Terry Goodkind

Az Inkvizítor

I. A sötétség serege
1. FEJEZET
Richardot már másodszor akarták megölni aznap éjjel. Ahogy a hirtelen fájdalom magához térítette, azonnal megragadta a n csontos csuklóját, így megúszta, hogy az felhasítsa a combját. Állig begombolt kopott ruha fedte támadója vékony alakját. A távoli tábortüzek halvány fényénél látszott a fejére tekert és szögletes álla alatt megkötött kopott zsákvászondarab.
Törékeny alkata, beesett arca és görnyedt háta szöges ellentétben állt ragadozó tekintetével. Az a n , amelyik aznap este korábban megszúrta, testesebb volt és er sebb, de az pillantása is gy lölett l izzott.
Ez a n kisebb késsel ugyan, de fájdalmas szúrást ejtett a lábán. Persze, ha sikerült volna átvágnia a combizmait, mint ahogy a késtartása sejtetni engedte, sokkal rosszabb lett volna a helyzet. A Birodalmi Rend nem tör dött a nyomorékká váló rabszolgákkal, egyszer en hagyták volna meghalni. A n valószín leg ezt akarta elérni.
Fogcsikorgatva, a kapálózó n csuklóját szorosan markolva, Richard megcsavarta a karját, és megemelte az öklét, amelyen már fehéredtek az ujjpercek az er feszítést l, hogy kivehesse a pengét a lábából. A kés hegyér l vér csöppent a földre.
Nem esett nehezére legy rnie a n t. Szerencsére gyengébb volt, mint hitte. A szándéka azonban épp olyan gonosz volt, mint azé a barbár hordáé, amelyet követett. Ahogy nyögött a fájdalomtól, minden egyes lehelete nyomán párafelh szállt a hideg éjszakában. Richard tudta, hogy ha nem bánik vele elég keményen, azzal a n nek újabb lehet séget ad, hogy elvégezze, amiért jött. Eddig a meglepetés ereje segítette, nem hagyhatta kárba veszni. Miközben még mindig szorosan markolta a n kezét, kicsavarta bel le a kést.
Addig nem engedte el, amíg meg nem szerezte a pengét. Eltörhette volna a karját, és meg is érdemelte volna, mégsem tette – még nem érett meg az id a z rzavarra. Csak el akarta távolítani. Amikor sikerült lefegyvereznie, hátralökte.
A n , amint visszanyerte az egyensúlyát, kiköpött.
– Soha sem fogjátok legy zni a nagy és dics séges Jagang Császár csapatát! Mocskos kutyák! Újvilági pogány ebek!
Richard mer n figyelte. Biztos akart lenni benne, hogy nem szed el egy újabb kést, és nem kezdi elölr l a támadást. Oldalra pillantott, hogy meggy z djön róla, nincs-e társa. Bár voltak katonák a közelben az ellátmányos kocsik körén túl, mindegyik a maga dolgával foglalatoskodott. Úgy t nt, a n egyedül jött.
Amikor ismét felé köpött, Richard rámordult. A n ijedten h költ hátra. Mivel egy védekezni képes éber férfivel már nem volt kedve hadakozni, még egy utolsó gy lölköd pillantást küldött felé, majd megfordult és elt nt az éjszakában. Richard tisztában volt vele, hogy a nyakörvéhez er sített súlyos lánc nem elég hosszú, hogy utána vesse magát, de a n ezt nem tudhatta. A fenyegetés így elég hatásosnak bizonyult, elijesztette a támadót.
A hatalmas katonai tábor, amelynek s r je pillanatok alatt elnyelte a n t, még így az éjszaka közepén is nyughatatlanul nyüzsgött. Mintha a n egy hatalmas, lustán mozgó szörnyeteg bend jében t nt volna el.
Míg egyesek aludtak, mások folyamatosan munkálkodtak. A ruhájukat javítgatták, fegyvereket készítettek, f ztek, ettek vagy a t z mellett iddogálva rekedt hangon történeteket meséltek, miközben a következ alkalomra vártak, hogy gyilkolhassanak, n kkel er szakoskodhassanak vagy fosztogathassanak. Mindig voltak páran, akik össze akarták mérni erejüket másokkal, kézitusában, netán fegyverrel. Ilyenkor kisebb tömeg gy lt össze azokból, akik látni akarták a viadalt, vagy fogadni a kimenetelére. Nagyobb verekedés jelei után kutató jár rök, szórakozásra vágyó katonák, s alamizsnára éhes cs cselék járta a tábort egész éjjel. Id nként férfiak jelentek meg, hogy szemügyre vegyék Richardot meg a többi foglyot.
