N vér lépett be maga után húzva Jilliant.
5. FEJEZET
– Mégis, mit vársz t lem? – kérdezte Verna, ahogy elhaladtak egy füstölg fáklya mellett. – Húzzam el Niccit a semmib l?
– Csak azt szeretném, hogy derítsd ki, hová mentek Ann-nel – válaszolta Cara. – Ennyit szeretnék. A Mord-Sith kirohanása ellenére Verna legalább annyira meg akarta találni Ann-t és Niccit, ahogy Cara, csak nem adott ennek ilyen hevesen hangot.

Cara vörös ruhája vérként piroslott a fehér márványfolyosón. A Mord-Sith hangulata, mely összhangban állt a ruhája színével, csak rosszabbodott a nap el rehaladtával, miután hiába keresték a két n t. Néhány másik Mord-Sith követte ket az Els Védelmi Vonal katonáival, a Palota rökkel. Adie zárta a sort, míg Nathan a menet élén haladt egyedül.
Verna megértette Cara érzéseit, de furcsa módon jó kedvre derült t lük. Nicci több volt, mint Cara feladata, több mint csupán egy n , akinek a védelmét Richard rábízta. Nicci Cara barátja volt. Persze ezt nyíltan semmiképp sem ismerte volna el, de forrongó dühéb l egyértelm en látszott. Nicci, épp úgy, mint Cara korábban, sötét er k fogságában szenvedett, s e szörny helyr l Richard segített nekik visszatérni azzal, hogy nemcsak esélyt, de okot is adott nekik a változásra. Vernát nem ijesztette meg, ha egy Mord-Sith kiabálni kezdett, az viszont igen, ha halkan, tömören kezdett kérdezgetni. Ett l felállt a hátán a sz r, mert ilyenkor a Mord-Sithek feladatot teljesítettek, ami soha nem volt kellemes. Nem lehetett megmaradni el ttük, ha válaszokat akartak. Verna szerette volna, ha lettek volna válaszai.
Megértette Cara elkeseredését. Ideges volt, aggódott Nicci és Ann miatt, hiszen fogalmuk sem volt, hogy mi történhetett velük. Annyi azonban biztos volt, hogy hiába teszik fel ugyanazokat kérdéseket, mindegy milyen szigorú hangnemben hangzanak el, attól még nem fognak többet tudni, és a két n sem kerül el .
Valószín leg Carán er t vett a régi beidegz dés, amikor már nem látott más lehet séget. Megállt, s kezét csíp re téve végignézett a márványfolyosón. Mögöttük a néhányszáz katona szintén megtorpant. A csizmáik keltette visszhang lassan elcsendesült. Néhány katona vörös hegy nyílvessz kkel felajzott íjpuskát tartott a kezében, melyekt l Vernát kiverte a víz. Szinte már azt kívánta, bárcsak Nathan ne bukkant volna rájuk. Szinte.
A látszólag végtelen útveszt a komolyan felfegyverzett katonák mögött üres volt és csendes, csak a fáklyák sercegtek. Cara egy pillanatig csendben gondolkodott, majd újra nekiindult. Azóta, hogy két napja Ann és Nicci elt nt, most jöttek le negyedszer a sírokhoz vezet folyosóra. Vernának fogalma sem volt, mit keres a Mord-Sith. Ha egyszer üres a folyosó, akkor nem valószín , hogy a két elt nt n , egyszer csak el ugrik a márvány falak mögül.
– Biztos, hogy máshová mentek – szólalt meg végül Verna, bár nem volt senki, aki látta volna ket. Cara odafordult.
– Például hová?
Verna tehetetlenül emelte fel, majd hagyta leesni a karját.
– Fogalmam sincs.
– Ez nagy hely – mondta Adie. A fáklyafényben a varázslón teljesen fehér szeme szinte átlátszónak t nt.
Verna az üres folyosó felé intett.
– Cara, már órákat töltöttünk azzal, hogy le-föl járkálunk itt, és most is épp annyira nyilvánvaló, mint már els alkalommal is volt, hogy ez a hely üres. Nicci és Ann valahol másutt lehet. Csak az id nket vesztegeljük. Egyetértek veled, keresnünk kell ket, de máshol kell a kutatást folytatnunk. Cara szeme kék t zzel égett.
– Itt voltak.
– Igen, biztosan igazad van, de a voltak: a helyes szó. Most látod bármelyikük nyomát? Mert én nem. Kétségkívül itt jártak, ahogy mondod, de már régen elmentek. – Verna türelmetlenül felsóhajtott. – Értékes id t veszítünk azzal, hogy ezeken az üres folyosókon masírozunk fel s alá. Miközben a többiek maradtak ott, ahol megálltak, Cara kissé el re sétált. Amikor visszajött, ismét csíp re tette a kezét.
– Itt valami nem stimmel.
Nathan, aki egyedül vezette a kis csoportot, megtartva magának a gondolatait, visszanézett. Úgy t nt, most el ször érdekli, mir l van szó.
– Nem stimmel? Micsoda?
– Nem tudom – vallotta be Cara. – Nem igazán tudom megfogalmazni, de van itt valami, ami zavar. Verna értetlenül tárta szét a kezét.
– Valami mágiát érzel?
– Nem – legyintett Cara. – Nem ilyesmir l van szó. Visszatette a csíp jére a kezét. – Csak van itt valami különös. Valami más lett.
Verna körülnézett.
– Elt nt valami? Dekoráció, bútorok, ilyesmi?
– Nem. Ha jól emlékszem, ilyesmi soha nem is volt itt. Persze nem sokszor jártam itt. Senki sem jött le ide túl gyakran. Darken Rahl id r l-id re meglátogatta ugyan az apja sírját, de amennyire én tudom, a többiek nem érdekelték. Ez a terület a palota magán része, pedig megtiltotta, hogy bárki illetéktelen lejöjjön ide. Amikor az apja sírját felkereste, a test reit vitte magával, s nem a MordSitheket, ezért nem vagyok itt túl ismer s.
– Akkor lehet, hogy csak err l van szó – vetette fel Verna. – Azért van ez a kényelmetlen érzésed, mert ismeretlen a hely.
– Lehetséges – Cara fintorogva ismerte el, hogy ez is egy lehet ség.
Mindenki csendben várakozott, azon tanakodva, mi legyen a következ lépés, mit is tehetnek még. Végül is, még mindig volt esély rá, hogy a két elt nt n egyszer csak újra felbukkan, és még el is csodálkoznak majd, hogy mi ez a nagy felhajtás.
– Azt mondjátok, Ann és Nicci kettesben akartak valamit megbeszélni – szólt közbe Adie. Akkor lehet, hogy titkos helyre mentek.
– De egész éjszakára? – vetette ellen Verna. – Ezt nem tudom elképzelni. Nem sok dologban hasonlítanak. Nem barátok. Drága Teremt m! Nem hiszem, hogy ennyire kedvelnék egymást. Nem hinném, hogy képesek lettek volna átbeszélgetni az éjszakát.
– Én sem hiszem – er sítette meg Cara.
Verna a prófétára nézett.
– Te tudsz valamit arról, hogy mit akart Ann megbeszélni Niccivel?
Nathan hosszú, fehér haja a vállát verdeste, ahogy megrázta a fejét.
– Ann mindig sötéten látta a Niccivel történteket, mármint azt, hogy a Sötétség N vére lett. Mindig bántotta ez, s nem ok nélkül. Több volt ez, mint a Fény ügyével szembeni árulás, személyes sérelem volt, a palota elárulása. Ann lehet, hogy azért akart Niccivel kettesben maradni, hogy tanácsokat adjon neki, hogyan térhet vissza a Teremt útjára.
– Akkor ez nem volt egy hosszú beszélgetés – mondta Cara.
– Szerintem sem – értett egyet Nathan. Megvakarta az orrát, miközben gondolkozott. – Nos, Annt ismerve, az is lehet, hogy Richardról volt szó.
Cara kék szeme összesz kült, ahogy a Prófétára Nézett.
– Mit akarhatott Richardról mondani?
Nathan megvonta a vállát.
– Nem tudom biztosan.
Cara szigorúan összevonta a szemöldökét.
– Nem is mondtam, hogy biztosan kell tudnod.
Nathannak szemmel láthatóan nem akarózott többet mondani, végül azonban mégis folytatta.
– Ann id nként arról beszélt, hogy szerinte Nicci lehetne Richard társa.
Most már Verna is olyan képet vágott, mint Cara.
– A társa? Hogyan?
– Ismeritek Annt. – Nathan végigsimított fehér inge elején. – Folyton azt hiszi, hogy neki kell irányítania a dolgokat. Gyakran említette, mennyire kényelmetlenül érzi magát attól, hogy ennyire vékony szál f zi csak Richardhoz.
– Miért kellene, hogy bármilyen kapcsolat f zze a Rahl Nagyúrhoz? – kérdezte Cara, figyelmen kívül hagyva a tényt, hogy jelenleg Nathan volt a Rahl Nagyúr, nem pedig Richard. Vernának sem tetszett nagyon a gondolat, hogy Richard helyett Nathan legyen a nagyúr.
– Mindig is azt gondolta, neki kell irányítania Richard tetteit – folytatta Nathan. – Folyton kalkulál és tervez. Soha nem szeretett semmit a véletlenre bízni.
– Az már biztos – hagyta helyben Verna. – Egész kémhálózat segített neki a világ forgását biztosítani. A legtávolabbi helyekkel is voltak összeköttetései, melyeket arra használt, hogy hite szerint teljesíthesse evilági küldetését. Nem szerette másokra bízni a fontos dolgokat, a szerencsére meg f leg nem.
Nathan nagyot sóhajtott.
– Ann nagyon határozott n . Hisz benne, hogy Niccinek – mivel már nem a Sötétség N vére többé
– nincs más választása, vissza kell térnie a Fény N véreinek sorába, hogy az ügyüknek szentelje magát.
– Milyen ügynek? Miért hiszi azt, hogy Niccinek a Fény N véreinek ügyét kellene szolgálnia? Nathan kissé közelebb hajolt a Mord-Sith-hez.
– Az hite szerint nekünk, varázslóknak egy Fény N vérére van szükségünk, aki irányítja a gondolatainkat és tetteinket. Mindig is az volt a véleménye, hogy nem lenne szabad megengedni számunkra az önálló gondolkodást.
Verna tekintete a távolba révedt.
– Attól tartok, én is hasonló véleményen voltam korábban. Miel tt Richardot meg nem ismertem.
– Viszont jusson eszedbe, hogy te sokkal több id t töltöttél Richarddal, mint Ann. – Nathan szomorúan csóválta a fejét. – Bár sok mindent megértett vele kapcsolatban, például, hogy muszáj engedni, hogy önállóan cselekedjen, mintha mostanában megint a régi lenne, mintha visszatért volna a régi meggy z déseihez. Nem vagyok biztos benne, hogy nem a Futót z törölte ki a fejéb l a változásokat, mindazt, amit már megtanult.
Verna is ilyesmire gyanakodott.
– Hadd mondja Ann, amit gondol, de tisztában kell lennünk vele, hogy a Futót z, mindannyiunkra hatással van. Mivel nem lehet irányítani, akadálytalanul pusztíthatja a gondolatokat a fejünkben, s a végén teljesen tönkreteheti az értelmi képességeinket. A baj ott kezd dik, hogy egyikünk sincs tudatában ennek a változásnak. Mind úgy érezzünk, ugyanazok vagyunk, akik voltunk. Bármelyikünk akaratlanul félreviheti az ügyünket.
– Ezt megbeszélhetnéd Ann-nel, ha megtaláljuk – utalt Cara türelmetlenül arra, hogy jobb lenne, ha újra a jelenlegi problémára összpontosítanának. – Itt lent nincsenek. Ki kell terjesztenünk a keresést.
– Lehet, hogy még nem értek a megbeszélnivalójuk végére – vetette fel Nathan. – Talán Ann nem akarja, hogy rájuk találjunk, amíg nem sikerül meggy znie Niccit arról, amit tennie kell.
– Ez nagyon valószín nek hangzik – értett vele egyet Verna.
A Próféta a köpenye szélét babrálta.
– Nagyon is rávallana, hogy elrejt zzön Niccivel, hogy megpróbálja rákényszeríteni az elgondolásait.
Cara legyintett, mint aki elveti ezt az elképzelést.
– Nicci elszánta magát, hogy Richardnak segít és nem Ann-nek. Nem fog belemenni, bármire is akarja rávenni – ráadásul
– Egyetértek – mondta sétálgatnának anélkül, hogy tudatnák velünk, merre mentek.
Adie Vernához fordult.
– Miért nem kérdezed meg, hol van?
Verna az öreg varázslón re meredt.
– Használjam az Útikönyvet?
Adie határozottan bólintott.
– Igen. Kérdezd meg!
Verna nem volt biztos benne, hogy ez jó ötlet.
– Itt a palotában nem hiszem, hogy el veszi a könyvet.
– Lehet, hogy nem lesz a palotában – ragaszkodott az elképzeléséhez Adie. – Lehet, hogy volt valami sürg s ok, el kellett menni, és már hagyott üzenetet az Útikönyvben.
– Hogy a csudába hagyhatnák el a palotát? – kérdezte Verna. – Körülvesz bennünket a Birodalmi Rend hadserege.
Adie megvonta a vállát.
– Nem lehetetlen. Én Tehetséggel látok, nem szemmel. Éjjel sötét van. Lehet, éjjel kellett elmenni, mert jó okuk volt rá. Lehet, fontos ok volt, csak nem volt id szólni nekünk.
– Tényleg meg tudnád tenni? – kérdezte Cara. – Ki tudnál menni a sötétben, át tudnál menni az ellenséges táboron?
– Igen.
Verna ekkor már b szen az Útikönyvét lapozta. Ahogy számított rá, az teljesen üres volt.
– Nincs benne üzenet. – Visszadugta az övébe a könyvet. – Mindenesetre ki fogom próbálni, amit javasoltál. Írok neki egy üzenetet, hátha megnézi és válaszol.
Nathan köpenye csak úgy repült utána, ahogy hirtelen újra nekiindult. – Miel tt máshová mennénk, el ször még egyszer megnézném a sírt.
– Itt maradjon egy r! – utasította a katonákat Cara. – A többiek velünk jönnek.
Nathan már jóval el ttük járt, elindult lefelé a lépcs n, a többiek utána. Lépteik hangosan visszhangoztak, ahogy igyekeztek utolérni. Nathan, Cara, Adie, Verna és mögöttük a katonák leereszkedtek az alsó szintre.
Az itteni falakat márvány helyett k borította, melyet itt-ott elszínezett az évszázadokon át átszivárgó víz, sárga foltokat hagyva maga után, amit l a k úgy nézete ki, mintha mállani kezdett volna.
Hamarosan tényleg egy ilyen k höz értek.
Nathan megállt Panis Rahl sírjának bejárata el tt a pusztuló k mellett. Komor, gy rött arccal meredt a sírba. Már negyedszer járt itt, de most is ugyanúgy nyomasztotta a látvány. Verna aggódott érte. Bár sietve próbált válaszokat találni, mintha valami lappangó harag emésztette volna. Nem látta még ilyennek. Az egyetlen ember, aki képes volt ilyen mélyen magába zárni a dühöt, ami Ann idegeit borzolta, Richard volt. Valószín leg ez a koncentrált düh, a Rahlokra jellemz tulajdonság.
Lehet, hogy régen ajtók zárták el a kriptát, most azonban ezeket egy fehér k vel helyettesítették. Viszont úgy t nt, a nagy sietségben valamit rosszul csináltak, mert a k nek nem sikerült megállítani a különös állapotot, ami Panis Rahl sírján úrrá lett.
A kriptában ötvenhét fáklya sorakozott a falikarokban. Nathan egy intéssel meggyújtott néhányat. A fényt l a kripta fala szinte életre kelt, ahogy a fény táncolva vibrált a rózsaszínes gránitfalakon. Minden fáklya alatt egy-egy váza állt, melybe korábban virágokat tettek. Az ötvenhét fáklya és váza alapján Verna arra következtetett, hogy Panis Rahl ötvenhét évesen hunyt el.
A barlangszer terem közepén egy rövid oszlop tartotta a koporsót, mintha az a fehér márvány padló fölött lebegne. Az arannyal borított koporsó szinte izzott a négy fáklya meleg fényében. A fényesre polírozott gránit teljesen befedte a falat. Verna úgy képzelte, hogy amikor minden fáklya ég, a koporsó valószín leg arany dicsfényben ragyog a szoba közepén.
tudja használni a Pusztító Mágiát.
Verna. Nem tudom elképzelni, hogy k ketten ilyen hosszú ideig Az oldalára ó-d'harai nyelven szavakat véstek, körben a gránitfalakra pedig hosszú mondatokat ezen a majdnem elfeledett nyelven. A bet k szintén fényesen világítottak, ahogy visszaverték a fáklyák fényét. A hatás olyan volt, mintha belülr l világítanák meg ket.
Bármi volt is, ami a bejáratot elzáró k porladását okozta, a kripta belsejét sem kímélte, bár itt még nem látszott annyira intenzíven. Verna gyanította, hogy a bejáratot elzáró fehér k egyfajta szükségmegoldás lehetett, amely arra volt hívatott, hogy magába szívjon és elnyeljen minden olyan láthatatlan er t, amely a problémát okozhatja. Most azonban, hogy a fehér k szinte teljesen elpusztult, ezek az er k magát a sírt kezdték támadni.
A falak borításának k lapjai és a padló nem mállott, még csak meg sem repedt, de torzulni kezdett, mintha nagy h nek vagy nyomásnak lenne kitéve. Látni lehetett, ahogy kint a folyosón, a mennyezeten és a falakon az illesztések egyre szélesednek a benti helyiség deformálódása miatt. Bármi okozta is ezt, nyilvánvaló volt, hogy nem építési hibából adódik, hanem inkább valami küls hatás a felel s érte.
Nicci azt mondta, azért akarja látni a sírt, mert van egy elképzelése, mi okozhatja a pusztulást. Sajnos azonban többet nem árult el a gyanújáról. Annak nem látták nyomát, hogy Ann és jártak volna itt bent.
Verna nagyon szerette volna, ha végre megtalálják ket, hogy lezárhassák ezt az egész rejtélyt. El sem tudta képzelni, mi baj lehet Richard nagyapjának sírjával, vagy meddig megy majd el re ez a folyamat, de valószín leg semmi jót nem jelent. Ráadásul az is biztos, hogy nem sok idejük maradt megfejteni a rejtvényt.
– Rahl Nagyúr! – kiáltott valaki.
Mind hátrafordultak. Nem messze t lük egy hírvív közeledett. Könny volt felismerni fehér, a nyakánál és az elején bevagdosott, lila, indamintás ruhájáról.
– Mi történt?
Vernának az jutott eszébe, hogy míg él, képtelen lesz megszokni, ahogy az emberek Nathant Rahl Nagyúrnak szólítják.
A férfi röviden fejet hajtott.
– Küldöttség érkezett a Birodalmi Rendt l. A felvonóhíd végénél várakoznak.
Nathan meglepetten pislogott.
– Mit akarnak?
– A Rahl Nagyúrral kívánnak beszélni.
Nathan el ször Carára, majd Vernára pillantott. Mindketten megdöbbentek, akárcsak .
– Ez lehet trükk is... – vélte Adie.
– Vagy csapda – tette hozzá Cara.
Nathan arcára elkeseredettség ült ki.
– Bármi is, legjobb lesz, ha utánanézek.
– Én is megyek – mondta Cara.
– Mint ahogy én is – tette hozzá Verna.
– Akkor menjünk mind! – egyezett bele Nathan, azzal el is indult.
***
Verna, s vele az egész csoport követte Nathant. A Népek Palotájának f bejáratán együtt léptek ki a kés délutáni napsütésbe. A toronymagas oszlopok hosszú árnyékokat vetettek az el ttük mélybevesz domboldalnyi lépcs sorra. A távolban, a sziklaplató szélénél a síkságot a küls fal vágta ketté, melynek tetején a l rések közt katonák jár röztek.
Nem kis távolság választotta el ezt a helyet a palota mélyén megbúvó kriptáktól, így mind kifulladtak, mire ideértek. Verna a kezével próbálta árnyékolni a szemét, ahogy a nagyokat lép Próféta nyomában mind lemasíroztak a lépcs n. A két r a lépcs alján öklét a szívére szorítva tisztelgett a Rahl Nagyúrnak. A küls falig nyúló területet még több katona vigyázta. A lépcs sor végéb l induló kék köves út az istállók és szekerek felé kanyargott tova. Égbeszök ciprusok szegélyezték a küls falig terjed szakaszt.
A kapukon túl, a fal túloldalán az út már keskenyebb volt, és a sziklafal buckáit követte, így minden bukkanónál elt nt, majd a bucka tetején ismét feltárult el ttük a Birodalmi Rend seregének borzalmas látványa.
A felvonóhidat az Els Védelmi Vonal több száz katonája rizte. Mind jól képzett, alaposan felfegyverzett férfi volt. Annak a feladatnak szentelték magukat, hogy ezen az útvonalon senki ne támadhassa meg a Népek Palotáját. Erre persze egyébként sem volt sok esély, ugyanis az út túl keskeny volt egy nagyobb támadáshoz. Ilyen körülmények között egy tucatnyian is képesek lettek volna egy egész hadsereget feltartóztatni. Ráadásul a függ hidat is felvonták. Az ember beleszédült, ha az alatta lév mélységbe nézett, melyet sem ostromlétrával, sem kötelekkel nem lehetett áthidalni. A felvonóhíd nélkül képtelenség lett volna átkelni a szakadékon és megközelíteni a palotát.
A hídon túl egy aprócska csoport várakozott. Egyszer ruhájukból ítélve hírviv k lehettek. Verna néhány könny fegyverzet katonát is látott, de azok messze lemaradtak, hogy a jelenlétük ne jelentsen fenyegetést.
Nathan, köpenyét csupán a hátára vetve, megállt a szakadék szélén, szétvetett lábbal, csíp re tett kézzel. Tekintélyt parancsoló látványt nyújtott.
– Én vagyok a Rahl Nagyúr – mondta a túloldalon várakozóknak. – Mit akartok? Az egyikük, egy szikár férfi, aki csak egy egyszer b r tunikát viselt, a társaira nézett, majd kissé el re lépett.
– excellenciája, Jagang császár küldött általunk üzenetet a d'hara-i népnek.
Nathan a mögötte állókra pillantott. – Nos, én vagyok a Rahl Nagyúr, egész D'Harat képviselem, beszéljetek hát!
Verna a Próféta mögött állva próbálta kifújni magát.
A hírnöknek láthatóan nem tetszett, amit látott.
– Te nem a Rahl Nagyúr vagy.
Nathan a tipikus Rahl tekintetét felöltve haragosan válaszolt.
– Talán varázsoljak egy kis szelet, s fújjalak le az útról? Akkor elégedett lennél?
A férfiak a túl oldalon lopva a mélységre pillantottak.
– Csak arról van szó, hogy valaki másra számítottunk – mondta a hírnök.
– Nos, én vagyok a Rahl Nagyúr, tehát velem kell beszélnetek. Ha van valami mondanivalótok, akkor mondjátok, mert nagyon elfoglaltak vagyunk. Épp egy kis ünnepségre készülünk. A férfi kissé fejet hajtott.
– Jagang Császár kész nagylelk ajánlatot tenni a Népek Palotájában lakóknak.
– Miféle ajánlatot?
– excellenciája nem kívánja elpusztítani sem a palotát sem a lakóit. Adjátok meg magatokat békében és akkor életben maradtok. Ha nem teszitek, mind lassú, fájdalmas halállal haltok. Holttesteiteket ledobják a szakadékba, hogy kesely k eledele legyen.
– Varázslót z – súgta Cara.
Nathan értetlenül kérdezte a válla felett visszanézve. – Mi az?
– A te er d m ködik. Az övék, ha Tehetséggel bírók, nem. Tehát védtelenek lesznek. Innen hamuvá égetheted ket.
Nathan egy nagyvonalú gesztussal a túlparton állók felé intett.
– Megbocsátanátok egy pillanatra?
A férfi elnéz en fejet hajtott.
Nathan hátrébb vezette Carat és Vernát, ahol Adie, a Mord-Sithek, és a katonák várakoztak.
– Egyetértek Carával – szólalt meg Verna még miel tt a próféta bármit mondhatott volna. – Ez az egyetlen válasz, amit a Rend megért.
Nathan bozontos szemöldöke azúrkék szemére nehezedett, ahogy szigorúan rájuk nézett.
– Én nem hiszem, hogy ez jó ötlet.
Cara összefonta a karját.
– Miért nem?
– Jagang valószín leg minden lépésünket figyeli a szemükön keresztül – érvelt Verna. – Egyetértek Carával. Er t kell demonstrálnunk.
Nathan szigorú tekintete nem enyhült.
– Csodálkozom rajtad, Verna. – Udvariasan Carához fordult. – Rajtad viszont egyáltalán nem, kedvesem.
– Miért csodálkozol? – kérdezte Verna.
– Mert nem ez a helyes döntés. Te rendszerint nem adsz rossz tanácsot.
Verna uralkodni próbált az indulatain. Nem ez a megfelel pillanat, hogy felf tött hangon kioktassa Nathant, pláne nem Jagang szeme el tt. Ráadásul még mindig nagyon jól emlékezett rá, milyen mély meggy z déssel hitte élete nagy részében, hogy Nathan rült. Még mindig nem volt biztos benne, hogy tévedett. Azt is tapasztalatból tudta, hogy Nathant kioktatni olyan, mintha az ember a napot akarná megakadályozni abban, hogy lenyugodjon.
– De azt nem gondolhatod komolyan, hogy megadjuk magunkat – válaszolta halkan, hogy a túlparton állók semmiképp se hallhassák.
Nathan elhúzta a száját.
– Persze, hogy nem. De ez még nem jelenti azt, hogy meg kell ölnöm ket, amiért megkérdezték.
– De miért ne? – Cara marokra fogta az Agieljét és közelebb hajolt a férfihez. – Az én véleményem szerint speciel nagyon is jó ötlet lenne megölni ket.
– Szerintem meg nem – fortyant fel Nathan. – Ha szénné égetjük ket, azzal tudatjuk Jaganggal, hogy nem kívánjuk még csak meg sem fontolni az ajánlatát.
Verna igyekezett kordában tartani a dühét.
– De hát nem is kívánjuk.
Nathan átható pillantással fordult felé.
– Ha megmondjuk nekik, hogy nem kívánjuk megfontolni, akkor ezzel véget is érnek a tárgyalások.
– De nem tárgyalunk! – felelte Verna egyre türelmetlenebbül.
– Ezt azonban nem kell a tudtukra adnunk – magyarázta Nathan túlzott türelemmel. Verna kihúzta magát, megigazította a haját, miközben nagy leveg t vett.
– Mit nyerünk vele, ha nem mondjuk meg nekik, hogy nincs szándékunkban elgondolkodni a javaslatukon?
– Id t – felelte Nathan. – Ha lerobbantom ket az útról, Jagang azonnal megkapja a választ, ugyebár? De ha megfontolom az ajánlatot, azzal elhúzhatjuk a tárgyalást.
– De tárgyalásról szó sem lehet – sz rte a fogai között Verna.
– És miért tennénk ilyet? – kérdezte Cara, figyelmen kívül hagyva, amit Verna mondott. Nathan megvonta a vállát, mintha teljesen nyilvánvaló lenne az egész, k pedig idióták lennének, amiért nem értik.
– Id húzás céljából. k tisztában vannak vele, milyen nehéz lesz bevenni a palotát. Ahogy a rámpájuk emelkedik, minden egyes lábbal egyre nehezebbé válik az építése. Lehet, hogy az egész télre szükségük lesz, hogy befejezzék, vagy még tovább is eltarthat. Jagangnak biztosan nem tetszik az a kilátás, hogy a hadseregének itt kell ácsorognia az Azrith-síkságon egész télen. Távol vannak az otthonuktól, az ellátmánytól. Az egész hadsereg éhen halhat vagy megbetegedhet. Akkor mihez kezdenek?
Ha azt hiszik, esetleg meggondoljuk, s talán megadjuk magunkat, erre fognak összpontosítani, hiszen a megadásunk megoldaná a problémájukat. Ha azonban biztosak benne, hogy nincs más mód, a rámpa építésének szentelik minden energiájukat. Miért siettetnénk ezt?
Verna megadóan elhúzta a száját.
– Elismerem, van valamennyi igazság abban, amit mondasz. – Amikor Nathant mosolyra fakasztotta ez az apró kis gy zelem, hozzátette: – Nem sok, csak valamennyi.
– Hát, én nem is tudom – szólalt meg Cara.
Nathan széttárta a kezét.
– Miért utasítsuk el ket? Nem nyerünk vele semmit. Csak találgassanak, reménykedjenek, hogy talán harc nélkül övék lehet a palota! Jó néhány város adta már meg magát, mert okosabb megoldásnak tartották. Higgyék hát, hogy mi is ezt fogjuk tenni! Ha a megadást valószín nek hiszik, a remény miatt nem igyekeznek majd annyira a rámpa építésével, s nem is tudják majd befejezni.
– El kell ismernem – mondta Cara -, sokszor hasznos dolog váratni az embereket, s elhitetni velük, hogy azt a választ fogják kapni, amelyre áhítoznak.
Verna végül beleegyez en bólintott.
– Szerintem sem lehet baj bel le, ha egyel re elhitetjük velük, hogy gondolkodunk. Most, hogy sikerrel meggy zte a többieket, Nathan összedörzsölte a tenyerét.
– Akkor megmondom nekik, hogy tanácsot kérünk és megfontoljuk az ajánlatukat. Vernának azért megfordult a fejében, vajon van-e Nathannek más oka is arra, hogy így döntött. Remélte, hogy tényleg nem szándékozik még csak elgondolkodni sem azon a lehet ségen, hogy átadják a palotát. Míg Vernának nem voltak illúziói afel l, vajon Jagang a szavát megtartva tényleg nem bántaná-e a palota lakóit, abban nem volt biztos, hogy Nathan nem a saját, titkos megadási akcióját tervezgeti-e, amellyel biztosíthatná, hogy a Birodalmi Rend uralma alá került D'Hara állandó Rahl Nagyura legyen.
Végül is a háború után Jagangnak szüksége lesz olyanokra, akik a távoli országokat irányítják. Vajon képes lenne Nathan ilyen árulásra?
Vajon a saját sértettsége, mely a Próféták Palotájában a bebörtönzése idején egyre n tt, nem n tt-e nagyobbra, mint ahogy azt a Fény N vérei sejtették. Vajon képes lenne így bosszút állni? Csak remélhette, hogy a Fény N vérei jó szándékkal elkövetett tettükkel, mellyel ezt az embert sújtották, aki semmit sem követett el ellenük, nem vetették el a pusztulás magvait. Ahogy Verna a mosolygó Rahl Nagyurat figyelte, miközben az visszasétált a szakadék pereméhez, azon imádkozott, nehogy a Próféta a farkasok elé vesse ket.
6. FEJEZET
Richard egyre jobban aggódott. Arra számított, hogy majd az egyik játék alkalmával esélye nyílik a cselekvésre, viszont azóta, hogy Jagang és Kahlan megjelent az els Ja'La meccsen egy héttel korábban, nem látta ket többször.
Halálra aggódta magát, ha arra gondolt, mi lehet az oka ennek. Megpróbált nem gondolni arra, mit tehet Jagang Kahlannal, de akaratlanul is iszonyú képek árasztották el az elméjét. A kocsihoz láncolva, rökkel körülvéve nem tehetett semmit. Bár kétségbeesetten szeretett volna már lépni valamit, muszáj volt hideg fejjel gondolkodnia és kivárni a megfelel alkalmat. Persze arra is jó esély volt, hogy a megfelel alkalom soha nem jön el, s neki egyszer csak muszáj lesz cselekedni. Viszont, ha most pusztán elkeseredésb l ostobaságot követ el, nem ér el vele mást, csak tönkreteszi a jobb esély lehet ségét. A várakozás azonban teljesen fel rölte az idegeit. Mindene sajgott az aznapi mérk zés után. Alig várta, hogy lefeküdhessen és egy kicsit pihenhessen, de tudta, hogy az aggodalom megint, ahogy eddig is, ébren tartja majd. Pedig aludnia kellene, mert másnap az eddigi legfontosabb mérk zés vár rájuk. Ez dönti el, megkapja-e az esélyt, amelyre vár. Felpillantott, ahogy meghallotta a vacsorájukat hozó katona lépteit. Annyira éhes volt, hogy még a szokásos f tt tojás menü is ígéretesnek hangzott. A katona egy kis kocsit húzott maga után, azzal hordta szét az ételt a fogoly játékosok között. A többi katona szinte figyelemre sem méltatta. A kocsi kerekei ismer sen nyikorogjak, ahogy átvágott vele a hepehupás talajon. Megállt Richard el tt.
– Nyújtsd ki a kezed! – szólt rá, miközben a kezében tartott késsel valamit darabolni kezdett. Richard úgy tett, ahogy utasították. A férfi felemelt valamit a kocsiról, majd a kezébe hajította. Richard meglepetten látta, hogy egy nagydarab sonka az.
– Mi ez? Utolsó vacsora a holnapi sorsdönt meccs el tt?
A férfi megemelte a kocsit.
– Érkezett egy utánpótlás konvoj. Most mindenki eszik.
Richard a katona hátát bámulta, ahogy az a soron következ k el tt is megállt. Nem messze t le, Johnrock, az arca és a teste telefestve vörös vonalakkal, füttyel fejezte ki az elégedettségét, hogy végre más ételt is kapnak a tojáson kívül. Mióta a táborba érkeztek, ez volt az els alkalom, hogy rendes adag húst ehettek. Mostanáig általában tojást kaptak, vagy laza pörköltet, amelyben csak néhány értékes birkahúsdarab úszott. Egyszer volt marhapörkölt.
Richard szerette volna tudni, hogyan jutott át a szállítmány, hiszen a d'hara-i seregnek minden ilyet meg kellett volna semmisíteni, hogy a Rend seregét semmilyen utánpótlás ne érje el. Ha meg akarják ket állítani, az az egyetlen esélyük, ha kiéheztetik ket.
Ha eddig nem aggódott volna eléggé, most a vastag sonkaszelet a kezében tényleg az utolsó csepp volt a pohárban. Azzal nyugtatta magát, hogy csak véletlenül csúszhatott át ez a szállítmány, az id viszont telik, s ez az ellátás csak átmeneti.
Az Óvilág óriási hely. Richard tudta, hogy a d'hara-i sereg nem lehet ott mindenütt. Másrészt viszont aggódott, hogy a sonkadarab, amit a kezében tart, esetleg azt jelenti, nincs minden rendben Meiffert tábornokkal és a katonákkal, akiket délre küldött.
Johnrock közelebb húzódott, maga után húzva a láncát.
– Ruben! Sonkát kaptunk! Hát nem csodálatos?
– A szabadság lenne csodálatos. Rabszolgaként jóllakni számomra nem meríti ki a csodálatos fogalmát.
Johnrock arcáról kissé lehervadt a vigyor, majd ismét felderült.
– Na, de rabszolgaként jóllakni jobb, mint rabszolgaként éhezni, nem gondolod?
Richardnak nem volt kedve vitatkozni.
– Nos, ebben igazad van.
Johnrock vigyorgott.
– Szerintem is.
Mindketten csendben ettek az egyre s r söd szürkületben. Ahogy a sonkát ízlelgette, Richardnak el kellett ismernie, hogy Johnrocknak tényleg igaza van. Már szinte el is felejtette, milyen az, ha nemcsak tojáson él az ember. Ett l legalább új er re kapnak, amire másnap szükségük is lesz. Johnrock kétpofára falta a sonkát, miközben még közelebb kuporodott. Lenyelte a falatot, majd lenyalogatta a sonka levét az ujjairól.
– Mondd, Ruben, bánt valami?
Richard a nagydarab jobbszéls jére nézett.
– Miért kérdezed?
Johnrock egy újabb csíkot tépett a húsból.
– Csak, mert ma nem játszottál olyan jól, mint szoktál.
– Öt ponttal nyertünk.
Johnrock bozontos szemöldöke alól fürkészte.
– De ennél nagyobb szokott lenni a fölényünk.
– Nehezedik a verseny.
Johnrock megvonta a vállát.
– Ha te mondod, Ruben. – Egy percig gondolkodott, majd látszott, hogy nem elégedett a válasszal.
– De az ellen a nagy csapat ellen is többel nyertünk, emlékszel? Akik csúfoltak minket, és már a játék elején nekimentek Bruce-nak.
Richard emlékezett. Bruce a balszéls je volt, azt a játékost helyettesítette, aki akkor vesztette életét, amikor Jagang is megjelent Kahlannal az egyik meccsen. Richard el ször aggódott, hogy egy katona a Birodalmi Rend seregéb l nem lesz hajlandó együttm ködni egy fogoly frontemberrel, de Bruce feln tt a feladathoz.
Azon a napon, melyet Johnrock említett, a másik csapat széls játékosa a Richard oldalán játszó katonákat csúfolni kezdte amiatt, hogy egy fogoly irányítja ket. Bruce a sértésekre azzal válaszolt, hogy odament, s eltörte a férfi karját. Borzalmas verekedés robbant ki, de a bíró gyorsan véget vetett neki.
– Emlékszem. Miért hoztad szóba?
– Mert szerintem azok keményebb fickók voltak, mint a maiak, mégis tizenegy ponttal megvertük