A kocsi résein keresztül Richard a tábort követ ket figyelte. A katonák közt járkáltak, ennivalóért, vagy aprópénzért koldultak, amiért zenét, éneklést vagy egyéb szórakozást kínáltak cserébe. Mások borotválást, mosást, tetoválást vállaltak. Ezek közül jó néhány némi tárgyalást követ en, el is t nt a sátrak valamelyikében. Voltak azonban olyanok is, akik csendben ólálkodtak, hátha sikerül ellopniuk valamit. Ezek közül sokan a gyilkosságtól sem riadtak vissza. Richard az egész kavalkád közepén, egy társzekerekkel körülvett részen feküdt más foglyokkal együtt, akiket azért hoztak ide, hogy játsszanak a Ja'La dh Jin bajnokságon. A csapat jórészt a Birodalmi Rend katonáiból állt, de azok most a sátraikban aludtak.
Alig volt olyan város a Birodalomban, amelynek ne lett volna Ja'La csapata. Ezek a katonák, akik gyerekkoruk óta zték ezt a sportot, szinte a járással együtt tanulták meg. Azt remélték, hogy a háború után majd Ja'La játékosként kereshetik a kenyerüket. A Rend legtöbb katonája számára a Ja'La dh Jin – az Élet Játéka – tényleg élet-halál kérdés volt, olyannyira, hogy már-már a Rend küldetésével azonos súllyal bírt.
Még egy csontos öregasszony számára is, aki követte Császárát a háborúba, hátha neki is csurrancseppen valami a hódításból. A gyilkosságtól sem riadt vissza, ha ezzel gy zelemre segíthette kedvenc csapatát.
Ha egy Ja'La csapat gy zött, az dics séget jelentett a hadosztálynak vagy a városnak. Karg parancsnok, aki Richard csapatáért felelt, szintén gy zelem után áhítozott. Egy gy ztes csapattal a dics ségen kívül sokkal kézzelfoghatóbb el nyökre is szert tehettek az érintettek. A legjobb csapatok birtoklása hatalmat jelentett. A gy ztes csapatok játékosait h sként ünnepelték, b ségesen megjutalmazták, és n k egész hada kínálta számukra bájait.
Richardot éjszakára a foglyok ketreceit szállító szekérhez láncolták. Amikor viszont játszottak, volt a frontember. Karg parancsnok remélte, hogy a Jagang Császár táborában megrendezett bajnokságon gy zedelmeskedhetnek. Richard élete múlott a teljesítményén. Eddig nem adott a parancsnoknak okot a panaszra.
Úgy került be a csapatba, hogy választania kellett: vagy a játék mellett dönt, s támogatja Karg parancsnok nagyravágyó terveit, vagy kegyetlen módon kivégzik.
Richardnak azonban jó oka volt rá, hogy vállalja a játékos szerepét. És ez a bizonyos ok mindennél fontosabb volt számára.
Nem messze t le, ugyanazon a szekéren, szintén megláncolva, Johnrock az igazak álmát aludta. Az egykori molnár er s volt, mint egy tölgyfa. A többi csapat frontemberét l eltér en Richard ragaszkodott hozzá, hogy amikor nem meneteltek, folyamatosan edzenek. Ez nem volt mindenkinek ínyére, de nem szegültek szembe vele. Richard és Johnrock még a ketrecben is, útban a Birodalmi Rend legf bb hadereje felé, azt elemezték, hogyan játszhattak volna még jobban. Kódokat dolgoztak ki, tanultak meg, amelyeket a játék során felhasználtak, mindemellett folytonos fekv támaszokkal illetve más gyakorlatokkal er sítették izmaikat.
A kimerültség legy zte a zajt és a táborban uralkodó káoszt, s most Johnrock olyan békésen aludt, mint egy gyermek. Nem sejthette, hogy a hírnevük olyan embereket csalt a táborba, akik meg akarják fosztani ket a gy zelem lehet ségét l, még azel tt, hogy eljutnának a bajnokságra. Bár Richard is szörnyen fáradt volt, csak id nként bóbiskolt el néhány pillanatra. Nem jött álom a szemére. Érezte, hogy valami baj van, de ennek nem volt köze sem a rengeteg problémához, amellyel szembe kellett néznie, sem ahhoz, hogy fogolyként mennyire bizonytalan és veszélyes volt a helyzete. Ez valami más volt, valami belülr l emésztette. Egy kicsit arra emlékeztette, amikor lázas volt, most azonban nem ez volt az oka. Bármerr l közelítette is meg, nem tudta megragadni az érzés gyökerét. A megmagyarázhatatlan, fájdalmas balsejtelem állandóan kísértette. Ráadásul Kahlan iránti aggodalma is ébren tartotta. Most, hogy maga is Jagang foglya volt, már non volt messze t le.
Néha, amikor a t z mellett Nicci-vel kés éjszakáig beszélgettek, a n a lángokba bámulva felfedte el tte, milyen brutálisan kegyetlenül bánt vele Jagang. Még most is összeszorult a gyomra, ha a hallottakra gondolt.
Nem látta, hol tartotta a Császár a foglyait, de amikor megérkeztek, és átvágtak a hosszan elnyúló táboron, láthatta az impozáns parancsnoki sátrakat. És akkor teljesen váratlanul, oly' hosszú id után, ismét megpillanthatta Kahlan csodálatos zöld szemét. Bár az egész csupán egy szemvillanásnyi ideig tartott, mégis elöntötte az örömmel vegyes megkönnyebbülés, hogy végre megtalálta, hogy életben van! Muszáj kitalálnia, hogyan vihetné el innen.
Amikor már szinte biztos volt, hogy a második n , aki megszúrta, nem ólálkodik a sötétben újabb támadásra készen, elvette a sebr l a kezét, hogy megvizsgálja. Nem volt annyira súlyos, rosszabbul is járhatott volna. Ha Johnrockhoz hasonlóan mélyen elaludt volna, nem így alakultak volna a dolgok.
Az elméjét mardosó furcsa aggodalom, amely el zte az álmát, most jó szolgálatot tett. Bár a seb a lábán szörnyen lüktetett, nem volt súlyos. Azzal, hogy eddig szorosan rajta tartotta a kezét, elállította a vérzést. Az els támadásból származó seb is fájt, de az sem volt olyan vészes, mint lehetett volna. A n kése éppen a lapockáját érte, így megúszta a szúrást.
Aznap éjjel kétszer látogatta meg a halál, azonban mindkétszer üres kézzel távozott. Richardnak eszébe jutott a mondás, hogy a baj nem jár egyedül, mégis remélte, hogy még egy társa már nem lesz.
Már épp az oldalára fordult, hátha egy kicsit tudna aludni, amikor egy árnyra lett figyelmes, mely a szekerek között lassan közeledett, viszont úgy t nt, határozottan jár, nem lopakodik. Richard felült, ahogy Karg parancsnok megállt mellette. A halvány fényben is tisztán kivehet k voltak a férfi jobb arcát borító tetovált pikkelyek. A b rvértek nélkül, melyeket mindig viselt, s így, hogy még ing sem volt rajta, Richard jól láthatta a vállát s a mellkasa egy részét is beborító mintát. Úgy nézett ki, mint egy hüll . Richard és Johnrock maguk között csak kígyópofaként emlegették. De nemcsak a kinézete miatt illett rá a név.
– Mégis, mi a fenét csinálsz, Ruben?
Johnrock meg a többiek Ruben Rybnik néven ismerték. Ezt a nevet találta ki, amikor foglyul ejtették. Hiszen ha létezik hely, ahol a neve a biztos halált jelenti számára, ez most biztosan olyan.
– Próbálok aludni.
– Tehát nem azon mesterkedtél, hogy az ágyadba kényszeríts egy n t? – Karg parancsnok vádlón rászegezte az ujját. – Eljött hozzám, hogy elmondja, mivel próbálkoztál.
Richard csodálkozva vonta fel a szemöldökét.
– Csak nem?