ket.
– Megnyertük a mai meccset. Csak ez számít.
– De te mondtad, hogyan kell eltipornunk az ellenfeleinket, ha a Császárral akarunk játszani. Richard nagy leveg t vett.
– Te nagyon jó voltál, Johnrock. Csak én okoztam csalódást.
– Dehogy, Ruben – ez nem így van – nevetett fel Johnrock, s közben nagy mancsával Richard vállába bokszolt. – Hiszen úgy van, ahogy mondtad, nyertünk. Ha holnap is nyerünk, a Császár csapatával játszhatunk.
Richard abban reménykedett, hogy Jagang ezen a meccsen jelen lesz, hogy megnézze hogyan játszik a csapata a bajnoki címért. Ezt a mérk zést biztosan nem hagyná ki.
Karg parancsnok elmondta Richardnak, hogy az uralkodó tisztában van a csapatuk egyre nagyobb hírnevével. Richard ezért is aggódott, nem értette, miért nem jött már el Jagang, hogy a saját szemével gy z dhessen meg róla, milyenek. Richard arra számított, hogy a férfi majd fel akarja mérni a lehetséges kihívásokat, melyek a csapatára várnak, ezért legalább a végs meccset megel z néhány mérk zésen ott lesz.
– Ne izgulj, Johnrock! Holnap mi gy zünk, utána pedig a Császár csapata ellen fogunk játszani. Johnrock ravaszul Richardra vigyorgott.
– Aztán pedig, ha ellenük is gy zünk, kedvünkre választhatunk n t magunknak. Kígyópofa megígérte.
Richard a sonkát rágcsálta, miközben a társa arcára festett vonalakat szemlélte, melyek az agresszió és hódítás szimbólumaival ötvözve, a játékos erejét és hatalmát voltak hivatottak növelni.
– Vannak ennél fontosabb dolgok is.
– Lehet, de mi egyebet tartogat még számunkra az élet? – Johnrock vigyora visszatért. – Ha nyerünk a Császár csapata ellen, kapunk egy n t.
– Gondoltál már arra, hogy ami számodra jutalom, az a kiválasztott n nek rémálom lehet? Johnrock egy pillanatig összevont szemöldökkel meredt Richardra, majd csendben folytatta az evést.
– Miért mondod ezt? – kérdezte meg végül, nem tudván elrejteni bosszúságát. – Soha nem bántanék egy n t.
Richard a férfi keser arckifejezését látva megkérdezte:
– Mi a véleményed a tábort követ kr l?
– A tábort követ kr l? – Johnrockot meglepte a kérdés, a vállát vakargatva fontolgatta a választ. – Többnyire ronda vén banyák.
– Nos, ha nem közülük akarsz választani, akkor bizonyára a foglyokra gondoltál, azokra a n kre, akiket az otthonukból rángattak el, a családjuk, a férjük, a gyerekeik mell l. Azokra, akikt l mindent elvettek, amit szerettek, akiket most arra kényszerítenek, hogy azok igényeit elégítsék ki, akik legyilkolták a szeretteiket, a szüleiket, a gyermekeiket.
– Nos, én...
– Ezeknek a n knek gyakran halljuk a fájdalomkiáltásait éjszaka. k azok, akiket sírni látunk. Johnrock a távolba révedt. Már csak piszkálta az ételt.
– Néha nem tudok aludni, csak hallgatom a zokogásukat.
Richard a szekerek és rök között a tábort szemlélte. A távolban tovább folyt a rámpa építése. Elképzelte, ahogy a Népek Palotájában, amely a Renddel szembeni ellenállás utolsó bástyája, az emberek tehetetlenül várják, mikor tör rájuk ez a horda. Nem tehetnek semmit, nincs hová menniük. A Birodalmi Rendet hajtó hit elnyeli az emberiséget.
A táborban a katonák kisebb csoportjai tábortüzeken f zték a vacsorájukat. Az árnyak közt Richard látta, ahogy egy asszonyt az egyik sátorhoz rángatnak. Egyszer neki is voltak álmai, reményei, jöv je. Most, hogy a Rend kíván diktálni az emberiségnek, egy tárgy csupán. A sátor el tt már sorakoztak a katonák arra várva, hogy megkaphassák jutalmukat a szolgálatukért, mellyel a Rendet támogatják. Végs soron, az egész csak egy ürügy volt. Valójában arról szólt az egész, hogy néhányan kielégíthessék vágyaikat, hogy másokon uralkodhassanak, rájuk kényszeríthessék az akaratukat. Erkölcsi indokok ürügyén jogot formáltak arra, hogy ezt mindenáron véghezvihessék. Másutt katonák ittak, és szerencsejátékot játszottak. Az utánpótlással valószín leg alkohol is érkezett. Az éjszaka hangosnak ígérkezett.
Kahlan pedig itt van valahol e között a tengernyi katona között.
– Akkor pedig – folytatta – hacsak nem akarsz részt vállalni a megalázásukból, csak a tábort követ k maradnak, akik önszántukból is hajlandók.
Johnrock csendben majszolta a sonkát. Ha a csendes dühvel el lehetne vágni az acélt, Richardnak már nem lenne nyakörv a nyakán, s már azon fáradozna, hogyan mentse ki innen Kahlant, s vigye biztonságos helyre. Persze, ha még maradt egyáltalán biztonságos hely a világon.
– Tudod, Ruben, értesz hozzá, hogyan rontsd el az ember kedvét.
Richard a szemébe nézett.
– Inkább hazudjak? Találjak ki valamit, csak hogy megnyugtassam a lelkiismeretedet? Johnrock felsóhajtott.
– De akkor is...
Richardnak eszébe jutott, hogy nem jó taktika elkedvetleníteni a jobbszéls jét, mert még a végén nem játszik majd teljes er bedobással. Ha a soron következ mérk zésen veszítenek, nem játszhatnak a Császár csapatával, akkor pedig soha nem látja többé Kahlant.
– Nos, szerintem egyre terjed a híred, Johnrock. Az emberek ujjonganak, ha a pályára lépsz. Nagyon valószín , hogy sok csinos n szívesen venné, ha együtt lehetne a gy ztes csapat nagy és jókép játékosával.
Johnrock erre végre ismét elvigyorodott.
– Ez igaz. Sok katona szurkol nekünk, a közönségnek is egyre jobban tetszünk. – A sonkadarabbal Richard felé intett. – Viszont te meg a frontember vagy. Biztosan neked is jut a hajlandóságot mutató csinos n kb l.
– Nekem csak egy kell.
– És szerinted te is neki? Mi van, ha nem akar majd téged?
Richard már szólásra nyitotta a száját, de azután meggondolta magát. Kahlan nem ismeri t. Ha esélye nyílik rá, hogy elvigye Jagangtól, mi lesz, ha a n azt hiszi, csak egy újabb idegen, aki foglyul akarja ejteni? Végül is, miért gondolná másképp? Mi lesz, ha nem hajlandó vele menni? Ha ellenáll? Arra biztosan nem lesz id , hogy elkezdjen magyarázkodni.
Felsóhajtott. Na, most megint lesz min rágódnia egész éjjel.
7. FEJEZET
Kahlan csendesen, ölbe tett kézzel ült a küls szoba egyik alacsony b r székében. Jillian törökülésben a közelében a padlón foglalt helyet. Kahlan id nként Ulicia és Armina N vérre pillantott, akik az Orden Szelencéinek kinyitására rendeltetett könyveket, a kulcsokat, hasonlították össze. Mindegyik kötetet szóról szóra átvizsgálták, eltérések után kutatva.
Néhány Jagang fogságában tartott N vér talált egy harmadik kötetet a Próféták Palotája alatti rejtekhelyen, így Ulicia és Armina N vérnek most még egy másolat állt a rendelkezésére, melyet összevethettek a másik kett vel, ami már korábban is náluk volt. Az egyiket a Próféták Palotájában találták, a másikat Caskaban, ahol Jagang foglyul ejtette Uliciát, Arminát, Ceciliát és Kahlant. A könyveknek azt a címet kellett volna viselniük, hogy A Megszámlált Árnyékok Könyve, a két utóbbi gerincén azonban nem az állt, hogy árnyékok, hanem csak annyi, hogy árnyék. Ulicia és Armina N vér nem értettek egyet abban, hogy van-e ennek jelent sége, vagy nincs. Az alapján amit Kahlan az elcsípett beszédfoszlányok alapján összerakott, kellett, hogy legyen egy valódi másolata A Megszámlált Árnyékok Könyvének, melyb l csak egy igaz, és négy hamis másolat készült. Jagangnál volt most három az öt kötetb l. Els dleges célja az öt kötet összegy jtése volt, s kimondottan ezzel a feladattal bízta meg néhány emberét.
A dolog csak még titokzatosabb lett, amikor kiderült, hogy a Népek Palotájában talált könyv borítóján a címben az árnyékok szó szerepel. A cím alapján arra lehetne következtetni, hogy az els kett hamis, ahogy azt Kahlan is megmondta, és a legutóbb talált a valódi másolat. Bizonyítani azonban lehetetlen volt.
Kahlan azon idegeskedett, mi lesz, ha Jagang utasítja, hogy vizsgálja meg a harmadik kötetet. A N vérek elmondták Jagangnak, hogy a könyvek szerint egy Inkvizítornak kell igazolnia a leírtak valódiságát. Kahlan véletlenül hallotta meg, hogy ez a személy, az Inkvizítor, maga, de az egész elfeledett múltjával együtt arra sem emlékezett, mit takar ez a cím. Fogalma sem volt, hogyan bizonyíthatná a másolat hitelességét. Jagangot azonban nem érdekelte, képes-e rá, vagy sem, egyszer en elvárta, hogy megtegye.
Mivel az els két köteten láthatóan rosszul szerepelt a cím, jó okkal úgy vélte, hamis másolatok. Ez az új kötet azonban, mivel a címe megfelel volt, nem kínált semmilyen fogódzót, a varázslat pedig megakadályozta, hogy belelásson. Még Jagang egyel re Niccivel volt elfoglalva, ezért nem kérte Kahlan közrem ködését. Ha azonban eszébe jut, Kahlan nem tud majd kielégít válasszal szolgálni, aminek Jillian fizeti meg az árát.
Ez idáig a N vérek nem találtak semmilyen különböz séget a három másolat között. Persze nem lehetett tudni, hogy az újonnan talált kötet nem ugyanúgy hamis másolat-e. Hiszen, ha találnak is különbséget, az még nem bizonyít semmit.
Amennyire Katlan meg tudta ítélni, csak akkor nyílik mód a bizonyításra, ha megtalálják mind az öt kötetet. Arroganciája és követel zése ellenére, ezzel Jagangnak is tisztában kellett lennie. Nyilvánvalóan ezért küldött embereket a könyvek keresésére.
Ett l függetlenül azt akarta, hogy a N vérek kutassanak eltérések után a kötetekben, akik így is tettek. Szavanként átnézték mindhárom könyvet.
Jagang elegend id t adott nekik a munkára. Rendkívüli módon izgatta az igazság A Megszámlált Árnyékok Könyvével kapcsolatban, ám Nicci még jobban érdekelte.
Mióta Niccit foglyul ejtették, a megszállottjává vált. Más n t nem vitt az ágyába, és még a Ja'La meccsekre sem ment el. Kahlan úgy vélte, Jagang tudat alatt így próbálja bebizonyítani Niccinek milyen mély a vágya iránta. Azt hiszi, ezzel meg tudja gy zni a n t az érzései valódiságáról, amit l talán az ellenállása is megtörik.
Nicci azonban egyre szenvtelenebbé vált.
Közönyös, távoli magatartása furcsa mód vonzotta Jagangot, a dac viszont er szakossá tette, ami tovább fokozta Nicci megpróbáltatásait.
Kahlan el sem tudta képzelni, hogy ne szegüljön ellen, ha majd egyszer rá kerül a sor. Jagang vad dührohamai gyakran végz dtek azzal, hogy hirtelen rádöbbent, talán ezúttal túl messzire ment. Ilyenkor gyorsan a N vérekért küldetett, hogy meggyógyítsák Niccit. Miközben azok kétségbeesetten küzdöttek az életéért, Jagang aggódva, b ntudattól sötét tekintettel járkált fel s alá. Amikor azonban a n felgyógyulva magához tért, a férfi ismét magára öltötte sértettségét és Niccit hibáztatta azért, hogy ennyire feldühíti.
Néha, mint el z éjjel is, kiküldte Kahlant és Jilliant a küls szobába, hogy egyedül maradjon Niccivel. Kahlan szerint azt képzelte, ezzel valamilyen gyengéd romantikát biztosít kettejüknek. Amikor Niccit a hálószobájába vezette, a két n titkos pillantást váltott. Mindkettejük szemében ugyanaz tükröz dött: A világon elhatalmasodott az rület.
Jagang figyelmét annyira elterelte Nicci visszaszerzése, hogy minden másról elfelejtkezett, A Megszámlált Árnyékok Könyvét l kezdve a Ja'La bajnokságig. Kahlan nem szerette a meccseket, de mindennél jobban szerette volna viszontlátni azt a férfit, akit mindenki Rubennek hívott. A jelentésekb l tudta, melyeket az rök megvitattak egymás között, hogy Karg parancsnok csapata eddig minden meccset megnyert. Kahlan viszont a frontembert akarta látni a furcsa festett jelekkel az arcán, a szürkeszem férfit, aki ismerte t.
– Ide nézz! – szólalt meg Ulicia N vér, s az egyik könyvben egy képletre bökött. – Ez itt nem egyezik.
Kahlan csak a hátukat látta, ahogy az asztal fölé görnyedve hasonlítgatták a három könyvet. Jagang két nagydarab test re a szoba túl felén állt a sátor bejárata mellett, ahonnan a N véreket szemmel tartotta. A két közkatona – Kahlan külön rei – nem mutattak különösebb érdekl dést a N vérek iránt, k Kahlant figyelték. Kahlan elvörösödött, amikor észrevette, mit néznek. Egy hosszú hajtincsével megpróbálta eltakarni a dekoltázsát, amelyet fedetlenül hagyott ingének fels hiányzó gombja.
– Igen... – felelte Armina vontatottan. – Más a formula. Ez különös.
– Nem olyan könny észrevenni. És nem csak itt. Ezt nézd meg! A szögek is eltérnek. Ulicia az egyik lámpát közelebb húzta. – Mind a háromban mások az adatok.
Armina N vér bólogatott, miközben sorra végignézte az adatokat a három könyvben. – Ezt korábban a másik két könyvben nem vettük észre. Mindig azt hittem, a kett megegyezik, pedig nem.
– Annyira apró dologról van szó, nem csoda, hogy elkerülte a figyelmünket. – Ulicia a könyvekre mutatott. – Emiatt nincs két egyforma másolatunk.
– Na, és ez szerinted mit jelent?
Ulicia N vér összefonta a karját.
– Ez csak annyit jelent, hogy legalább kett ezek közül, hamis másolat, de akár mindhárom is lehet az.
Armina N vér elkeseredetten sóhajtott.
– Tehát végre találtunk valamit, de ez rajtunk mit sem segít, semmivel sem jutottunk el bbre. Ulicia N vér oldalvást a másikra pillantott.
– excellenciája néha meglep fordulatokkal szolgál. Talán megtalálja a többi példányt, és akkor már legalább tudni fogjuk, mit keressünk bennük.
A sátortakaró hirtelen félrelendült. Jagang kilökte maga el tt Niccit, aki megbotlott, és Kahlan lábához zuhant. Felnézett, de úgy tett, mintha nem látná Kahlant közvetlenül maga el tt. Ezt a kis titkot sikerült meg riznie, mióta fogságba esett.
Kahlan látta a szemében a dühöt, a fájdalmat, a határtalan kétségbeesést.
Annyira szerette volna átölelni, megvigasztalni, azt mondani, hogy minden rendben lesz! Persze egyiket sem tehette, azt meg pláne nem, hogy azt mondja, minden rendben lesz.
– Mit találtatok? – kérte számon a N vérekt l Jagang, ahogy kilépett a küls térbe. Ulicia a kérdéses helyen megérintette az egyik könyvet. A férfi a n válla fölött a könyvre pillantott.
– Itt, felség. Ezen a helyen mindhárom mást mutat.
– Melyik az igazi?
A kérdést l mindkét N vér kissé összébb húzta magát.
– Felség – kezdte Ulicia N vér bátortalanul -, ezt még nem tudjuk.
– A többi könyvre is szükség van, hogy biztosak legyünk benne – bökte ki Armina N vér. Jagang egy pillanatra ránézett, majd rá annyira nem jellemz módon csak közömbösen hümmögött. Körbenézett, hogy meggy z djön róla, Kahlan még mindig ott ül a székben, ahová utasította. Jillian is ott ült a padlón, mindkett jüket rök vigyázták.
– Csak folytassátok a munkát! – mondta Jagang a N véreknek. – Elmegyek a Ja'La mérk zésre. Tartsátok szemmel a lányt!
Maga elé lökte Niccit, majd csettintett Kahlannak. Ezzel jelezte, hogy neki is jönnie kell, s hogy nehogy le merjen maradni. Kahlan a kabátját felmarkolva a férfi után sietett. Örült, hogy legalább Jilliannak nem kell Jagang meg a gusztustalan katonái mellett lennie. Persze Jagang az elméjével még így is bármikor szólhatott a N véreknek és árthatott Jilliannek, amikor, ahogyan és ahol csak akarta.
A vállára terítette a köpenyét, s még egy utolsó aggódó pillantást váltott a kislánnyal, egy kézmozdulattal jelezve neki, hogy feltétlenül maradjon ott, ahol mondták. Megértette, miért fél egyedül maradni. Együtt érzett vele, de nem tudta megvédeni, akkor sem, ha vele volt. A sátor el tt néhányszáz katona gyorsan oszlopokba és sorokba rendez dött, készen arra, hogy elkísérjék az uralkodót. Ijeszt látványt nyújtottak ezek a tagbaszakadt, páncélinges, állig felfegyverzett katonák. Kahlan fél tucatnyi f b l álló külön test rsége már közel sem keltett ilyen hatást, egyszer en csak állatiasnak látszottak, ahogy köré gy ltek. Jagang húsos kezével megragadta Nicci fehér, törékenynek látszó karját, s így irányította.
A katonák jól megnézték Niccit, mert bár Jagang asszonya volt, mind látni akarták. Persze vigyáztak, hogy ezt ne tegyék túlságosan felt n en. Ezeket a pillantásokat látva, Kahlan örült, hogy

a számukra láthatatlan.
Bár borult volt az ég, a felh takaró nem t nt elég vastagnak ahhoz, hogy es t jósoljon. Már jó ideje nem esett, s a föld poros volt és kemény. A szürkés, tompa fényben a tábor még vészjóslóbbnak tetszett. A tüzek füstje a leveg ben lebegett, s kissé enyhítette a tábor b zét.
Ahogy egyre haladtak el re a zajos embertömegen keresztül, Jagang kérdezgetni kezdte az egyik elit rét a játékok állásáról. A férfi beszámolt azokról a mérk zésekr l, melyek az utolsó beszámoló óta lezajlottak, az uralkodó kérésére röviden jellemezte is a csapatokat.
– Na, és mi a helyzet Karg csapatával? – kérdezte Jagang. – Jól szerepelnek?
Az r bólintott.
– Eddig veretlenek. Bár tegnap nem volt akkora a fölényük, mint korábban.
Jagang gonosz mosolya olyan hideg volt, mint az égbolt.
– Remélem, ma is nyernek. Szeretném, ha a csapatom velük játszhatná a dönt t, hogy szétmorzsolja

ket.
Az r bal felé mutatott.
– Ma ezen a pályán játszanak. Ez az utolsó meccsük. A jelen állás szerint, ha itt gy znek, akkor k kerülnek els helyre a csapatok rangsorában, és akkor teljesül a kívánságod, Excellenciás uram. Ha nem gy znek, akkor selejtez ket kell tartanunk.
Ahogy haladtak tovább, s Jagang tovább beszélgetett a test rével, Nicci lopva hátranézett. Kahlan tudta, hogy arra a férfire gondol, akir l beszélt neki. Érezte, hogy a torkában dobog a szíve. Átvágtak a táboron abban az irányban, amerre a test r irányította ket. A pálya közelében már annyira s r n álltak az emberek, hogy alig lehetett átnyomakodni közöttük. A távolban a tömeg skandálva bíztatta kedvenc csapatát. Bár innen semmit nem láthattak a történésekb l, azért álltak itt ilyen sokan, hogy hírt kapjanak a játék állásáról.
A mérk zés fontosságának köszönhet en sokkal több volt a néz , mint az el z meccseken, s a hangulat is feszültebb volt. Egyszer csak fülsiketít hangzavar támadt, az egyik csapat pontot szerzett. Az emberek közelebb tülekedtek, taszigálták egymást, hátha kiderül, melyik csapaté a pont.
Ahogy a test rök rámordultak az emberekre, vagy meglökték ket, a katonák tömör fala kelletlenül megnyílt, hogy utat engedjen az uralkodónak és kíséretének. A nagydarab test rök segítségével, akik utat törtek nekik, végre sikerült eljutniuk a pálya melletti elkerített részhez, melyet a Császárnak tartottak fenn. Jagang test reinek egy része, akik el re siettek, már ott álltak szoros láncban, hogy visszaszorítsák a néz ket.
Kahlan néhány pillanatra meglátott egy-egy a pályán elsuhanó vörös foltot. A tömeg üvöltése közepette, még a saját gondolatait is nehezen hallotta. Látni pedig szinte képtelenség volt így, hogy a néz k tömör falat alkottak, mindkét oldalán az elit test rök álltak, nem is beszélve a húsos Császárról, aki pedig el tte zárt el minden kilátást.
Újabb vad üvöltés harsant, ahogy az egyik csapat ismét pontot szerzett. Az üvöltést l megremegett a talaj a lábuk alatt.
Ahogy az rök között egy-egy pillanatra ráláthatott a pályára, Kahlan észrevette, hogy most kissé más a játék. A pálya mellett a néz k el tt, egyenl távolságra egymástól, szilárdan szétvetett lábakkal, hátuk mögött összekulcsolt kézzel, férfiak álltak. Fels testüket nem takarta semmi, nyilván, hogy mindenki megcsodálhassa hatalmas izmaikat.
Nem mindennapi látvány volt. Mindegyik magas volt, és er s testfelépítés . Szoborként álltak a pálya szélén, mintha egyazon vasércb l öntötték volna ket.
Jagang el bbre lépett, közelebb a pálya széléhez, hogy jobban láthassa a történéseket. Nicci, látva, hogy Kahlan a komor, nagydarab férfiakat nézi, közelebb hajolva súgta:
– Jagang játékosai.
Kahlan ekkor értette meg, mit keresnek itt. Ennek a meccsnek a gy ztesei ellenük fognak kiállni. Nem azért voltak itt csupán, hogy megfigyeljék potenciális ellenfeleik taktikáit, hanem azért is, hogy megfélemlítsék ket. Nem más volt ez, mint nyílt fenyegetés.
Karg parancsnok észrevette az újonnan érkezett Császárt, ezért átfurakodott a test rök sorfalán. Kahlan felismerte a különleges, pikkelyszer tetoválásról az arcán. és Jagang kedélyesen üdvözölték egymást, miközben a néz k már a következ támadást üdvözölték.
– Úgy t nik, jól áll a csapatod – mondta Jagang, amikor egy kicsit enyhült a hangzavar. Karg parancsnok a válla fölött Niccire pillantott, olyan szemekkel, ahogy egy kígyó lesi a kiszemelt prédát. Nicci már eleve t figyelte. A férfi tet t l talpig végigmérte, miel tt újra Jaganghoz fordult.
– Nos, Excellenciás uram, annak ellenére, hogy milyen jó a csapatom, tisztában vagyok azzal is, hogy a tiéd nemcsak nagyon jó, de ez idáig verhetetlen is. Természetesen k a legjobbak. Jagang borotvált feje alatt, bikaszer nyakán a b r red kbe ráncolódott, ahogy bólintott.
– Eddig a te csapatod sem veszített, de még nem próbálhatták ki magukat igazán éles versenyben. Az én embereim legy zik ket. Ehhez kétség sem férhet.
Karg parancsnok karba tett kézzel figyelte a meccset egy ideig. A tömeg izgatottan felmorajlott, ahogy a játékosok egy csoportja elrohant el ttük, majd csalódottan felzúdult, amikor nem sikerült pontot szerezniük.
– Ám, ha esetleg mégis gy znének...
– Ha esetleg – szakította félbe Jagang.
Karg mosolyogva fejet hajtott.
– Igen, ha esetleg mégis gy znének, az nagy tett lenne egy olyan kis embernek, mint én. Jagang kedélyesen kérdezte:
– Egy ilyen nagy tett pedig nagy jutalmat érdemel?
Karg a játékosokra mutatott.
– Nos, Excellenciás uram, ha a csapatom nyer, minden játékos jutalmat kap, mindegyik választhat n t magának. – Kezét a háta mögött összekulcsolva megvonta a vállát. – Szerintem úgy helyes, ha az, aki saját kez leg összeválogatta a játékosokat és fenntartja a csapatot, hasonló jutalomban részesül.
Jagang öblös nevetését l Kahlan akaratlanul is összerázkódott.
– Azt hiszem, igazad van. Nevezd meg, és ha nyertek, a tiéd.
Karg egy pillanatig a sarkán hintázott, s a lehet ségeit fontolgatta.
– Felség, ha az én csapatom gy z – Karg parancsnok ravaszul elmosolyodott – Niccit szeretném az ágyamba vinni.
Nicci hideg tekintetével ölni lehetett volna.
Jagang máris nem tartotta olyan szórakoztatónak a parancsnokot. Hátranézett a n re, akit mostanában osztatlan figyelemben részesített.
– Nicci nem alku tárgya.
A parancsnok bólintott, és tovább figyelte a meccset. Amikor ismét kissé elcsendesedett a tömeg egy újabb akció után, oldalvást Jagangra nézett.
– Egyébként, Felség, mivel úgyis a te csapatod nyer, ez csak egy kis jelentéktelen ígéret. Ha tényleg hiszel benne, hogy a játékosaid gy znek, akkor én biztosan nem gy jthetem be az ajándékomat.
– Akkor viszont mi értelme van fogadni?
Karg a Ja'La pálya felé intett.
– Hiszen biztos vagy a gy zelmedben. Vagy netán kétségeid támadtak?
– Rendben, Karg – mondta végül Jagang. – Ha ti nyertek, a tiéd lehet egy id re. De csakis egy id re.
A parancsnok ismét fejet hajtott.
– Természetesen, Excellenciás uram. De tudod, valójában nem kell félned, a csapatod biztosan nyer.
– Nem is félek. – Jagang fekete szeme Niccit nézte. -Ugye nem bánod ezt a kis fogadást, kedvesem?
– Már újra vigyorgott. – Végül is, pusztán elméleti kérdésr l van szó, hiszen a csapatom nem szokott veszíteni.
Nicci felvonta a szemöldökét.
– Ahogy már az érkezésemkor is mondtam, nem igazán számít, mit akarok, ugyebár? Jagang mosolyogva tovább figyelte. Ez a mosoly gyilkos gondolatokat rejtett a n nyílt szemtelensége miatt.
Ahogy a játék egyre intenzívebbé vált, a tömeg egyre inkább tülekedni kezdett, hogy minél jobban láthasson. Jagang rei azonnal visszaszorították ket, hogy az uralkodónak több helye legyen. Elegend marcona Jagang és Karg parancsnok egyre jobban elmerült a játékban. Kahlan, külön reire pillantva látta, hogy nyakukat nyújtogatva azok is a játékot figyelik. Közelebb húzódott Niccihez. Ahogy a test rök er vel hátrébb nyomták a tömeget, Nicci és Kahlan jobban ráláthatott a pályára és a játékosokra.
– A vörös festékes csapatot az a férfi vezeti, akir l beszéltem neked – suttogta Kahlan. – Azt hiszem, azért festette be az arcát és a játékosaiét, hogy senki ne ismerje fel.
Ahogy a játékosok elrohantak mellettük, most láthatták el ször rendesen az arcukra festett mintákat. Nicci a szimbólumok láttán megdöbbent.
– Drága Szellemek!
Egy lépést tett el re. Kahlant meglepte Nicci hirtelen megváltozott viselkedése, nyilvánvaló ijedelme, s is közelebb ment. Ekkor vette észre a férfit, akit mindenki Rubennek hívott. Bal oldalról közeledett, a Brokot szorosan a mellkasához szorította, miközben sorra elhajolt az t feltartóztatni próbáló játékosok el l.
Kahlan közelebb hajolt Niccihez, s baloldalra mutatott, hogy felhívja a figyelmét a Ruben nev férfire.
– Ez – mondta Kahlan.
Nicci kissé még el rébb hajolt, hogy lássa, hová mutat Kahlan. Amikor meglátta, minden vér kifutott az arcából. Kahlan még senkit nem látott ilyen hirtelen elszürkülni.
– Richard...
Kahlan abban a pillanatban tudta, hogy tényleg ez a neve. Nem tudta miért, de érezte, hogy ez a név már illik rá.
Niccinek igaza volt, nem Rubennek hívták, hanem Richardnak. Furcsán megkönnyebbült, hogy végre tudja az igazi nevét.
Kahlan attól tartott, hogy Nicci menten elájul, ezért a hátára tette a kezét. Érezte, hogy a n egész testében remeg.
Richard, ahogy a támadóit kerülgette, miközben keresztülfutott a pályán a széls játékosai kíséretében, a szeme sarkából meglátta Jagangot. Futás közben az uralkodó háta mögött végre Kahlant is megpillantotta. A tekintetük összefonódott, ami megmelengette Kahlan szívét. Richard azonban ekkor észrevette Niccit, aki Kahlan mellett állt. Elvétette a lépést, és ez a pillanatnyi megtorpanás elég volt ahhoz, hogy üldöz i nekirohanjanak, s a földre döntsék. Az ütközés olyan heves volt, hogy a labdát is elejtette.
Richard jobb széls je leeresztett vállal az ellenfeleknek rohant.
Richard arccal lefelé feküdt a földön.
Kahlan szíve a torkában dobogott.
A másik széls játékos épp id ben érkezett, hogy a könyökével ellökje az egyik riválist, aki Richardra készült ugrani. Ahogy az a földre gurult, Richard végre megmozdult. Látva a mellette földre zuhanó embereket, arrébb hengeredett, távolabb a közvetlen veszélyzónából, hogy kissé magához térjen.
A következ pillanatban már talpon volt, bár még kissé szédült.
Kahlan korábban még soha nem látta hibázni.
Nicci alsó ajka remegett, ahogy mereven bámulta a férfit. Kék szemében könnyek csillogtak. Kahlannak az eszébe jutott egy képtelen ötlet, de rögtön el is vetette a lehet séget. Nem, az egyszer en lehetetlen!
helyet kellett biztosítaniuk, hogy adott esetben meg tudják védeni. A néz k, látván a rök hozzáállását, kelletlenül hátrébb húzódtak.
8. FEJEZET
Ahogy ott ült az egyre halványodó fényben a térdét állig felhúzva, miközben az ellenséges tábor soha meg nem sz n hangjait hallgatta a szekerek és az rök mögött, Richard csüggedten felsóhajtott. Egyik kezének ujjaival hátrafésülte a haját. Alig tudta elhinni, hogy Jagangnak valahogyan sikerült Niccit foglyul ejtenie. El sem tudta képzelni, hogyan történhetett ez. Látta, hogy Rada'Hant visel a nyakán, amit l szinte rosszullét környékezte.
Mintha az egész világ darabokra esett volna.
Bár rettegéssel töltötte el a gondolat, mégis úgy t nt, a Birodalmi Rend megállíthatatlan. A szabadság hívei mind többen és többen esnek áldozatul a Rend számtalan követ jének, akik fanatikusan, a Rend kétségbeejt en álságos hitének szentelik magukat, s minden vágyuk, hogy e hitüket másokra er ltessék. Ezzel er szakot vesznek a hit természetén, ami azonban a hitbuzgókat nem zavarja. Mindenkinek fejet kell hajtani és az hitükre áttérni, különben a halál vár rájuk. A Rend tanításainak hív i bármerre járnak, mindenkit lemészárolnak, aki az útjukban áll. Már kezükben az egész Újvilág, csakúgy, mint az Óvilág. Nyugatföld nagy részébe is beszivárogtak, arra a földre, ahol Richard feln tt.
Az egész világ megbolondult.
Ami pedig még rosszabb, Jagangnál van Orden Szelencéib l legalább kett . Úgy t nik, mindig mindent jól kézbe tart.
Most meg Niccit is megszerezte!
Bár Richard szíve sajgott, hogy Niccit gy r vel az alsó ajkában kellett látnia annak az embernek a fogságában, aki a múltban már annyiszor meggyötörte, attól szinte felforrt a vére, hogy Kahlan szintén e férfi rabja.
Az is irtózatos szenvedést jelentett, hogy Kahlan nem emlékezett rá. fontosabb, mint bármi más a világon számára az egész világ.
Az ereje, a bátorsága, az empátiája, intelligenciája, szelleme, a különleges mosolya, amelyet csak neki tartogatott állandóan az elméjét, a szívét kísértették, s ez már így is lesz, míg csak meg nem hal. Felidézte az esküv jük napját. Milyen szerelmes volt Kahlan, mennyire boldog volt már attól is, ha átölelte! Most viszont mindebb l semmire sem emlékezett.
Bármit megtenne, hogy megmentse, hogy a n életét. Viszont aki volt, már nem volt az mindkett jükt l.
Nem igazán számít, mennyire szeretne saját életet Kahlannal, mennyire szeretné, hogy mások a saját életüket élhessék. A Birodalmi Rendnek megvannak a maga elképzelései.
Most mindent sötéten látott.
A szeme sarkából észrevette, hogy Johnrock közelebb somfordál. A nehéz lánc csörgött, ahogy a nagydarab férfi maga után húzta a kemény, köves talajon.
– Ruben, enned kell!
– Ettem.
Johnrock a Richard térdén egyensúlyozó sonkára mutatott.
– Csak a felét etted meg. Szükséged lesz az er dre a holnapi meccsen. Muszáj enned! A másnapi mérk zés gondolata újult er vel kezdte facsarni Richard gyomrát.
Felemelte a sonkadarabot, és Johnrock felé nyújtotta.
– Már ettem, amennyi kellett. Ha kéred, megeheted a többit.
Johnrock vigyorogva nyugtázta a szerencséjét, majd leharapott egy jókora falatot. Miután lenyelte, oldalba bökte Richardot a könyökével.
– Jól vagy, Richard?
Richard felsóhajtott.
– Fogoly vagyok, Johnrock. Hogy lehetnék jól?
Johnrock vigyorgott, azt hitte, Richard csak viccel dik, de mikor Richard komoly maradt, az arcáról is lehervadt a vigyor.
– Ma jól fejbekólintottak. – Közelebb hajolt, és Richardra sandított. – Nem volt okos húzás. Richard ránézett.
– Mit akarsz ezzel mondani?
– Majdnem veszítettünk.
– A majdnem nem számít. A Ja'Laban nincs ilyen szabály. Vagy nyersz, vagy veszítesz, mi pedig nyertünk, csak ez számít.
újra az lehessen, aki volt, hogy visszaadhassa az

elméjében többé. A Futót z mindent elvett Johnrock Richard hanghordozásától kissé meghátrált.
– Ha te mondod, Ruben. De ha nem bánod, megkérdezném, mi történt?
– Hibáztam.
Richard kipiszkált egy apró követ a keményre száradt talajból. Johnrock rágta egy kissé a választ, majd újra megszólalt.
– Még soha nem láttalak hibázni.
– Pedig el fordul. – Richard mérges volt magára, mert hagyta, hogy elvonják a figyelmét. Ilyen primitív hibát nem lett volna szabad elkövetnie. – Remélem, holnap nem hibázok. A holnap fontos nap lesz, a mindent eldönt nap. Remélem, minden rendben lesz.
– Én is remélem. Nagy utat tettünk meg, míg idáig jutottunk. – Johnrock a sonkadarabbal gesztikulált, hogy hangsúlyt adjon a szavainak. – Nemcsak meccseket nyertünk, hanem sok szurkolót is szereztünk. Sokan szorítanak nekünk. Még egy gy zelem, s bajnokok leszünk. Akkor majd az egész tömeg minket ünnepel.
Richard a széls játékosára nézett.
– Láttad, milyen nagyok voltak Jagang játékosai ott a pálya szélén?
– Ne félj! – vigyorgott ravaszul Johnrock. – Ért sem vagyok éppen kicsi. Majd én megvédelek, Ruben.
Richard ezt már nem állhatta meg mosolygás nélkül.
– Köszönöm, Johnrock. Tudom, hogy így lesz. Mindig megvédesz.
– Na, és persze Bruce is ott lesz.
Richard tudta, hogy ez is igaz. A férfi a Birodalmi Rend katonája volt, ugyanakkor a csapat – Ruben csapatának – ahogy mindenki hívta – er s, nagyhír játékosa. Persze Karg parancsnok el tt nem, de egymás közt Ruben csapatának nevezték. Hiszen volt a frontemberük. Már megtanulták, hogy bízhatnak benne. Bruce, csakúgy, mint a többiek, el ször nagyon ódzkodott attól, hogy vörösre fessék az arcát, most azonban már büszkén viselte a jeleket a testén. A katonák hangos üdvrivalgással fogadták, amikor megjelent a pályán.
– A holnapi mérk zés... veszélyes lesz, Johnrock.
Johnrock mindent tudóan bólogatott.
– Én is így terveztem.
Richard megint elmosolyodott.
– Vigyázz magadra! Rendben?
– Az én feladatom, hogy rád vigyázzak.
Richard az apró követ forgatta az ujjai között, amelyet a földr l szedett fel az el bb.
– Eljön az id , amikor minden embernek saját magára kell vigyáznia. Van olyan, hogy...
– Kígyópofa jön.
Richard rögtön elharapta a mondatot, ahogy a halk figyelmeztetés elhangzott. Felnézett. Karg parancsnok most haladt át az rökön. Nem t nt túl boldognak.
Richard eldobta a követ, majd a kezére támaszkodva hátrad lt, ahogy Karg parancsnok megállt közvetlenül el tte. Por szállt fel a csizmája nyomán. Rosszalló tekintettel, csíp re tett kézzel nézett Richardra.
– Mi volt ez az egész, Ruben?
Richard a kígyópikkelyeket vizsgálgatta, melyek már alig látszottak a gyengül fényben.
– Nem örülsz, hogy nyertünk?
Válasz helyett a parancsnok Johnrockra meredt. A férfi azonnal vette az üzenetet és a szekér másik végébe hátrált, egészen addig, míg a lánca engedte. A parancsnok leguggolt Richard mellé. A tetoválás most úgy hatott, mintha tényleg ilyen lenne a b re.
– Nagyon jól tudod, mir l beszélek. Mi volt ez az ostobaság?
– Fellöktek. Az ellenfél folyamatosan ezzel próbálkozik. Néha el fordul, hogy sikerül is nekik.
– Láttalak már eljutni a cél közvetlen közelébe úgy, hogy azután nem tudtál pontot szerezni, vagy teljes er b l kerülgetni az ellenfél blokkolóit, akik végül sikerrel jártak, de ilyen ostoba hibát véteni, még soha nem láttalak.
– Sajnálom – felelte Richard. Nem látta értelmét, hogy tovább vitatkozzon.
– Tudni akarom az okát.
Richard megvonta a vállát.
– Ahogy mondtad, ostoba hiba volt. – Richard saját magára sokkal dühösebb volt, mint azt a parancsnok gondolta volna. Másnap ez nem fordulhat el . – De végül is gy ztünk, és holnap a Császár csapata ellen játszunk. Ezt ígértem neked – hogy a csapatodat eljuttatom idáig. A parancsnok a csillagokra nézett, miel tt folytatta volna.
– Ugye emlékszel arra, amikor foglyul estél?
– Emlékszem.
Megint lefelé fordította a tekintetét, és Richardéba vájta.
– Akkor arra is emlékszel, hogy minden jogom meg lett volna, hogy aznap kivégeztesselek. Megengedtem, hogy életben maradj, ha mindent megteszel azért, hogy a csapatom elnyerhesse a bajnoki címet. Ma nem így történt. Majdnem elszúrtad az esélyünket egyetlen ostoba mozdulattal. Richard állta a tekintetét.
– Ne aggódj, parancsnok! Holnap mindent megteszek, hogy nyerjünk. Megígérem.
– Rendben. – Kígyópofa végre elmosolyodott, de csak egy rideg mosolyra futotta t le. – Ha gy ztök holnap, Ruben, megkapod a n t.
– Tudom.
A mosoly ravasz vigyorba fordult.
– Ti gy ztök, s én is megkapom a n t, akit kiszemeltem.
Richardot nem igazán érdekelte a dolog.
– Igazán?
Karg parancsnok bólintott.
– Ha gy zünk, enyém lesz az a helyes kis sz ke, aki Jagang császár mellett állt ma. Richard sötét tekintettel pillantott fel.
– Mir l beszélsz? Jagang ezt soha nem fogja megengedni, nem fog neked adni egy n t, akir l mindenki tudja, hogy az övé.
– Kötöttünk egy kis üzletet a Császárral. annyira magabiztos, hogy rá tudtam venni, fogadjon velem, s a tét a legdrágább n legyen. Niccinek hívják. Jagang Rabszolga Királyn nek nevezi. Nem akarja átengedni nekem, egyfajta megszállottsággal ragaszkodik hozzá. De azt hiszem, te meg tudod szerezni t nekem. – Szeme elhomályosodott, ahogy kéjvágyó terveire gondolt. – Nagyon szeretném megszerezni – legalább annyira, amennyire Jagang nem szeretné elveszíteni. – Ismét visszatért a jelenbe, és egy ujjával megfenyegette Richardot. – Neked is az lesz a legjobb, ha mindent megteszel a gy zelem érdekében.
– Mert akkor megkaphatom a n t, akit én választok?
– Mert akkor életben maradsz. Ha veszítetek holnap, meghalsz, ahogy akkor kellett volna, amikor az embereimet megölted. – Karg parancsnok ravasz mosolya visszatért. – Ha viszont gy ztök, választhatsz egy n t, ahogy megígértem.
Richard még mindig állta a tekintetét.
– Már megígértem, hogy mindent megteszek a gy zelemért. Mindig megtartom az ígéreteimet. A parancsnok bólintott.
– Jól van. Holnap nyertek, s mind boldogok leszünk. – Kuncogni kezdett. – Persze, Jagang nem lesz az – egy cseppet sem. Most, hogy így jobban belegondolok, Nicci sem lesz túl boldog, de ez már engem nem érdekel.
– És a Császár? Nem gondolod, hogy t nagyon is érdekli?
– Persze, hogy érdekli – nevetett Karg. – Bele fog rülni, hogy az ágyamba kell engednie Niccit. Van egy kis elszámolnivalóm azzal a n vel. Élvezni fogom.
Richardnak sikerült rezzenéstelen arccal hallgatni, pedig legszívesebben megragadta volna a nyakát, hogy megfojtsa.
Karg parancsnok felállt.
– Csak nyerjetek holnap, Ruben!
Richard még egy ideig bámult a távozó férfi hátába.
Miután Johnrock meggy z dött róla, hogy a parancsnok elment, felmarkolta a láncát, mert egyébként húzta a nyakát, és visszaosont Richardhoz.
– Mit mondott, Ruben?
– Azt akarja, hogy nyerjünk.
Johnrock horkantva felröhögött.
– Naná, hogy azt akarja! Ha övé a bajnokcsapat, azt tehet, amit csak akar.
– Én is pont ett l félek.
– Mi?
– Pihenj le, Johnrock. Holnap eseménydús napunk lesz.
9. FEJEZET
Richard hirtelen riadt fel felszínes álmából. Még ilyenkor az éjszaka közepén is hangosan nyüzsgött a tábor. Mindenfelé férfiak kurjongattak, röhögtek vagy káromkodtak. Fém csengett, lovak nyerítettek, vagy öszvérek ordítottak. A távolban láthatta a rámpát s a férfiak, szekerek fáklyáktól megvilágított hosszú sorait. Még ilyenkor is szünet nélkül folyt az építkezés.
De nem ez ébresztette fel. Valami ennél közelebbi dolog vonta magára a figyelmét. Látta, hogy az rök és ellátmányszekerek között, melyekkel a börtönét körülhatárolták, árnyékok ólálkodnak. Ahogy gyorsan oldalra pillantott, ott is látott egyet. Kíváncsi volt, vajon az rök tényleg nem vették észre ket, vagy egyszer en hagyták ket átjönni.
A méretük alapján Richard tudta, kik ezek. Miután Karg parancsnok beszélt neki a fogadásról, amit Jaganggal kötöttek, Richard számított rá, hogy látogatói érkeznek. A háta közepére kívánta most ezt, de nem volt választási lehet sége.
Csak az aggasztotta, hogy láncai és a bezártság meglehet sen korlátozott mozgásteret biztosítottak számára. El nem rejt zhetett, el nem futhatott. Annak lehet sége pedig, hogy öt vagy még több férfivel verekedjen a mindent eldönt mérk zés el estéjén, nem vonzotta túlságosan. Nem kockáztathatta, hogy megsérül – most legalábbis még nem.
Oldalvást pillantva látta, hogy Johnrock nincs a közelében. A nagydarab férfi az oldalán feküdt, az ellenkez irányba fordítva a fejét és az igazak álmát aludta. Ha most érte kiált, azzal az egyetlen el nyét is elveszíti: a meglepetés erejét. Látogatói azt hiszik, hogy alszik. Még az is lehet, hogy ha odakiált Johnrocknak, ezek öten el ször Johnrock torkát vágják el, hogy azután Richardra koncentrálhassanak.
A négy óriás félkört formálva közelített. Nyilván tudták, hogy a láncai miatt nem tud elmenekülni, de man verezni sem lesz majd képes. Csendben lopakodtak közelebb, nehogy felébresszék. Egyikük széttárta a kezét, hogy megtartsa az egyensúlyát, majd Richard feje felé rúgott, mintha a brokot próbálná elrúgni az ellenfelét l. Richard azonban készen állt. Oldalra gurult, miközben a láncát a férfi bokája köré tekerte, majd teljes er b l megrántotta, amit l az hanyatt zuhant, és nagyot csattant a földön.
– Állj fel! – morogta egy másik most, hogy tudta, Richard ébren van.
Richard a lánc egy darabját összehajtogatta a háta mögött, hogy ne vegyék észre, de nem állt fel.
– Vagy? – kérdezett vissza.
– Vagy ültedben rúglak fejbe. Te döntesz. Persze ülve vagy állva, mindenképp megdöglesz.
– Á, tehát igazak a pletykák – tényleg féltek.
A férfi megállt egy pillanatra.
– Mir l beszélsz?
– Féltek, hogy legy zünk benneteket holnap.
– Mi nem félünk semmit l – felelte egy másik árnyalak.
– Akkor nem lennétek most itt.
– Ennek semmi köze a félelemhez – magyarázkodott az els . – Csak azt tesszük, amire