– Már megmondtam neked, hogy ha megverjük az uralkodó csapatát – ha te legy zöd ket – akkor választhatsz n t magadnak. De addig nincs semmi ilyesmi. Senki sem szegülhet ellen a parancsaimnak – a te fajtád a legkevésbé.
– Nem tudom, mit mondott neked, parancsnok, de jött ide, még pedig azért, hogy megöljön. Biztos akart lenni benne, hogy nem gy zzük le a Császár csapatát.
A parancsnok lehajolt, kezét a térdére téve meredt Ja'La csapata frontemberére. Úgy t nt, mindjárt maga végez vele.
– Gyengén hazudsz, Ruben.
A kés, amit egy röpke pillanattal korábban vett el a n t l, ott lapult a markában. Érezte a h vös pengét a csuklója bels részén. Ilyen távolságból könnyedén kibelezhette volna a parancsnokot, még miel tt az rádöbbenhetett volna, mi történt.
Az id azonban még nem érkezett el. Ha most megteszi, azzal nem segíthet Kahlan-on. Anélkül, hogy levette volna a tekintetét a parancsnokról, Richard el re lendítette a kést mutató és hüvelykujja közé fogva. Jó érzés volt újra pengét érinteni, bármilyen pengét, mindegy milyen kicsi. A nyelét nyújtotta a parancsnok felé.
– Ett l vérzik a lábam. Az a n megszúrt. Egyébként honnan szerezhettem volna kést magamnak? A hatás, amit a látvány okozott, mármint hogy Richardnál egy kés van, nem maradt el. Megnézte a sebet, és elvette a kést.
– Ha tényleg azt akarod, hogy nyerjünk a bajnokságon – Richard gondosan megválogatta a szavait , akkor muszáj pihennem. Ez pedig sokkal könnyebb lenne, ha vigyázna rám valaki. Ha egy csontos öregasszony, aki valószín leg a Császári csapatra fogadott, idejön, hogy megöljön álmomban, a csapatod frontember nélkül marad. Akkor pedig esélye sem lesz a gy zelemre.
– Nem gondolsz te túl sokat magadról, Ruben?
– Te gondolsz sokat rólam parancsnok, máskülönben már Tamarangban kivégeztettél volna, amikor több tucat emberedet megöltem.
Ahogy tetovált pikkelyeit halványan megvilágította a t z, a parancsnok egy zsákmányát méreget kígyóra emlékeztetett.
– Úgy t nik, a frontember nem csak a Ja'La pályán van veszélyben – hajolt Richard fölé. – Ide állítok egy rt. De azért azt vésd az eszedbe, nem mindenki hisz benne, hogy annyira jó vagy -, hiszen már egyszer elveszítettél egy meccset.
Azért vesztettek akkor, mert Richard megpróbálta megvédeni az egyik emberét, egy York nev foglyot, akinek a lába eltört az ellenfél össztámadásakor. Értékes ember volt, jó játékos, ezért vették célba. A Rend úgy játszotta a Ja'La-t, hogy a szabályok nem tiltották az ilyesmit.
Sérülése miatt York többé már nem hozott hasznot, sem mint játékos, sem mint rabszolga, ezért miután levitték a pályáról, Karg parancsnok minden ceremónia nélkül elvágta a torkát. Mivel Richard a földre került játékost védte ahelyett, hogy az ellenfél kapuja felé tovább vitte volna a brokot, a bíró büntetésképpen a játék hátralév részére kitiltotta a pályáról, ezért veszítettek.
– A Császár játékosai is veszítettek már, azt beszélik – válaszolta Richard.
– felsége ki is végeztette ket. Az új csapatát az Óvilág legjobb játékosaiból állította össze. Richard megvonta a vállát.
– Mi is veszítünk játékosokat különféle okokból, de képesek vagyunk helyettesíteni ket, mindegy hányan sérültek meg. Nemrég egyik emberünk eltörte a lábát. Te is azt tetted akkor, amit a Császár tett a vesztesekkel. Véleményem szerint, hogy ki volt abban a csapatban, már nem számít. Mindkét csapat veszített már meccset. Úgyhogy egy-egy. Csak ez számít. Egyenl esélyünk van nyerni ezen a bajnokságon. Semmivel sem jobbak nálunk.