excellenciája megkért minket.
– Á! Tehát akkor Jagang fél a vereségt l. Ez sok mindent elárul nekem, s gondolom nektek is. Tehát is tudja, hogy mi vagyunk a jobbak, így tisztességes játszmával nem gy zhet le. Ezért küldött hát benneteket. Mert nem vagytok elég jók ahhoz, hogy megverjetek bennünket a Ja'La pályán.
Ahogy egy másik, átkozódva a késlekedés miatt, feléje nyúlt, hogy megragadja, Richard nagy lendülettel el rántotta az összehurkolt láncot a háta mögül, ami a férfi arcába vágott. Az nagyot ordítva a váratlan ütés okozta fájdalomtól félreugrott.
Egy harmadik támadt rá ekkor, de Richard hanyatt dobva magát a hasába rúgott. A rúgás erejét csak fokozta a férfi saját súlya, mellyel Richard felé lendült. Leveg után kapkodva tántorodott vissza. Akit el ször leterített, mostanra összeszedte magát és felállt. Akinek az arcába vágott, még mindig a földön fetrengett. A harmadik karját a hasára szorítva, bosszút esküdve görnyedt össze. A negyedik és az ötödik most két oldalról közelített.
Kisvártatva még ketten csatlakoztak hozzájuk a leterítettek közül, így már négyen támadtak rá egyszerre. Túl sokan kaptak a lánca után ahhoz, hogy elránthassa el lük. Egyiküknek sikerült megfognia mindkét kezével.
Richard a lábát körbe lendítve oldalvást a lábába rúgott, amit l a férfi a vállára zuhant. Erre ketten megragadták a láncot, és nagyot nyögve meghúzták. Az hirtelen megfeszülve akkorát rántott Richardon, hogy azt hitte letépi a fejét. Arccal el re zuhant. A torkába olyan éles fájdalom mart, hogy egy másodpercig arra gondolt, a fém gallér összezúzta a légcsövét.
Míg egy pillanatig kábultan próbálta legy rni a gyomrában felgyüleml pánikot, az egyik támadó a bordái közé rúgott. Biztos volt benne, hogy a borda eltört. Megpróbált elgurulni, de a láncát szorosan tartották a másik oldalról, s az a nyakörve köré tekeredve hanyatt rántotta. A fém a húsába mart.
Az rök a távolból figyelték, de nem mozdultak. Nem szívesen avatkoztak volna közbe, hiszen ezek a katonák a Császár csapatának játékosai voltak. Ahogy a lánc ismét megfeszült, Richard belekapaszkodott, s próbálta maga felé húzni, máskülönben még a végén eltörik a nyakát. A másik oldalon azonban hárman hirtelen meghúzták, amivel sikerült Richardot kibillenteni az egyensúlyából, s ismét hanyatt esett. Egy csizma rúgott az arca felé. Richard az utolsó pillanatban fordította el a fejét. Por és föld fröcskölt mindenfelé, ahogy öklök és csizmák csapódtak felé minden irányból.
Richard egyik kezével a láncba kapaszkodva védekezett. A másik kezével egyik támadója felé sújtott, majd egy másik ütését hárítva egy harmadikba belekönyökölt, amit l az térdre rogyott. Bármilyen gyorsan próbálta azonban hárítani az ütéseket, azok egyre s r bben záporoztak. A lánc miatt, amit a többiek tartottak, nem tudott rendesen mozogni. Ráadásul az egyik kezét is lefoglalta, hogy megtartsa, nem merte elengedni.
Hirtelen összehúzta magát, hogy a bels szerveit védje, s minél kisebb támadófelületet hagyjon, miközben annyi láncot húzott magával, amennyit csak bírt. Az egyik férfi feléje ütött. Richard elengedte a láncot, a balkarjával hárított, miközben hirtelen kirúgta magát, és a könyökével csontrepeszt er vel állon vágta támadóját. Ellenfele megtántorodott.
Most, hogy kissé lazább volt a lánc, Richard lebukott az egyik ütés el l, majd oldalvást a férfi térdébe rúgott, elég er sen ahhoz, hogy az fájdalmában felkiáltson, s kissé hátrébb araszoljon a veszélyzónából. Richard azonnal felhasználta a pillanatot, hogy a másik térdébe is belerúgjon, amit l a férfi végül összecsuklott, de esés közben még egy rúgást kapott Richardtól, csak ezúttal az arcába.
Ekkor oldalról egy másik támadott, Richard azonban balra kitért el le elkapva az ütni készül férfi csuklóját. Vasmarokkal szorította, miközben balkeze élével kívülr l a könyökére sújtott. Az ízület hangosan roppant egyet. A férfi üvöltve húzta vissza kificamodott karját.
Ahogy újabb ököl lendült felé, Richard oldalra ütötte, majd ahogy a férfi a másik öklével is ütni próbált, a másik karját a másik irányba lökte, amit l most a két karja a teste el tt keresztez dött. Richard a behajlított karjánál megpenderítve ellökte a férfit.
Bár ideiglenesen fölénybe került, képtelen volt végleg megszabadulni támadóitól, mert a lánc akadályozta a szabad mozgásban. Azt is tudta azonban, hogy szorongatott helyzete ellenére arra kell koncentrálnia, amit tehet, s nem arra, amit nem.
Azért is nehéz volt felvennie a harcot, mert nem engedhette meg magának azokat az ütéseket, melyeket pedig szíve szerint alkalmazott volna. Hiszen ha bármelyiket megöli, minden valószín ség szerint okot szolgáltat Jagangnak arra, hogy gyilkossággal vádolja és halálra ítélje. Persze Jagangnak nem kell indok a kivégzéshez, de mostanra már Richard csapata egyre híresebbé vált, s Richard kivégzése gyanakvást keltene a táborban. Tudnák, hogy Jagang azért végeztette ki, nehogy elveszítse a bajnokságot. Bár Jagangot valószín leg nem érdekli, hogy mit tartanak fel le, azért bizonyára elégedettséggel töltené el, ha valós indokait egy gyilkossági váddal sikerülne álcázni.
Ha Karg parancsnok frontembere meghal, Jagangnak nem kell többé aggódnia Nicci elvesztése miatt. Jagang csapata félelmetes ellenfél, és Richard nélkül jó esélyük van a gy zelemre. Láthatóan azonban Jagangnak nem kell majd Richard kivégzésével fáradozni, megteszik a játékosai helyette. Rajtuk biztosan nem kérik majd számon, ha Richardot most agyonverik. Eleve meg sem tudja senki, Karg parancsnokot kivéve, azonban nyilván nem emel majd szót egy fogoly mellett, aki meghalt dulakodás közben. A táborban mindennapos volt az ilyesmi, s ritkán büntették. Ezt is eltussolnák. Úgy tüntetnék fel, hogy elfajult egy vita.
Ami azonban a legrosszabb, hogy, ha meghal, Kahlannak nem marad semmi esélye. A Futót z örökre elemészti a múltját, s a n nem lesz más, csupán korábbi énjének árnyéka. Ez a gondolat önmagában elég volt hozzá, hogy Richard új er re kapjon. Dühödten támadott, miközben vigyáznia kellett, hogy ütései csak megállítsák, de ne öljék meg támadóit. Nem volt könny az ütés erejét mérlegelni, amikor az életéért küzdött. Legalább annyi ütést szenvedett el, mint amennyit kiosztott.
Amikor egyikük újabb csapásra készült, Richard megragadta a karját. Az er feszítést l nyögve lehajolt a férfi kinyújtott karja alatt, megfordult, majd elhajította a katonát.
Ahogy is a földre került, gyorsan felmarkolt egy darab láncot, megpördült, és másik támadója arcába vágott. Ahogy az acél húst ért, émelyít cuppanó hangot hallatott. Ezalatt azonban egy harmadik olyan er vel megrúgta, hogy a leveg kiszorult a tüdejéb l.
Érezte, hogy a rámért ökölcsapások egyre jobban elveszik az erejét. Bár a küzdelem még csak néhány perce zajlott, óráknak t nt. Dühödten próbálta védeni magát.
Ahogy egy újabb katona lendült felé, hirtelen valami visszarántotta. Johnrock saját láncát dobta a nyakára, s azzal rántotta hanyatt. A férfi a láncot markolászva fuldoklott, miközben Johnrock elhúzta Richard közeléb l, majd bekapcsolódva az öklök, lábak és láncok rült csatájába, segített visszaverni Richardnak a támadást.
Ekkor valaki, dühös kiáltások közepette törtetett el a sötétb l az rök gy r jén keresztül. Richardot annyira lefoglalta az ütések hárítása, hogy képtelen volt felismerni.
Az érkez alak hirtelen az egyik támadó hajába markolt, és megtaszította. A fáklyák fénye ekkor megvilágította a tetovált pikkelyeket. Karg parancsnok üvöltve fenyeget zött, hogy lefejezteti a gyáva gazembereket. Rugdosva szidta, hordta ket, hogy takarodjanak a csapata közeléb l. Az öt támadó igyekezett feltápászkodni a földr l és minél el bb elkotródni.
A verekedésnek hirtelen vége szakadt. Richard a földön feküdt, meg sem próbált felkelni. Karg parancsnok mérgesen mutatott az rökre.
– Ha bárkit beengedtek ide, élve megnyúzlak benneteket! Megértettétek?
A szekerek vonalában álló rök ijedten válaszolták, hogy megértették. Esküdöztek, hogy senki sem jöhet át közöttük még egyszer.
Richard, ahogy a kimerültségt l és a fájdalomtól zihálva feküdt a porban, szinte alig hallotta a parancsnok ordítozását. Bár nem tartott sokáig a küzdelem, Jagang izmos játékosai jó pár ütése talált, s komoly sérüléséket okozott.
Johnrock mellé térdelve a hátára fordította.
– Ruben, egyben vagy?
Richard óvatosan megmozgatta a karját, megemelte a lábát, majd lassan megtekergette lüktet bokáját. Úgy t nt, minden végtagja ép és m ködik, bár mindene sajgott. Biztos volt benne, hogy nem tört semmije, de még nem próbált meg felállni. Nem is volt muszáj.
– Azt hiszem – felelte.
– Mi volt ez az egész? – vágta Johnrock kígyópofa arcába.
Karg parancsnok rántott egyet a vállán.
– A Ja'La dh Jin?
Johnrockot egy pillanatra elnémította a válasz.
– A Ja'La dh Jin?
– Az Élet Játéka. Mit vártál?
Johnrock homlokán elmélyültek a ráncok, láthatóan semmit nem értett. Richard azonban igen. Az Élet Játéka többr l szólt, mint ami a pályán történt. Az is hozzátartozott, ami a játék körül zajlott a mérk zés el tt és után: A stratégia, a megfélemlítés, maga a játék a pályán, majd pedig, ami az eredmény folyománya volt. A mérk zést követ jutalom miatt a meccset megel z események is a játék részét képezték. A Ja'La dh Jint nemcsak a pályán játszották.
Az élet a túlélésr l szólt. Akár élsz, akár halsz, csak az számít, hogy mit tettél, míg éltél. Itt is csak a túlélés számított. Ett l lett annyi minden a játék része, mint ahogy az életben is minden tett jelent séggel bírt. Hogy egy tábort követ n leszúrja az ellenséges csapat játékosát azért, hogy a saját kedvencei nyerhessenek, hogy vörös festékkel festik be a játékosokat, hogy az éjszaka közepén bezúzzák az ellenfél frontemberének koponyáját, ez mind a játék része lett. Ha élni akarsz, harcolnod kell az életedért. Ennyire egyszer az egész. Ez az Élet Játéka. Csak az élet és a halál jelentette a valóságot, csak ez számított, nem a szabályok betartása. Ha meghalsz, mert nem tudtad megvédeni magad, akkor már nem kiabálhatod, hogy gyilkosod szabálytalankodott. Harcolnod kell az életedért, a gy zelemért, mindegy milyenek a körülmények. Karg parancsnok felegyenesedett.
– Pihenjetek – mindketten! Holnap eld l, hogy meghaltok vagy életben maradtok. Az röket szidva távozott.
– Köszönöm, Johnrock – szólalt meg Richard, ahogy a parancsnok elment. – Épp id ben érkeztél.
– Mondtam, hogy vigyázok rád.
– És így is tettél.
Johnrock vigyorgott.
– Csak holnap is legyél ilyen jó. Rendben, Ruben?
Richard a leveg b l nagyot szippantva bólintott.
– Megígérem.
10. FEJEZET
Verna felpillantott, ahogy a Mord-Sith a kis asztal túloldalához lépett, s megállt.
– Mit szeretnél, Cara?
– Érkezett már válasz az Útikönyvbe?
Verna nagyot sóhajtott és letette a jelentéseket, melyeket eddig olvasott. Arról szóltak, hogy a Rend táborában a Ja'La pályák körül egyre nagyobb a mozgolódás. Verna emlékezett, hogy egyszer – ami most úgy t nt, mintha egy emberölt vel korábban lett volna – a Próféták Palotájában egyszer Warren beszélt neki a Ja'La napról. És hogy Jagang Császár hogyan fogja az egész világon elterjeszti az Élet Játékát. Mint annyi minden másról, Warren a Ja'Laról is sok mindent tudott. Verna úgy érezte, mostanáig sem igazán a jelentést olvasta, inkább Warrenre emlékezett. Annyira fájt a hiánya! És a többiek is, akiket elveszített ebben a háborúban, annyira hiányoztak neki!
– Nem, attól tartok, nem – felelte végül. – Hagytam üzenetet az Útikönyvben, hátha Ann belenéz az övébe, de még nem válaszolt.
Cara idegesen dobolt az ujjával az asztal lapján.
– Biztosan történt velük valami.
– Nem mondhatom, hogy nincs igazad – Verna széttárta a kezét -, de nem tehetünk semmit, ha egyszer sehogy sem tudjuk kideríteni, mi történt. Hol keressük? Mit tegyünk? Már bejártuk az egész palotát, de ez az épület olyan hatalmas, hogy nem lehet tudni, mindenütt jártunk-e. Cara arckifejezése türelmetlenség, aggodalom és düh egyvelegét tükrözte. Richardot sem találták, most meg Ann és Nicci t nt el. Ez már túl sok volt. Verna nagyon is tudta, mit érez.
– A N véreid találtak valami szokatlant?
Verna megrázta a fejét.
– A Mord-Sithek?
– Semmit. – Lehelte alig hallhatón Cara, majd folytatta a járkálást. Egy ideig gondolkodott a helyzeten, miel tt újra Vernához fordult.
– Továbbra is úgy gondolom, hogy bármi történt, azon az éjszakán kellett történnie, amikor lementek a sírhoz.
– Valószín leg igazad van, Cara, de még abban sem lehetünk biztosak, hogy egyáltalán a sírig eljutottak. Mi van akkor, ha meggondolták magukat valami miatt és el tte máshová vették az irányt? Mi van, ha valaki hozott egy üzenetet Annnek, és el kellett rohanniuk valahová? Mi van, ha még azel tt történt valami, hogy a kriptáig eljutottak volna?
– Ebben nem hiszek – felelte Cara, miközben összefont karral járkált. – Fenntartom azt a véleményemet, hogy odalent valami nincs rendben. Egyszer en éreztem a kriptánál, hogy valami nem stimmel.
Verna nem kérdezett rá, mire gondol. Már megtette korábban, de teljesen feleslegesen. Caranak fogalma sem volt róla, mi kelti benne ezt az érzést, egyszer en csak kísértette egy halovány sejtelem.
– Sajnos a megérzésed nem ad nekünk semmilyen támpontot, amin elindulhatnánk. Nem tudnád egy kicsi pontosítani, hogy mi az, ami zavar?
– Gondolhatod, hogy egyfolytában ezen töröm a fejem!
Verna a lassan lépked Cara-t figyelte.
– Nos, ha te nem tudod a nevén nevezni, mit l érzed furcsának a helyet, talán van valaki más, aki segíthetne.
– Ez úgy hangzott, mintha a Rahl Nagyúr mondta volna. mindig azt mondja, a megoldásra kell koncentrálni, nem a problémára – sóhajtott fel Cara.
– Csak az a baj, hogy oda nem szokott lejárni senki... – hirtelen megfordult és csettintett az ujjával.
– Ez az!
Verna gyanakvóan összehúzta a szemét.
– Mi az?
– Valaki, aki ismeri a palotát.
– Ki?
Cara mindkét kezével az asztalra támaszkodott. Ravasz vigyorral hajolt közelebb.
– A kripta személyzete. Darken Rahlnak megvoltak az emberei, akik a sírokat rendben tartották, az apja sírját legalábbis.
– Mi van a sírokkal? – kérdezte a szobába viharzó Berdine.
Nyda, egy magas, sz ke, kék szem Mord-Sith mellette lépkedett. Verna látta, hogy a sort Adie zárja.
– Csak az jutott az eszembe, hogy a kripta gondozói többet tudhatnak a sírokról. Berdine bólintott.
– Persze. Mivel a falon lév írások egy része ó-d'harai nyelven van, Darken Rahl néha levitt oda magával, hogy segítsek neki, ha elakadt a fordításban.
– Darken Rahl nagyon kényes volt rá, hogy az apja sírját rendben tartsák. Számtalan embert kivégeztetett, mert nem végezte rendesen a munkáját.
– Hiszen csak kövek vannak ott! – hitetlenkedett Verna. – Nincs ott semmi más. Nincsenek bútorok, függönyök, sz nyegek. Mit kellett rendben tartani?
Berdine egyik kezét csíp re téve hajolt át az asztal fölött, mintha valami szaftos pletykát készülne elmondani.
– Nos, egyrészt Darken Rahl ragaszkodott hozzá, hogy a vázákban mindig friss fehér rózsák legyenek. Teljesen fehérnek kellett lenniük. A fáklyáknak is folyamatosan égni kellett. A kriptaszemélyzetnek gondoskodnia kellett róla, hogy egyetlen rózsaszirom se legyen a padlón, és a kiégett fáklyát azon nyomban kicseréljék.
– Ha Darken Rahl lement a sírban és észrevett egy rózsaszirmot a padlón, vagy ha kiégett valamelyik fáklya, iszonyú dühös lett. Többeket végeztek ki ilyesmiért, úgyhogy képzelheted, hogy mennyire odafigyeltek a feladatukra. k tényleg ismerik azt a helyet.
– Akkor beszélnünk kell velük – javasolta Verna.
– Megpróbálhatod – felelte Berdine -, de nem hiszem, hogy sok mondanivalójuk lesz. Verna felállt.
– Ugyan miért?
– Darken Rahl attól tartott, hogy rosszat mondhatnak a halott apjáról, miközben a kriptában tartózkodnak – Berdine két ujjával nyisszantó mozdulatot tett -, ezért kivágatta a nyelvüket.
– Drága Teremt m! – suttogta Verna az ujjait a homlokához nyomva. – Az az ember egy szörnyeteg volt!
– Darken Rahl már rég halott – folytatta Cara -, viszont a személyzetb l még biztosan élnek néhányan. k bárki másnál jobban ismerik azt a helyet. – Az ajtóra meredt. – Menjünk, derítsük ki, tudnak-e segíteni.
– Azt hiszem, igazad van. – Verna megkerülte az asztalt. – Ha megtudunk t lük valamit, azon talán elindulhatunk. Ha tényleg van valami baj ott lent, muszáj tudnunk róla. Ha pedig még sincs, legalább koncentrálhatunk másfelé.
Adie megfogta Verna karját.
– Én csak szólok, hogy most elmegyek.
Verna meglepetten pislogott.
– Elmész? De miért?
– Idegesít, hogy senki sincs a Varázslók Tornyában. Mi van, ha Richard ott van? Tudnia kell, mi történik. Hogy a torony le van zárva. El kell mondani neki, hogy Nicci a Szelencéket az nevében beindította. Tudnia kell, hogy Nicci és Ann elt ntek. Lehet, hogy kell neki valaki, aki rendelkezik a Tehetséggel. Kell, legyen valaki a Toronynál.
Verna nyugat felé intett, miel tt Adie teljesen fehér szemébe nézett.
– De a Tornyot lezárták. Hol fogsz lakni?
Adie széles mosolya arcán apró ráncok hálóját fedte fel.
– Aydindril üres, az Inkvizítorok Palotája is az. Lesz tet a fejem felett. Azon kívül az erd ben is jobb nekem, mint itt – körbe mutatott – a palotában. – Elgyengíti az er met, mint ahogy a másokét is. Alig látok itt a Tehetséggel. Kényelmetlen nekem itt. Inkább tennék valamit, mint hogy itt üljek haszontalanul a sötétben.
– Nem vagy haszontalan – ellenkezett Verna. – Sokat segítettél az írások értelmezésében, amiket találtunk.
Adie felemelte az egyik kezét, hogy elhallgattassa.
– Magad is rájöttél volna. Én haszontalan vagyok itt. Egy öregasszony, aki csak láb alatt van...
– Ez nem igaz, Adie. Minden N vér nagyra értékeli a tudásodat. Mondták nekem.
– Lehet, de jobban érezném magam, ha van cél és nem kell kóborolnom ebben a – megint tétován körbemutatott – hatalmas k labirintusban.
Verna szomorúan megadta magát.
– Értem.
– Hiányozni fogsz – tette hozzá Berdine.
Adie bólintott.
– Igen. Nekem is hiányzol majd, gyermekem, és a beszélgetéseink is...
Cara gyanakvó pillantást vetett Berdine-re, de nem szólt semmit
Adie el renyúlt, és megérintette Nyda vállát.
– Nyda itt lesz majd.
– Ne aggódj! Majd én mellette leszek – felelte Nyda Berdine-t nézve. – Nem hagyom, hogy magányos legyen.
Berdine hálásan Nydára mosolygott, majd bólintott.
– Több körülöttünk az ellenséges katona, mint égen a csillag – szólt közbe Cara. – Hogyan juthatna át közöttük egy vak asszony?
Adie elhúzta a száját, miközben a megfelel válaszon gondolkodott.
– Ugye a Rahl Nagyúr okos férfi?
Carát meglepte a kérdés, de azért válaszolt rá.
– Igen, az – felelte, és karba tette a kezét. – Néha túlságosan is.
Adie az utóbbi kiegészítést l elmosolyodott.
– Olyan okos, hogy te mindig követni szoktad az utasításait?
Cara röviden felneveted.
– Dehogy!
Adie tettetett csodálkozással kérdezte:
– Nem? Miért nem? Hiszen a parancsnok? Most mondtad, okos ember.
– Okos, igen. De nem mindig látja meg a rá leselked veszélyt.
– De te igen?
Cara bólintott.
– Én ott is észreveszem a veszélyt, ahol nem.
– Aha. Tehát a te szemed látja azt a veszélyt is, amit az szeme nem?
Cara mosolygott.
– Néha a Rahl Nagyúr olyan vaksi, mint egy denevér.
– De a denevér sötétben is lát, nem?
Cara szomorúan sóhajtott.
– Gondolom. – Visszakanyarodott az eredeti témához. – De a Rahl Nagyúrnak szüksége van rám, hogy észrevegyem a veszélyeket, melyeket nem lát meg.
Adie egyik hosszú ujjával megkopogtatta Cara halántékát.
– A fejeddel látsz, ugye? Látod a rá les veszélyt? – Adie felhúzta egy szemöldökét. – Látod a veszélyt, amit pusztán a szem nem képes meglátni, ugye? Néha nem a szemmel látni azt jelenti, többet látni.
Carát nem nyugtatta meg az okfejtés.
– Rendben van, ez így mind nagyon szép, de mégis hogy akarsz elmenni a sereg mellett? Ugye nem akarsz egyszer en átsétálni a táboron?
– De. Pontosan ezt fogom tenni. – Adie a mennyezet felé bökött. – Ma sok felh van az égen, sötét éjszaka. Vastag felh kkel, ha a nap lemegy, miel tt a hold felkel, s r lesz a sötétség. Ilyen éjszaka az emberi szemek nem látnak, én azonban akkor is látni fogok. Átsurranok közöttük, és k engem nem fognak észrevenni. Elkerülöm azokat, akik éberen figyelnek. Csak egy árnyék leszek majd az árnyak között. Senki nem vesz majd észre.
– Na, és a tüzek fénye? – mutatott rá a problémára Berdine.
– A t z elvakítja ket, így nem fordítanak majd figyelmet a sötét árnyakra. A t z mellett az emberek csak azt látják, ami fényben van, nem pedig ami a sötétben van.
– De akkor mit teszel, ha véletlenül az egyik katona mégis meglát, vagy meghall – aggódott tovább Cara.
Adie kissé elmosolyodott, majd a Mord-Sith-hez hajolt.
– Nem szerencsés dolog összefutni egy varázslón vel a sötétben, gyermekem.
Carát eléggé nyugtalanította a válasz ahhoz, hogy abbahagyja a kérdezgetést.
– Nem tudom, Adie – szólalt meg ekkor Verna. – Annyira szeretném, ha itt maradnál, biztonságban!
– Szerintem el kellene engednünk – vágott közbe Cara.
Amikor mind meglepetten fordultak felé, kifejtette.
– Tegyük fel, hogy igaza van. Mi van, ha a Rahl Nagyúr elmegy a Toronyhoz? Mindenr l tudnia kell. Tudatni kell vele, hogy nem léphet be a Toronyba, máskülönben megölik a beindított csapdák. Mi van, ha segítségre szorul? Ha Adie úgy véli, segíthetne neki, akkor el kell engednünk. Én nem szeretném, ha bármi is megakadályozna abban, hogy a Rahl Nagyúr segítségére legyek.
– Ráadásul – tette hozzá Berdine, miután egy szomorkás pillantást váltott a varázslón vel -, itt sem vagyunk akkora biztonságban! Ha egyszer ez a sereg itt lent bejut a palotába, minden lesz, csak biztonságos nem. Az egy hosszú, véres rémálom lesz.
Adie mosolyogva megsimogatta Berdine arcát.
– A jó szellemek majd vigyáznak rád, gyermekem, és mindenki másra is.
Verna azt kívánta, bárcsak tudna hinni ebben.
Végül az jutott az eszébe, hogy hit nélkül sem lehetett volna a Fény N véreinek Prelátusa.
11. FEJEZET
Miközben Richard az utolsó vörös szimbólumokat festette, próbálta nem mutatni, milyen fájdalmat okoznak a sérülései. Nem akarta, hogy bármi elterelje a figyelmét az el tte álló feladatról. A bokája lüktetett, a bal válla nyilallt, és a fejére záporozó ütésekt l fájdalmasan merevek voltak a nyakizmai. A rövid, de annál elszántabb küzdelem után alig alhatott egy keveset. Amennyire meg tudta ítélni, nem tört el egyetlen csontja sem.
Tudatosan próbálta elfojtania a fájdalmat és a fáradtságot. Nem számít, ha fájdalmai vannak, ha fáradt. Fontos feladat vár rá, s csak az számít, hogy elvégezze, hogy sikerrel járjon. Ha elbukik, az örökkévalóságig alhat.
– Ma dics séget szerezhetünk magunknak – szólalt meg Johnrock.
Richard megfogta Johnrock állát, majd kissé oldalra fordította, hogy jobban lásson az egyre gyérül fényben, de szólni nem szólt semmit. Oldalra hajolt, s a vörös festékbe mártotta az ujját, hogy a figyelem egyik szimbólumát fesse a már ott lév hatalom jele fölé. Azt kívánta, bárcsak tudná a józan ész jelét is, hogy azt meg a férfi koponyájára rajzolhassa.
– Te nem így gondolod, Ruben? – er ltette a témát Johnrock. – Hogy ma nagy dics ségben lehet részünk?
A többiek csendben várták Richard válaszát.
– Tudod te nagyon jól, mit gondolok. Verd ki az ilyen gondolatokat a fejedb l.
Kis szünetet tartott, majd festékes ujjával a körülötte várakozókra mutatott.
– Ti is tudjátok. Kellene, hogy tudjátok. Ne a dics séggel foglalkozzatok! Azok ott a Császár csapatában most nem erre gondolnak – csak az jár a fejükben, hogy ma megölnek benneteket. Értitek? Meg akarnak ölni benneteket! Ma azért kell harcolnunk, hogy életben maradjunk. Ezt a dics séget akarom én: az életet. És ezt akarom mindannyiotoknak. Azt akarom, hogy éljetek! Johnrock hitetlenkedve fintorgott.
– De Ruben, azok az emberek szét akarták rúgni a fejedet az éjjel. Nem akarod rendezni a számlát? Mindannyian tudtak már a támadásról. Johnrock beszámolt nekik róla – tudták, hogyan intézte el öt támadóját a frontemberük teljesen egyedül. Richard nem vitatta a beszámolót, de azt nem akarta, hogy lássák, mennyire sajog mindene. Azt szerette volna, ha a többiek nem miatta, hanem saját maguk miatt aggódnak.
– Persze, én is gy zni akarok – tette hozzá -, de nem a dics ségért, vagy, hogy rendezzem a számlát. Fogoly vagyok. Azért hoztak ide, hogy játsszak. Ha gy zünk, életben maradok – ez ilyen egyszer . Csak ez számít: az élet. A Ja'La játékosok – akár foglyok, akár katonák – gyakran meghalnak a pályán; ebben egyenl k vagyunk. Ebben a játékban a gy zelem dics sége az életben maradás dics sége.
Néhány másik fogoly is bólogatott egyetértése jeléül.
– Nem félsz attól, hogy mi lesz, ha legy zzük a Császár csapatát? – kérdezte a balszéls je, Bruce. – Lehet, hogy nem helyes dolog legy zni az uralkodót, hiszen végül is a Birodalmi Rend hatalmának megtestesít je. Ha ket megverjük, az arrogánsnak, s t szentségtör nek láttathat minket.
Minden szem Richard felé fordult.
Richard a kérdez szemébe fúrta a tekintetét.
– Én azt hittem a Rend tanításai szerint mindenki egyenl .
Bruce egy ideig rámeredt, majd hatalmas mosoly terült szét az arcán.
– Igazad van, Ruben. k is csak emberek, akárcsak mi. Azt hiszem, akkor jobb, ha gy zünk.
– Szerintem is – hagyta helyben Richard.
Erre mind egy emberként, az egyetértés, a jó csapatszellem és az összetartozás jeleként egy nagyot ordítottak, ahogy Richard tanította ket. Nem volt nagy dolog, de összekovácsolta ket. Ett l úgy érezték, hogy bár egyenként különböz ek, mégis egy irányban haladnak, közös a céljuk.
– Na, már most – folytatta Richard – mi még nem láttuk a Császár csapatát játék közben, nem ismerjük a taktikájukat, k viszont láthattak minket játszani. Amennyire meg tudom ítélni, a csapatoknak nem szokása, hogy változtassanak a játékstílusukon, tehát valószín leg arra számítanak, hogy hasonló dolgokat vetünk majd be ellenük, mint amit láttak már t lünk a pályán. Ezt fogjuk felhasználni.
Tartsátok észben, milyen stratégiát beszéltünk meg, nehogy a régiek szerint értelmezzétek a kézjeleket, mert akkor összezavarodunk. Csakis az új taktikával lehetünk sikeresek. Arra koncentráljatok, hogy mindenki azt tegye, amit megbeszéltünk. Csak így szerezhetünk pontot. Arra is emlékezzetek, hogy ezek az emberek, amellett, hogy gy zni akarnak, megpróbálnak ártani nekünk. Eddigi ellenfeleink megértették, hogy amit adnak, azt duplán kapják vissza. Ezek azonban mások. k tudják, hogy ha veszítenek, kivégzik ket, hiszen ez történt a Császár legutóbbi csapatával is. Nem áll szándékukban tisztán játszani. Minden erejükkel azon lesznek, hogy eltiporjanak bennünket. El akarják venni az életeteket, úgyhogy álljatok készen!
– Te leszel az els dleges célpont – mutatott rá Bruce. – Te vagy a frontember. Téged kell megállítaniuk. Már az el tt megpróbáltak eltenni láb alól, hogy kijutottál volna a pályára.
– Ez mind igaz, de ott vagytok nekem ti, te és Johnrock. A többségetek viszont csak magára számíthat, nincs ilyen védelemben része. Nektek is bajotok eshet, lehet, hogy rátok támadnak el ször, tehát egy másodpercre sem lanyhulhat az éberségetek. Figyeljetek egymásra, és lépjetek közbe, ha szükséges!
A távolban Richard hallotta a meccs kezdetére váró katonák ritmikus kántálása! Úgy hangzott, mintha az egész tábor együtt zúgna. Richard gyanította, hogy mindazok, akiket ma nem osztottak be dolgozni a rámpán, még ha nem is láthatják a meccset közvetlenül, ott lesznek a közelben, hogy tudják, mi zajlik.
Ezt a meccset most a szokásosnál is többen nézhetik meg, mert az uralkodó utasított több csapat munkást, hogy az Azrith-síkságon egy nagy területet tisztítsanak meg. Az építkezéshez úgyis kellett az anyag, s így lett hely a pályának is. A lejt s rámpáról pedig rengetegen kísérhetik majd figyelemmel a játékot.
Richard azt hitte, hogy a nagy mérk zésre délután kerül sor, de már javában el rehaladt a nap, és még mindig más csapatok játszottak, hogy szórakoztassák a katonákat. Az új Ja'La pályával, melyet közvetlenül a Népek Palotája el tt alakítottak ki, a Rend azt akarta demonstrálni, hogy itt van, és a hely most már az övé.
Richard az ólomszürke égboltra tekintett. Már a naplemente utolsó ibolyaszín foszlányai is elt ntek. Vaksötét éjszaka ígérkezett.
Richard nem számított rá, hogy ilyen kés n kerül majd sor a mérk zésre, de az éjszaka nagyon is megfelelt a céljainak. Valójában még szerencsének is tekintette, mely segíthet legy zni a váratlanul felmerül akadályokat, hozzászokott a sötétséghez. Erdei vezet ként gyakran sétált az erdei ösvényeken, úgy, hogy csupán a holdfény és a csillagok világítottak, vagy csupán a csillagok. Otthonosan érezte magát a sötétben.
Ilyenkor nem csak a szemével lát az ember.
Bár egyrészt azok az évek úgy t ntek, mintha, csak tegnap értek volna véget, másrészt viszont néha az volt az érzése, mintha egy örökkévalóság választaná el t lük, mintha ezek az emlékei egy teljesen másik élethez tartoznának. Nagyon messze járt a szarvasföldi erd t l. Messze a békét l és a biztonságtól, melyben akkor része volt.
Messze attól, hogy ismét a karjaiban tarthassa azt a n t, akit szeret.

Ahogy befejezte Johnrock arcán a szimbólumot, észrevette, hogy Karg parancsnok feléjük tart az rök gy r jén át, akik el z esti árulásuk után igyekeztek nem kerülni a dühös tiszt szeme elé.
Richard új arcokat is látott köztük, akikben a parancsnok valószín leg jobban megbízott, s ide
helyezte ket. Egy kisebb csapatott vezetett, akik a mérk zés során a foglyokat felügyelték, hogy a
Ja'Lan kívül másra ne is gondolhassanak.
Persze a katonák leginkább Richard miatt kellettek. k voltak az rei.
A nyakukról lecsatolták a nyakörvet. Richard került sorra utolsónak, s végre megmasszírozhatta
fájó nyakát. A nehéz lánc súlya nélkül könny nek érezte magát, mintha repülni tudna, mintha
súlytalan lenne és emberfelettien gyors. Magához ölelte ezt az érzést, a lénye részévé tette.
A távolban a katonák zúgása a lelke mélyéig hatolt, a földöntúli, robajló hangtól libab rös lett.
A néz k vért akartak látni.
Ma éjjel teljesül a kívánságuk.
Ahogy Karg parancsnok a Ja'La pálya felé vezette csapatát, Richard igyekezett a rettenetes, egyre
er söd zajt kizárni a tudatából. Az elméje csendjét hívta segítségül, hogy koncentrálni tudjon.
Katonák ezrei között haladtak. Mindenfel l karok tapogatóztak feléjük. Sokan szerették volna
megérinteni a játékosokat. Richard csapatából néhányan rájuk mosolyogtak, integettek,
megragadták a katonák feléjük nyújtott kezét. Johnrock, akit nagy termete révén könny volt
észrevenni, szintén nagy figyelmet kapott. Vigyorogva szorongatta a feléje nyújtott kezeket, szinte
magába szívta a tömeg imádatát, melyre – Richard véleménye szerint – a leginkább vágyott.
Örömmel tett a kedvükre.
Bátorító és becsmérl szavak egyaránt röpködtek a leveg ben, Richard azonban csak ment el re,
nem érdekelte az üvöltöz tömeg.
– Ideges vagy, Ruben? – kérdezte hátra pillantva Karg parancsnok.
– Igen.
Karg atyaian rámosolygott.
– Ahogy elkezd dik, elmúlik.
– Tudom – felelte Richard átható tekintettel.
A Ja'La pályának kinevezett mélyedés fekete katlanként fortyogott a rengeteg katonától.
A remeg fáklyalángon túl a néz sereg nem szavakat kántált, hanem folyamatos, mély morgást
hallatott, mellyel nem is a játékosokat, hanem magát a látványosságot üdvözölték. A morgást
ütemes lábdobogással kísérték. Az si er vel dübörg hangtól a föld is remegett, mintha
mennydörgés rázná. Fülsiketít , és bizonyos értelemben kábító volt a hatása.
A közelg er szak éltetése volt ez.
Richard már magáévá tette az érzést. Hagyta, hogy a nyers, vad hangok táplálják a gy löletet,
amelyet felszabadított magában. Bár iszonyatos tömegen haladt keresztül, egyedül volt saját
világában, saját céljai vezérelték.
Karg parancsnok közvetlenül a fáklyák el tt megállította a csapatot. Richard látta az íjászokat a
pálya körül. A pálya középs részénél pedig meglátta az uralkodónak fenntartott helyet.
Jagang nem volt ott.
Richard gyomrát összeszorította a rettegés. Biztosra vette, hogy Jagang itt lesz, s vele együtt Kahlan
is.
A kötelekkel elkerített rész azonban üres volt.
Igyekezett rendezni az érzelmeit, félretenni a kétségbeesést. Jagang nem hagyná ki ezt a meccset.
El bb vagy utóbb, de egész biztosan megjelenik.
Ahogy a Császár csapata felvonult a túloldalon, a néz tér szinte felrobbant az üdvrivalgástól. Ezek
a legjobb játékosok, akik h söknek számítanak a néz k szemében. Eddig legy ztek minden
ellenfelet, minden ellenállást. k a bajnokok, akik megérdemlik a dics séget. Sokan a saját
hatalmuk és férfias erejük megtestesülésének érezték ezt a csapatot.
Miközben Richard és társai a fáklyák fénykörén kívül várakoztak, az elszántnak és határozottan
veszélyesnek látszó riválisok körbejárták a pályát, de csupán vérszomjas tekintettel nyugtázták a
tömeg éltetését, akiket csak még jobban feltüzelt a gonoszságot sugárzó s ígér látvány. Amikor végre befejezték a kört, majd összegy ltek a pálya túlsó felén, hogy ott várják meg, amíg az ellenfél is a pályára vonul, az íjászok és rök utat engedtek, Karg parancsnok pedig a pályára vezényelte a csapatot. Ahogy Richard elhaladt mellette, ismét megismételte a figyelmeztetését, hogy jobb, ha gy znek.
Richard a pályára lépett. Aggodalmát némileg enyhítette, hogy az csapatát is olyan kirobbanó ovációval üdvözölték, mint az ellenfelet. Mióta a Birodalmi Rend táborába került, minden mérk zést megnyertek, amivel sokak tiszteletét kivívták. Az is lendített a hírnevükön, hogy Richard megölte az egyik ellenséges csapat frontemberét. Leginkább azonban a csapat látványa, a rémiszt vörös szimbólumok tették ket ismertté. Ez a kis teátrális fogás jól illet a játékok hangulatához. Richard számított is erre.
Ahogy végignézett a rivális játékosokon, aggodalma visszatért. Még soha nem látott ilyen termetes férfiakat. Eganra és Ulicra emlékeztették, a Rahl Nagyúr személyes test reire. Felötlött benne, milyen jól jönne most kett jük segítsége.
Embereit a pálya szélén hagyva, Richard a pálya közepére sétált, ahol már ott várakozott a bíró szalmaszálakkal a kezében, illetve a másik frontjátékos, aki jó egy fejjel magasabb volt, mint Richard. A nyaka mintha a fülénél kezd dött volna, egyre szélesedve tartott a vállakig, melyek másfélszer akkorák voltak, mint Richardé.
Az arcán keresztben vérvörös hurkák mutatták a lánc nyomait. Ahogy Richard számított rá, a toronymagas katona húzott el ször, miközben egyfolytában Richardot bámulta. Richard került sorra, és rövidebb szálat húzott. A néz k helyesl en üvöltöttek, hogy a Császár csapata kapja meg az els lehet séget a pontszerzésre. A férfi önelégülten elhúzta a száját, magához vette a brokot, majd visszaindult a saját térfelükre.
Ahogy Richard is visszatért az övéihez, akik a pálya másik végében várakoztak, tekintetét végigjártatta a végtelen embertömegen, a vadul leveg be csapó – így vagy úgy, de vért követel – öklök erdején. Az íjászok felajzott íjakkal kísérték figyelemmel Richard magányos gyaloglását. Érezte az egymásnak présel d , nyakát nyújtogató több százezer ember felf tött érzelmeit, akik az idáig vezet úton ártatlan férfiak, n k és gyerekek holttestein gázoltak át, akiknek csak annyi volt a b nük, hogy a saját életüket akarták élni, s jobbá tenni azt a maguk és családjuk számára. Richard úgy érezte, elnyeli a meg rült világ.
A tekintete arra a helyre vándorolt, ahol az uralkodónak kellett volna lennie, ahol Kahlannak kellett volna lennie. Kahlan nélkül, pláne úgy, hogy Kahlan nem is tudta, ki , a világ hideg, üres hellyé vált.
Hirtelen nagyon kicsinek és magányosnak érezte magát.
Néma köd borította a gondolatait, miközben beállt a társai közé. Ahogy a kürt felharsant, s az ellenfél tömör alakzatban elindult, olyan érzés volt a völgyszer Ja'La pálya mélyén állni, mintha az ember a hegy aljánál nézné, ahogy felé tart a lavina. Abban a sivár pillanatban Richardnak fogalma sem volt, mit tegyen.
Az ütközés ereje iszonyatos volt. Fogcsikorgatva próbálta megfordítani a frontemberüket véd ket, de azok egyszer en keresztültörtek Richardon és az emberein. A frontemberük nem sokat teketóriázott, ahogy elérte a pontszerz zónát, fogta a brokot, s eldobta. A vörösre festett véd k máris ugrottak, hogy eltérítsék a labdát, de a támadók rájuk vetették magukat. A labda szilárdan landolt a hálóban.
A tömeg rjöngve ünnepelt.
Richard pedig megtanult valamit. Az uralkodó játékosai alapvet en testi erejükre építenek, annak segítségével próbálnak utat törni az ellenfél védelmén keresztül. Nem volt szükségük a ravaszkodásra. Miközben felsorakoztak az újabb támadáshoz, Richard lopva jelzett az embereinek. Amikor megindultak, Richard csapata átvágott a blokkoló vonalon, alacsony szerelésekkel próbálva kiütni a nagydarab támadók alól a lábukat. Nem volt elegáns megoldás, de hatékonynak bizonyult. Lyuk támadt a támadók falán, s miel tt bezárhatták volna, Richard már át is jutott rajta. A frontember nem változtatott irányt, magabiztosan futott felé, bízva abban, hogy a testsúlya elég lesz ahhoz, hogy elt ntesse az útból.
Richard azonban hirtelen megfordult, elé vágott, majd azzal a lendülettel kilökte alóla a bokáját. A férfi nem tudta megtartani az egyensúlyát, megbotlott, Richard pedig elragadta t le a brokot, mivel ösztönszer en elengedte, hogy az elesésnél az arcát védje.
Richard hol megtorpant, hol nekiiramodott, így vágott át a játékosok laza sorfalán. Mivel egyre többen rohantak rá, Johnrocknak passzolta a labdát, aki már ott várt rá a sorfal mögött. Szurkolóik örömujjongásától kísérve Johnrock felemelte a labdát, hogy mindenki jól láthassa, miközben üldöz i el l futott. Johnrock élvezve a helyzetet, hátrafordult futás közben, hogy kinevettesse az utána loholó ellenfeleket, majd Richardnak passzolta a labdát.
Ahogy Richard elkapta, mindenfel l felé indultak a támadók. Elfordult az egyik el l, hirtelen irányt váltott, próbálva kikerülni a blokkolókat. Annak ellenére azonban, hogy a társai szintén igyekeztek Richardnak szabad pályát biztosítani, egyre szorosabbra zárult körülötte az ellenséges gy r . Ahogy az egyik játékost megpróbálta kikerülni, egy másik vállon ragadta, és mintha csak egy gyerek volna, a földre lökte. Richard ráébredt, hogy nem tudja megtartani a brokot, azt pedig semmiképp nem akarta, hogy mind rávessék magukat összetörve a csontjait. Ezért, ahogy földet ért, azonnal eldobta a labdát. Bruce rohant, hogy jó helyen legyen jó id ben. Elkapta a labdát, de azon nyomban el is gáncsolták.
Ekkor megszólalt a kürt, amely az uralkodó csapata számára a támadó id végét jelezte. Egy pontot szereztek, de Richard örülhetett, hogy a másodikat sikerült kivédenie.
Ahogy a saját térfele irányába kocogott, szemrehányást tett magának, mert hagyta az érzelmeit eluralkodni a gondolatain. Nem figyelt eléggé. Az agya máshol járt, s ha ezt így folytatja, megöleti magát.
Csak úgy segíthet Kahlannak, ha összpontosít.
A társai ziháltak, el re d lve, kezüket a térdükre téve pihentek. Csüggedtnek t ntek.
– Jól van – szólalt meg Richard, ahogy beérte ket – kaphattak egy kis ízelít t a dics ségb l. Most azonban elkapjuk ket.
Ett l mind vigyorogni kezdtek, felderítette ket a szavaival.
Amint elkapta a brokot, melyet a bíró felé dobott, a társaira pillantott.
– Mutassuk meg nekik, kikkel állnak szemben! Játsszunk egy-hármat, azután pedig fordítsuk meg! Gyorsan felmutatta az egyik ujját, majd hármat, ha esetleg nem hallották volna jól a borzalmas zajban.
– Gyerünk!
Egy emberként indultak el, halálos iramban, és azon nyomban szoros alakzattá formálódtak Richard körül. A blokkolók nem törtek ki el re, a széls k sem oldalra. Ehelyett együtt maradtak, olyan szorosan, ahogy csak tudtak, miközben teljes er b l futottak.
A másik csapatnak tetszett a taktika. Ez az stílusuk volt – a brutális er n alapult. Szurkolóik biztatása közepette egyenesen Richardék felé vették az irányt.
Richard játékosai Jagang játékosait figyelték. Egészen addig vártak, míg el nem érték a kijelölt területet, majd a becsapódástól másodpercekre hirtelen minden irányban szétspricceltek. Annyira váratlanul történt az egész, hogy a riválisok megtorpantak, majd össze-vissza forgolódni kezdtek, nem tudván eldönteni merre menjenek, kit kövessenek. Richard emberi rült cikk-cakkban futottak, melynek látszólag semmilyen ritmusa, vagy célja nem volt. Jagang embereinek fogalma sem volt, kit blokkoljanak, kit vegyenek üldöz be, merre tartanak. A masszív támadó alakzat a pillanat törtrésze alatt totális káosszá szóródott szét.
A néz k hangosan hahotáztak.
A többiekhez hasonlóan Richard is rült tempóban futott, csakhogy nála ott volt a brok. Mire ez a tény az ellenfelek tudatáig is eljutott, Richard már a legtöbbjüket megkerülte, s rég az ellenséges térfél mélyén járt. Ekkor két blokkoló felé vette az irányt, pedig inaszakadtából futni kezdett. Ahogy a pontszerz zónát elérte, azonnal elhajította a labdát. Ebben a pillanatban már le is döntötték a lábáról, de túl kés n ahhoz, hogy az esés eltérítse a labdát, amely szépen a hálóba repült. Richard az t meglök játékossal együtt a földre zuhant. Szerencséje volt, hogy az is teljes er b l futott, mert így a lendülett l átrepült a háta fölött, és nem esett rá.
Gyorsan felpattant, s már futott is vissza a saját térfelére. Most egyenlített, de ez nem volt elég. El nyre kell szert tennie. Amit eltervezett, még nem valósult meg, folytatni kellett a játékot. A játékostársak szélesen vigyorogva olyan gyorsan foglalták el a kezd pozíciót, ahogy csak tudták. Richardnak semmit nem kellett mondani, hiszen korábban már egyeztettek. Ahogy a bíró odadobta a brokot, azonnal megindultak.
Megint ugyanabban a szilárd alakzatban vágtak át a pályán, mint az el bb. Ezúttal azonban Jagang játékosai az utolsó pillanatban szétváltak, hogy megállítsák a szétszóródni készül ket. A tömeg hangosan éljenzett.
Richardék azonban, ahelyett, hogy szétváltak volna, szorosan együtt maradtak, s gond nélkül vágtak át a szétszóródott ellenséges játékosok között. Az el re futó kett , majd harmadik véd még csak le sem lassította ket. Az ellenfél hirtelen rádöbbent, mi történik, de már túl kés n. Richardék máris a jobb oldali pontszerz zóna felé vették az irányt. Amint elérték, a társai véd n megálltak mögötte, pedig eldobta a labdát. Figyelte, ahogy a sötét égen suhan, megvilágítja a fáklyák fénye, majd a hálóba talál. A tömeg ujjongott. A játékid végét jelz kürt felharsant.
A bíró a pálya közepén bejelentette az állást: A bajnokcsapat egy, a kihívó csapat két pontot szerzett.
Ekkor azonban, miel tt még befejezhette volna a bejelentést, és megfordították volna a homokórát, Richard meglátta, hogy valamit néz. Jagang volt az. Már ott figyelte a játékot a számára elkerített részen. Nicci állt mellette, a hátuk mögött egy kicsivel pedig Kahlan és Jillian.
Mindenki várt, a bíró pedig odament az oldalvonalhoz, hogy meghallgassa, mit kíván mondani az uralkodó. Bólintott, majd visszatért középre, ahol bejelentette, hogy a második pont semmis, mert már a kürtszó után ért a labda a hálóba. Az eredmény tehát döntetlen.
A néz k egyik fele a düht l, míg a másik fele váratlan szerencséje feletti örömében kezdett ordítani. Richard társai mérges ellenvetéseket kiabáltak, azonban közéjük rontott. A tömeg olyan hangosan zúgott, hogy attól tartott, az emberei nem fogják hallani, amit mondani akar, ezért a torka elé tette a hüvelyk ujját, majd elhúzta el tte, ezzel jelezve, hogy fejezzék be a vitát.
– Nem tehettek semmit – kiáltotta. – Nyugodjatok le, és koncentráljatok!
Abbahagyták a kiabálást, de nagyon feldúltak voltak. Richard is így érzett, viszont tudta, hogy a helyzeten úgysem tud változtatni, hiszen a Császár parancsára törölték a pontot. Taktikát kellett váltani.
– Meg kell állítanunk ket – mondta, ahogy a csapat el tt lépkedett. – Amikor ismét mi jövünk, egy az öthöz játszunk. Felmutatta egy majd öt ujját. Mindenki bólintott, hogy érti. – A történteket nem tehetjük semmissé, de megakadályozhatjuk, hogy több pontot szerezzenek. Utána pedig, amikor mi támadunk, visszaszerezzük, amit elvettek t lünk. Ne arra gondoljatok, ami már elmúlt, hanem arra, ami el ttünk áll!
Az emberei egyként bólintottak, miközben felsorakoztak, hogy felkészüljenek az ellenséges támadásra. Még mindig mérgesek voltak, de már hajlandók voltak haragjukat a másik csapat ellen fordítani.
Jagang csapata kissé lagymatagon indult. Még mindig hatott rájuk a váratlan szerencse öröme. Csonttör csattanással rohant frontemberüknek a véd k összeszedett magja. Richard büszke volt rájuk, hogy képesek voltak megfordítani és kihasználni a haragot, amit éreztek.
Az ütközés utáni kavarodásból Johnrock került el els ként a brokkal a kezében, majd odadobta Brucenak, amikor a támadók kezdték megközelíteni. Bruce Richardnak passzolt, aki el refutott, s teljes er vel, a néz k nagy derültségére, eldobta azt a kétpontos gólvonalról. A labda bement, de a pont persze nem számított, a tömeg mégis úgy üvöltött, mintha számított volna. A hangorkántól rengett a föld. Ez volt az elégtétel az elvett pontért. Richard ezzel akart borsot törni Jagang orra alá. Szurkolóik egyként kántálták:
– Négy – egy! Négy – egy! Négy – egy!
Az állás persze hivatalosan még mindig egy-egy volt, de a szurkolók szemében nem. A következ támadásnál, amikor a frontember a gólzónához futott, majd eldobta a brokot, Richard egyik embere magasra felugrott, és sikerült annyira elütnie a labdát, hogy az elkerülte a hálót. Amikor megszólalt a kürt, az eredmény még mindig döntetlen volt.
Az els támadásnál Richard már majdnem a gólvonalnál járt, amikor szerelték. Az ellenséges véd elkapta a lábát. Esés közben Johnrock felé dobta a labdát, akinek sikerült felszednie a földr l még miel tt az egyik ellenfél megkaparinthatta volna. Elérte a gólvonalat, és l tt. Richard a földön fekve figyelte, ahogy a labda bemegy a hálóba. Pontot szereztek.
Johnrock magánkívül volt az örömt l, mindkét kezét a leveg be emelve ugrándozott, mint egy kisfiú. A tömeg ünnepelt. Richardnak is muszáj volt mosolyognia, miközben sikerült kiszabadulnia ellenfele szorításából, aki még azért végül jól hátba vágta. azonban nem harapott rá a csalira. Okosabb volt annál, hogy verekedésbe keveredjen, amíg a brok nincs játékban.
Utolérte Johnrockot, akivel együtt futottak vissza a kezd pozícióhoz, hogy új támadás indulhasson. Richard jobb széls je vállát ütögetve gratulált.
– Szép volt, Johnrock – próbálta túlüvölteni a néz ket.
– Megszereztem a dics séget!
Richardnak ezen már nevetnie kellett.
– Hát persze! A dics séget! No meg egy pontot, ami számít!
Miközben felsorakoztak az induláshoz, mindenki a büszkeségt l ragyogó Johnrockot éltette. Felemelte az öklét, mire a csapat a szokásos csapatkiáltással felelt, majd elfoglalta a szokásos helyét Richard jobbján. Bruce a baloldalon állt. A blokkoló játékosok ívben Johnrock el l kanyarodtak el. A cél az volt, hogy a véd ket a bal, látszólag védtelenebb oldalra vonzzák.
Ahogy nekiindultak, a Császár játékosai tényleg a baloldal felé indultak, ahogy Richard akarta, de az utolsó pillanatban irányt változtattak, s a védelem leger sebb pontján vágtak át. Ezzel azonban sem Richardot nem tudták megállítani, sem a brokot megszerezni. Valami más volt a céljuk. Richard megérezte a bajt, ahogy a támadók átugrottak az elöl haladó blokkolók fölött.
– Johnrock! – üvöltötte. – Térj ki jobbra!
Johnrock azonban elszántan várta az ütközést. Hárman lehajolva támadtak, a negyedik Johnrock nyakába akasztotta a karját, egy ötödik pedig teljes sebességgel belerohant oldalról, amit l Johnrock nyaka iszonyatosat rándult.
Richard úgy érezte, mintha csak egy rossz álmot látna. A lábai mintha ólomból lettek volna. Teljes er b l rohant, de elkésett. A csont nagyot reccsent.
12. FEJEZET
Kahlan nehéz szívvel figyelte a jobbszéls je mellett térdepl Richardot. A kürt felharsant. Jagang emberei gyorsan magára hagyták áldozatukat, hogy visszatérjenek a saját térfelükre, s felkészüljenek a védekezésre.
– Meghalt? – kérdezte Jillian.
Kahlan magához ölelte.
– Attól tartok, igen.
– Hogy tehették ezt? Szándékosan megölték.
– A Rend így játssza a Ja'La dh Jint. Gyilkolással szerzik meg, amit akarnak.
Kahlan látta a könnyeket megcsillanni Richard szemében, ahogy az emberei elvonszolták a holttestt l. Ha nem megy vissza a térfelére, kizárják a játék késleltetése miatt. A bíró segédei gyorsan kivitték a nagy ember élettelen testét a pályáról.
Kahlan még onnan is, ahol állt, hallotta, ahogy Jagang nevet.
Nicci, aki Jagang mellett állt, lopva hátrapillantott. Kahlan nem tudta értelmezni kék szeme könnyt l csillogó üzenetét. Részben szomorúság tükröz dött benne, melyet Richardért érzett, részben visszafojtott düh, de valahogyan mintha figyelmeztetés is lett volna ott Kahlan számára. Kahlan nem beszélhetett vele azóta az éjszaka óta, hogy olyan veszélyesen megsérült. Azóta, hogy Jagang fogadott Karg parancsnokkal, rosszkedv volt és szeszélyes.
A múlt éjjel, amikor Nicci a hálószobában várakozott, Kahlan pedig a sátor küls részében, Jagang találkozott a csapata néhány tagjával. Kahlan nem hallott ugyan mindent, de az egész úgy hangzott, mintha azt magyarázná nekik, mit kell tenniük, hogy Karg frontembere ne okozzon nekik problémát.
Kahlan egész éjjel nem aludt, annyira aggódott, mi lesz, ha Richard nem éri meg a reggelt. Bármit tervezett is Jagang, megint felkorbácsolta kéjes vágyait Nicci iránt. Kahlannak és Jilliannak a küls szobában kellett maradnia. Egyedül akart lenni a Rabszolga Királyn jével, ahogy Niccit hívta. Kahlan nem tudhatta, mit fog tenni vele. Bármit tett is, Nicci egyszer sem sikoltott. A férfi ágyában mindig megnémult, merev tekintettel a semmibe bámulva hagyta, hogy a férfi tegye a dolgát. Kahlan megértette, mit csinál Nicci. Ez volt az egyetlen védelem számára. A befelé fordulása, a küls világ kirekesztése volt az egyetlen eszköz, amellyel meg rizhette ép elméjét. Az nem segített volna rajta, ha odafigyel arra, ami vele történik. Másrészt viszont a közömbössége felingerelte Jagangot, s vad dührohamokba sodorta.
Kahlan nem volt biztos benne, hogy ha egyszer kerül sorra, lesz-e annyi lélekjelenléte, mint Niccinek.
Reggel Kahlan szinte már várta, hogy megint a N véreket kell hívatni, hogy megmentsék Niccit. Amikor azonban Jagang el jött a hálószobából, Niccit maga mellett rángatta a hajánál fogva, s a hatalmától meg a n tehetetlenségét l elégedetten a földre lökte. Kahlan megkönnyebbülten látta, hogy bár a n tör döttnek látszik, és több horzsolás is van rajta, nem sérült meg súlyosan. A pályán Richard csapata felkészült a következ támadásra. Kahlan látta, hogy a tengernyi ember még mindig mámoros az el bb látott gyilkosságtól, s a Császár csapatát ünnepli. Sokan viszont dühödten rázták az öklüket feléjük. A leveg szinte szikrázott a feszültségt l. Ahogy a játék ismét elindult, a tömeg kezdett megnyugodni, legalábbis bizonyos mértékig.
Kahlan azonban érezte, hogy a szurkolók hangulata megváltozott. Míg kezdetben mind élvezettel szemlélték a játékot, most ezt egyre inkább átsz tte a nyugtalanság és elégedetlenség. Akkor kezd dött az egész, amikor Jagang beavatkozott, felülbírálta a bíró döntését és érvénytelenítette a pontot, melyet Richard szerzett, mondván, hogy a kürtszó után került a labda a hálóba. Ez persze már nem számított.
A vörös csapat elszánta magát, hogy tovább játszik, mintha nem veszítette volna el az imént leghatalmasabb játékosát. A pályán er b l törték át magukat a blokkolók közt. Richard gyakorlottan hárított minden kísérletet, amivel t rbe csalhatták volna. A támadók azonban egyre többen voltak. Richard hirtelen megállt a biztonsági zónában, melyet ritkán használtak. Ez volt az a rész, mely a benne tartózkodót megvédte az ellenfelét l, aki mindent megtett, hogy Richard ne érhessen el oda id ben. Ugyanaz az ember volt, aki eltörte Johnrock nyakát.
Kahlan el sem tudta képzelni, mire készülhet Richard. Amíg ezen a helyen marad, nem eshet baja, ám ezzel önmagát ejtheti csapdába. Egyre többen gy ltek köré. Bár ideiglenesen biztonságban volt, innen nem szerezhetett pontot. Végül tovább kell mennie, de minden pillanattal csökkent ennek lehet sége.
Ahogy a támadója körbe tekintve látta, hogy társai is csatlakoznak az egyre szorosabb gy r höz, Richard odakiáltott valamit, hogy magára vonja a figyelmét. A férfi visszafordult. Richard a brokot két kezével fogva szorosan a melléhez húzta, majd kirobbanó er vel úgy vágta a súlyos labdát a férfi arcába, hogy onnan visszapattant a kezébe.
Az ütés olyan er teljes volt, hogy bezúzta a területet, melyet ért. Az orra szinte elt nt, az egész arca véres masszává vált. Er tlenül roskadt a földre. A tömeg felhördült a váratlan eseményt l. Richardtól jobbra egy másik játékos dühödten rátámadott, holott Richard még mindig a biztonsági zónában tartózkodott. A bírónak láthatóan nem akarózott közbelépni a szabálytalanság miatt. Richard a bal hóna alá szorította a labdát, kissé elhajolt, majd ugyanazzal a mozdulattal, a támadója szemébe nézve, a jobb karját hirtelen el relendítve a férfi torkába vágott. Az a nyakát szorongatva megtántorodott és összeesett. Egyik lába magatehetetlenül rángatózott, miközben leveg ért kapkodott. Nyilvánvalóan összeroppant a légcsöve. Az arcszíne vörösr l kékre váltott. Abban a pillanatban baloldalról egy újabb toronymagas férfi rontott Richardra felemelt ököllel. Richard felé fordult, az öklöt kikerülve közvetlenül elé lépett, majd azzal a lendülettel, villámsebességgel mellbe vágta. Az ütést l támadója hátralépett, a mellkasát markolta. Tekintete elhomályosodott, majd szemeit forgatva is a földre zuhant.
Richard mindenféle segítség nélkül intézte el három támadóját, akik mind jóval magasabbak és testesebbek voltak nála. Kahlan most értette meg, miért volt annyi íjász a pálya körül, s miért vették mind t célba.
El sem tudta képzelni, mi történne, ha ez a férfi egyszer kardot keríthetne a kezébe. Richard nem vesztegette az idejét. A hirtelen támadt résen keresztül nekiiramodott, és máris a gólvonal felé száguldott. Úgy t nt, az emberei felkészülten várták ezt a pillanatot, már felsorakoztak a haladási útvonala mellett, hogy blokkolják az esetleges támadókat. Az egész pályán közelharc dúlt.
Kahlan látta, ahogy minden szem az ellenfél kapui felé rohanó Richardra szegez dik, aki mindenkin átgázolva tört célja felé. Senki nem érte utol, tisztán a hálóba dobta a brokot, s ezzel újabb pontot szerzett.
A tömeg érzékeit felkorbácsolta az eseménydús játék. Még Jagang is lépett egyet el re, közelebb a pálya széléhez. Két öklét idegesen szorította össze az oldalánál. rei kissé el re hajolva feszületen figyelték, ahogy Richard csapata még mindig id n belül visszakapja a brokot, s újabb támadásra készül.
Ahogy a másik térfélre értek, Richard hirtelen balra vágott. Mintha szándékosan azt akarta volna, hogy elgáncsolják. Arra a mozdulatra emlékeztette Kahlant, amikor alkalmával a férfi arccal a sárba zuhant, hogy senki ne ismerhesse fel. Ahogy földet ért, a brok nagy sebességgel esett ki kezéb l. Ez a természetesnek. Mintha valami el re megbeszélt koreográfia részét képezte volna. A balszéls játékosa, aki épp a megfelel helyen volt a megfelel id ben, lehajolt, és elkapta a tovaguruló labdát. Abban a pillanatban máris a gólvonalnál termett és dobott. Így, hogy Richard a földön volt, a széls játékos jogosan szerezhetett pontot.
Mennydörg üdvrivalgás köszöntötte az újabb gólt.
Bruce diadalittasan lendítette karjait a leveg be. A széls játékosoknak ritkán adatott meg a dics ség, hogy esélyük legyen kapura l ni, s a legritkább esetben jártak sikerrel. Bár Kahlan tudta, hogy ez megengedett, még soha nem volt tanúja ilyesminek.
Ahogy a játékid végét jelz kürt felharsant, Richard felpattant, hogy büszke mosollyal gratulálva, a hátát lapogatva csatlakozzon ünnepl balszéls jéhez. Abból, ahogy Bruce ránézett, látszott, hogy Richard elismerése legalább annyit jelentett neki, mint az, hogy pontot szerezhetett. A férfi a Birodalmi Rend katonája volt, nem fogoly, mint sok játékos Richard csapatában. Kahlan nem értette, hogyan lehet Richard ilyen közvetlen és kedves egy katonával. Minden alkalommal, amikor bízni kezdett a férfiban, történt valami, ami ismét óvatosságra késztette.
Amikor Nicci megpillantotta a Rubennek nevezett férfit a legutóbbi mérk zésen, melyre elmentek, majd kiejtette a Richard nevet, Kahlan elöntötte a bizonyosság, érezte, hogy tényleg így hívják. Azóta nem nyílt alkalma szót váltani Niccivel, tehát nem tudta megkérdezni, de gyanította, hogy Richard valójában Richard Rahl, tehát a Rahl Nagyúr.
Nem tudhatta, tényleg így van-e, de ez sok mindent megmagyarázna: például, hogy miért esett arccal a sárba az els napon, vagy miért festette tele az arcát vad ábrákkal, hogy palástolja kilétét, s hogy miért mondta mindenkinek azt, hogy Rubennek hívják.
Viszont az egész annyira lehetetlennek t nt – a Rahl Nagyúr a Birodalmi Rend foglya, és éppen a Császár csapata ellen játszik a Ja'La pályán.
Ami azonban a leginkább aggasztotta, az volt, hogy a férfi ismeri t. A nevét kiáltotta aznap, amikor a szekerek begördültek a táborba, s t megpillantotta. Valószín leg úgy ejtették foglyul, hogy nem is sejtették, ki valójában. Ez a véletlen egybeesés mégis túlzottnak t nt. Talán Richard szándékosan fogatta el magát, hogy a közelébe kerüljön, hogy kiszabadítsa.
– Na – gondolta magában -, ez már tényleg ostobaság.
Mégis, végig azon töprengett, miért t nik állandóan úgy, hogy az események középpontjába kerül. Gyakran azt kívánta, bárcsak beszélhetne Niccivel, s megkérdezhetné tényleg Richard Rahlról vane szó.
Most azonban, hogy látta Nicci reakcióját, a könnyeket a szemében, már nem kellett megkérdeznie. Az arcára volt írva a válasz.
Jagang els szemléje

mozdulat sem t nt túl Ez az a férfi, akit Nicci szeret.
Kahlan a szeme sarkából különleges reit figyelte, akik szemüket állandóan közte és a Ja'La pálya között jártatták. Amikor a tömeg felüvöltött, a várakozás izgalmától a leveg be lendítve ökleiket, az

rök is el re hajoltak, hogy a Császár test rei között kiláthassanak a pályára. A Császár játékosai éppen akkor kapták meg a labdát, s most náluk volt a pontszerzési lehet ség. Három játékosuk helyett, akiket éppen most húztak ki a partvonalon túlra, másik három érkezett a pályára. Kahlan tudta, hogy mindhárom meghalt. Richard egy szívdobbanásnyi id alatt három embert ölt meg teljesen egyedül.
Nem hitte azonban, hogy ezzel vége.
A Császár játékosaiban vakon tombolt a harag. Összetömörültek egyetlen nagy csoportba, majd megindultak a pálya közepe felé azzal a feltett szándékkal, hogy mindenkit eltipornak, aki az útjukba áll. Richard játékosai utat engedtek nekik, majd két oldalról és hátulról kezdték támadni