A parancsnok hitetlenkedve kérdezte:
– Te azt hiszed, olyan jó vagy, mint k?
Richard állta a pillantását.
– Megnyerem magunknak az esélyt, hogy játszhassunk a Császár csapata ellen. Akkor majd meglátjuk, mi lesz.
Ravasz mosoly torzította el a pikkelyeket.
– Azt reméled, választhatsz egy jó kis n t magadnak, igaz, Ruben?
Richard bólintott, de nem mosolygott vissza.
– Hát, igen.
Karg parancsnok nem tudhatta, hogy Richard már választott. Kahlant akarta, aki az életénél is fontosabb volt a számára. Bármit kész volt megtenni, hogy kiszabadíthassa a feleségét Jagang és a Sötétség N véreinek karmai közül.
Miközben még mindig Richardot nézte, Karg parancsnok végül megadóan felsóhajtott.
– Megmondom az röknek, hogy az életükkel felelnek azért, hogy senki se mehessen a játékosaim közelébe, amíg alszanak.
Miután a parancsnok elment, Richard visszafeküdt. Végre ellazíthatta az izmait. Figyelte, ahogy az

rök sietve védvonalba állnak a csapat fogoly játékosai körül. Karg parancsnokot végre felrázta, hogy mennyi minden múlhat egy senkin, aki csak egy a tábort követ k közül. Annyi jó legalább volt a támadásban, hogy elhozta Richard számára a h n áhított pihenést. Nem volt könny elaludni azzal a tudattal, hogy bárki odalopózhat, és könnyedén elvághatja az ember torkát. Most legalább ideiglenesen biztonságban volt, még ha emiatt le is kellett mondania a késér l. Persze még mindig nála volt a másik, amit az els támadótól vett el. Elrejtette a csizmájába.
Richard összegömbölyödött a csupasz földön, hogy melegen tartsa magát, és megpróbált elaludni. A föld már régen elveszítette a h t, amit napközben magába szívott. Hálózsák vagy takaró híján, amennyire engedett, a láncot húzta egy kupacba párna gyanánt. Már nem volt messze a hajnal. Az Azrith-síkságon már nem fordul melegebbre az id .
A hajnal a tél els napját hozza el.
A tábor továbbra is zajos volt. pedig annyira fáradt! Kahlanra gondolt, arra a napra, amikor el ször találkoztak, hogy most is milyen örömet jelentett viszontlátni, mekkora boldogság volt újra belenézni azokba a zöld szemekbe! Ezek a gondolatok végül lecsendesítették elméjét, majd lágyan álomba ringatták.
2. FEJEZET

Richard mély álomból ébredt. Gyenge, földöntúli hang ébresztette fel, amely úgy hatott, mintha a holtak világának kapuja tárult volna fel.
Felnézett. Egy csuklyás alak hajolt fölé. Volt valami a viselkedésében, a kinézetében, amit l felállt a sz r a hátán.
Nem egy törékeny félénk n volt, s valahogy a modora azt sugallta, hogy nem is egy késel támadó, hanem valami sokkal rosszabb.
Richard határozottan érezte, a baj újabb társa lelt rá.
Felült, majd kissé hátrébb húzódott, hogy némi értékes távolságra tegyen szert. Nem tudni miért, de úgy t nt, Karg parancsnok reinek nem sikerült megállítaniuk a behatolót. Feléjük pillantva látta, ahogy nyugodtan tovább jár röznek. Annyira közel voltak, hogy Richard nem értette, hogyan tudott bárki észrevétlenül közel férk zni, márpedig ennek a látogatónak valahogy sikerült. A csuklyás figura közelebb siklott.
– A megtisztulás megkezd dött.
Richard döbbenten pislogott. A földöntúli hang a fejében visszhangzott, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy tényleg hallotta. A szavak valahogy az elméjében formálódtak. Óvatosan, két ujját becsúsztatva a csizmája szárába a kés után tapogatózott. Amikor megtalálta, elkezdte kihúzni.
– A megtisztulás megkezd dött – szólalt meg az alak újra.