ket megragadva a lábaikat. Akit így elgáncsoltak, az arccal el re a földre zuhant. Az egyik szerelés annyira hevesen történt, hogy az egyik játékos bokája eltört. A férfi felüvöltött. A frontembert a hang egy pillanatra kizökkentette. Ez elég volt ahhoz, hogy oldalról ketten rátámadjanak. Olyan er vel teperték a földre, hogy az esést l szinte leveg t sem kapott, s összekoccantak a fogai. Közelharc dúlt a labda birtoklásáért.
A Császár csapata azonban összeszedte magát, és mivel izomfölényben voltak, képesek voltak megtartani a labdát. Ismét talpra álltak, s a véd k mellett igyekeztek a gólvonal közelébe kerülni. Richard emberei közül többen a fájdalomtól fetrengve a földön maradtak. A tömeg eszét vesztve, tombolva és ordítva biztatta az uralkodó játékosait. A frontemberük átverekedte magát, néhány véd t megkerült, néhányat félrelökött az útból.
Kahlan rei a veszett rjöngés hallatán egyre közelebb araszoltak, hogy jobban láthassák, mi történik. Kahlan mellett egyre több lett a szabad hely, melynek láttán a néz k, akik a medence oldalán zsúfolódtak össze, egyre közelebb nyomultak. A Császár számára fenntartott hely már-már sz knek bizonyult. El rébb, ahol Jagang állt, test rei mindkét irányban szorították vissza az izgatott tömeget, de ket is lekötötte a gigászi küzdelem, amely a pályán dúlt. Hátrafelé nem figyeltek, ott pedig lassanként elfogyott a hely.
Kahlan szorosabban ölelte magához Jilliant, miközben az rök, egyre kevesebb helyük lévén, közelebb és közelebb araszoltak a pályához, ahonnan kényelmesebben elfértek, ráadásul jobban is láttak. A hátul állók ugyanígy tettek, s ezzel Kahlanékat is egyre közelebb nyomták a pálya széléhez.
Nicci, akir l a játékban elmerült uralkodó teljesen elfeledkezett, egy lépést hátrált, hogy ne legyen útban. Így Kahlan rei még el rébb kerülhettek. Természetesnek t nt a mozdulat, mintha Nicci egyszer en csak utat engedett volna.
Jagang a többiekhez hasonlóan nevetett, kiabált, nyögött, átkozódott. Az est már rég leszállt, s a sötétség elmélyült, földöntúli hangulatot kölcsönözve az egész eseménynek. A pályát körbevev , remeg lángú fáklyák során túl fekete tengerként hömpölygött a tömeg. Két-két fáklya között figyel n várakoztak az íjászok, de még ket is láthatóan magával ragadta a játék izgalma, s a foglyok helyett inkább az eseményeket figyelték.
Kahlan úgy érezte magát, mintha egy er szakra készül , fortyogó, rült rituálét látna. A tömeg nem egyszer en kiabált vagy ujjongott. Kántáltak, s a ritmikus kántálás ütemére a lábukat a földhöz csapdosták, ahogy a csapat átvágott a pályán. A föld remegett a többszázezer csizma együttes dobogásától. A borult, sötét égboltot állandó mennydörgés töltötte be.
A hang szinte hipnotizáló hatással bírt. Még Kahlanra is hatással volt.
Id nként is úgy érezte, ott fut is a játékosokkal a pályán. A szíve vadul zakatolt, ahogy Richardot figyelte, amint vet dik, ugrik, lebukik, hogy elkerülje a feléje nyúló karokat. Hunyorgott, félig elfordult, amikor valakit megütöttek. Sokan a néz k közül hangosan felnyögtek, mintha ket érte volna az ütés.
Ahogy a homokóra fordult, az eredmény folyton ide-oda változott, az éppen támadó csapat mindig egyenlített. Kahlan azonban, miközben Richardot figyelte, észrevette, hogy olyan pontokat hagy ki, amelyeket pedig könnyedén megszerezhetett volna. Néha épp annyira lassított csak, hogy valaki elgáncsolhassa, máskor meg eldobta ugyan a labdát, de az mellé ment.
Megint, úgymond, arccal a sárba esett. Most azonban Kahlan nem értette az okát. Ahogy haladt az id , egyre nyilvánvalóbb lett számára, hogy a férfi manipulálja az eredményt, szándékosan nem akar nagy el nyre szert tenni. Ha azonban a Császár csapata pontot szerzett, szinte azon nyomban is egyenlített, hogy az eredmény döntetlen maradjon. Utána azonban nem szerzett pontot, amíg a Császár csapata ismét el nem húzott. Ahogy a játékid fordult, az eredmény döntetlen volt. Hét-hét volt az állás.
Kahlan a férfi mozdulataiból látta, hogy nemcsak visszafogja magát, hanem láthatóan takarékoskodik az erejével. A másik csapat egyre jobban kimerült. Richard annyit tett csak, amennyit feltétlenül muszáj volt. Semmivel sem többet.
A szoros állás csak még jobban feltüzelte a kedélyeket a lelátón. Sokan fütyültek, tapsoltak, kiabálva biztatták kedvenceiket, míg mások az öklüket rázva átkozták az ellenfelet. Néha még a szurkolók is összeverekedtek, a csetepaté azonban mindig hamar véget ért, mert mindenki látni akarta a meccset.
Kahlan Nicci lassú araszolását figyelte. A n nek már sikerült vagy fél tucat lépéssel Jagang mögé kerülni. Senki sem figyelt rá. Jagang kétszer hátranézett, de megnyugodva, hogy a n ott van a közelében, rögtön vissza is fordult.
Kahlan látott tábort követ n ket, akik a pálya szélénél állva épp olyan izgatottak voltak, mint a többi néz , s ahogy a játékosok elrohantak mellettük, meztelen mellüket mutogatták. Bár a pálya melletti terület nagyon értékes volt, a n ket mindig átengedték. Tudva, hogy milyen hévvel keresték ezek a n k a játékosok kegyeit, a katonák el re engedték ket, a n k pedig figyelmet követeltek maguknak. Mindenféle ígéreteket kiabáltak, amellyel gy zelemre biztatták a játékosokat. Máskor az így viselked n k nem sokáig álltak volna meg a lábukon, most azonban a katonákat a mérk zés kötötte le. A n k vehemenciája csak még inkább feltüzelte a hangulatot. Ez is a Ja'La dh Jin része volt.
Amikor Nicci eléggé közel került, Jillian el re nyúlt, és megérintette. – Jól vagy? – súgta, épp csak annyira hangosan, hogy a n még meghallhassa a tömeg zaján keresztül. – Annyira aggódtunk érted!
Nicci a kislány arcát a kezébe fogva röviden elmosolyodott, s válaszképpen bólintott.
– Készül valamire – lehelte Kahlan felé.
– Igen.
– Ez lehet séget adhat neked a szökésre. Mindent megteszek, hogy segítsek neked. Állj készen! Kahlan nem hitte, hogy a gallérral a nyakán képes lehet elmenekülni. A lehet ség azonban felvillanyozta, még ha hihetetlennek t nt is. Bár esélyt nem látott a sikeres szökésre, arra biztosan lesz lehet sége, hogy valami mást tegyen, amivel másokat megmenthet.
Amikor Nicci ismét felé pillantott, Kahlan egy kissé felemelte a kezét, óvatosan, hogy ne lehessen látni, mi lapul benne.
– Tessék, vedd el.
Amikor Nicci kérd n összevonta a szemöldökét, Kahlan egy pillanatra megfordította kezét, a pillanat azonban elég hosszú volt ahhoz, hogy Nicci megláthassa egy kés nyelét. A pengét a lány a ruhája ujjában rejtette el.
– Tartsd meg – felelte Nicci. – Még szükséged lehet rá.
– Van még kett .
Nicci egy pillanatig meglepetten nézett rá, majd egy biccentéssel jelezte, hogy adja a kést Jilliannak. Jillian egy kissé szétnyitotta a köpenyét, mely már rejtett egy kést, amelyet Kahlantól kapott.
Nicci Kahlanra nézett.
– A kés nem az én fegyverem.
– Nem nehéz bánni vele – er sködött Kahlan, miközben a kés nyelét Nicci kezébe tette.
– Csak annyit kell tenned, hogy a megfelel pillanatban a hegyes végét egy olyan ember fontos szervébe szúrod, akit nem szeretsz túlságosan.
Nicci kék szemével lopva Jagangra pillantott.
– Azt hiszem, ennyit meg tudok tenni.
Kahlan Niccit nézte, ahogy a fáklyák finom fénye megvilágította sz ke fürtjeit, melyek hömpölyögve hullottak a vállára, s arra gondolt, hogy Nicci a legszebb n , akit valaha látott. Nemcsak szép volt azonban. Annak ellenére, amit Jagang m velt vele, érintetlen maradt. Volt a lényében valami bels er , valami nemesség.
– Ugye Richard Rahl? – kérdezte Kahlan.
Nicci kék szemével egy pillanatra rámeredt.
– Igen.
– De mit keres itt?
Nicci ajkán apró mosoly bujkált.
– a Rahl Nagyúr.
– Van elképzelésed, hogy mire készülhet?
Nicci alig észrevehet en megrázta a fejét, majd gyorsan az rök felé pillantott. Id nként látták, ahogy egy-egy vörös árny elrohan mellettük.
– Tényleg Richard az? – kérdezte Jillian.
Nicci bólintott.
– Honnan tudod? Úgy értem, annyira tele van festve, hogy lehetsz biztos benne? Én ismerem t, mégsem ismerem fel.
Nicci a kislányra nézett.
– az!
A hangja olyan nyugodt magabiztosságot sugárzott, hogy a kérdés megkérd jelezhetetlenül eld lt. Kahlan biztosra vette, hogy Nicci vaksötétben is felismerné a férfit.
– Honnan ismer engem?
Nicci ismét rámeredt.
– Ezt most nem tudjuk megbeszélni. Csak állj készen!
– De mire? Mit tesz majd? Mit tehet?
– Amennyire én ismerem, háborút robbant ki.
Kahlan meglepetten pislogott.
– Teljesen egyedül?
– Ha muszáj lesz.
A pályán a Császár csapata éppen pontot szerzett, miel tt a játékid végét jelz kürt felharsant. A tömeg szinte meg rült. Kahlan hunyorogva fogta be a fülét.
Most Richard csapata került hátrányba egy ponttal.
Elfoglalták a helyüket, és várták, hogy a kürt átadja nekik a támadás jogát. A néz k mély, dübörg kántálásba kezdtek. Minden ütemet egy dobbantás zárt le.
Hó-ah. Dübb.
Úgy t nt, az egész világ erre az ütemre jár. A föld minden dobbantással megremegett. Még Jagang és a test rök is felvették a ritmust. Az éjszakát betöltötte a vad, féktelen, si szenvedély, mintha a civilizációt végleg az elszabadult, nyers, állati ösztönök váltották volna fel.
A Császár csapatának szurkolói azt akarták, hogy kedvenceik inkább tépjék darabokra az ellenfelet, csak ne engedjék ket pontot szerezni. Ha azonban ez mégis sikerül, a játék ismét kiegyenlít dik, és hosszabbítással folytatódik.
Kahlan néha megpillantotta Richardot, ahogy érzelemmentes arccal ismét összegy jtötte az embereit. Az ujjaival mutatott nekik valamit. Amikor megfordult, röviden felé pillantott. A tekintetük egy szívdobbanásnyi id re összekapcsolódott.
A tekintet intenzitásától Kahlan szíve kalapálni kezdett, s a térde elgyengült.
Richard tekintete azonban a következ másodpercben már máshol járt. Csak Kahlan vehette észre, hogy a férfi egyenesen ránézett, s ha véletlen más is észrevette, nem tudhatta az okát. Kahlan azonban értette.
A helyzetét mérte fel.
Ez volt az a pillanat, amelyre készült. Ezért festette vörösre az arcát. Ezért tartotta ki a döntetlent. Minden eddigi mérk zésen eltiporta az ellenfelet, hogy most itt állhasson ebben a pillanatban. Kahlan fel nem foghatta az okát, de biztos volt benne, hogy így van.
Richard hirtelen felkiáltott, majd megkezd dött a támadás.
A férfi testén megfeszültek az izmok, ragadozó tekintete vad lobogással égett. A rémületes vörös szimbólumokkal szinte szöges ellentétben álltak lágy mozdulatai. A látványtól Kahlan szíve rült dübörgésbe kezdett.
13. FEJEZET
Minden szem Richard felé fordult, ahogy a brokot bal karjába zárva futott a pályán. Még Kahlan is tett egy lépést el re, képtelen volt levenni a szemét a férfir l. A tömeg egyetlen feszült várakozásba olvadt, s lélegzetvisszafojtva figyelt.
Jagang csapata a pálya másik végéb l szintén nekiiramodott, hogy visszaverje a rohamot. Ha meg tudják akadályozni, hogy Richard csapata egyenlítsen, akkor megnyerik a bajnokságot. Tapasztalt játékosok voltak, érezték, hogy egy karnyújtásnyira várja ket a dics ség. Nem engedhették, hogy ezt bármi elvegye t lük.
Richard, a blokkolóktól és megmaradt széls játékosától védve élesen jobbra vágott. Ívesen a pálya jobb széle mellett rohant nyaktör sebességgel. A fáklyák lángjai meglebbenve sercegett, ahogy szinte elrepült alattuk. N k nyúltak utána, hogy megérinthessék, miközben a többiekkel együtt kiabáltak.
Richard hirtelen ott volt, közvetlenül el ttük, épp a Császár el tt rohant el. Jagang úgy nézett ki, mint aki szeretné maga elgáncsolni.
Kahlan szinte már várta, hogy Richard megáll, Jagangra veti magát és megöli, mint ahogy azzal a három emberrel tette, de semmi ilyesmi nem történt. Még csak oldalra sem pillantott. Lett volna alkalma a gyilkosságra, de nem élt vele.
Kahlan nem értette, miért nem, ha Niccinek igaza van és tényleg készül valamire. Persze az is lehet, hogy Nicci csak reménykedik. Épp úgy, ahogy Kahlan is.
Egy szemvillanás alatt Richard és az emberei már el is t ntek el lük, s tovább rohantak a pályán. Jagang játékosai, látva, hogy az ellenfelek most nagyjából egyszerre mozognak, nem szétszóródva, mint néhányszor korábban, csontból és izomból álló, tömör fallá zártak össze, hogy megakadályozzák az átjutásukat.
Már jó néhányszor sikerült elhárítaniuk a veszélyt így. Tudták, hogy most is elég lenne csupán megtartaniuk az el nyüket, megakadályozni, hogy ez ellenfél pontot szerezzen. Nem elégedtek meg azonban ezzel. Nem egyszer en gy zni akartak, meg akarták büntetni kihívóikat. Elszánták magukat, hogy a lehet legbrutálisabban vetnek véget ennek a mérk zésnek.
Futás közben Richard társai a szétszóródás, vagy el re eltervezett pozíciókba rendez dés helyett hirtelen és megmagyarázhatatlan módon összetömörültek, s ami még meglep bb, egyetlen hosszú oszlop formáját vették fel. Együtt futottak. A legmagasabb állt legelöl. Mindenki megfogta az el tte lév vállát, hogy még szorosabbra zárják az oszlopot. Hosszú, nyaktör lépteik egy ritmusra csattantak.
Ezzel egyetlen, kemény, emberi faltör kossá alakultak.
Az oszlop, melynek Richard a vége felé foglalt helyet, nem haladt olyan gyorsan, mint ahogy az egyes játékosok futhattak volna, de nem is kellett gyorsnak lennie. Amit a sebességen veszítettek, azt behozták szilárdságban, melybe mindenki beleadta saját testsúlyát és lendületét. Bár Jagang játékosai összekapcsolódtak el ttük, a menetoszlop olyan könnyedén haladt át rajtuk, mint kés a vajban.
Jagang játékosai hozzászoktak, hogy nagy termetük er fölényt jelent a pályán, most azonban nem számított, mennyire magasak, nem tudták megállítani Richard csapatának teljes tömegét, amely ilyen koncentrált formában csapódott közéjük. Szinte akadálytalanul haladtak el re, még csak le sem lassultak. Az ütközés ereje inkább az ket feltartóztatni akarókat érte, s a leveg be röpítette

ket.
Richard néhány embere ugyan leszakadt az oszlop elejér l, de maga az oszlop egyben maradt, ahogy áthaladt a véd kön.
Amint a véd k területére, az els pontszerz zónán belülre értek, még jóval azel tt, hogy a rendes gólszerz területet elérték volna, hirtelen szétváltak, majd a feléjük tartó véd knek rohantak. Ez egy pillanatig szabad pályát biztosított Richardnak.
Innen dobta el a labdát. Hosszú volt az út a kapuig. Ahogy a labda átívelt a félpálya fölött a sötétben, csak a fáklyák fényével megvilágítva, a tömeg egy emberként d lt el re, hogy figyelemmel kísérhesse az útját.
Tompa puffanással landolt a hálóban, ezzel két pontot szerezve a csapatnak.
A néz k soraiban mintha mennydörgés kelt volna életre, még a leveg t is megremegtette a hirtelen hangrobbanás.
Richardék két ponttal vezettek. A Császár csapata nem számíthatott még egy játékid re, már nem gy zhettek. Bár még Richardéknak maradt ideje, nem volt rá sz kségük. A játékot ezzel megnyerték, bár még nem fújták le, a homok még pergett.
Jagang Császár fagyos tekintettel állt, test rei komor ábrázattal, teljes testsúlyukkal igyekeztek visszaszorítani az izgatott, rjöng tömeget mindkét oldalon.
Jagang végül a magasba lendítette az öklét. A vad ünneplés egyre inkább alábbhagyott, ahogy kíváncsian fordultak felé. A Császár intett a bírónak.
Kahlan lopva Nicci felé sandított. Nem hallhatták, mir l tárgyal a két ember.
A bíró kissé sápadtan, beleegyez en bólintott, majd visszafutott a pálya közepére, ahol felemelt kézzel jelezte, hogy szólni kíván.
– A támadójátékos kiment a játéktérr l a pálya szélén – hasították a bíró szavai a mozdulatlan éjszakai leveg t. – A két pont érvénytelen. excellenciája csapata még mindig egy ponttal vezet. A játéknak folytatódnia kell, amíg a támadók ideje el nem fogy.
A néz k már akkor is vadul üvöltöttek, amikor Richard labdája az imént a hálóba talált, amit azonban a bejelentés hallatán m veltek, arra elszabadult a pokol.
Richardot azonban láthatóan nem rázta meg a várakozott az embereivel, mintha pont erre számított volna. A társai kedvét sem szeghette semmi. Amint megkapták a brokot, máris indultak. A Ja'Laban a játékot nem lehetett megállítani. Jagang játékosai azonban még mindig a szerencséjüket ünnepelték, és nem vették fel a védelmi pozíciót. Richard csapatának kevés ideje maradt, nem vesztegethették az idejüket, azonnal támadtak. Ezúttal balfelé vették az irányt, a másik oldalról támadtak, nem Kahlanék fel l. Ismét felvették a szilárd oszlopformát, minden játékos keze az el tte haladó vállát szorította. Ugyanazt tették, amit az el bb, csak a másik oldalról. A másik különbség azonban az volt, hogy most messze elkerülték az oldalvonalat, hogy mindenki, különösen a néz k jól láthassák, még csak szó sem lehet arról, hogy kikerüljenek a játéktérr l.
Jagang játékosai látták, mi történik, de szétszóródott védelmüknek esélye sem volt rá, hogy megállítsa a támadókat. De felismerték a veszélyt, és nekiiramodtak, hogy megakadályozzák a pontszerzést.
Amikor Richardék áttörve a véd kön elérték ugyanazt a gólvonalat, melyet az el bb, a játékosok ismét szétszóródtak, hogy frontemberüknek utat biztosítsanak. Richard eldobta a labdát, amely Jagang toronymagas játékosainak leveg be lendített karja fölött keményen a hálóba csapódott. A dobás két pontot ért.
A tömeg rjöngött.
A kürtöt alig lehetett hallani az ordítástól.
A mérk zés véget ért. Richardék megnyerték a bajnokságot – többszörösen is.
Jagang düht l vörösl fejjel egy nagyot hátra lépett, elkapta Nicci karját és a n t az oldalához húzta. A másik karját a leveg be lendítette, hogy megállítsa az eseményeket. A bíró és segít i dermedten figyelték. Az ünneplés elhalt, a döbbent tömeg lassan elcsendesedett.
nincsen szó. Az egész hadsereg felbolydult,
helyzet felülbírálása. Már a saját térfelükön
– A frontember átlépte a pályavonalat – üvöltötte Jagang a hideg éjszakába. – Lelépett a pályáról! Kahlan már az el bb is látta, hogy Richard a partvonalon belül volt, mert az ott álló emberek megpróbálták megérinteni, de nem érték el. Ezúttal azonban ha tényleg kilépett volna a pályáról, Jagang akkor sem láthatta volna, hiszen a pálya túloldalán futott.
– A támadás érvénytelen – üvöltötte Jagang. – A pont nem számít! A játéknak vége! A császári csapat nyerte a bajnokságot!

A domboldalnyi embertömeg hitetlenkedve hallgatott.
– Jagang, az igazságos szólt hozzátok! – kiáltotta Nicci, gúnyt zve Jagang határozatából. Richard arra kényszerítette az uralkodót, hogy mindenki el tt rámutasson, a Rend igazsága nem más, mint egy semmitmondó, hangzatos szlogen, Nicci pedig még meg is forgatta benne a kést. Jagang visszakézb l úgy szájon vágta, hogy Kahlan elé esett.
Az uralkodó csapatának szurkolói hangos ünneplésbe kezdtek. Felugráltak, üvöltöztek és nevettek, mintha legalábbis k maguk értek volna el valamit.
Richard csapatának szurkolóiban azonban fellángolt a vak düh.
Kahlan lélegzetvisszafojtva szorította a kése nyelét, ellen rizte rei helyzetét, míg Jillian lehajolt, hogy segítsen felállni a vérz Niccinek.
A Jagang csapatát éltet k gúnyos sértéseket ordítottak a másik fél szurkolóinak, akik azt vágták a fejükhöz, hogy csalók és vesztesek. A két tábor egyre inkább egymásnak esett. A leveg be emelkedtek az öklök, mindenki vagy az egyik vagy a másik oldalon foglalt állást, ahogy el kerültek a fegyverek.
A tábor egy szempillantás alatt csatatérré változott.
A domboldalakról a tömeg a pálya felé özönlött. A téboly magával ragadta az egész hadsereget. Kahlan nem hitte volna, hogy ez lehetséges. Niccinek azonban igaza volt.
Richard tényleg kirobbantotta a háborút.
14. FEJEZET
Jagang rei erejüket megfeszítve próbálták visszaszorítani a tömeget mindkét oldalon. A dühödt Császár tehetetlenül szemlélte, ahogy az egész környéken elharapózik a harc. Meg sem próbált fedezékbe vonulni. Inkább úgy nézett ki, mint aki kész azonnal bekapcsolódni a csatába. A test rei mindent megtettek, hogy távol tartsák t le a veszélyt.
Kahlan észrevette Richardot a pálya túlfelén. A fáklyafényben úgy világított testén a vörös festék, mintha figyelmeztetni akarná az embereket, hogy maga az Alvilág nyílt meg, és mindjárt elnyeli valamennyiüket. Mögötte az egész domboldalt magával sodorta a lázadás. Ittas dulakodás, szabadjára engedett gy lölet és vérszomj uralkodott.
Kahlan aggódni kezdett, hogy a vörös festék célponttá teheti Richardot a császár csapatának szurkolói el tt. A néz k jól ismerték t, tudták, mit tett. Egyszerre volt gy lölet és imádat tárgya. Kahlan attól tartott, hogy ami eddig elrejtette, most könnyen az árulójává válhat és felfedheti azok el tt, akik meg akarják ölni.
Gyorsan felmérte, mit csinálnak az rei. Látta, hogy teljesen lefoglalja ket az uralkodó védelme, s rá egyáltalán nem figyelnek. Gyorsan lekuporodott hát Jillian mellé. Nicci arcát vércsíkok szántották keresztbe, Jagang gy r i nyomán felhasadt a b re. Még kába volt, de úgy t nt, lassan magához tér.
– Nicci – suttogta sürget en Kahlan, miközben gyengéden felemelte a n vállát és fejét – nagyon megsérültél?
Nicci pislogva igyekezett visszanyerni a látását.
– Mi?
– Súlyos a sérülésed? – Kahlan egyik ujjával kisimított egy sz ke tincset Nicci kék szeméb l. – Eltört valamid?
Nicci felemelte a kezét, és megtapintotta az arcát. Megmozgatta az állkapcsát, hogy érezze, minden rendben van-e.
– Azt hiszem, jól vagyok.
– Akkor muszáj felállnod. Nem hinném, hogy sokáig kuporoghatunk itt. Richard tényleg kirobbantotta a háborút.
Nicci nyilvánvaló fájdalma ellenére is elmosolyodott. Egy percig sem kételkedett Richard sikerében.
Kahlan már állt, és segített Jilliannak Niccit is felemelni. A kislány a n dereka köré fonta a karját, úgy támogatta. Nicci a kislány vállaira támaszkodva próbálta megtámasztani magát. Jagang hátranézett Kahlanra. Látta, hogy éppen Niccit segíti fel. Egyik kezével rámutatott, a másikkal megragadta az egyik különleges r gallérját és Kahlan felé lökte.
– Tartsátok rajta a szemeteket! – morogta. – Mindannyian!
A parancs hallatán rei otthagyták a Császárt, a többi test rre bízták az uralkodó védelmét. Sietve igyekeztek eleget tenni az utasításnak.
Az rült kavarodásban Jagang katonái, a közvetlen test reivel együtt, dühödten küzdöttek, hogy visszaverjék a háborgó, ordítozó, vereked cs cseléket, amely mostanra teljesen körülvette ket. Bár Jagang elit katonái mind nagytest , izmos férfiak voltak, most csak annyit tehettek, hogy minden erejükkel igyekeztek távol tartani a közkatonákat, mégis egyre több teret veszítettek. A közkatonák nem Jagang elit reivel akartak harcolni, vagy éppen a Császárral – egymással küzdöttek, magával ragadta ket a harc heve, a részeg szenvedély – s a harc egyre csak közelített az uralkodóhoz.
Jagang a test reire üvöltött, láthatóan dühösen, hogy azok túl elnéz en kezelik a parancsot nem teljesít ket. Megparancsolta, hogy használják a késeiket a katonák visszaszorítására. Kahlan biztosra vette, hogy Jagang nem a saját biztonsága miatt aggódik, inkább csak dühíti, hogy a katonák ennyire semmibe veszik, hogy nem tisztelik az uralkodójukat.
A test rök egy percig sem haboztak. Ahelyett, hogy mint eddig, csak szorították volna vissza a cs cseléket, most elszánták magukat, hogy lekaszabolják ket. Jagang megragadta a rövid kardot, melyet az egyik test re nyújtott felé arra az esetre, ha véletlen önvédelemre kerülne sor, és mindkét oldalon vagdalni kezdte a háborgó tömeget. A sebesültek sikolyát teljesen elnyomta a harci zaj. Nem arról volt szó, hogy a közelükben lév k szándékosan megtagadták volna a parancsot. Egész egyszer en a mögöttük lév , domboldalon lezúduló tömegt l mozdulni sem bírtak. S miközben a sereg súlya egyre lefelé szorította a katonákat a katlan közepe felé, azok elkerülhetetlenül felnyársalódtak Jagang test reinek kardjain.
Kahlan hunyorogva nézett a Ja'La pálya felé. Alig hitt a szemének.
Richard egy íjat tartott a kezében.
Már fel is ajzotta, s egy második nyílvessz t a fogai között szorított.
Jagang test rei között állt, rövid, véres kardját tartó ökle az oldalánál, s parancsokat ordítozott. Sötét tekintettel figyelte a védelmi gy r n kívül nyomakodó, láthatóan többségében részeg katonákat, akik harcoltak, és meghaltak azokért, akik megnyerték a Ja'La dh Jint. Jagang szabad kezével egy-egy helyre mutatott, s oda irányított néhány rt, hogy visszaszoríthassák a cs cseléket. Kahlan ismét a távolba nézett, s látta, hogy Richard éppen az arcához húzza a húrt. A következ pillanatban már repült is a nyílvessz .
Visszatartott lélegzettel figyelte a borotvaéles, acélhegy nyílvessz röptét. Az els után szinte közvetlenül elindult a második is.
Még miel tt az els célba találhatott volna, Jagang egyik re, társa hívására megfordult, hogy segítsen visszaverni egy csapatot, melyek áttörték a védelmi gy r t. Éppen a Császár el tt rohant el, s t érte a Császárnak szánt nyílvessz . A jobb karja alatt találta el, a vastag b r mellvért nyílásán keresztül a mellkasába állt, de elég mélyen ahhoz, hogy akár a szívét is elérje. Abból, ahogy a férfi megremegett, valószín leg így is történt.
Jagang meglepetten egy fél lépést hátrált, ahogy a test re összecsuklott. Ez a fél lépés elég volt, hogy megmentse az életét, mert a második nyílvessz éppen a mellkasa jobb felének közepén találta el. Ha nem mozdul el egy kissé, éppen a szívét l tte volna át.
Kahlan alig hitte el, hogy ekkora kavarodás, káosz, harc, tülekedés, rengeteg fájdalom és halál közepette Richard képes volt erre.
Ugyanakkor az ellenkez jét is nehezére esett volna elképzelni.
Jagang a találattól megtántorodott, majd térdre zuhant. Test rei rémülten vették körül, hogy megvédjék az esetleges újabb lövésekt l. A Császár láthatatlanná vált test rei gy r jében. Kahlan az rök riadalmát kihasználva jobb kezében lév kését az egyik rének jobb veséjébe szúrta, miközben az Jagangot figyelte. Bal kezében lév késével pedig a feléje forduló bal oldalán álló rt szúrta le, majd ahogy felrántotta a kést, felvágta a hasát. Egy harmadik r fordult el a Császár körüli riadalomtól és indult felé. Jillian azonban elbuktatta futás közben, Kahlan pedig esés közben egy széles vágással fült l fülig elvágta a torkát.
Megfordulva látta, hogy Richard már a pálya közepén jár, karddal a kezében.
Ahogy egy újabb r lépett Kahlanhoz és nyúlt felé, hogy lefegyverezze, Nicci el relépett és hátba szúrta. Az megfordult, felkiáltva a döbbenett l, majd a hátához kapott. Nicci még kétszer gyorsan lecsapott, ezúttal a mellkasában merítve meg a kését. A férfi összerogyott, miközben megpróbált a n be kapaszkodni. Bár Nicci nem értett a késekhez, elég szerencsésen megoldotta a helyzetet. Egy ötödik férfi ragadta meg ekkor Jilliant, aki szintén Kahlan felé indult. Láthatóan pajzsként szándékozta használni a kislányt. Kahlan az r alkarját szakította fel, csontig átvágva az izmot és inakat. Amikor az összerándult a fájdalomtól, és hirtelen elengedte a kislányt, Jillian gyorsan elugrott mell le. A férfi erre Kahlanra vetette magát, aki azonban, az ugrás lendületét kihasználva, a másik kezében el re szegezett késsel szinte felnyársalta, majd felrántotta a kést, egészen a bordákig. A férfi szeme kidülledt a megdöbbenést l. Kahlan oldalt lépett, és hagyta, hogy a katona eld ljön. Ahogy a hideg, kemény földnek csapódott, zsigerei kiomlottak a teste mellé. Kahlan a kavarodásban nem látta sehol sem hatodik rét, pedig tudta, hogy valahol ott kell lennie. Richard mögött folyamatosan özönlöttek a katonák lefelé a dombról, egymással harcoló csoportjaik elárasztották a pályát. Az íjászok többségét már magával ragadta az áradat. Mivel a legtöbb fáklyás szintén a rájuk szabaduló csata foglya lett, egyre sötétebb lett, egyre nehezebb volt látni bármit is. A Ja'La pálya alig látszott a vereked kt l. Egyesek az életükért, míg mások a gyilkolás kedvéért vívtak. Megint másokat a részeg mámor sodort a küzdelembe, és csupán az er szak kedvéért harcoltak. Sebesültek feküdtek és kiabáltak mindenfelé. Senki sem segített rajtuk. Hamarosan olyan sok volt a véres fej ember, hogy már lehetetlen volt Richardot észrevenni. Ami néhány perce még azzal fenyegette, hogy elárulja, mostanra kiváló álcájává vált. Alig pár pillanattal ezel tt, még felt n volt, most azonban fantomként nyelte el a káosz.
A csata heve cseppet sem csökkent. A katonák vérszomjas hangulatban voltak, hajlandók lettek volna bárkit, akár mindenkit, megölni. A suhogó szekercék végtagokat vágtak le, koponyákat hasítottak be.
Annak ellenére, hogy mennyi minden nehezítette a látást, Kahlan nem tévesztette Richardot szem el l. Látta, hogy mennyien támadnak rá, volt a gy löletük tárgya, volt a felel s az istenkáromlásért, amely a Birodalmi Rendet érte. volt az, aki merészelte azt gondolni, hogy legy zheti a Császár csapatát.
Ráadásul véghez is vitte a véghezvihetetlent, k pedig gy lölték érte. Gy lölték ezért az arroganciáért.
Valószín leg a legtöbben úgy gondolták, hogy Richardéknak szándékosan veszíteni kellett volna. Akkor most minden rendben lenne. A bukás ezeknél az embereknél különleges jelent séggel bírt. Mindenféle siker dühítette ket, kényszert éreztek, hogy a sikereseket eltiporják. Ezek a Rend vadállatai voltak, akiket elvakítottak a Rend tanításai. De a Rendnek pontosan ilyenekre volt szüksége a terjeszkedéshez.
Ahogy Richard kitartóan haladt el re a pályán Kahlan felé, folyamatosan védekeznie kellett. azonban hihetetlen összeszedettséggel vágott le mindenkit. Megállás nélkül haladt el re, aki megpróbálta megállítani, mind meghalt.
– Mit tegyünk? – kérdezte Jillian rémülten.
Kahlan körbenézett. Nem volt hová menekülni. Minden oldalról katonák áradata hömpölygött. Nem volt kiút. Kahlan, akit a legtöbben nem láttak, még csak elmenekülhetett volna egyedül, de nem hagyhatta itt Jilliant és Niccit ezek között a barbárok között egyedül. Persze, még ha szándékában állt volna megtenni, akkor sem lett volna lehetséges a Nyakörv miatt.
– Itt kell maradnunk – felelte Nicci.
Kahlan, bár tudta, hogy nincs számukra valós kiút, mégis döbbenten nézett a n re.
– Miért?
– Mert, ha eltávolodunk innen, Richard nem fog megtalálni.
Kahlan nem hitte, hogy Richard bármit tehetne. Hiszen is és Nicci is Nyakörvet viselt, és bár lehet, hogy Jagang megsérült, még mindig magánál volt. Ha megpróbálnak elmenni, meg fogja állítani ket a Nyakörvön keresztül, de még rosszabbat is tehet. Kahlan meg akarta próbálni ugyan a szökést, de nem addig, amíg tényleg valós lehet ség nem kínálkozik.
Ha esetleg Richardnak sikerülne megölnie Jagangot, akkor lenne esélyük, feltéve persze, hogy Ulicia vagy Armina N vér nem jelenik meg közben. Jagang Álomjáró. Már az is lehet, hogy a kapcsolaton keresztül riasztotta a két n t, hogy jöjjenek a segítségére.
Jilliant szorosan magához szorítva Kahlan körbepillantott. Mindenfelé eszeveszett küzdelmet látott. Beleegyez en bólintott.
– Egy ideig biztonságban lehetünk itt, Jagang test rei megvédenek minket is. A dolog állását tekintve azonban ez nem lesz sokáig így.
A harc folytatódott. Jagang továbbra is az rök gy r jében, mellkasát szorongatva térdelt a földön. Néhányan mellé kuporodtak, hogy támogassák, ha menekülésre kényszerülnének és segíteniük kellene neki lábra állni. Mások azt kiabálták, hogy sürg sen kerítsenek egy N vért. A többiek pedig egyre dühödtebben aprítottak bárkit, aki közelebb próbált jönni. A Császárnak a pálya szélén elkerített páholya egyre sikamlósabb lett a kiontott vért l és zsigerekt l.
Kahlan szinte mozdulatlanul állt, le sem vette a szemét Richardról.
Mindenfel l katonák rohantak rá, megpróbálták megölni. azonban úgy haladt egyre tovább közöttük, akár egy fantom. Ahogy a pályán a blokkoló játékosokat is kikerülte, félrehajolt a pengék el l, ellépett a csapások el l, átcsusszant közöttük, amikor elé álltak. Ha a kardjával szúrt, biztosan és gyorsan lecsapott, s a szúrás minden esetben halálos volt. Takarékosan bánt a mozdulataival, soha nem tett többet, mint kellett, miközben átküzdötte magát a pályán. Körülötte katonák tízezrei ölték egymást a hangosan dühöng csata közepette.
Richard volt az egyetlen higgadt pont a káosz tengerében.
A kardja villant, s férfiak hullottak a nyomában. Nem vette a fáradságot, hogy minél többet megöljön közülük, egyszer en csak eltüntette ket az útjából. Ha valaki késsel támadt, Richard megvetette a lábát, és egy villám sebességével levágta a fejét.
Kahlan megbabonázva figyelte.
Értette, hogyan használja a pengét.
Egyáltalán nem hasonlított a harcmodora ahhoz, ahogy a Birodalmi Rend katonái tették. Mintha saját magát látta volna harc közben. Bár a katonákat meglepetésként érték a támadásai, Kahlan sokszor már az el tt tudta, merre és hogyan mozdul majd, miel tt tényleg megtette volna. Bár volt különbség kettejük harcmodorában, sok mindenben nagyon hasonlított. A férfi er sebb volt nála, így gyakran az erejét is használta, ha ez hasznára volt, de így is sokkal több hasonlóságot fedezett fel benne, mint eddig bárkiben.
Persze egyáltalán nem emlékezett, mi történt vele, miel tt a N vérek elfogták és rászabadították a Futótüzet, tehát csak feltételezhette, hogy a kardforgatást olyan valakit l tanulta, mint Richard. Bár er s volt, tartalékolta az erejét, csak annyit használt fel bel le, amennyi feltétlenül szükséges volt. Nem támadott, megvárta, míg mások támadnak. Nem tett nagy mozdulatokat, helyette támadói lendületét használta fel, hogy megsebesítse ket. Mintha el re látta volna, mire készülnek, még miel tt valóban megtették volna, s ezt a tudást használta volna fel ellenük.
Még harc közben is látható volt, hogy folyamatosan szemmel tartja a területet, ahol Kahlan állt. Annak ellenére, hogy milyen kitartóan közeledett, mégiscsak ember volt, aki a társai erejét is felhasználta a pályán, hogy az ellenfeleket legy zzék. Most azonban az egész hadsereg ott volt körülötte, ami nem volt elhanyagolható körülmény. H sies küzdelme ellenére ott örvénylett körülötte az egész katonaság, s fél volt, hogy végül elsodorják.
Kahlan úgy érezte, nem bírja tovább nézni.
– Mit fogunk csinálni? – kérdezte újra Jillian.
Kahlan látta, hogy Jagang vért köhög fel, és nehezen szedi a leveg t.
– Szerintem meg kell próbálnunk elindulni.
– Nem tehetjük – felelte Nicci. – Ha Richard nem talál ránk, nincs reményünk. Kahlan a mindent elborító káoszra mutatott. – Szerinted mit tehetne ilyen körülmények között?
– Azt hittem – felelte Nicci -, mostanra megtanultad, hogy Richardot nem szabad alábecsülni.
– Niccinek igaza van – kontrázott rá Jillian. – Én láttam visszatérni t a halálból.
15. FEJEZET
Kahlan el nem tudta képzelni, mit akarhatott ezzel mondani Jillian. Már tudta, hogy a férfi tényleg képes háborút kirobbantani, de azt már tényleg nem hihette, hogy lemehet az Alvilágba, és onnan vissza is térhet. A halálos felfordulást figyelve, amely ket is veszélyeztette, tudta, hogy sem a hely, sem az id nem alkalmas arra, hogy ezt a kislánnyal megvitassa.
Az elszabadult er szak z rzavarában egyfolytában a szabadulás lehet ségét kereste. Ha Jagang meghalna, vagy ha legalább elájulna, élhetnének a lehet séggel, s Jillian, Nicci és elmenekülhetnének. Nem tudta persze, hogy vajon az Álomjárónak számít-e hogy a tudatánál van, vagy nincs. Aggódott, hogy a férfi még öntudatlan állapotban is képes irányítani ket a Nyakörvön keresztül.
Ha azonban meghal, vagy elájul, és nem tudja megállítani ket, még akkor is ott van az egész hadsereg körülöttük. Kahlan gyakorlatilag láthatatlan volt a számukra, de Jillian és Nicci nem. Nem lesz könny átjutatni egy ilyen gyönyör n t, s egy olyan vonzó célpontot, mint a kislány, ennyi katonán keresztül. Nicci mindenesetre nagyon bízik Richardban.
– Tényleg azt hiszed, hogy Richard ki tud vinni innen minket? – kérdezte Niccit. A n bólintott.
– Ha én is segítek. Azt hiszem, kitaláltam valamit.
Kahlan tudta, hogy Nicci nem az a fajta n , aki csupán a reményre és imádságra bízná a sorsát. Amikor Jagang durvaságait kellett elszenvednie, akkor sem próbálta egyszer sem hiú reményekkel áltatni magát. Ha azt mondja, kitalált valamit, akkor az úgy is van.
Kahlan, ahogy a tömeg egy helyen résnyire szétnyílt, megpillantotta Richardot. Éppen el retolta a kardját, s átszúrt egy katonát, aki már lendítette felé a fegyverét. Richard, akinek még mindig látszottak az arcán a vörös szimbólumok, azonnal kihúzta a férfib l a pengét, és még ugyanazzal a lendülettel, hátrafelé, a kard markolatával a mögüle támadó katona arcába csapott.
– Akkor hát ez az egyetlen esélyünk – szögezte le Kahlan.
Nicci a nyakát nyújtogatva igyekezett megállapítani, merre jár Richard, majd újra a Császár körül nyüzsg ket kezdte figyelni.
– Szerintem, ennél jobb lehet ség nem adódik. Azt hiszem, ez a most, vagy soha. Bár ezekkel a Nyakörvekkel...
– Ha Jagang figyelme elterel dik, talán nem tud majd megállítani bennünket.
Nicci olyan tekintetet lövellt felé, amelyb l rögtön kiderült, mekkora bolondság ez a gondolat.
– Idefigyelj! – mondta. – Ha bármi félresikerül, én megteszek mindent, amit tudok, hogy te, Jillian és Richard elmenekülhessetek. – Nicci, hogy hangsúlyt adjon szavainak, felemelte az ujját. – Ha eljön ez a pillanat, élned kell a lehet séggel – hallod? Ha erre kerül a sor, el ne merd vesztegetni a lehet séget, amit teremtek! Megértetted?
Kahlannak egyáltalán nem tetszett, hogy Nicci fel akarja áldozni magát értük. Arra is kíváncsi lett volna, miért gondolja azt Nicci, hogy Kahlan élete értékesebb, mint az övé.
– Ha megígéred, hogy még csak nem is gondolsz ilyesmire addig, amíg nem elengedhetetlenül szükséges. Jobb szeretném, ha mind kijuthatnánk innen.
– Csak ez az egy életem van – felelte Nicci -, és ragaszkodom hozzá, ha kíváncsi vagy rá... Kahlan erre elmosolyodott, majd Jillian vállára tette a kezét.
– Maradj a közelemben, de ne állj elém, ha használnom kell a késemet! És persze te se félj használni a tiédet, ha muszáj!
Jillian bólintott, miközben Kahlan a Ja'La pálya felé irányította, ahol legutóbb látta Richardot. Nicci szorosan Jillian mögött maradt.
Alig tettek azonban néhány lépést, egyszer csak Karg parancsnok törtetett át a katonák tömör falán egy hatalmas csatamén hátán. A ló idegesen horkantott, ahogy átvágott a rengeteg ember között. A parancsnok egy csapat elit katonát hozott magával, s folyamatosan figyelve értékelte a helyzetet. Ezek a katonák is, mint akik Jagangot körülvették, er teljes felépítés , tet t l talpig felfegyverzett harcosok voltak, s úgy t nt, a számuk legalább ezerre rúg. Az er szak, amely a megjelenésüket kísérte, leírhatatlan volt. Véres folyamot hagytak maguk után, ahogy utat vágtak a harcolók közt. Kahlan látta, hogy nem messze mögöttük, lángnyelvek csapnak az égig. A vörös fény megvilágította a harcolók ádáz arcát. Már úgy t nt, nincs többé jelent sége, hogy ki, ki ellen harcol. A katonák rültként küzdöttek egy meg rült világban. Mindenki magáért, kivéve a császári gárdát, akik számára nagyon is egyértelm volt, kinek kell meghalnia: saját magukon kívül mindenki másnak.
– N vérek jönnek – mondta Nicci, ahogy a fekete égen táncoló lángokat és a gomolygó füstöt figyelte. – Nem maradt sok id nk. Próbálj meg nem a gárda útjába kerülni.
Kahlan bólintott és igyekezett minél távolabbra kerülni a feléjük tör kt l.
Niccinek van menekülési terve. Richardnak meg kell találnia ket.
Ezért Kahlan nem nagyon akart eltávolodni attól a ponttól, ahol a férfi utoljára láthatta ket. Az volt a célja, hogy a császári test rök és a közkatonák közötti összecsapás vonalán halad, ugyanakkor abba az irányba, ahol legutóbb látta Richardot, remélve, hogy miközben oldalra távolodnak, nem kerülnek túl messzire. Ugyanakkor az újabb összecsapást is el szerette volna kerülni. Az elit gárdisták teljesen másfajta ellenséget jelentenek, mint a közkatonák. Karg parancsnok leugrott a lováról, ahogy elérte a már ott lév kontingenst.
– Hol van Jagang? – kiáltotta a sérült Császárt véd knek.
– Megl tték egy nyílvessz vel – felelte az egyik tiszt, miközben intett a társainak, hogy engedjenek utat a parancsnoknak.
Kahlan látta, hogy Jagang még mindig a földön térdel, két oldalról egy-egy test re támogatja. Sápadt volt, de nem veszítette el az eszméletét. Nehezen lélegzett, id nként köhög rohamot kapott, és ilyenkor vér folyt az állára, eláztatva az inget a mellkasán. Egyik kezével a mellkasából kiálló nyílvessz t szorította.
– Nyíllal? – kiáltotta Karg. – A Teremt nevében, hogy a csudába lehetséges ez?
A tiszt megragadta Karg láncmellényét és magához rántotta.
– A te embered l tte meg.
Karg parancsnok a tiszt szemébe bámulva az állához nyomta a kését.
– Vedd le rólam a mocskos kezedet!
A férfi elengedte a parancsnokot, de állta a tekintetét.
– Most pedig mondd el, hogy értetted azt, hogy az én emberem tette! – kérdezte Karg.
– A frontembered volt. l tte meg nyíllal a Császárt.
Karg arckifejezése elsötétült.
– Akkor a saját kezemmel fojtom meg.
– Hacsak mi meg nem öljük el bb.
– Úgy is jó. Nem érdekel, hogy hal meg, csak halott legyen. Az az ember veszélyes. Nem akarom, hogy szabadon járkáljon, és még több kárt okozzon. Csak hozzátok el a fejét, hogy megnyugodhassak.
– Tekintsd elintézettnek!
Karg figyelmen kívül hagyta a férfi nagykép ségét, s elkezdte a többieket félretolni az útjából.
– Állítsátok talpra a Császárt! – kiáltotta a Jagangot körülvev knek. – Visszavisszük a sátrához. Ott vannak N vérek, akik segíthetnek neki. Itt nem tehetünk semmit.
Senki sem vitatkozott. A test rök felsegítették Jagangot a földr l. Két oldalról félig a vállukra vették, és így támogatták.
– Karg! – mondta Jagang elhaló hangon.
A parancsnok közelebb lépett.
– Igen, Excellenciás Uram?
Fájdalmas vigyor húzta szét a Császár arcát.
– Örülök, hogy látlak. Azt hiszem, megszolgáltál érte, hogy egy id re a tiéd legyen Nicci. Karg parancsnok rövid ideig ravaszul összekacsintott a Császárral, majd a katonákra kiáltott.
– Indulás!
Jillian szorosan ölelte Kahlant, Nicci a másik oldalon próbált észrevétlenül távolodni. A Jagangot támogató rök megindultak. A katonák, akiket Karg parancsnok magával hozott, utat vágtak a tömegben.
Kahlan rettegett a gondolattól, hogy vissza kell térnie Jagang sátrába. Fél szemét az rökön tartva gyorsan hátra pillantott a válla fölött, de nem látta Richardot.
Részeg, dühös katonák verekedtek egymással mindenfelé, miközben a Császár elit egysége már ékként vágott utat közöttük, hogy elindulhassanak a Ja'La pályától az uralkodói sátrak felé. Mostanra már szinte az összes fáklya kialudt, ahogy a tartóikat utolérte a harc. A test röknek volt ugyan sajátjuk, de már eléggé eltávolodtak, az ég is borult volt, így a sötétben Kahlan már a Ja'La pályát sem látta többé. Még az Azrith-síkság fölé magasodó irdatlan sziklaplató is elt nt a feketeségben. A távoli, fáklyákkal körülvett rámpa szolgált egyetlen tájékozódási pontként. Hirtelen robbanás rázta meg a földet, ahogy a N vérek az erejük segítségével törtek el re, hogy Jagang segítségére siethessenek. Többszázezer ember gy lt össze a mérk zésre, de mintha semmivel sem csökkent volna a számuk, ráadásul úgy t nt, a harcot sem akarják abbahagyni. Most a Császár elit katonáinak menekülniük kellett el lük.
Kahlan, Jillian és Nicci el akart szökni, de nekik nem állt a rendelkezésükre több ezer talpig felfegyverzett katona, hogy segítsen. Helyettük az volt az egyetlen reményük, ha olyan észrevétlenek maradnak, amennyire csak lehet. Ártalmatlannak akartak t nni, ezért megpróbáltak nem is nézni az ket körülvev katonákra. Felhúzták a köpenyük csuklyáját, lehajtották a fejüket, és mindig arra araszoltak, ahol éppen csendesebbnek t nt a terület. Nem haladhattak túl gyorsan. Még mindig nem sikerült kell képpen eltávolodniuk a test rökt l, akik közelharcot vívtak a cs cselékkel. Valahogy muszáj volt elszakadniuk t lük és azután átjutniuk a mögöttük hömpölyg seregen.
Karg parancsnok ekkor gonosz vigyorral az arcán hirtelen el ttük termett a semmib l és megragadta Nicci felkarját.
– Megvagy!
Hátrahúzta a n csuklyáját, hogy jobban megnézhesse.
– Te velem jössz! – A katonái felé intett. – Vigyétek a lányt is! Mivel ünnepelünk, biztosan neki is találunk megfelel feladatot.
Jillian sikoltott, ahogy a katonák kitépték Kahlan kezéb l és magukkal rángatták. Amikor a kislány megpróbálta megszúrni az egyik katonát, az könnyedén kicsavarta a pengét a kezéb l. Ezek a férfiak nem láthatták Kahlant, különben t is megragadták volna.
Kahlan a Jilliant tartó katona közvetlen közelébe lépett. Már emelte volna a karját, amikor egy er s kéz megragadta a csuklóját. Az egyik különleges re volt az – az utolsó, akit sehol sem talált, miután a többit elintézte. Most toronyként magasodott fölé. Kahlan jól ismerte, az okosabbak közül való volt, és nem is volt olyan óvatlan, mint a többiek. Még nála voltak a fegyverei. Miközben Niccit és a sikoltozó Jilliant egyre messzebbre ragadták a közeléb l, a férfi hátracsavarta a kezét, míg végül már Kahlan nem érezte az ujjait, és felkiáltott a fájdalomtól. A férfi komor, közömbös arccal kicsavarta a kést a kezéb l. Kahlan ekkor a sípcsontjába rúgott, hogy megszabaduljon a szorításból. A férfi azonban ahelyett, hogy elengedte volna, még feljebb csavarta a karját, ezzel minden további harcot lehetetlenné téve, és a távolodó Császár után lendítette. Nicci még egyszer visszanézett, miközben Karg parancsnok egyre messzebb rángatta. Kahlan egy perc múlva már csak egy-egy pillanatra látta a sz ke hajat felvillanni a kavargó tömegben. Fogva tartója ekkor elengedte a csuklóját, helyette a karját ragadta meg, és annál fogva kezdte visszafelé rángatni a sötétségbe. Kahlan megfordult, készen arra, hogy ellenszegüljön, mert nyilvánvalóvá vált el tte a katona szándéka.
Viszont akit látott, nem az re volt, hanem Richard.
A föld egy pillanatra megsz nt forogni.
A férfi szürke tekintete a lelke mélyéig hatolt.
Ilyen közelr l az arcára festett vörös mintázat még rémiszt bb volt, de az arcán szétterül mosoly gyengédséget sejtetett az álarc mögött.
Úgy t nt, képtelen megszólalni, csak nézte és mosolygott.
Kahlan még lélegezni is elfelejtett egy ideig.
Végül lesütötte a szemét, és ekkor látta meg a különleges rt, aki eddig a csuklóját szorította. A földön feküdt, a feje természetellenes szögben kicsavarodott. Nem lélegzett. A rengeteg holttest között, ez már senkinek nem t nt fel. Hiszen csak egy közkatona volt, mint az összes többi, aki most itt harcolt.
Azzal a különbséggel, hogy látta Kahlant.
Kahlan gondolatai hirtelen szinte visszarobbantak az agyába. A gondolattól, hogy az a férfi elragadta Niccit és Jilliant, szédülni kezdett és hányinger kerülgette. Hirtelen felemelte a kezét.
– Segítenünk kell Niccinek és Jilliannek. Karg parancsnok elvitte ket.
Richard egy percig sem habozott. Szürke szemével a területet pásztázta, amerre Nicci elt nt.
– Siessünk! Maradj mellettem!
Egy pillanat múlva ismét a csata s r jében jártak. Ezúttal azonban Richardnak nem a közkatonákkal kellett megküzdenie, hanem a császári gárdával. Ez sem számított azonban. Könnyedén haladt át közöttük, ha lehetett kikerülte, ha nem ment, akkor levágta ket.
Ahogy egyikük felé sújtott a kardjával, Richard hátralépett, majd lecsapta a karját, a kardot pedig elkapta, még miel tt földet ért volna, s Kahlannak dobta, akinek máris használnia kellett, ahogy egy újabb katona támadt rájuk.
Jó érzés volt újra kardot tartani a kezében, meg az is, hogy újra meg tudta védeni magát. Kettejüknek sikerült rést vágniuk a katonák tömör falában.
Ahogy Karg parancsnok észrevette Richardot, elengedte Niccit, s a frontembere felé fordult, vigyorogva, harcra készen. A test rök látták, hogy a parancsnok ezt egyedül akarja intézni, így visszafordultak, és folytatták a harcot a közkatonákkal.
– Nos, Ruben, úgy t nik...
Richard minden ceremónia nélkül levágta a kígyó fejét. Nem érdekelte más, csak amit meg kellett tennie. Nem leckéztetni akarta az ellenséget, csak megsemmisíteni.
Az egyik katona, látva, mi történt, Richard felé indult. Nicci azonban meglendítette a karját és elvágta a torkát. A férfi döbbenten szorongatta a torkán tátongó sebet, majd féltérdre esett, miel tt arccal el re elterült a földön.
Egy pillanat alatt dühödt harc közepén találták magukat, Ennyi tapasztalt katonával szemben kérdéses volt, meddig tarthat ki Richard. Bosszúszomjasan vágott közéjük.
Kahlan aggódott, hogy a férfi ezt nem gy zi egyedül, ezért is csatlakozott, ráadásul kihasználhatta a lehet séget, hogy láthatatlan. Észrevétlenül mozoghatott Richard támadói között, akik azt hitték, Richarddal harcolnak, azután a semmib l érkez pengének estek áldozatul. Ketten tizedelték a császári gárdát.
Nicci is beszállt a küzdelembe. Hármójukat egyetlen cél vezérelte, kijutni a test rség közeléb l.
– A rámpához kell mennünk! – kiáltotta Nicci Richardnak.
Richard kihúzta a kardját az egyik katonából, aki mellette a földre zuhant és Niccire meredt.
– A rámpához? Biztos vagy benne?
– Igen.
Richard nem vitatkozott tovább. Megfordította a küzdelem irányát, fedezte Jilliant, majd elindult a végeláthatatlan tömegen keresztül, biztosítva, hogy senki ne érhessen a kislány közelébe. Harc közben Kahlan igyekezett szem el tt tartani, hogy ne menjen túlságosan közel Richardhoz, így biztosíthassa számára a kell mozgásteret. A legtöbben Richardot támadták, hiszen Kahlant egyikük sem látta. Kahlan elhúzta Jilliant Richard útjából, hogy az rök nehogy elragadják és pajzsként próbálják használni Richard ellen. Jobban tudta védeni, mint Nicci. Miközben Jilliant óvta, Niccit is próbálta fedezni, aki mindenkit megölt, aki csak egy kicsit is figyelmetlen volt.
Egyszer csak egy férfi emelte a kardját Jillianra, de még miel tt befejezhette volna a mozdulatot, valaki hátulról átszúrta.
Ahogy a támadó elesett, Kahlan azon kapta magát, hogy egy furcsa, aranysárga szem , vigyorgó férfi arcába néz.
– Jöttem, hogy segítsek, szép hölgy!
Még a sötétben is fénylett a férfi kardja.
Birodalmi katonának öltözött, de nem tartozott közéjük. Ahogy Jillian Kahlannak ütközött, miközben egy támadója el l hátrálnia kellett, a sárga szem akkorát csapott a karddal a támadó fejére, hogy az ezüstfény szilánkok maradtak.
Kahlan döbbenten pislogott.
Richard látta, mi történik, és hozzájuk sietett. Az idegen szemében harag villant, s kardjával Richard felé sújtott.
Richard azonban a legkülönösebb dolgot tette, amit csak tehetett. Mozdulatlanul állt. Kahlan biztosra vette, hogy a férfi most meghal, de a penge, amely egy pillanattal korábban betörte egy katona koponyáját, a leghihetetlenebb módon kitért el le, mintha valamilyen láthatatlan pajzsról pattant volna le.
Az idegen egyre dühösebben csapkodott felé a karddal, de az egyszer en kitért Richard el l. Az aggodalom hideg dühvé változott a férfi szemében.
– Az enyém!
Kahlannak fogalma sem volt, mir l van szó. Miel tt azonban ideje lett volna elgondolkozni rajta, Nicci a torkát szorongatva összeesett.
Hirtelen újabb katonák rohantak rájuk, és Richardnak muszáj volt feléjük fordulnia, különben meghaltak volna. Teljes er vel lángolt fel újra a harc. Miközben egyre többen özönlöttek feléjük, Richard és Kahlan között egyre n tt a távolság.
Kahlan a Richard felé rajzó katonákra támadt, de az idegen elkapta a karját, el akarta húzni onnan. – Mennünk kell. Azonnal. Majd elintézi ket. Segít nekünk elmenekülni. Élnünk kell a lehet séggel.
– Én nem hagyom itt...
Kahlanra hirtelen olyan er vel csapott le a fájdalom, hogy még a kardot is kiejtette a kezéb l. A torkát szorongatta, a nyakörvet markolta. Az átható fájdalom olyan éles volt, hogy képtelen volt nem sikítani. Térdre esett, épp úgy, ahogy Nicci, és a fájdalomtól könnyek áztatták az arcát.
– Gyere! – kiáltott rá az idegen. – El kell t nnünk innen! Siess!
Kahlan képtelen volt megmozdulni. Leveg t is alig kapott az iszonyatos fájdalomtól. Látását elhomályosították a könnyek, de így is látta, hogy Richard a borzalomtól és düht l eltorzult arccal próbál közelebb kerülni hozzá.
A gárdisták azonban egyre csak gy ltek köré. Meg akarták ölni a frontjátékost, aki megszégyenítette a Császárt, és elindította a lázadást. Bár a kardja minden suhintása talált, és egyre hulltak a katonák körülötte, a számuk nem apadt, s a férfinek lassanként hátrálnia kellett. Kahlan arccal a földre zuhant. A fájdalom a gerincében cikázott, elérte a lábát, melyek magatehetetlenül rángatózni kezdtek. Nem tudta kontrollálni az izmait.
Az idegen megragadta a karját.
– Gyere! Mennünk kell.
Amikor Kahlan nem reagált, vonszolni kezdte maga után.
férfi megpördült, majd visszakézb l penge nyomán a katona fejéb l csak
16. FEJEZET
Richard látta, hogy Kahlan fájdalmasan felkiáltva a Nyakörvéhez kap. Szíve dübörgött a rettegést l, miközben tovább vagdalkozott. Eszeveszett er feszítése ellenére képtelen volt áttörni a b rvértben és láncingben rátör katonák sorfalán, hogy a n segítségére siethessen. Teljesen lefoglalta a saját védelme az egyre nagyobb számban érkez katonák ellen.
Halálos fegyverek egész arzenálja támadt rá minden irányból – kardok, kések, szekercék, lándzsák. Váltogatnia kellett a taktikáját, hogy elháríthassa ket. Leszúrt egy karddal támadót, hátracsapva keresztbetört egy lándzsát, majd gyorsan lehajolt a feje fölött elsuhanó szekerce el tt. Tudta, hogy elég egyetlen apró hiba és meghal.
Annak ellenére, hogy keményebben küzdött, mint életében valaha, érezte, hogy egyre inkább teret veszít. Muszáj volt hátrálnia, csak így akadályozhatta meg, hogy lerohanják. Id r l id re újra támadott, de egyre többen léptek a kardjától elesettek helyére. Már az is képtelenség volt, hogy az

rült harc közepette egy helyben megálljon. El re haladni pedig teljesen lehetetlen lett volna. Kahlan annyira közel volt, mégis annyira távol.
Richard szemrehányást tett magának, mert nem tett többet azért, hogy Jagangot megölje. Ha az a férfi nemi lépett volna elé a legrosszabb pillanatban, Richard nyila megtette volna a kell hatást. Bár egyre azt mondogatta magának, hogy mást is meg kellett volna próbálnia, hogy nem volt elég, amit tett, tudta, hogy hiába kesereg most azon, hogy mi lett volna jobb. Arra kell koncentrálnia, hogy most mit tegyen.
Id nként Niccit is megpillantotta. Kahlanhoz hasonlóan is szörny állapotban volt. Richard tudta, hogy nincs sok idejük. Samuel láthatóan semmi érdemlegeset nem tudott tenni.
Elég volt ennyi figyelemelterelés, hogy Richard kizökkenjen a ritmusból, máris életben hagyta az egyik támadóját, aki azonnal újra támadott. Csak a gyors cselekvés mentette meg attól, hogy a kard egy apró karcolásnál nagyobb sebet ejtsen rajta. Az a néhány pillanat, amikor megpróbálta megkeresni a tekintetével Kahlant, majdnem az életébe került. Még épp idejében sikerült kivédenie egy halálos mozdulatot. Tudta, hogy figyelnie kell. Nem segíthet egyik n nek sem, ha megölik. A karja azonban annyira elnehezült, mintha ólomból lett volna.
A keze sikamlós volt a vért l, folyton megcsúszott a kard markolatán.
Egy férfi termett el tte szekercével a kezében, és magasra felemelte, mintha azt akarná közölni, hogy most aztán Richard emberére akadt. Marokra fogta a vastag nyelet, és halálos suhintásra készült. Richard az utolsó pillanatban oldalra vetette magát, és az er feszítést l nagyot kiáltva meglódította a kardját, ami levágta a fejszés kezet. Richard a talpával nagyot lökött a megdöbbent férfin, de máris egy újabb csapás el l kellett lebuknia, miközben a támadója hasába szúrta a kardját. A kard jól m ködött ugyan, de nem a saját kardja volt. Samuelnél volt az övé.
Richard nem is mert rágondolni, mit keresett itt Samuel.
Emlékezett rá, Zedd azt mondta neki, amikor el ször adta a kezébe az Igazság Kardját, hogy nem használhatja Darken Rahl ellen, mert helyezte m ködésbe Orden Szelencéit. Zedd elmondta, hogy az egy éves periódus lejártáig Orden ereje megvédi Darken Rahlt az Igazság Kardjától. Richard tudta, hogy rültség kipróbálni, de muszáj volt látnia az elméletet a gyakorlatban. Tudnia kellett, mire számíthat, ha sikerrel akar járni a jöv ben. Orden Szelencéit tényleg az nevében helyezték m ködésbe, s az Igazság Kardja ezért nem tehetett kárt benne.
Amikor úgy érezte, hogy már nem bírja tovább, a haragot használta fel, amit Kahlan rettenetes kínja felett érzett, hogy további harcra kényszerítse a testét. Fogalma sem volt, meddig tarthat ki így. Ha megáll, azonnal meghal.
Ebben a pillanatban valaki megjelent Richard háta mögött, aki az oldalán csatlakozott a harchoz. Richard a szeme sarkából látta, hogy az arca is vörösre van festve.
Támadója elkövette azt a hibát, hogy hátralökte a karját, ami lehet séget adott Richardnak, hogy keresztbevágjon az arcán. Ahogy nagyot kiáltva elesett, Richard kihasználta a pillanatnyi szünetet, és a háta mögé pillantott.
Bruce harcolt mögötte.
– Mit csinálsz te itt? – próbálta túlkiabálni az acél csörgését.
– Amit eddig is – megvédelek!
Richard alig tudta elhinni, hogy Bruce, a Birodalmi Rend katonája mellette harcol, vele együtt gyilkolja a Császár test rségét, amivel felségárulást követ el. Persze a Császár csapatát legy zni még nagyobb árulásnak számított. Bruce minden dühét beleadta a küzdelembe. Tudta, hogy ez most olyan játék, amelyben nem veszíthetnek. Ami hiányzott bel le ravaszság terén, azt pótolta kitartással és er vel.
Richard egy újabb apró szünetben Samuelt kereste a tömegben. Látta, hogyan ráncigálja a rémülett l és fájdalomtól eltorzult arcú Kahlant, akinek már véresek voltak az ujjai, olyan er vel próbálta letépni magáról a Nyakörvet.
Egy hirtelen lökéshullám hátravetette a katonákat Richard körül, mintha felrobbant volna valami. Füst vagy t z azonban sehol sem látszódott, törmelék sem repült a leveg ben. Az epicentrumban Richard állt, a tekintete kissé elhomályosodott, és enyhén bizsergett a b re a megrázkódtatástól. Minden irányban katonák feküdtek, mint egy kidöntött erd fái. A távolban tovább dühöngött a harc, Richard közelében azonban minden csendes volt. A katonák többsége ájultnak t nt, néhányan nyögdécselve mozgolódni kezdtek, de súlyosan zuhant vissza a karjuk, amikor megpróbálták felemelni, mintha még ennyi er feszítés is túlságosan megviselné ket.
Richard koponyájába hirtelen fájdalom hasított, mintha egy vasrúddal vágták volna fejbe. A bénító fájdalomtól térdre esett. Felismerte az érzést: Nem vasrúd, hanem mágia terítette le. Mellette Bruce feküdt a földön.
Richard, még mindig térdelve, látta, hogy egy testes n alakja bontakozik ki a sötétségb l. Úgy mozgott, akár a prédára les kesely . Elhanyagolt kinézete alapján Richard arra következtetett, hogy is az egyik N vér, aki most Jagangot szolgálja.
Képtelen lévén elviselni a fejében tomboló fájdalmat Richard el re zuhant. A forró kín az idegszálait perzselte. Minden lélegzetvételnél apró porpamacsok szálltak a leveg be. Nem tudta megmozdítani a lábait. Erejét megfeszítve próbált volna felállni, de a teste nem reagált. Végül egy kissé sikerült megemelnie a fejét.
Szerette volna legalább négykézláb feltornázni magát, de képtelen volt rá. A hullákkal teleszórt csatatéren még látta Kahlant, ahogy a kín közepette is csak t nézi. Szemében látszott az aggodalom.
A N vér még nem ért a közelébe, de Richard tudta, hogy már nincs sok ideje, most kell cselekedni.
– Samuel! – kiáltott neki Richard.
Samuel, aki a karjánál fogva rángatta a lányt, megállt és pislogva nézte Richardot, aki most nem segíthetett Kahlanon, legalábbis úgy nem, ahogy tervezte.
– Samuel, te idióta! Használd a kardot! Vágd le a nyakáról a nyakörvet!
Samuel, egyik kezével Kahlan karját tartva, a másikban a h n áhított kardot, most a pengére meredt. Richard látta, hogy a N vér egyre közelebb ér. Emlékezett rá, hogy a Próféták Palotájában az Igazság Kardjával vágta át Du Chaillu nyakán a fém Nyakörvet. Az is eszébe jutott, hogy Tamarangban hogy vágták át Kahlannal a börtön rácsait. Tudta, hogy a Kard átvágja az acélt. Azt is megtudta a N vérekt l, akik a nyakára tették a Rada'Hant, hogy a Kard az övét nem képes átvágni. Nem azért, mert nem viszi az acélt, hanem a mágia ereje miatt. A Rada'Hant ugyanis a saját ereje zárta össze és tartotta szorosan, tehát ilyenkor gyakorlatilag a visel je részévé vált. Emiatt biztos volt benne, hogy azt az acélgy r t, amely Nicci tehetségét zárta el, nem lehet levágni a Karddal.
Kahlané azonban más volt. Nem köt dött hozzá a saját Tehetsége. Egyszer en a nyakára tették, hogy ezzel irányíthassák. Richard azt is gyanította, hogy Samuel Hat segítségével jutott el idáig. A maga eszével képtelen lett volna rá.
Richard nem volt biztos benne, hogy sikerül a Karddal levágni a Nyakörvet, de abban igen, hogy ez Kahlan egyetlen esélye. Meg kell próbálni.
– Igyekezz! – üvöltötte Richard. – Csúsztasd a pengét az acél alá és húzd meg! Siess! Samuel egy pillanatig habozni látszott, majd a szenved Kahlanra nézett. A következ pillanatban már a földön térdelt mellette, és a Kardot a Nyakörv alá csúsztatta.
A katonák kezdtek magukhoz térni. Nyögdécselve szorították tenyerükbe a fejüket. Samuel ekkor megrántotta az Igazság Kardját. Az éjszakában fémesen pendült az elpattanó acél. Kahlan megkönnyebbülten rogyott össze, ahogy a fémgy r leesett a nyakáról.
A földön fekve pihegett, próbálta összeszedni magát, miközben Samuel elrohant Karg parancsnok hatalmas csataménjéért, amely a közelben ácsorgott. Megragadta a kantárszárat, Kahlanhoz vezette, majd a n hóna alá nyúlt.
Kahlan magatehetetlenül feküdt a földön, még mindig bénult volt az átélt kínoktól, de próbálkozott a felállással. Samuel segítségével nagy nehezen sikerült is neki.
Richard azonban még mindig képtelen volt rá. Oldalra nézett, s látta, hogy a rongyos kend t magához szorító, hullákon átlépked N vér már mindjárt odaér.
Kahlan még kissé tántorgott, de megacélozta magát, és lehajolt egy kardért. Láthatóan segíteni akart Richardnak.
A férfi azonban ezt nem engedhette.
– Fuss! – kiáltotta. – Menekülj! Itt már nem tehetsz semmit! Menj, amíg még lehet! Samuel egyik csizmáját a kengyelbe akasztotta és felült a nyeregbe.
Kahlan Richardot nézte, csodálatos zöld szemeit könnyek áztatták.
– Siess! – szólt rá Samuel.
A n , mintha nem is hallotta volna. Nem tudta levenni a szemét Richardról. Tudta, ha itt hagyja, a férfi meghal.
– Menj! – kiáltott Richard, amilyen hangosan csak tudott. – Menj!
Az szeme is könnyes volt. Bármennyire is szerette volna, még négykézlábra sem tudta feltornázni magát. A mágia foglya volt.
A N vér Samuel felé nyújtotta a kezét, amelyb l fényes sugár tört el az éjszakában. Samuel azonban felemelte a kardját, s a penge eltérítette a halálos energianyalábot. A N vér döbbenten állt.
A távolban tovább tombolt a harc, a közelben a katonák, akiket a N vér els leterített, még nem tértek teljesen magukhoz. A N vér valószín leg nem közbeavatkozzanak. Megvoltak a saját tervei.
A nagy harcimén felszegte a fejét, és a földet tapodta. Kahlan Niccire nézett, aki a földön összegörnyedve remegett a fájdalomtól. Jillian mellette feküdt, t is eltalálta a N vér ereje. Richard tudta, hogy Kahlan inkább eldobja magától a menekülés lehet ségét, de segíteni fog Niccinek és Jillian-nek.
Azt is tudta azonban, hogy a n semmit nem tehet Nicciért. Ha marad, meghal, és kész. Bármennyire gy lölte is a helyzetet, Samuel volt az egyetlen, aki megmenthette Kahlant.
– Menekülj! – kiáltotta könnyekt l elcsukló hangon.
– De segítenem kell Niccinek és...
– Semmit nem tehetsz érte! Csak magadat is megöleted! Menj, amíg még lehet!
Samuel lenyúlt érte, megragadta a karját, hogy felsegítse maga mögé a nyeregbe. Amint fent volt, nem vesztegette az id t, sarkát a ló oldalába vágta, mire az nekiiramodott földet és követ rúgva szét maga után.
Ahogy a ló vágtatott a sötétben, Kahlan hátranézett.
Richard nem vette le róla a szemét, tudva, hogy ez az utolsó alkalom, hogy láthatja. Egyszer csak végleg elveszítette szem el l. Elnyelte a sötét káosz. Elment.
Richard a hideg, kemény földön támaszkodott és zokogott.
A N vér ekkor elérte a földön fekv elkábított test röket, átlépett közöttük, majd megállt Richard el tt. A fájdalom fokozódott, már a lélegzetvétel is nehezére esett. A n nyilván biztosra akart menni, nem akarta, hogy Richard akár csak a kis ujját is képes legyen megmozdítani. Tettetett csodálkozással szólalt meg.
– Lám, lám, lám. Kit látnak szemeim? Csak nem a Rahl Nagyúr személyesen?
Richard nem emlékezett erre a N vérre. Nyúzott volt, szikár, sz haja rendetlen, ruhája rongyokban lógott rajta. Inkább t nt koldusnak, mint a Fény vagy akár a Sötétségi N vérének.
– excellenciája nagyon elégedett lesz velem, ha elviszlek hozzá. Nagyon fog örülni, hogy végre bosszút állhat rajtad, fiacskám. Gondolom, még ma éjjel elvitet a kínzósátrakba.
Richardnak Denna jutott eszébe.
mágiabombája
akarta, hogy
17. FEJEZET Bár a fájdalom a földhöz szegezte, Richard nem tudott másra gondolni, csak hogy végre Kahlan megszabadult a rettenetes Nyakörvt l, s egyben Jagangtól is.
Tudta, hogy még ha Samuelt el is fogják, vagy megölik, miel tt kijuthatnának a táborból, Kahlan a katonák számára láthatatlan. Egyedül is képes lesz elmenekülni. Kahlant ismerve valószín leg arra használja fel a láthatatlanságát, hogy útközben kiírtja a fél tábort. Már nem számít, hogy vele mi lesz. Megkönnyebbült, hogy Kahlan szabad.
A n nem tudta, hogy kicsoda, valószín leg nem is tudja, hová menjen, de legalább él, és megszabadult a közvetlen veszélyt l. Richard azért jött a Rend táborába, hogy segítsen neki kiszabadulni. Ennyit sikerült is elérnie. Jelenlegi szenvedése ellenére is örült.
A fölé magasodó N vér mellett Niccire nézett, aki egyre rosszabbul volt. Volt már neki is olyan Nyakörv a nyakán. Ismerte a szenvedést, melyet okoz. Azt kívánta, bárcsak segíthetne neki is, vagy legalább tudathatná vele, hogy nincs egyedül. De nem tehetett semmit.
Tudta, hogy Jillian is halálra van ítélve. Igyekezett emlékeztetni magát, hogy ne gondoljon ilyen szörny ségekre.
Egyszerre csak egy probléma, mondta magának. Muszáj kitalálnia, hogyan segíthetne mindkett jüknek.
A végtagjait átjáró fájdalom hirtelen megsz nt, bár a teste többi része, még mindig égett. Mozogni már tudott, de a feje annyira hasogatott, hogy minden összefolyt, elmosódott el tte.
– Talpra! – utasította a N vér.
Nem úgy hangzott, mint akinek jó a kedve. Bár azt jósolta, hogy megkapja a jutalmát Jagangtól a foglyul ejtéséért, most mégsem t nt boldognak.
Valószín leg a Sötétség N vére. Persze úgysem számit.
– Gondolom, nem örülsz a viszontlátásnak – mondta gúnyos elégedettséggel a hangjában. Valószín leg fontos személynek hitte magát, akinek dölyfös tekintetére, leereszked modorára, éles nyelvére mindenki emlékszik. Vannak emberek, akik azt hiszik, hogy fellengz s arroganciájukkal tekintélyt és hírnevet szerezhetnek, akik összetévesztik a félelmet a tisztelettel. Richard nem emlékezett erre a n re, és nem is volt abban a hangulatban, hogy a kedvére akarjon tenni.
– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy emlékszem rád. Kellene?
– Ugyan már! Mindenki ismert engem a palotában.
– Ez szép! – mondta Richard, miközben igyekezett visszanyerni az erejét.
– Állj fel!
Richard mindent megtett, hogy eleget tegyen a felszólításnak, de nem volt olyan egyszer . A végtagjai nem engedelmeskedtek.
Ahogy végre sikerült felnyomnia magát térdel állásba, a n a bordái közé rúgott. Richard hunyorogva húzta össze magát. Szerencsére a n nem volt sem elég testes, sem elég er s, hogy komolyabb kárt tegyen benne. A Tehetsége volt az, amely veszélyessé tette.
– Most! – üvöltötte.
Richard nagy nehezen feltápászkodott. Lábából és karjából már szinte teljesen elmúlt a fájdalom. A fejéb l még nem.
A katonák még mindig a földön feküdtek, de néhányan már úgy t nt, kezdenek magukhoz térni. Bruce nyögve megfordult, s a fejét szorongatta.
A N vér egy pillanatra a távolban hirtelen feler söd csatazaj felé pillantott. Richard kihasználta az alkalmat, hogy körülnézzen, hátha talál valamilyen fegyvert. Ha egyszer hátat fordít, élnie kell a lehet séggel. Ha Jagang egyszer ráteszi a kezét, és a kínzósátrakba viteti, soha többé nem láthatja a napfényt.
Bár elborzasztotta ez a kilátástalanság, a lelke mégis szinte szárnyalt a boldogságtól, hogy Kahlant szabadnak tudhatja. Hirtelen elöntötte a fájdalom, ahogy eszébe jutottak a könnyek a n szemében. Arra emlékeztette, mennyire szerette t. Persze erre a n többé már nem emlékszik.
– Fogalmad sincs, milyen régóta várok valami ilyesmire, ami majd elnyeri számomra a Császár kegyét. Végre a Teremt meghallgatta az imáimat, és az utamba sodort.
– Tehát – felelte Richard -, ez a te Teremt d a kérésedre áldozatokat ad neked? Annyira megszédíti az esdekl n összeszorított kezed, hogy boldogan segít neked megtölteni a kínzó sátrakat? A n lassan, ravaszul elmosolyodott.
– Hamarosan kivágják majd a szemtelen nyelvedet, hogy a Teremt alázatos szolgáinak ne kelljen az istenkáromlásodat hallgatnia.
– Többen mondták már, hogy a pimasz nyelvem nem tartozik éppen az erényeim közé, úgyhogy csak jót teszel vele, ha eltávolítod.
A ravaszság mellett már a gonoszság is látszott az arcán, ahogy kissé oldalra fordulva a hatalmas táborra mutatott.
– Gondolod, hogy...
Richard ekkor teljes er b l fejbe rúgta. A rúgás erejét l a n a leveg be röpült, miközben vér spriccelt néhány fog kíséretében a leveg be. Hatalmas puffanással az oldalára zuhant. Úgy t nt, a férfi csizmája nyomán széttört az állkapcsa.
Richard kardot keresett. Tudta, hogy nem szabad alábecsülnie a n t. Amíg nem halott, megölheti, vagy megint olyan fájdalmat bocsáthat rá, amit l azt kívánja majd, bárcsak meghalna. Az ujja rátalált egy kard markolatára, s már fordult is, hogy a n testébe mártsa a pengét. A világ azonban hirtelen vakító fénnyel felrobbant, s a hátára zuhant.
A n fölötte állt, az álláról hosszú csíkokban vér csorgott. Richard alig tudta elhinni, hogy képes megállni a lábán. Úgy nézett ki, mint egy frissen feltámadt hulla. Tudta, hogy nem tarthat ki sokáig ilyen állapotban, de ahhoz elég ideje lesz, hogy t megölje.
A rúgás láthatóan iszonyúan összeroncsolta az arcát, de a sokktól még egyel re nem érezte a fájdalmat. Nem kell sok id azonban, és sikoltozva esik össze a fájdalomtól, ahhoz, hogy megölje, azonban elég egy pillanat. Gyilkos szándék villogott a szemében.
Richard megpróbált felállni, hogy végezzen vele, de úgy érezte magát, mintha egy bika tiporta volna el, s
kiszorította volna a tüdejéb l a leveg t.
A n egy lépést tett felé, majd hirtelen megállt, a szemében zavar tükröz dött. A távolba meredt, miközben a mellkasához kapott.
Richard meglepetten pislogott, ahogy a n még egy lépést tett el re, majd arccal el re a földre zuhant. Richard egy pillanatig csak nézte, nem volt biztos benne, hogy amit lát, az nem csak valami trükk. A n azonban nem mozdult. A Richard mellkasát szorító súly felemelkedett. Nem akarta elpocsékolni a lehet séget, ezért gyorsan megragadta a kardot, amit elejtett. Valami azonban magára vonta a figyelmét. Felnézett, és alig hitt a szemének. Ahol a N vér egy pillanattal el bb még a halállal fenyegette, most valaki más állt.
– Adie?
Az id s varázslón mosolygott.
– Adie, annyira örülök, hogy látlak! – kiáltotta Richard, miközben nagy nehezen sikerült felállnia.
– Na, igen – bólogatott a n .
– De mit keresel te itt?
– Elindultam a Varázslók Tornyába, amikor furcsa dolgot láttam: Ja'La játékosok arcán a nagyonnagyon veszélyes jeleket. Ekkor már tudtam, hogy te itt vagy. Azóta próbállak megtalálni. Nem volt egyszer .
Richard el tudta képzelni.
Nem akarta azonban most azzal vesztegetni az id t, hogy az id s varázslón t kérdezgeti. Gyorsan Niccihez rohant, aki a földön vonaglott. Szemei segítségért könyörögtek. Richard tudta, hogy a Nyakörv okozza a szörny kínokat, de fogalma sem volt, hogyan segíthetne.
– Tudsz tenni érte valamit? – kérdezte hátranézve.
Adie letérdelt mellé. Megrázta a fejét.
– Ez Rada'Han. Ezt én nem tudom levenni.
– Ki tudna rajta segíteni?
– Talán Nathan.
– Rahl Nagyúr, sietnünk kell – szólalt meg egy hang a közelben. – A katonák ébredeznek. Richard homlokráncolva nézett a sötétségb l, karddal a kezében el lép férfira. Benjamin Meiffert állt el tte, Jagang elit reinek egyenruháját viselte.
– Tábornok, te hogy kerülsz ide? – Eszébe jutott a minap érkezett konvoj. – Az Óvilágban kellene lenned, hogy a Rend ne legyen képes többé életben tartani a hadseregét.
A férfi bólogatott.
– Tudom. Vissza kellett jönnöm, hogy jelentést tegyek. Akadt egy problémánk. Egy nagy probléma. Richard jól ismerte a férfit. A problémának elég nagynak kellett lennie, ha képes volt miatta ott hagyni a feladatát, hogy beszámolhasson neki. Ez azonban aligha volt a megfelel hely a megbeszélésre.
– Nem voltam biztos benne, hogy hol talállak meg – mondta a tábornok -, de úgy következtettem, hogy utoljára itt láttalak, így hát ideindultam. Arra gondoltam, hogy ha itt nem talállak, legalább meg tudom, merre menjek. Éppen azon voltam, hogy utat találjak a palotába, amikor egy kis id vel ezel tt összefutottam Adie-vel. mondta, hogy itt vagy a csata közepén. Nem igazán hittem neki, nem gondoltam volna, hogy lehetséges, de hát kiderült, hogy igaza volt.
Richard nem kérdezte meg, hogyan tett szert egyenruhára. Nyilvánvalóan a ruha miatt tudott szabadon mozogni a táborban.
– Te hogy jöttél le ide? – fordult most Adie-hez. – Talán ugyanazon az úton vissza is mehetünk. Adie a fejét rázta.
– Az úton jöttem, a sötétben és egyedül. A Tehetséggel elrejtettem magam. Arra nincs vissza út. Túl sok ott az r. Tehetséggel bírók is vannak velük, észrevennék, ha át akarunk surranni. Az pajzsaik nem nagyon er sek, de észrevehetnek minket.
– De a Tehetségeddel...
– Nem – szakította félbe a tábornokot. – Az én er m gyenge a palotában. Már a sziklánál sem elég jó. A többi Tehetséggel bíró is gyenge, de együtt er sek. Nekem nincs más, aki tud segíteni. Magamat el tudnám rejteni, de most többen vagyunk, és Niccit is kell vinni, ráadásul ilyen állapotban. Arra csak a halál vár ránk.
– A nagy bels kapukat lezárták – gondolkodott hangosan a férfi. – Er sen rzik is ket, így még ha át is kelünk a táboron, ott nem hiszem, hogy bejuthatnánk.
– Nicci azt mondta, hogy vezet út befelé – mondta nekik Richard. – Biztos volt benne, hogy a rámpához kell mennünk. Nem tudom, mir l beszélt, de gyorsan kiutat kell találnunk, miel tt elfognak. Niccinek gyorsan segítségre van szüksége.
Adie közelebb hajolt, majd megérintette Nicci homlokát.
– Igaz.
Richard felnyalábolta a n t.
– Menjünk!
Meiffert Tábornok lépett hozzá.
– Engedd, hogy én vigyem, Rahl Nagyúr.
– Viszem én – a fejével intett -, te hozd Jilliant.
A férfi gyorsan felkapta a kábult kislányt.
– Csak azt nem értem – mondta Adie végigsimítva Nicci homlokán, hogy kissé megnyugtassa -, hogyan fogta el t az ellenség. Amikor utoljára láttam, még fent volt a palotában. Richardra ólomként nehezedett a felel sség súlya.
– Niccit ismerve, valószín leg engem keresett.
– Annt sem találtuk – tette hozzá Adie. Most jobb keze két ujját Nicci állán húzta végig.
– Annt nem láttam – mondta Richard.
Bármit próbált is Adie elérni az érintésével, nem sokat segített. Richard tudta, hogy ha nem sikerül minél gyorsabban bejutniuk a palotába, hogy levegyék az acélgy r t, Nicci meghal. Nathan volt az egyetlen reményük.
– Adie – Richard az állával a földre bökött, ahol is feküdt, amikor a N vér megjelent.
– Látod azt a férfit a vörös ábrákkal az arcán? Tudsz rajta segíteni?
Adie a férfit tanulmányozta.
– Meglehet.
Odasietett és letérdelt Bruce mellé. Még alig ébredezett, csakúgy, mint a többiek, akiket leterített a N vér. Adie egyenes, szürke-fekete haja az arcát keretezte ahogy lehajolt, az ujjait a férfi halántékára szorította. Bruce hirtelen beszívta a leveg t, s nagyra nyitotta a szemét. Még vett egy pár nagy lélegzetet, ahogy Adie elvette a kezét.
Egy pillanattal kés bb felült, jobbra-balra forgatta a fejét, próbálta bejáratni megmerevedett nyakizmait.
– Mi történt?
– Bruce, igyekezz! – mondta Richard. – El kell t nnünk innen.
Richard balszéls je körbenézett, látta a földön fekv katonákat, Adie-t, Benjamint Jilliannal a kezében Jagang elit test reinek egyenruhájában, Richardot pedig néhány lépéssel odébb Niccit tartva a kezében.
Bruce felkapta a kardját.
– Ruben, mi folyik itt?
– Hosszú történet. Segíteni jöttél. Megmentetted az életemet. Ideje, hogy azt is eldöntsd, kinek az oldalán állsz.
Bruce a homlokát ráncolta.
– Én vagyok a balszéls d. Veled vagyok. Ezt tudnod kell.
Richard a férfi szemébe nézett.
– Nos, a nevem Richard.
– Hát, azt tudtam, hogy nem Ruben. Elég ostoba név egy frontembernek.
– Richard Rahl – pontosított Richard.
– A Rahl Nagyúr – helyesbített tovább Meiffert tábornok olyan tekintettel, mint aki készen áll, ha bármilyen veszély fenyegetné Richardot, annak ellenére, hogy Jilliant a kezében tartotta. Bruce egyik arcról a másikra meredt.
– Nos, ha mind meg akartok halni, akkor ácsoroghatunk itt addig, amíg ezek a fickók felébrednek. Ha ez a tervetek, nem tartok veletek. Ha azonban élni akartok, jövök én is.
– A rámpához! – nyögte Nicci.
Richard egy kissé közelebb húzta magához.
– Biztos, Nicci? Mehetnénk az út felé is, amely a platóhoz visz. – Habozott az ismert utat a bizonytalanra cserélni. – Tudom, hogy szigorúan rzik, de talán sikerül átvágnunk. Adie is segíthet. Sikerülhet.
Nicci a férfi nyakába kapaszkodva közelebb húzta, kék szemével a szemébe nézett, és minden erejét összeszedve suttogta:
– A rámpához!
A férfinek elég volt látnia a n tekintetét, hogy dönthessen.
– Induljunk! – szólt a többiekhez. – El kell jutnunk, a rámpához.
– Hogy jutunk át a katonák között? Még javában dúl a harc. – Bruce a távolba révedt. – Hosszú az út a rámpáig.
Most, hogy a test rség még a földön feküdt, meglehet sen nyugodt volt a hely, ahol álltak. A körön kívül azonban tovább tombolt a káosz.
A tábornok kissé megemelte Jilliant, s a kardjával oldalra mutatott.
– Arrafelé láttam egy ellátmányos szekeret. Abban elrejthetjük Jilliant és Niccit. Ilyen festett arccal nem sokáig mehettek ti sem, miel tt ezrek támadnak rátok. Muszáj lenne nektek is elbújnotok. Adie és én majd vezetjük a szekeret. Mindenki azt fogja hinni, hogy a Császár test re vagyok, Adie pedig az egyik N vér. Azt mondhatjuk, hogy sürg sen a Császár közelébe kell jutnunk. Richard bólogatott.
– Nagyon jó. Tetszik az ötlet. Siessünk!
– Ki ez az alak? – kérdezte Bruce Richardhoz hajolva.
– a tábornokom.
– Benjamin Meiffert – mondta a tábornok egy gyors mosollyal, ahogy a szekér felé indult. – Sok jó ember háláját nyerted el azzal, hogy a halál torkában a Rahl Nagyúr mellett harcoltál.
– Még sohasem beszéltem tábornokkal – motyogta magában Bruce, miközben a többiek után sietett. 18. FEJEZET