Nem igazi hang volt. Nem lehetett sem férfié, sem n é. Mintha nem is mondták volna ki ket hangosan, inkább mintha ezer suttogás együtt szólna a másvilágról. Richard el sem tudta képzelni, hogyan beszélhet bármi, ami halott, viszont ez a hang nem származhatott semmilyen él teremtményt l.
Félt belegondolni, mi vár most rá.
– Ki vagy te? – kérdezte. Megpróbálta húzni az id t, miközben a helyzetet mérlegelte. Oldalra pillantott, de senki mást nem látott a közelben; úgy t nt, a látogató egyedül jött. Az rök a másik irányba néztek, a szekerekkel körülvett részen nem számítottak támadásra. Az alak hirtelen mintha közelebb lépett volna, már csak egy karnyújtásnyira volt. Richard nem értette, hogy jöhetett ennyire közel. Nem látta, mikor mozdult meg. Nem engedte volna, hogy ennyire megközelítse, ha észrevette volna, hogy elindul.
A nyakörvéhez er sített lánc nem sok mozgásteret enged számára, ha esetleg harcra kerül a sor. A szabad kezébe óvatosan összeszedett annyi láncot, amennyit tudott. Ha harcolnia kell, hurkot vet, s lasszóként használja majd. A másik kezével lopva még mindig a kését próbálta el húzni.
– A te id d a mai napon kezd dik, Richard Rahl.
Richard ujjai a késre szorultak. Az igazi nevét mondta. A táborban senki sem tudta az igazi nevét. A szíve majd kiugrott a mellkasából.
Nagyon sötét volt, ráadásul a csuklya is takarta az alak arcát. Richard csak feketeséget látott, mintha magával a halállal nézne farkasszemet.
Átfutott az agyán, hogy talán tényleg ez a helyzet.
Figyelmeztetnie kellett magát, hogy ne engedje ennyire szabadjára a képzeletét. Összeszedte a bátorságát.
– Mit mondtál?
A sötét köpeny alól egy kar nyúlt ki felé. A kéz azonban nem látszott, csak a kelme, ami borította.
– A te id d ma kezd dik, Richard Rahl, a tél els napján. Mától fogva egy éved van, hogy befejezd, amit elkezdtél.
Hirtelen egy nyugtalanító, de túlságosan is ismer s kép ötlött fel benne: Orden Szelencéi. Mintha a jelenés olvasott volna a gondolataiban, az ezernyi holt lélek suttogása újra felhangzott.
– Te vagy az új játékos, Richard Rahl. Emiatt a játékid újraindul. Ma, a tél els napján elölr l kezd dik.
Valamivel több, mint három évvel ezel ttig Richard békésen éldegélt Nyugatföldön. Az események sorozata akkor indult el, amikor az igazi apja, Darken Rahl, végre megszerezte Orden Szelencéit, és m ködésbe hozta ket. Az is a tél els napján történt, négy évvel ezel tt.
Ahhoz, hogy a Szelencéket meg lehessen különböztetni, s a megfelel t kinyitni, szükség volt a Megszámlált Árnyékok Könyvére. Richardnak még szinte gyermekként meg kellett tanulnia a könyvet szó szerint. Mivel azonban elveszítette kapcsolatát a Tehetségével, nem emlékezett a könyv szavaira. Ahhoz ugyanis, hogy valaki képes legyen elolvasni a mágikus könyveket, illetve megjegyezni azok tartalmát, mágiára volt szükség. Bár nem tudta felidézni a pontos szavakat, néhány alapvet elvre azonban emlékezett a vele történtekb l.
Az egyik legfontosabb követelmény a Megszámlált Árnyékok Könyvével kapcsolatban az volt, hogy valakinek igazolni kellett, hogy amit Richard megtanult, s elmond, az igaz-e. Hitelesíteni kellett a kulcsot, mely megmutatja, melyik Szelencét kell kinyitni. A könyv maga határozta meg az igazolás módját.
Egy Inkvizítor kellett hozzá.
Kahlan az utolsó él Inkvizítor.
Richardnak nehezére esett megszólalnia.
– Ez teljességgel lehetetlen. Én nem hoztam m ködésbe semmit.
– Téged neveztek meg játékosként.
– Megneveztek? Ki nevezett meg?