Verna lazán összekulcsolta a kezét maga el tt, s csendesen felsóhajtott, ahogy Cara idegesen megállt el tte. A fehér ruhás férfiak és n k le-föl járkáltak a folyosón, a márványt simogatták, közelr l vizsgálgatták, itt-ott megálltak és közelebbr l is megnézték, mintha túlvilági üzeneteket keresnének rajtuk.
– Nos? – türelmetlenkedett Cara.
Az egyik id sebb férfi, Dario Daraya finoman az ajkára illesztette az egyik ujját, elgondolkozva ráncolta a szemöldökét egy hosszú percig, miközben a folyosón ingázó és hajlongó csapatot figyelte, majd a Mord-Sithhez lépett. Végigsimított a fehér ruháját szegélyez égszínkék csíkon, s ugyanazzal az elgondolkodó tekintettel megvakarta a feje búbján sz hajától körülvett kopasz foltot.
– Nem vagyok biztos benne, Úrn m.
– Miben nem vagy biztos? Abban, hogy igazam van,| vagy abban, amit gondolnak róla?
– Nem, nem, Cara Úrn . Egyetértek veled. Valami nincs rendben idelent.
Verna el relépett.
– Te is így gondolod?
A férfi szintén bólintott.
– Csak nem vagyok biztos benne, hogy mi az, ami nem stimmel.
– Mintha valami megváltozott volna? – sugallta Cara.
A férfi felemelte az ujját.
– Igen. Err l van szó. Mint amikor az ember azt álmodja, hogy eltévedt valahol, mert a szobák nem úgy állnak, ahogy korábban.
Cara szórakozottan bólintott, miközben a szemközti falnál ácsorgó kriptaszemélyzetet figyelte. Fejüket le-föl mozgatva járkáltak a falak mentén. Vernát egy kicsit a bozótban vadászó kopókra emlékeztették.
– Te irányítod a személyzetet – mondta a férfinek. – Neked nem kellene tudnod róla, ha valamit átrendeznek?
El sem tudta képzelni, mit jelenthet ez, hiszen volt itt néhány sz nyeg, egy-két szék az oldalsó szobákban, de ezen kívül nem sok mindent lehetett elmozdítani.
Dario egy ideig még a járkálókat figyelte, majd ismét a két n höz fordult.
– Minden, ami az munkájukkal összefügg, az én felel sségem. A szállásukra, ruházatukra és élelmezésükre is én figyelek, de valójában k azok, akik itt lent a munkát végzik.
– Pontosan mib l is áll a munkájuk? – kérdezte Verna.
– Nos, sepregetnek, port törölnek – ilyesmi. Több mérföldnyi folyosó húzódik itt a föld alatt. k cserélnek a lámpákban olajat, új gyertyákat és fáklyákat hoznak. Id nként, ha megreped egy k , kijavítják vagy kicserélik. Azokra az urnákra is figyelni kell, amelyeket nem süllyesztettek a falba vagy a padlóba. Fényesítik a fém részeket, megakadályozzák, hogy belepje ket a rozsda, a favéseteket viaszolják, hogy ne száradjanak ki. Néha vizesedés is el fordul, nekik kell megakadályozni, hogy a hely penészedésnek induljon. A kripta személyzete végs Nagyúr szolgálatában áll. Teljesítik a kívánságait, ha van ilyen. Hiszen az itt helyezettek az el dei. Darken Rahl életében az igényeit szolgálták ki. volt az, aki elrendelte, hogy vágják ki a nyelvüket, nehogy ittlétük alatt valami rosszat találjanak mondani az apjáról.
– Miért, mi lett volna, ha megteszik? – kérdezte Verna. – Mit árthattak volna vele? A férfi megvonta a vállát.
– Sajnálom, de azt kell mondjam, soha nem mertem megkérdezni t le. Amíg élt, állandóan új emberekre volt szükség, hogy pótolják azokat, akiket különböz okokból kivégeztetett. Állandó életveszély volt a közelében élni, dührohamai közepette senki sem állhatott meg el tte. Id r l id re lecserél dött a személyzet körülötte.
Darken Rahl az én nyelvemet csak azért kímélte meg, mert a munkám nem kényszerített le ide túl gyakran. Én csak felügyeltem a többieket, én voltam az összeköt kapocs köztük, és a palota többi személyzete között, tehát nekem muszáj volt beszélni tudni. Darken Rahl szerint a többieknek úgysem lehetett fontos mondanivalója, nem volt szükségük a nyelvükre.
soron a Rahl

nyugalomba
– Hogyan beszélsz velük? – kérdezte Cara.
Dario ismét megérintette az ajkát, majd a lassan járkáló emberekre nézett. – Egyszer en. Különböz jeleket használnak. Hümmögnek, bólogatnak. Na, és persze hallani hallanak, tehát én bármit mondhatok nekik.
Egy helyen laknak és dolgoznak, így szinte mindig maguk közt vannak. Emiatt megtanulták jelekkel kifejezni, amit mondani szeretnének. Én nem mozgok ebben olyan otthonosan, mint k, de megtanultam megérteni ket, legalábbis azt, ami fontos.
A többségük nagyon okos. Az emberek néha azt hiszik, hogy ostobák, mert nem tudnak beszélni. Bizonyos tekintetben azonban sokkal inkább tudatában vannak a történéseknek, mint a palotaszemélyzet többsége. Mivel az emberek tudják, hogy némák, nem is feltételezik, hogy hallanak, így gyakran már el ttem értesülnek a hírekr l.
Verna csodálkozva hallgatta különös életük részleteit.
– És k mit mondanak az itteni helyzetr l?
Dario aggódva csóválta a fejét.
– Még nem közöltek velem semmit.
– Miért nem? – kérdezte Cara.
– Valószín leg félnek. A múltban gyakran a legapróbb semmiségek miatt is sokan haltak meg közülük. Ezeknek a kivégzéseknek soha nem volt semmilyen alapjuk. Megtanulták, hogy úgy maradhatnak életben, ha szinte láthatatlanná válnak. A problémák jelzése soha sem volt számukra biztonságos.
A mai napig attól is féltek, hogy nekem elmondjanak bármit is. Egyszer az egyik falon vizes foltot találtak. Nem szóltak róla, mert attól féltek, kivégzik ket amiatt, hogy a Rahl Nagyúr seinek nyughelyét elcsúfította egy folt. Csak azért vettem észre, mert egyik este meglátogattam ket a szállásukon, de nem találtam ket. Lent voltak a kriptában, ahol lázasan a folt eltüntetésén dolgoztak.
– Elég rettenetes így élni – morogta Cara maga elé.
– És most mit csinálnak? – kérdezte Verna, ahogy a fejüket le-föl jártató személyzetet figyelte. Olyan benyomást keltettek, mintha valamit keresnének, amit a márványban rejtettek el.
– Nem tudom biztosan. Kérdezzük meg ket!
A folyosón kell távolságra az Els Védelmi Vonal katonái várakoztak. Néhányuk a különleges, vörös-vég nyílvessz vel ajzotta fel az íját, melyeket Nathan talált a számukra. Verna nem szeretett ezek közelében lenni. Halálos mágiájuk gondolatára is kiverte a víz.
A kriptaszemélyzet, mely egyaránt állt férfiakból és n kb l, most egy csoportba gy lt. Egész nap a kriptákat vizsgálgatták, és mostanra Verna elfáradt. Ilyenkor már általában aludni szokott. Most is erre vágyott. T le a semminek ez az aprólékos átvizsgálása igazán várhat holnapig. Caran nem látszott a fáradtság. Feszült volt. Idegesítette az a „valami nem stimmel itt” érzés, és nem hagyta nyugodni.
Vernát nem érdekelte volna a dolog, de amikor megkeresték Dario Darayát, aki a kriptaszemélyzetért felelt, az nem vetette el a lehet séget. Valójában, már magától a kérdést l is ideges lett, és kiderült, hogy osztotta Cara gyanúját, csak éppen még nem szólt róla senkinek. Elmondta Vernának és Caranak, hogy a többiek is érzik, valami nincs rendben.
Verna megtudta t le, hogy ezek az emberek a palota személyzete közt is a legalacsonyabb rend nek számítanak. Azok, akik a palota más, fontosabb részeiért felelnek, lenézik az itteni munkát, melyet egyszer , némáknak való feladatnak tartanak. Az itt dolgozók, mivel egész életüket a halottak között töltik, a babona láthatatlan jelét hordozzák.
Dario elmagyarázta, hogy ezért lettek ilyen félénkek és visszahúzódók. Nem étkeznek a többiekkel egy helyen. Csakis a saját maguk fajtájának a társaságát keresik és kedvelik.
Verna az egymás között jelekkel beszélget kis csoportot figyelte. Saját maguk által kifejlesztett nyelvüket rajtuk kívül senki sem értette, kivéve talán Dario Darayát.
Bár Verna is és Cara is szerettek volna kérdéseket feltenni a személyzetnek, muszáj volt Dariora hagyatkozniuk. Már csupán egy kívülálló jelenléte – különösen egy Mord-Sithé – annyira felkavarta

ket, hogy többen remegve a sírással küszködtek. Ezekkel az emberekkel különösen igazságtalanul bánt a legutóbbi Rahl Nagyúr és az azel tti. Sokan közülük, közeli barátaik vagy rokonaik, meghaltak amiatt, hogy esetleg egy rózsaszirom túl sokáig id zött a padlón Darken Rahl apjának sírjában. Egy rült ember szeszélye döntötte el, élnek-e vagy halnak.
Érthet módon rettegtek a hatalom minden megnyilvánulásától.
Verna figyelmeztette Carát, hogy ha tényleg válaszokat akar, akkor a háttérbe kell húzódniuk, és hagyniuk kell, hogy Dario tudja meg t lük, amit meg lehet.
Verna figyelte Dariot a körükben, ahogy kérdezgette ket. Id nként izgatottan mutogatni kezdtek, Dario pedig bólogatott, és újabb kérdéseket tett fel, melyre újabb jelbeszédes felelet volt a válasz. Dario végre visszajött hozzájuk.
– Azt mondják, hogy a folyosónak ezen a szakaszán nincs semmilyen probléma. Minden rendben van.
Cara a fogai között sz rte a választ.
– Nos, akkor, ha nem...
– De – szakította félbe a férfi – azon a folyosón ott – mutatott jobb felé – észrevettek valamit. Cara a férfi arcát tanulmányozta egy pillanatig.
– Akkor menjünk, nézzük meg!
Miel tt Verna visszatarthatta volna Cara hosszú léptekkel a tucatnyi emberhez masírozott. Egyesek olyan rémülettel h költek vissza, hogy Verna attól tartott, menten elájulnak a Mord-Sitht l való félelmükben.
– Dario azt mondja, találtatok valamit itt a folyosón. – Cara az el ttük lév elágazás felé intett. – Én is úgy gondoltam, hogy valami nem stimmel ott, ezért is akartam, hogy ide gyertek, és megmutassátok, mit gondoltok. Én hívtalak ide benneteket, mert tudom, hogy nálatok jobban senki nem ismeri ezt a helyet.
Még mindig nyugtalanok voltak a szándékait illet en.
Cara a feléje forduló arcokba nézett.
– Amikor kislány voltam, Darken Rahl eljött az otthonunkba, hogy elrabolja a családomat. Halálra kínozta az anyámat és az apámat, engem pedig évekre bezárt, s kínzásoknak vetett alá, hogy MordSith legyen bel lem.
Cara kissé elfordult, felhúzta vörös b r inge derekát, hogy megmutassa nekik a hosszú sebhelyet, amely az oldalán és a hátán végig húzódott.
– Ezt tette velem. Látjátok?
A körülötte állók közelebb hajoltak, hogy megszemléljék a sebhelyet. Az egyik férfi bátortalanul el renyúlt, hogy megérintse. Cara nem húzódott el. Megfogta az egyik n kezét, és végighúzta az ujját a hosszú forradáson.
– Tessék. Nézzétek meg! – felhúzta a ruhája ujját, és el retolta a csuklóját. – Ezek a bilincs nyomai, amelyeknél fogva lelógatott a mennyezetr l.
Az emberek mind látni akarták. Néhányan meg is érintették a kezét.
– Benneteket is bántott, ugye így van? – Cara tudta a választ, de azért megkérdezte. Amikor mind bólogatni kezdtek, így szólt:
– Mutassátok meg!
A körülötte állók mind szélesre tárták a szájukat, hogy megmutassák hiányzó nyelvüket. Cara a szájukba nézett, és közben bólogatott. Volt, aki az arcán mutatott egy sebhelyet, Cara pedig mindent gondosan megnézett, az emberek pedig láthatóan örültek neki, hogy tényleg érdekl dik irántuk.
– Örülök, hogy Darken Rahl meghalt – mondta nekik végül. – Sajnálom, amit veletek tett. Mindannyian sokat szenvedtetek. Megértem, hiszen én is szenvedtem. De már nem árthat nekünk többé.
Figyelmesen hallgatták, pedig folytatta.
– A fia, Richard Rahl nem olyan, mint az apja. Richard Rahl soha nem bántana engem. S t, amikor fájdalmaim voltak, és a halálomon voltam, a saját életét kockáztatta, hogy mágiával megmentsen. El tudjátok ezt képzelni?
Benneteket sem bántana soha. azt szeretné, ha mindenki nyugodtan élhetné a saját életét. Még azt is mondta nekem, hogy szabadon kiléphetek a szolgálatból, ha szeretnék, még sok szerencsét is kíván hozzá. Tudom, hogy az igazat mondja. Azért maradok mellette, hogy támogassam. Most a változatosság kedvéért egy jó embernek szeretnék segíteni ahelyett, hogy egy rosszat kellene szolgálnom. Láttam, hogy egyszer megsiratott egy Mord-Sithet, aki meghalt. – Megütögette a mellkasát a szíve fölött. – Megértitek, mit jelent ez nekem? Itt bent, a szívemben? Most pedig azt hiszem, Richard bajban van. Segíteni akarok neki, és a társainak, akik az ellenségeink ellen harcolnak. Meg akarjuk védeni az életeteket attól a hadseregt l ott kint az Azrithsíkságon, akik azért jöttek, hogy megkínozzanak és újra rabszolgasorsra juttassanak benneteket. Az emberek szemébe könnyek gy ltek, ahogy hallgatták. Jobban értették a szavait, mint bárki más.
– Segítenétek nekem, kérlek?
Verna tudta, mennyire a szívéb l szól Cara.
Szégyellte magát, amiért valójában soha nem gondolt arra, hogy Cara kedves és megért is lehet. Cara megingathatatlan magatartását, melyet Richard védelmében tanúsított, az agresszív természet jelének tekintette. Holott ennél sokkal többr l volt szó. Tisztelet volt ez és elismerés. Richard többet tett érte, nemcsak az életét mentette meg. Megtanította, hogyan éljen. Verna elgondolkodott. Vajon Prelátusként lett volna lehet sége ilyen sokat tenni?
Két n két oldalról kézen fogta Carát, majd elindultak vele a folyosón. Verna összenézett Darioval. A férfi úgy vonta fel a szemöldökét, mintha azt akarná kifejezni, ennél már nem érheti nagyobb meglepetés az életben.
Követték a csoszogó csoportot, akik láthatóan befogadták Carat. Miközben haladtak el re a folyosón, többen végigsimítottak a karján, vagy a hátára tették a kezüket mintha ezzel azt akarnák kifejezni, hogy megértik a fájdalmát, átérzik a szenvedéseket, melyeket el kellett viselnie, és sajnálják, hogy rosszul ítélték meg t.
Ahogy egy újabb folyosóhoz értek, Verna rádöbbent hogy már fogalma sincs, merre járnak. A kripta-rendszer több szintet elfoglaló hatalmas labirintus volt, ráadásul a folyosók teljesen egyformának t ntek. Mind szélességben, mind magasságban megegyeztek, s falaikat mindenütt fehér, szürkén erezett márvány borította. Tudta, hogy a legalsó szinten vannak, de rá kellett magát bíznia a többiekre, egyedül eltévedt volna.
A hátuk mögött a katonák kell távolságban követték ket, de olyan csendben jártak, amennyire csak t lük telt, nehogy megzavarják a kutatást.
A fehér ruhás csoport egyszer csak a folyosó közepén megtorpant. Lejjebb számos út ágazott el mindkét irányban, de itt nem láttak egyet sem.
Néhányan a tenyerüket a fehér márványra tették. Hátranéztek Carara, miközben gyengéden végighúzták a kezüket a lapokon.
– Itt? – kérdezte Cara.
Az emberek, akik úgy gy ltek köré, mint kiscsirkék az anyjuk köré, hevesen bólogatni kezdtek.
– Na és mi az, ami zavar benneteket itt?
Többen távolító mozdulatokat tettek a kezükkel a fal irányába.
Cara nem értette. Verna sem. Dario sz hajának még megmaradt sávját vakargatta. Még sem tudta mire vélni a furcsa kézjátékot. Az emberek a maguk nyelvén csendesen megvitatták a problémát, majd újra Carahoz fordultak. Hárman a falra mutattak, majd megrázták a fejüket, majd ismét Carara néztek, hogy lássák megértette-e.
– Nem tetszik a fal kinézete? – találgatott Cara.
Csak fejcsóválás volt a válasz. Cara kérd tekintettel meredt Vernara és Dariora. A férfi felfordított tenyérrel felhúzta a vállát, mutatván, hogy semmit sem ért, Vernának ugyanígy nem volt ötlete.
– Még mindig nem értem – mondta Cara. – Annyit tudok, hogy szerintetek valami nincs rendben a fallal – mindenki bólogatott – csak azt nem tudom, mi az. – Felsóhajtott. – Sajnálom. Az én hibám, nem a tiétek. Nem értek annyira a falakhoz. Nem tudtok valahogy segíteni?
Az egyik férfi el relépett, óvatosan megemelte a lány karját, majd közelebb húzta a falhoz. El renyúlt, s a másik keze egyik ujjával megérintette a követ. Carara nézett.
– Folytasd – mondta a lány -, csupa fül vagyok.
A férfi elmosolyodott ezen a szófordulaton, majd ismét a falhoz fordult. Az ujjával finom vonalban követte a szürke erezetet. Cara feszülten figyelt. A férfi hátranézett a válla fölött, majd amikor látta, hogy a lány t nézi, folytatta az elkezdett ívet. Néhányszor elismételte a mozdulatokat, hogy Cara biztosan megértse.
– Úgy néz ki, mint egy arc – mondta elgondolkozva a lány.
A férfi hevesen bólogatni kezdett. A többiek pedig vele. Mind csendesen örvendeztek. Az egyik n kinyújtotta a kezét, és ugyanazt rajzolta. Az ujjával egy körívet rajzolt, majd két helyen megérintette középtájon, a szemek helyén.
Cara is végighúzta az ujját ugyanezen a vonalon, ahogyan k tették. Kirajzolta az arcot, a szájat, a szemeket.
A fehér ruhás alakok boldogan suttogtak, és vállon veregették. Örültek, hogy végre sikerült megláttatniuk vele az arcot.
Vernának fogalma sem volt, mindez mit jelent.
Az egyik férfi kivált a csoportból, majd gyorsan egy kissé lejjebb ment a folyosón. is rajzolt valamit a falra.
Onnan, ahol Verna állt, nem láthatta jól, de feltételezte, hogy is arcot rajzolt. A férfi egy újabb részhez sietett, és még egyszer megismételte a mozdulatsort, majd még egyszer újra és újra. Verna kezdte megérteni. Ezek az emberek állandóan itt voltak lent, és ami másoknak megkülönböztethetetlen márványlapoknak t nt csupán, az nekik felismerhet volt. Számukra olyanok voltak ezek a kövek, mint a jelz táblák, hiszen egész életüket itt töltötték. Felismerték ket. A felismerés Cara arcán is megjelent, s egyben az aggodalom is kiült rá.
– Mutassátok meg még egyszer, mi a baj! – kérte ket csendes, de nagyon komoly hangon. Az emberek izgatottan, hogy végre Cara kezdi érteni ket mind visszasiettek oda, ahol az els arcot megmutatták neki. A fal el tt állva mind el re hátra mozgatták a tenyerüket a falig és vissza. Egy pillanatra megálltak, majd az egész csoport a lány felé fordult, hogy vajon megértette-e. Cara ket nézte.
Az egyik férfi akkor a falra mutatott, majd olyan mozdulatot tett, mintha túl akarna mutatni a falon, mintha valamit a távolban akarna megmutatni egy domb mögött. Verna ismét összezavarodott. Cara az arcra bámult a falon. Összevont a szemöldökét. Hirtelen idegesség öntötte el. Verna még mindig teljes sötétségben leledzett Darioval együtt, Cara kék szemében azonban kigyúlt a megértés lángja.
Hirtelen óvó mozdulatokkal átölelte a fehér ruhás csoportot, majd hátrafelé tessékelte ket. Néhányuknak a hátára tetté a kezét, és finoman sürgette ket egyre távolabb a nyugtalanító folyosószakasztól. Mögöttük haladva kitessékelte ket a folyosóról.
Ahogy elérték Vernát és Dariot ket is megfordította, s együtt mentek tovább. Mindenkit magával ragadott Cara feszültsége, ugyanakkor büszkék is voltak magukra, hogy segíthettek neki. Cara a folyosó végét elérve Vernához hajolt.
– Hozd ide Nathant! – mondta ellentmondást nem t r hangon.
Verna döbbenten kérdezett vissza:
– Muszáj még ma éjjel? Nem várhat holnapig?
– Hozd ide, most, azonnal! – ismételte meg Cara parancsolón.
Kék szeme hideg fénnyel égett. Verna jól tudta, hogy, bár a kriptákban dolgozókkal kedves és megért volt, nem volt tanácsos dolog vitatkozni Caraval. Most vette a kezébe az irányítást. Bár Verna nem egészen értette, mi felett, megbízott benne. Tudta, hogy feleslegesen kérd jelezné meg a lány döntéseit.
Cara csettintett a közelben várakozó katonáknak. A parancsnok hozzásietett és várta az utasítást.
– Igen, Úrn m?
– Azonnal keresd meg Trimack f parancsnokot. Mondd meg neki, hogy hozza az embereit azonnal, amennyit csak tud! Riadóztasd a Mord-Sitheket is! Azt akarom, hogy azonnal jöjjenek le ide. Indulj!
A férfi minden további kérdés nélkül a szívéhez szorította az öklét, majd elsietett. Verna megfogta a Mord-Sith karját.
– Cara, mi folyik itt?
– Nem vagyok biztos benne.
– Hiszen most riadóztatjuk az egész palotát. Lerángatunk ide több száz, ha nem ezer embert – Trimack f parancsnokot, az Els Védelmi Vonalat, Nathant – úgy, hogy te nem tudod, miért?
– Nem azt mondtam, hogy nem tudom, miért. Azt mondtam, nem vagyok biztos benne. Azt hiszem, olyan arcok néznek itt minket, amelyeknek nem kellene itt lenniük.
Cara a köré gy lt emberekre pillantott.
– Jól mondom?
Mindannyian izgatottan vigyorogni kezdtek, boldogan, hogy végre valaki megértette ket, és hisz is nekik.
19. FEJEZET
Richard óvatosan kilesett a szekérponyva alól, miközben a Birodalmi Rend táborának szélén gurultak. Minden alkalommal, ha egy széllökés meglibbentette a ponyvát, bele kellett kapaszkodnia, nehogy valaki belásson. Az óriási rámpa már felettük magasodott. Ilyen közelr l látszott csak igazán, milyen sokat haladtak az építésével. Már nem volt hiú remény csupán, hogy elérhetik vele a sziklaplató tetejét.
Miután Adie ereje segítségével sikerült kijutniuk a Ja'La pályát körülvev harctérr l, utazásuk a Birodalmi Rend óriási területet elfoglaló táborán keresztül meglehet sen eseménytelenül telt. A közkatonák nem sokat foglalkoztak vele, hogy egy ilyen magányos szekér, melyet egy magas rangú elit test r és egy N vér kísér csupán, akár veszélyt is jelenthet. Figyelemre sem méltatták ket. A lázadás, bár óriási méreteket öltött, csak a Ja'La néz ire korlátozódott. Míg valószín leg több százezer ember esett egymásnak a mérk zés kimenetele miatt, ami borzalmas vérfürd be csapott át, mégis úgy t nt, ez csak a katonák töredékét érintette. A tábor többi részén a tisztek fegyvereseket küldtek, hogy elrekesszék a békétlenked ket.
Az er feszítéseik ellenére azonban a felfordulás mégis átterjedt más területekre is. A katonák többsége nem azért csatlakozott a sereghez, hogy fázzon, éhezzen és földet túrjon. Már elegük lett bel le, hogy kétkezi munkát kell végezniük ahelyett, hogy a beígért gyilkolásban, er szakban és fosztogatásban lelhetnék kedvüket. A hódításra vállalkozni jó dolog volt, de mostanra azonban nagyon kevés zsákmánnyal kecsegtetett, ellenben sok munkát ígért a harc. Úgy t nt, hogy a Rend ügyéért vállalható önfeláldozásnak is megvannak a maga határai, és sokaknál betelt a pohár, amikor ténylegesen el kellett kezdeni dolgozni.
A tisztek azonban mindent megtettek, hogy keményen és gyorsan, még csírájában elfojtsanak minden villongást. Sokan elégedetlenkedtek ugyan a helyzetük miatt, de amikor látták, mi történik a h zöng kkel, gyorsan elment a kedvük attól, hogy a nyomukba lépjenek.
Meiffert tábornoknak többször is magyarázkodnia kellett, hogy egy-egy csoporton átjussanak. Egyszer muszáj volt átvágnia egy katona torkát, hogy le ne bukjanak. Máskor Adie használta csendben az erejét, hogy elkerüljék a bajt. Azzal, hogy Jagang N vérének adta ki magát, sok kérdez sködésnek elejét vette. Sokszor már annyi elegend nek bizonyult, hogy mer n a fosztogatni szándékozó katonákra nézzen, s azok nyomban gyáván elkotródtak.
Messze mögöttük a Ja'La pályán már látszott néhány békésebb folt, ahol sikerült rendet teremteni, a nagy részén azonban még mindig halomra ölték egymást a részeg katonák. A Császár test rségét nem érdekelte a rendteremtés. Egy dolog számított csak: meg kellett védeniük az uralkodó életét. Nicci fájdalmas remegése tudatta Richarddal, hogy Jagang még él, s képes er t kifejteni. Ez persze nem jelentette azt, hogy tudatánál van. Richard nem is mert rágondolni, mi lesz, ha Jagang egyszer csak úgy dönt, hogy mivel nem tudja visszatérésre kényszeríteni Niccit, inkább megöli a Nyakörvön keresztül. Ha így dönt, Richard semmit sem tehet, hogy megállítsa. Az egyetlen lehet ség, ha leszedik az acélkarikát róla, ehhez azonban be kell jutniuk a palotába Nathanhez. Richard a ponyva alól kikukucskálva, a fáklyák fényében hatalmas gödröket látott, melyekben állatok, szekerek és emberek hosszú sora hömpölygött az ásási területt l a rámpáig. A föld felett porfelh lebegett.
Richard ismét Niccire nézett, aki az alacsony tábori ágyon feküdt közvetlenül mellette. Halálos er vel szorította össze az öklét, az egész teste remegett. A férfi szinte érezte a fájdalmát. Volt már az nyakán is Nyakörv, bár az szenvedése nem tartott sokáig. Fogalma sem volt, meddig lehet ilyen fájdalmat elviselni.
Jillian Nicci másik oldalán feküdt, és a n kezét fogta. Bruce Jillian mellett hevert, s id nként a másik oldalon kukkantott ki, hogy szemmel tartsa a terepet. A kardja ott volt a keze ügyében arra az esetre, ha harcolniuk kellene.
Richard nem tudta, mennyire bízhat meg benne. Bruce már többször közbelépett, hogy megvédje, nem egyszer az életét kockáztatva. Richard tudta, hogy nem minden katona választaná a Rendet, ha tényleg látna más lehet séget. Biztosan vannak jó néhányan, még ha nem is túl sokan, akik jobban örülnének, ha semmi közük sem lenne a Testvériséghez. Richard nem ismerte túl jól Bruce-t, így nem tudta, mit élt át, miken ment keresztül, ami miatt most vele tart, mindenesetre örült neki. Reményt adott: Talán mégsem rült meg az egész világ. Maradtak még emberek, akik értékelik az életet és szabadságra vágynak, akik szeretnék úgy élni az életüket, ahogy jónak tartják. Ráadásul még harcolni is készek ezért.
Ahogy a szekér döcögve megállt, Adie közelebb lépett, a könyökével lazán a Richard melletti oldalfalra támaszkodott, s megszólalt:
– Itt volnánk.
Richard bólintott, majd Niccihez hajolt.
– Megérkeztünk. Itt vagyunk a rámpánál.
A n homlokát red kbe gy rte a fájdalom. Mintha egy távoli szenvedéssel teli világban járna, nagy nehezen kissé kinyitotta, majd újra összeszorította a kezét, hogy jelezze, hallotta. A hideg ellenére, úszott az izzadságban. A szemét szinte állandóan csukva tartotta, csak id nként, tárta szélesre, amikor a szörny fájdalom hullámaitól leveg után kapkodott.
Richard majd meg rült t le, hogy nem tud rajta azonnal segíteni, s Niccinek egyedül kell várnia a borzalmak világában, elviselve az örökkévalóságig tartó utat, míg eljuthat Nathan-hoz.
– Nicci, meg tudod mondani, mit kell tennünk? Itt vagyunk, de nem tudom, miért. Miért akartad, hogy ide jöjjünk a rámpához?
Gyengéden kisimította a hajat a n homlokából. Nicci ismét nagyra nyitotta a szemét, ahogy a fájdalom újabb hulláma öntötte el.
– Kérlek... – suttogta.
Richard közelebb hajolt, hogy jobban hallja.
– Igen?
A fülét közel tette a szájához.
– Kérlek... – állítsd meg! Ölj meg!
Felnyögve megrázkódott, ahogy újabb fájdalom rohanta meg. Zokogni kezdett.
Richard torkát a rémület fojtogatta. Magához szorította a lányt.
– Már mindjárt ott vagyunk. Tarts ki! Ha bejutunk a palotába, Nathan le tudja venni a Rada'Hant. Csak tarts ki!
– Nem bírok – sírta.
Richard az arcára szorította a kezét. Segítek neked, hogy megsz njön a fájdalom. Megígérem. Csak be kell jutnunk hozzá. Tudnom kell, hogyan juthatunk be.
– Alagutak – mondta hirtelen ismét nagy leveg t véve, miközben háta ívbe hajolt.
– Alagutak? – Richard csak pislogott. – Alagutak?
Kissé megint felemelte a ponyvát, s kilesett. A rámpa itt volt mellettük. A rámpa mögött a sziklaplató magasodott, s tört az ég felé, csak a legalját világították meg, valamennyire a fáklyák. Ahogy a platóra nézett, hirtelen megértette.
Jillian áthajolt Nicci fölött.
– Olyan földalatti folyosókra gondol, mint amilyenek otthon vannak nálunk? – Niccire nézett. – Olyan katakombák, mint Caskaban?
Nicci bólintott.
Richard megint kinézett, hátha talál valamit, bármi jelét annak, hogy hol lehet a lejárat. Mindent sorra vett, amire emlékezett az si Caska katakombáiról. Ezekben a termekben mélyen a föld alatt volt elrejtve a Futót zr l szóló könyv. Az si alagutak útveszt je több mérföld hosszú volt. Richard szinte egy egész éjszakán keresztül keresgélt bennük, mégis csak egy kis töredéküket látta csupán. A bejáratot azonban nem volt könny megtalálni. Csupán egy apró nyílás volt, amely a folyosók titkos földalatti világához vezetett. Itt a nyílt terepen megtalálni egy ilyen lejáratot, ennyi katonától körülvéve, a nehéznél is sokkal nehezebb lesz.
Visszafordult Niccihez.
– Hogy találtátok meg a labirintust a palota alatt?
A n megrázta a fejét.
– Megtaláltak minket.
– Megtaláltak benneteket? – Richard teljesen megdöbbent, ahogy eljutott a jelent sége. – Drága Szellemek!
Lassan kezdett összeállni a kép. Jagang katonái ásás közben felfedezték az Valószín leg ezeken keresztül bejutottak a palotába.
– Bejutottak a palotába és elfogtak? Így értetted?
Nicci bólintott.
De ha bejutottak, miért dolgoznak még mindig a rámpán? Persze rögtön meg is válaszolta a saját kérdését. Ha ezek a földalatti járatok is olyanok, mint Caskaban, akkor ezeken keresztül nem lehet egy egész hadsereget bejuttatni a Népek Palotájába. Olyan hiábavaló próbálkozás lenne, mint azon er lködni, hogy a homokórában gyorsabban peregjen le a homok.
Az is lehet, hogy a rámpa figyelemelterelés gyanánt szolgál most már csak, hogy id t nyerjenek, míg kitalálják, hogyan vezényeljék le az ostromot.
Figyelemelterelés vagy sem, Jagang már valószín leg bejuttatta a kémeit a katakombákon keresztül. Ha tényleg így van, a kár, amit egy ilyen behatolás okozhat, elképzelhetetlen.
Biztosan a N vérekre bízták a feladatot. Csak k lehettek képesek arra, hogy foglyul ejtsék Niccit. Mivel a palota meggyöngíti a Tehetséggel bírók erejét, Jagang tudta, hogy nem elég, ha csak egy megy be közülük.
– Ásás közben felfedezték a járatokat – találgatott hangosan Richard. – Néhány N vért leküldtek, akik megtalálták a palotába vezet utat. Így fogtak el.
Nicci a fájdalomtól remegve megszorította a kezét meger sítésképpen.
Richard közelebb hajolt.
– Tudja valaki a palotában, hogy Jagang bejáratra bukkant?
A n oldalra ingatta a fejét.
– Bent gyülekeznek – lehelte.
Richard érezte, ahogy a szíve kihagy egy ütemet.
– Bent gy jtik össze a katonákat, hogy megtámadják a palotát?
Nicci ismét bólintott.
– Akkor jobb, ha miel bb bemegyünk, hogy figyelmeztessük ket – jegyezte meg Bruce.
– Adie – szólt Richard a szekér mellett haladó öregasszonynak -, hallottad ezt?
– Igen. És a tábornok is.
Richard kilesett a ponyva alól, s a távolban, jobb oldalon egy nagy gödröt látott, amelyben nem voltak sem emberek, sem szekerek.
Richard arra felé mutatott.
– Azt nézzétek! Egymástól egyforma távolságban katonák állnak a gödör szélén.
– rök – er sítette meg a gyanúját Meiffert tábornok.
– Biztosan ez az a hely, ahol a föld alatti folyosókat megtalálták – ott van a lejárat abban a gödörben.
Nézzétek meg, teljesen leálltak az ásással a gödör és a sziklaplató között!
– Miért tennének ilyet? – kérdezte a tábornok.
– Azok a folyosók srégiek. Nem lehet tudni, milyen állapotban vannak. Nem akarják kockáztatni, hogy valamelyik alagút, amely a palota alá vezet, beomoljon.
tudatáig ennek

si folyosókat.
– Igen, biztosan így van – helyeselt Adie.
– Hogyan jutunk le oda? – kérdezte Meiffert tábornok.
– Ha lenne még egyenruhánk, lemehetnénk – vetette fel Bruce.
– Talán – felelte Richard -, de mi a helyzet Niccivel és Jillian-nel?
Bruce erre nem tudott megoldást.
– Az biztos, hogy nem sétálhatnak be oda – jegyezte meg a tábornok -, és a szekér is túl gyanús lenne.
– Lehet – gondolkodott hangosan Richard -, de az is lehet, hogy mégsem.
Meiffert tábornok hátranézett a válla fölött.
– Mi jár a fejedben?
Richard gyengéden megrázta Niccit.
– A könyvek lent vannak a katakombákban?
– Igen – sikerült kinyögnie.
Richard ismét a tábornokhoz fordult.
– Azt mondhatnánk az röknek, hogy a ma esti szörny kavarodás után a Császár azt akarja, hogy a legfontosabb könyveket vigyük el neki, mert biztonságban szeretné tudni ket. Ezt a N vért küldte, hogy biztosan azok a könyvek kerüljenek a szekérre, amelyekre felsége gondol. Te majd azt mondod nekik, hogy szervezzenek egy kisebb csapatot, amely visszakíséri a kocsit.
– Azt fogják kérdezni, miért nem hoztunk magunkkal több katonát.
– A lázadás miatt – mondta Bruce. – Mondd azt, hogy a tisztek nem mertek több test rt elvonni

felsége mell l.
Richard helyeselt.
– Miközben a kíséretet szervezik, mi lesurranunk a föld alá.
– Nem fogja az összes katona elhagyni az rhelyét – vetette fel Bruce. – Szörnyen gyanús lenne, ha ilyesmire akarnánk rávenni ket. A két n t is észre fogják venni, f leg mivel Niccinek segítenünk kell. Ne becsüld alá ezeket a test röket! Látod az egyenruhájukat? Ezek olyan katonák, akikben a Császár megbízik. Ismerem a fajtájukat. Nem bolondok, és nem is lusták. Nem sok minden kerüli el a figyelmüket.
– Igen. Igazad van. – Richard fontolóra vette Bruce szavait. A homlokát ráncolta, ahogy valami az eszébe jutott, majd Adie-hez fordult. – Ma nagyon szeles az este. Nem tudnál azonban még egy kicsit rásegíteni, hogy jobban fújjon a szél?
– Segíteni a szélnek? – Fehér szemeivel t nézte a halvány fáklyafényben. – Mit tervezel?
– Szeretném, ha az er ddel kissé felkavarnád a leveg t. Elég néhány nagyobb váratlan széllökés, ilyesmi. Úgy kell t nnie, hogy a szél egyre er södik. Miután Meiffert tábornok utasítja ket, hogy szervezzék meg a kíséretet, a szekérrel leereszkedünk a gödörbe. Azután hirtelen jön egy még nagyobb széllökés, amit l kialszanak a fáklyák a közelben. A sötétben lesz annyi id nk, hogy Niccivel és Jillian-nel besurranhassunk a földalatti folyosókra, mialatt a katonák új fáklyákat gyújtanak.
– Rendben, tehát lemegyünk az alagutakba – mondta Meiffert tábornok -, viszont akkor még mindig ott van a lenti katonák problémája. Nem tudhatjuk, mennyien vannak. Ezt hogyan oldjuk meg? Richard a tábornok szemébe nézett.
– Valahogy muszáj kikerülnünk ket. De igazad van, lehet, hogy nagyon sokan vannak odalent. Bruce hirtelen a könyökére támaszkodott.
– Az alagutakban nem könny harcolni. Ez kiegyenlíti az esélyeinket.
– Igaz – ismerte el a tábornok. – Emiatt szinte mindegy, mennyien vannak odalent, nem tudnak egyszerre ránk rohanni. Ilyen sz k helyen csak néhányan támadhatnak egyszerre. Richard nagyot sóhajtott.
– Ez akkor is olyan probléma, amire nincs most szükségünk. Minden egyes katona mellett, akit megölünk, el kell mennünk, és minden egyes katona meg akar majd állítani. Miközben igyekszünk beljebb jutni, körülvehetnek minket. Biztosan rengeteg üreg van odalent, ami lehet séget biztosít számukra, hogy oldalról támadjanak, miközben el re vonulunk. Hosszú az út. Nicci szinte öntudatlan állapota miatt pedig nagyon nehéz lesz harcolni.
– Van más választásunk? – kérdezte a tábornok. – Át kell jutnunk, s ennek egyetlen módja, hogy mindenkit meg kell ölnünk, aki fel akar tartóztatni. Nem lesz könny , de ez az egyetlen reményünk.
– A föld alatt sötét van – szólalt meg Adie reszel s hangján. – Ha használom a Tehetséget és elfújom a fényeket lent is, k nem vesznek észre minket.
– Viszont mi sem látunk akkor – vetette fel Bruce.
– De a te Tehetségeddel igen, ugye Adie? – látta át Richard a tervet. – Te azzal látsz. A n bólintott.
– Én leszek a mi szemünk. Fiatal koromban megvakultam. Nem fénnyel, hanem Tehetséggel látok most, ti pedig engem követtek, csendben, mint egy kisegér. át közöttük. A katonák között én meg fogom találni a kerül mellettük elosonni.
– Nagyon úgy néz ki, hogy ez a legjobb esélyünk. – Richard Nicci-re pillantott, miel tt a többiekre nézett. Senkinek sem volt ellenvetése, így folytatta.
– Akkor tehát megbeszéltük. Meiffert tábornok beszél a test rkapitánnyal. Mi levisszük a kocsit a gödörbe, miközben elindul, hogy megszervezze a kíséretet. Ha leértünk, Adie a Tehetségével felkorbácsolja a szelet, hogy elfújja a fáklyákat. A kavarodásban, miközben új fáklyákat kerítenek, lemászunk a katakombákba. Azt fogják gondolni, hogy már el is kezdtük a könyvek begy jtését, melyekre a Császárnak szüksége van. Ha beértünk, Adie vezet minket miután kiolt minden fényforrást. A legbiztonságosabb útvonalon haladunk. Ha bárki megpróbál megállítani minket, meghal.
– Csak készüljünk fel arra az eshet ségre is, hogy a kapitány gyanakodni kezd, és meg akarja nehezíteni a dolgunkat! – mondta a tábornok.
– Ha neki az kell – mondta Adie -, majd én gondoskodom róla.
Richard bólintott.
– Akkor siessünk! Hamarosan világosodni kezd, nekünk pedig sötétségre van szükségünk, hogy lejuthassunk anélkül, hogy az rök meglátnák Niccit és Jilliant. Ha egyszer leértünk, akkor már mindegy, milyen világos van kint, csak addig muszáj, hogy eltakarjon az éjszaka!
– Induljunk! – mondta a tábornok, és a lovakhoz lépett.
Richard gyorsan a szürke keleti égboltra tekintett. Már nem sokat várat magára a hajnal. Bruce-szal szorosan lefogták a ponyvát, ahogy a szekér döcögve megindult. Richard remélte, hogy még id ben leérnek a föld mélyének örök sötétjébe.
Mellette Nicci csendesen sírt, nem bírta már elviselni a fájdalmat, de képtelen volt magához szólítani a halált.
Szenvedése iszonyú kínt jelentett Richardnak. Csak annyit tehetett, hogy a kezét szorította, hogy a n érezze, nincs egyedül.
A szél üvöltésén keresztül is hallani lehetett, ahogy Meiffert tábornok a test rkapitánnyal beszél. Richard Niccihez hajolt és a fülébe súgta.
– Tarts ki, mindjárt ott vagyunk.
– Szerintem már nem hall téged – suttogta a másik oldalról Jillian.
– De igen, hall engem – er sködött Richard.
Muszáj hallania. Életben kell maradnia. Szüksége van a segítségére. Nem tudja, hogyan nyithatná ki a megfelel Szelencét. Senki más nem segíthet ebben.
De még ez is eltörpül amellett, hogy Nicci a barátja. Szerette t. A problémáira biztosan talál megoldást, ha arra kerül a sor, de a halálát nem tudná elviselni.
Jó párszor megtörtént már, hogy Nicci volt az egyetlen, akihez bajában fordulhatott, aki segített neki, hogy ne tévessze a célt szem el l, aki mindig emlékeztette, hogy bíznia kell saját magában. Sok tekintetben volt az egyetlen bizalmasa, mióta Kahlannak nyoma veszett.
Még a gondolatát sem bírta elviselni, hogy esetleg elveszítheti.
k nem is fogják tudni, hogy mi surran utat. Ha kell, megöljük ket, de jobb

20. FEJEZET A folyó északkeleti oldalán Rachel a kantárszárba kapaszkodva lecsúszott a lóról, miközben körbekémlelt, nem lát-e bármilyen mozgást. A kora hajnali fényben, a csupasz dombok sötét púpjaitól olyan érzése támadt, mintha szenderg szörnyetegek vennék körül.
Persze tudta, hogy ez csak képzel dés. Csak dombok ezek. Ott volt azonban a valós fenyegetés, amelyet nemcsak a képzelete szült.
A szellemfalók valósak voltak, üldözték t.
A folyó túloldalán, egymással szemben, két egyforma hegy fehér sziklái meredeztek az ég felé. A csapás mentén, melyen a hidegt l remegve ácsorgott, levelüket vesztett szömörcék sorakoztak. A barlang hatalmas szája ott tátongott el tte, mintha el akarná nyelni.
Rachel az egyik fához kötötte lova kantárját, majd elindult a laza földdel és kaviccsal borított ösvényen a szörnyeteg hegy sötét bend je felé. Óvatosan kémlelt befelé, nem tudhatta, vajon bent van-e Hat vagy Violet királyn . Attól tartott, hogy Violet bármelyik pillanatban el tte teremhet, hogy szájon vágja, s eszel sen kinevesse.
A barlang azonban üres volt.
Rachel összekulcsolta az ujjait, miközben ismét végignézett a környez hegyeken. A szíve hevesen vert. Érezte, hogy a szellemfalók már a közelében járnak. Érte jöttek, el akarják vinni. A barlang belsejében ott volt a rengeteg ismer s festmény, amelyet már többször látott. A falak minden négyzetcentiméterét rajzok borították. A nagy képek közé kisebbeket szorítottak, hogy a legapróbb szabad helyet is kihasználják. Mindegyik más volt, s úgy t nt, különböz származott. Egyiket-másikat annyira egyszer vonalakkal rajzolták meg, mintha gyerekek készítették volna ket, voltak azonban részletesen kidolgozottak, és meglep en életh ek is közöttük.
Rachel nem értett hozzá, de úgy gondolta, valószín leg generációk egész sora festette ezeket a képeket. A stílusok és az ábrázolás finomságának különböz variációit tekintve elképzelhet , hogy több tucat generáció több száz fest je alkotott itt.
Mindegyik kép szenved embereket ábrázolt, akik éheztek, megmérgezték vagy leszúrták ket, lezuhantak egy szikláról, vagy sírok fölött görnyedtek gyászolva. Ezek a képek mindig rémálmokat okoztak Rachelnek.
Lekuporodott, majd kitapogatta az olajlámpásokat. Hidegek voltak. Senki sem járt a barlangban mostanában. Az egyik falmélyedésb l el vett egy pengét és egy kovakövet, hogy az egyik lámpát meggyújtsa.
Többszöri próbálkozásra sikerült csak szikrát csiholnia, de ahhoz nem volt elég, hogy a lámpa kanóca lángra kapjon. Közben többször is hátrapillantott a válla fölött. Kezd kifutni az id b l. Közelednek. Mindjárt ideérnek.
Rachel kissé megrázta a lámpát, hogy több olajat kapjon, majd ismét összekoccantotta a t zszerszámokat. Ezúttal, vagy egy tucatnyi próbálkozás után, sikerült a lámpát meggyújtania. Felkapta a fogójánál fogva, és kibámult a barlang száján a szellemfalók nyomát kutatva. Nem látta

ket, de biztos volt benne, hogy itt vannak. Szinte hallotta is a surrogásukat, ahogy a bozótban lopakodtak. Érezte, hogy t figyelik.
A lámpával a kezében a barlang sötétebb, bels része felé sietett, minél távolabb a szellemfalóktól, a reménybe, a biztonságba. Muszáj elmenekülnie. Ha máshová megy, elkapják. Ez az egyetlen esélye.
Tudván, hogy nagyon közel járnak, iszonyúan rettegett. Könny csípte a szemét, ahogy a barlang belseje felé rohant, el a szenved emberekr l készült képek mellett.
Sokáig kellett mennie. Hosszú volt az út, amely reményei szerint a biztonságba vezetett. A lámpa fénye átsuhant a kövekre festett arcokon.
A barlang mélyén a nyílás világos foltja már alig világlott. Ahogy egy nagyobb kiálló k fölött átmászott, látta az er feszítést l és félelemt l ziháló lélegzete nyomán a leveg ben kicsapódó párát. Nem tudta, mennyit kell még mennie, hogy megmeneküljön, csak azt tudta, hogy a szellemfalók érte jönnek, s neki futnia kell.
alkotóktól legalábbis Ekkor ahhoz a festményhez ért, melyre nagyon is jól emlékezett. Még Violet királyn készítette Hat segítségével. Bár soha nem mondták ki a nevét, Rachel tudta, hogy Richardról készült. Nagyon részletes rajz volt, s egyben a legnagyobb s legbonyolultabb is.
A többit l eltér en Violet ezt színes krétával rajzolta. Rachel emlékezett rá mennyi id t töltött itt Violet, amikor még királyn volt. Emlékezett a rengeteg bonyolult utasításra, amit Hattól kapott arra vonatkozóan, hogy pontosan milyen sorrendben, szögben húzza meg a vonalakat. Emlékezett rá, hogy órákat töltöttek itt, miközben Hat azt magyarázta, mit, hogyan és miért kell Violetnek rajzolnia, miel tt megengedte volna, hogy a krétával a k falhoz érjen.
Rachel egy ideig a Richardról készült rajzra meredt, s arra gondolt, hogy ez a legszörny bb, leggonoszabb dolog, amit valaha látott.
De elborzadva a gondolattól, hogy rá mi vár, tovább indult. Köveken mászott át, s egyre mélyebbre hatolt a sötétségbe.
Valahányszor Hat gyakorlásra bíztatta Violetet, vagy új rajzba kezdtek, mélyebbre kellett hatolniuk a barlangban, hogy szabad felületet találjanak. Rachel nagyon is jól emlékezett rá, hogy a Richardról készült rajz volt az utolsó, amit rajzoltak, tehát mögötte már a csupasz k nek kellett következnie.
Ahogy elment a Richardot körülvev színes vonalak mellett meglepetten megállt. Egy új rajz volt a falon.
Döbbenten nézte. A rajz t ábrázolta.
A képen mindenfelé csúszó-mászó alakok tekeregtek. Rachel felismerte a szimbólumokat, amelyek feléje kényszerítették ket. A szörny bestiák, árnyból és füstb l álló, éles, marcangolásra kész fogaiktól eltekintve, anyagtalan szellemalakoknak t ntek.
Rachel minden kétséget kizáróan felismerte ket. Ezek a szellemfalók.
Rezzenéstelen tekintettel, jéggé dermedve meredt a barlang falára rajzolt képre, amely halálos átkot szórt felé.
Hosszú órákon át hallgatta Violet okításait, így nagyon is tisztában volt vele, mit jelentenek az egyes szimbólumok. Hat némelyiket záró elemnek nevezte.
Úgy tervezték ket, hogy az események sora után a varázslatot, melyet a rajz gerjesztett, befejezzék. Értette a kép lényegét, a jelentését. Látta, hogy miután elkapták a szellemfalók, köddé válnak. A rajz alapján megértette, hogy rémálma menthetetlenül közelít. Nincs menekvés. A biztonság, mely felé menekült, csupán az események középpontja, amely felé üldöz i kergették, a csapda, ahonnan már nincs kiút.
Hirtelen zajt hallott, s a barlang bejárata felé tekintett. Most látta meg el ször a kavargó árnylényeket. Már a barlangban voltak. Gyülekeztek, épp úgy, ahogy a kép ábrázolta. Érte jöttek. Rachel szívét szinte megdermesztette a jeges rettegés. Rádöbbent, hogy sehogy sem menekülhet a barlangból. Csak még mélyebbre mehet. A rajz alapján azonban biztos volt, hogy a barlang mélye nem menti meg, már ott is várnak rá. Csapdába esett. A varázslat központjában állt, amely lassan bezárult körülötte.
– Tetszik? – hallotta.
Rachel döbbenten fordult hátra a sötétségben visszhangzó hang felé.
– Violet királyn !
Az olajlámpa fényében halványan felt nt a gonoszul vigyorgó arc. Violet eljött, hogy megnézze munkájának eredményét, ahogy a szellemfalók szétmarcangolják.
– Gondoltam, szívesen eljönnél megnézni, honnan jöttek, miel tt széttépnek. Azt akartam, hogy tudd, ki akart bosszút állni rajtad. A fal felé intett. – Ezért úgy rajzoltam meg, hogy végül ide kelljen jönnöd. Ez volt a végpont, ahol végül utolérnek. – El rébb hajolt. – Ahol elkapnak. Rachel nem kérdezte meg Viloletet, miért tette. Tudta nagyon jól, hogy miért. Violet mindenért t hibáztatta, ami vele történt. Saját magát soha nem okolta a saját hibáiért, a felel sséget mindig másokra, például Rachelre hárította.
– Hol van Hat?
Violet legyintett.
– Ki tudja? Nem számol be nekem a dolgairól. – Violet tekintetében a feketeség a barlang sötétjével vetekedett. – Most a királyn . Senki sem hallgat már rám. Az parancsait teljesítik. t hívják királyn jüknek. Hat királyn .
– És te?
– Engem csak azért t r meg, hogy rajzoljak neki. – Vádlón a kislányra mutatott. – Ez az egész miattad van. A te hibád.
Violet gy lölköd pillantása hirtelen gonosz vigyorba fordult, amit l Rachelt mindig kiverte a víz.

a gonoszságodért. – Az elégedettségt l egyre ket, hogy letépjék a húst a csontjaidról. Tisztára
– De most megfizetsz a tiszteletlenségedért, szélesebben vigyorgott. – Úgy alkottam meg rágják ket.
Rachel nagyot nyelt.
Azon gondolkodott, hogy elrohanhatna Violet mellett. Persze, mi haszna lenne? A barlang mélyén is ott lapulnak a szörnyek.
Chase arra tanította, hogy soha nem szabad feladnia, hogy a végs kig harcolnia kell az életéért. Tudta, hogy most is ezt kell tennie. De hogyan? Hogyan harcolhatna ilyen teremtmények ellen? Muszáj kitalálnia valamit!
Körbenézett. Sehol nem látott krétát.
Rekedt vonyítást hallott. Az árnylények megérkeztek. Egyre közelebb lebegtek a barlang sötétjében. Rachel látta kitátott szájukban villogó éles fogaikat, amelyekkel majd lerágják a húst a csontjairól.
– Azt akarom, hogy kérj bocsánatot.
Rachel meglepetten pislogva fordult Violet felé.
– Micsoda?
– Mondd, hogy sajnálod! Térdelj le, és kérd az árulásodért királyn d bocsánatát! Talán, ha megteszed, segítek rajtad.
Rachel minden reménysugarat hajlandó lett volna megragadni. Gyorsan letérdelt hát, lehajtotta a fejét, s a pillanatot arra használta fel, hogy gondolkodhasson.
– Sajnálom.
– Nem értettem jól.
– Sajnálom, Violet királyn .
– Így már jobb. Én vagyok a királyn d. Hat távollétében én uralkodom. Én vagyok a királyn . Mondd ki!
– Te vagy a királyn , Violet királyn .
Violet elégedett mosolyra húzta a száját.
– Jól van. Azt akarom, hogy emlékezz erre, amikor meghalsz.
Rachel felnézett.
– De azt mondtad, hogy segítesz.
Violet hangosan hahotázva a barlang sötétjébe húzódott vissza.
– Azt mondtam, talán. De úgy döntöttem, nem érdemled meg a segítségemet. Te kis senki! Mögüle a recseg , rekedt hangok egyre közeledtek. Rachel úgy érezte, menten elájul a torkát szorongató rettegést l.
Belenyúlt a ruhája zsebébe. Hirtelen a kezébe akadt valami – az a kis tárgy volt, amit az anyjától kapott. Kivette, hogy a lámpa fényénél szemügyre vehesse. Ekkor döbbent rá, mi is az valójában. Egy darabka kréta.
Amikor az anyja neki adta, Rachel annyira sietett, hogy elmeneküljön a szellemfalók el l, hogy nem nézte meg alaposan.
Az anyja azt mondta neki, hogy amikor szüksége lesz rá, tudni fogja, mire használja. Rachel a sötétbe bámult. Már nem látta Violetet, aki egyre távolabb ment a kislányt fenyeget halál közeléb l.
Rachel a másik irányba nézett, ahol a leveg ben tekerg állkapcsukat.
Gyors elhatározással a rajzhoz lépett, amellyel Violet kiegészítette a rajzot. A központi alakot kövérebbre rajzolta, az arcát kerekebbre, a szemöldökét árnyak egyre közelebbr l csattogtatták

csapdába csalta. A krétával gyorsan gonosz ívbe vonta. A ruháját is lecserélte. Olyan szoknyát rajzolt, amilyeneket Violet szeretett. Végül eszébe jutott, mit imád a legjobban az ékszerei közül. Gyorsan koronát rajzolt a fejére. Ezzel a képen magát Violetre cserélte.
Violet azt hangoztatta, hogy a királyn . Rachel megkoronázta tehát, ezzel megadva neki, amire vágyott.
Ekkor sikoltást hallott, mely a barlang mélyér l jött.
Amikor látta, hogy az árnylények lebegve, tekeregve közelednek, Rachel a falhoz lapult, a szörnyek pedig tovaúsztak mellette a barlang sötétje felé.
Rachel tágra nyílt szemekkel, lélegzetvisszafojtva figyelt.
Dübörg szívvel hallgatta Violet sikolyait.
– Mit tettél? – kiáltotta.
Violet ekkor kiugrott a fénybe. Rachel a feléje tartó árnyakon keresztül látta t. Violet rémülten vette tudomásul, hogy a bestiák t vették célba.
– Mit tettél? – sikoltotta újra.
Rachel nem válaszolt. Túlságosan rettegett.
– Rachel, segíts! Én mindig szerettelek. Hogy tehetted ezt velem?
– Te tetted ezt magaddal, Violet királyn .
– Én mindig szeretettel viseltem gondodat.
– Szeretettel? – Rachel alig hitt a fülének. – A gy lölködésnek szentelted az egész életedet.
– Csak azokat gy löltem, akik bántottak, akik rosszak voltak hozzám. Csak azt tettem, ami a legjobb a népem számára. Veled is jól bántam. Ételt és menedéket adtam. Nélkülem egy olyan senki, mint te, nem boldogult volna. Nagylelk voltam veled. Segíts, Rachel! Segíts, és megjutalmazlak!
– Élni akarok. Ez lesz a jutalmam.
– Hogy lehetsz ilyen kegyetlen, ilyen gy lölköd ? Hogy hagyhatod, hogy egy emberrel ez történjen? Hogy vehetsz részt ilyesmiben?
– Te alkottad a szellemfalókat.
– Elárultál! Gy löllek! Még a leveg t is gy lölöm, amit belélegzel!
Rachel bólintott.
– Te döntöttél így, Violet. Te mindig is a gy löletet ölelted magadhoz az élet helyett. A gy lölet hozott ebbe a barlangba, és ezzel magadat árultad el.
Amikor a szellemfalók elérték Violetet, az alvilágbeli holtak üvöltésével támadtak rá. Rachel egész testében reszketett.
A sziklafalhoz lapult rémületében, amikor látta a Violetre acsargó éles fogakat.
Tudta, hogy csak akkor fejez dik be a gy lölet megidézése, ha tisztára rágták a csontokat. Akkor t nnek csak el örökre.
21. FEJEZET
Verna hangokat hallott, ezért felpillantott. Nathan érkezett meg végre, nagy ívben lendítve karjait az oldala mellett, miközben nagyokat lépett hosszú lábaival. Köpenye szinte repült utána. Trimack f parancsnok szorosan a nyomában futott.
Cara, aki eddig türelmetlenül járkált fel s alá, most végre megállt, ahogy meglátta a Prófétát, s az t követ csoportot. Mivel a palota óriási volt, jó id be telt, mire Nathant megtalálták, s leértek vele a kriptához.
Nathan hirtelen lefékezett a lány el tt.
– Muszáj lesz behoznom a palotába egy lovat, hogy gyorsabban tudjak közlekedni. El ször itt kellek, aztán meg amott. – Karjával nagy kört írt le, amivel a palota nagyságát akarta érzékeltetni. – Az id m nagy része meg azzal telik, hogy ebben a monstrumban egyik helyr l a másikra rohanok. – Szigorú pillantással válaszolt a rámered tekinteteknek. – Egyébként mir l van szó? Senki nem mondott semmit. Találtatok valamit? Annt vagy Niccit?
– Csendesebben! – szólt rá Cara.
– Miért? Attól félsz, hogy felébresztem a holtakat? – dohogott.
Verna arra számított, hogy Cara valami csíp s felelettel rákontráz a próféta gúnyolódására, de nem tette. – Nem tudjuk, mit találtunk – mondta, aggodalma nyilvánvalóan kiderült a viselkedéséb l. Nathan homloka még több ráncot vetett a síri hang hallatán.
– Mit akarsz ezzel mondani?
– A te Tehetségedre van szükségünk – magyarázta Verna. – Az enyém nem m ködik jól ezen a helyen, márpedig itt most csak mágiával boldogulunk.
Nathan gyanakvón végigmérte Trimack f parancsnokot, Berdine-t és Nydát, akik Cara mögött várakoztak. Végül a többi Mord-Sithre pillantott, akik a folyosón a katonák között ácsorogtak. Mindannyian a vörös öltözetüket viselték.
– Rendben van – felelte ezúttal sokkal megfontoltabban -, akkor lássuk, mi a probléma! Mit tegyek?
– A kripták személyzete... – kezdte Cara
Nathan azonban rögtön félbeszakította.
– A kripták személyzete? Azok meg kik?
Cara a fehér ruhát visel , távolabb, az Els Védelmi Vonal katonái mögött ácsorgó emberek felé intett. – k viselik gondját ennek a helynek. Mint te is tudod, úgy gondoltam, hogy valami nem stimmel itt.
– Igen, tudom, de állításod és a sok keresgélés ellenére, most sem látom, hogy mi a gond. Cara körbemutatott.
– Te nem ismered elég jól ezt a helyet. Én életem nagy részét a palotában éltem le, de még én sem ismerem ki magam a folyosók itteni útveszt jében. A múltban a sírokat csak a Rahl Nagyúr látogatta. A kripta személyzete azonban ideje nagy részét itt tölti, hogy minden rendben legyen egy újabb látogatás esetén, így mindenki másnál jobban ismerik ezeket a folyosókat. Nathan az állát dörgölte, miközben a távolban összegy lt fehér ruhás alakokra nézett.
– Igen, értem. – Carahoz fordult. – Na, és k mit mondanak?
– Némák. Darken Rahl csak írástudatlan embereket válogatott kripta röknek.
– Válogatott. Úgy érted elraboltatta, majd a szolgálatába kényszerítette ket.
– Pontosan – felelt ezúttal Berdine, miközben Cara mellé lépett. – Csakúgy, mint ahogy a fiatal n kkel is tette, akikb l azután Mord-Sitheket képeztetett.
Cara Panis Rahl sírja felé intett.
– Darken Rahlnak olyan emberek kellettek, akik nem mondhatnak semmi rosszat halott apjáról, ezért kivágatta a nyelvüket. Mivel pedig nem tudtak sem írni, sem olvasni, még írni sem írhattak semmit titokban halott vezérükr l.
Nathan felsóhajtott.
– Durva ember volt.
– Gonosz ember volt – kontrázott rá Cara.
Nathan bólintott.
– Még semmit nem hallottam, ami ennek ellentmondana.
– Akkor hogyan tudhatod, mit gondolnak ezek az emberek a hely állapotáról? – érdekl dött Trimack f parancsnok. – Ha egyszer sem elmondani, sem leírni nem tudják.
– Te is használsz kézjeleket, melyekkel a katonáidat utasítod, ha fontos a csend vagy a csata zajában, amikor nem hallhatnak rendesen. Ezek az emberek hasonlóképpen kommunikálnak. Az évek során kifejlesztették a saját jelrendszerüket. Megkérdeztem ket, és valamennyire képesek voltak megértetni velem magukat. Biztos vagyok benne, hogy ti is belátjátok, jó megfigyel knek kell lenniük.
– És csak várjatok, amíg megtudjátok, mi a véleményük! – tette hozzá Verna.
Az egész dolog abszurdnak t nt a számára, de amit sugallt, elég komoly volt ahhoz, hogy meg akarjon bizonyosodni az igazságról. Verna, mióta Prelátus lett bel le, megtanulta, hogy bármennyire szilárd is a véleménye egy-egy kérdésben, nem árt nyitottnak maradni. Ilyen komoly helyzetben oktalanság lenne nem meggy z dni róla, hogy tényleg valós-e a probléma. Persze, ett l még nem örült neki, hogy itt kell lennie.
Nathan gyanakvó pillantása visszatért.
– Miért, mit gondolnak?
Cara a folyosó egyik elágazása felé mutatott.
– Ott az oldalágon találtak egy helyet, ami szerintük nincs rendben.
– Nincs rendben? – Nathan türelmetlenül csíp re tette a kezét. – Mégis mi az, ami nincs rendben?
– Az itteni márványburkolaton szürke erezet fut végig. – Cara a falat borító lapokra mutatott. – Látod? A kriptákban dolgozók felismerik ezeket a mintákat, ezek alapján tájékozódnak. Nathan közelebbr l is szemügyre vette a mintázatot.
– A rajzolatok segítik ket – tette hozzá Cara. Nathan a kövekr l ismét a lányra nézett. – Igen, ennek van értelme. Folytasd!
– Ott, azon a folyosószakaszon van egy olyan márványlap, ami nem oda tartozik, valahonnan máshonnan került oda.
Nathan meghökkenten meredt rá, értette mit mond, de egyáltalán nem tetszett neki, amit hall.
– De mégis, honnan való akkor?
– Hát ez az – felelte Cara. – Nincs meg az a folyosórész, ahová tartozik. Amennyire ki tudtam venni a mutogatásukból, a folyosó egy része elt nt.
– Elt nt? – Nathan nagyot sóhajtott. Megvakarta a feje búbját, s körülnézett. – De hol lapulhat ez az elt nt folyosó?
Cara kissé közelebb hajolt.
– Esetleg a márványlap mögött.
Nathan a Mord-Sith arcába bámulva átgondolta a kérdést.
– Ezért lenne szükségünk a Tehetségedre, hogy kiderítsük rejt zik-e valaki a fal mögött. Nathan Rahl arcára hirtelen kiült az aggodalom.
– Hogy rejt zik-e valaki mögötte?
Cara bólintott.
– Igen. Arra gyanakszunk, hogy van ott valaki.
Nathan végighúzta az ujjait a tarkóján, s a kérdéses folyosószakasz felé pillantott.
– Nos, bár rültségnek hangzik, legalább egyszer en ellen rizhet . – Egy kézmozdulattal Trimack f parancsnok felé intett. – Úgy véled, hogy az Els Védelmi Vonalra is szükség van? Cara megvonta a vállát.
– Attól függ, hogy a fal túloldalán valami kellemetlen dolog van-e.
A f parancsnok nem pusztán nyugtalan, de egyenesen riadt arcot vágott. felelt a palota és a benne lakók biztonságáért – különös tekintettel a Rahl Nagyúrra. A munkáját pedig halálosan komolyan vette.
A gyanús folyosó felé intve kérdezte:
– Szerinted lehetséges?
Carat nem bátortalanította el a férfi szigorú tekintete.
– Niccinek és Ann-nek valahol itt nyoma veszett.
A férfi arcán végigfutó sebhely fehérlett, ahogy az arcszíne elsötétült. Hüvelykujját fegyverének öve alá akasztotta, s oldalra fordult. Egyik embere közelebb sietett, hogy meghallgassa a parancsot.
– Azt akarom, hogy maradjatok a közelben, de legyetek teljes csendben.
A tiszt bólintott, halkan visszafutott a többiekhez, hogy átadja az utasítást.
– Mégis, szerintetek ki rejt zhet itt a fal mögött? -kérdezte a parancsnok, s tekintete ide-oda járt a két n között.
– Rám ne nézz! – mondta Verna. – Én is aggódom, de el nem tudom képzelni, mi vagy ki lehet ott, már ha tényleg van ott valaki. Nem tudom eldönteni, elhiggyem-e ezt az egészet, de tény, hogy a Próféták Palotájában ismertem olyan embereket a személyzet közt, akik a legkülönösebb dolgokra jöttek rá, melyeket senki más nem vett észre. Fogalmam sincs, ezúttal mir l van szó, de nem vehetem félvállról olyanok aggodalmát, akik jobban ismerik ezt a palotát, mint én.
– Értem.
Nathan nekiiramodott.
– Akkor hát, járjunk utána!
Verna, aki mögötte igyekezett, megkönnyebbült, hogy sikerült meggy zniük a helyzet komolyságáról. maga nem igazán hitt benne, de támogatni akarta Carát. Itt Cara feladata volt a kételkedés, viszont rült módon aggódott Nicciért. Mostanában nem is hagyta aludni az aggodalom, hiszen Nicci nem csupán a barátja volt, hanem az egyetlen kapocs is, mely segítségével rálelhetnek Richardra.
Mindannyian olyan csendben mozogtak, ahogy csak tudtak. Cara vezette ket, Nathan a nyomában lépkedett, Verna kissé hátrébb maradt Berdine-nel és Nyda-val. A sort Trimack f parancsnok és a katonái zárták.
Ahogy a kérdéses folyosórészre befordultak, néhány fáklya már sercegett, egy pedig már csak alig pislákolt. A személyzetet viszont nem akarták ideengedni, ezért a f parancsnok intett néhány hátul álló katonának, hogy hozzanak át néhány fáklyát ide a hátsó szakaszról.
Cara csettintett, hogy magára vonja a parancsnok figyelmét. Intett, hogy a katonák fele menjen át a túloldalra, hogy a szakaszt onnan is védeni tudják. Láthatóan teljesen el akarta zárni ezt a részt. A Mord-Sithek egy csoportját is átküldte a túloldalra.
A márvány falnál Cara az ujjával kirajzolta egy arc körvonalát a k ben. Most már Verna is látta az alakzatot.
– Azt mondják, hogy ennek nem itt kéne lennie -suttogta Cara Nathannek.
Nathan bólintott, majd kihúzta magát. Kezével intett, hogy Cara húzódjon hátrébb. Cara a homlokát ráncolva Vernára nézett. Nem értette, mit csinál az öreg varázsló. Verna azonban tudta. A Tehetségét használva meg akarja vizsgálni a fal mögötti részt, hogy érez-e valamilyen életjelet. Verna is meg tudta volna tenni, még ha nem is állt azon a szinten, mint a Próféta, csak itt a Népek Palotájában tehetetlen volt, mivel a palota varázslata a Rahlok erején kívül mindenki másét elgyengítette. Verna megpróbálta érzékelni a fal mögötti teret, amikor el ször meghallotta, mire gyanakszik a kriptaszemélyzet, de nem járt sikerrel.
Cara hátrébb lépett Verna mellé. Hozzá hajolt, s halkan megkérdezte:
– Mit gondolsz?
– Nathan mindjárt megmondja, hogy sikerült-e kiderítenie valamit.
Trimack f parancsnok is közelebb lépett.
– Mennyi ideig tart?
– Nem sokáig.
Ahogy Verna Nathant figyelte, látta, hogy a férfi hirtelen elsápad, s megtántorodik. A Próféta reakciója láttán Cara a markába fogta az Agieljét. Berdine és Nyda ugyanígy tett. Nathan még egy lépést hátrált. A kezét a homlokához emelte, majd elképedve feléjük fordult. Amilyen halkan csak tudott visszasietett hozzájuk.
– Drága Szellemek! – Az ujjaival hátrafésülte a haját, miközben egy pillanatra visszanézett a kérdéses márványtömbre.
– Mondd már! – morogta Cara.
Nathan, akinek mostanra az arca olyan fehér lett, mint a haja, azúrkék szemét a Mord-Sithre emelte.
– Több száz ember van a fal túloldalán.
Cara egy pillanatra elnémult.
– Több száz? Biztos vagy benne?
Határozottan bólogatott.
– Még az is lehet, hogy ezrek.
Verna végre visszanyerte a saját hangját.
– Milyen emberek? Kik ezek?
– Nem tudom – felelte Nathan, miközben állandóan hátra tekingetett a fal felé. – Alig merek belegondolni. Annyi azonban bizonyos, hogy sok fém van náluk.
Erre már Trimack f parancsnok is megszólalt.
– Fém?
– Fegyverek – mondta Verna.
Nathan arckifejezése komor volt, mint a sír.
– Igen. Itt lent ugyanis nincs sok fém, így különösen jól tudtam érzékelni, hogy a fal mögötti embereknél sok acélból készült dolog van.
– Csakis fegyveresek lehetnek – szögezte le a parancsnok, miközben csendesen kihúzta a kardját, s intett a katonáinak is, akik ugyanezt tették. Most már teljes készültségben várakoztak.
– Van valami elképzelésed, hogy kik lehetnek? – suttogta Berdine.
Nathan, akit Verna még soha nem látott ennyire rémültnek, megrázta a fejét. – Nincs. Nem tudom, kik lehetnek, csak azt tudom, hogy itt vannak.
Cara elindult.
– Én azt mondom, derítsük ki.
A parancsnok intett a katonáinak, akik mindkét irányból közelebb sorakoztak.
– Mégis, hogy akarod kideríteni? – kérdezte Verna, aki közvetlenül Cara mögé lépett. Cara egy pillanatra megtorpant, Vernára meredt, majd Nathanhez fordult.
– Az er ddel – nem is tudom – le tudod rombolni a falat, vagy valami ilyesmi?
– Természetesen.
– Akkor azt hiszem...
Cara hirtelen elhallgatott, ahogy Nathan felemelte a kezét, s a fejét felszegve hallgatózott.
– Beszélnek. Valamit a fényr l.
– A fényr l? – kérdezett vissza Verna. – Mégis mit?
Nathan a homlokát ráncolva koncentrált. Verna tudta, hogy a Tehetségét használja a hallgatózásra a füle helyett. A végletekig felingerelte, hogy nem tudta megtenni ugyanezt.
– Sötét lett – suttogta – hirtelen kialudtak a fáklyáik. Mindenki a falhoz fordult, ahonnan fojtott hangok sz r dtek át. Már nem kellett hozzá a Tehetség, hogy hallhassák. Férfihangok panaszkodtak, hogy nem látnak semmit, s nem tudják, mi történik.
Aztán egy sikoly hallatszott, majd hirtelen elnémult. A növekv pánik és döbbenet hangjai jutottak át hozzájuk.
– Bontsd le! – szólt Cara Nathannek.
Hirtelen a fal másik oldalról éles fájdalomkiáltások hallatszottak.
Nathan felemelte a kezét, hogy megformálja a varázshálót, amivel lebontja a falat. Miel tt azonban bármit tehetett volna, a fehér márvány kirobbant a falból. Fülsiketít hanggal hasadt darabokra. Egy nagydarab férfi, véresen, karddal a kezében rohant át a másik oldalról, majd csúszva a padlóra zuhant.
Mindenféle méret zuhantak le. A felfegyverzett katonát látott. Úgy néztek ki, mint akik láthatatlan ellenséggel vívtak éppen csatát. Dühödten, rémülten ordítoztak.
A lyuk mögött feltáruló sötét folyosót a Birodalmi Rend katonái töltötték meg.
Az iszonyatos zajban és kavarodásban többen átestek a falban támadt lyukon. Nagydarab, tetovált, sötét b rpáncélt, szegecselt b röveket, páncélinget visel katonák voltak, de sebesült. Egyiknek a karja hiányzott, másiknak a fejét hasították szét. A következ egy zsíros hajjal borított fej bucskázott végig a folyosón, amit néhány újabb sebesült követett. Egyiknek a lába hiányzott, másiknak felhasították a hasát.
Egy pillanat múlva már vöröslött a vért l a fehér márvány padló. A kinti folyosót elborító k halom, kavargó por, test nélküli fejek, haldoklók, sikoltozó sebesültek, vér és hullák között egyszer csak Richard jelent meg. Egyik kezében a kardjával vagdalkozott, a másik kezében az eszméletlen Niccit tartotta.
és formájú márványdarabok süvítettek a leveg ben, miközben újabb faldarabok
porfelh és törmelék halom mögött Verna rengeteg, sötét páncélt visel ,
mind súlyosan másodpercben