– Csak az számít, hogy te vagy az új játékos. Figyelmeztetlek, mostantól számítva egy éved van – egy nappal sem több, hogy befejezd a játékot. Használd fel jól az id det, Richard Rahl. Az életeddel fizetsz, ha elbuksz, mellyel minden élet is elvész.
– De hiszen ez lehetetlen! – kiáltotta Richard, miközben el relendült, hogy kezét a csuklyás alak torkára kulcsolja.
A köpeny lehullt.
Semmi sem volt alatta.
Újra felhangzott az a gyenge kis hang, mintha a halottak világának ajtaja bezárult volna. Látta a saját ziháló lélegzetét a sötét téli éjszakában.
Egy végtelennek tetsz pillanat múlva Richard végre ismét hátrahanyatlott. A köpennyel takarta be remeg testét, de a szemét képtelen volt behunyni.
Nyugaton villámok hasították a horizontot. Keletr l a tél els napjának hajnala közeledett. Villámok és hajnalpír közt, több millió ellenségt l körülvéve, Richard Rahl, a D'Harai Birodalom uralkodója, egy szekérhez láncolva feküdt, miközben fogoly feleségére s a baj legújabb társára gondolt.
3. FEJEZET
Kahlan a szürkületben a padlón feküdt, képtelen volt aludni. Hallotta, ahogy felette az ágyon Jagang egyenletesen lélegzik. A túlsó fal mellett a díszesen faragott komódon, egy olajlámpás égett. A kanócot alacsonyra tekerték, így csak némi halvány derengés enyhítette a Császár bels szentélyének homályát.
Az ég olaj szaga legalább egy kissé elfedte a tábor, a tüzek, az izzadtság, a szemét, a latrinák, a lovak, más állatok, a trágya b zét. Épp úgy, ahogy az útjuk során látott, kukacoktól nyüzsg , rothadó hullák borzalmas látványa eltéveszthetetlenül összekapcsolódott elméjében a halállal, ugyanúgy a Birodalmi Rend táborától elválaszthatatlan volt a rá jellemz , mindent átható b z, mely épp olyan undorító volt, mint a Birodalmi Rend maga.
Mióta megérkeztek, alig mert mély lélegzetet venni. Ez a szag most már mindörökre a szenvedést, a nyomorúságot, a halált juttatta eszébe, amely minden él sorsa, ha a Birodalmi Rend kezébe kerül. Kahlan szerint azok, akik támogatták a Birodalmi Rend törekvéseit, hittek benne és harcoltak érte, nem egy világba tartoztak azokkal, akik értékelték az életet.
A sátrak tetején lév szell z nyílásokat borító vékony anyagon keresztül Kahlan látta a dühödt villámokat, melyek közelg vihart jelezve nyugaton megvilágították az eget. Az uralkodó falikárpitokkal, sz nyegekkel, párnákkal borított sátra a tábor folyamatos nyüzsgése ellenére meglehet sen csendes volt, a mennydörgés alig hallatszott. Csak a föld remegése vitte el hozzá a robajlás zaját.
Ha megérkezik a hideg, az es t l még szörny bb lesz ez az egész.
Bár szörnyen fáradt volt, mégsem tudta a gondolatait elterelni a férfir l, akit aznap látott. Folyton a szürke szempár járt a fejében. A férfi, aki a ketrecb l ránézett, látta t – tényleg látta – és a nevén szólította! Mindent elsöpr erej pillanat volt.
Mindig csoda számba ment, ha valaki meglátta, hiszen Kahlan a legtöbb ember számára láthatatlan volt. A láthatatlan nem is jó szó erre, mert hiszen valójában látták, csak rögtön el is felejtették, azaz egy pillanattal kés bb, már nem voltak tudatában a létezésének. Így, bár nem volt láthatatlan, valójában mégis ugyanaz volt a hatás.
Kahlan jól ismerte az átlátszóság tudatának jeges érzését.
Az átok, amely miatt az emberek, amint meglátták, elfelejtették, az fejéb l is kitörölt minden emléket. Bármi is történt vele a múltban, a korábbi életében, most elveszett számára. Az egész hadseregben, mely beborította a hatalmas síkságot, a több millió katona között, fogva tartói mindössze egy maroknyi embert találtak, akik látták negyvenhárom katona, a Nyakörv a nyakán, valamint a szabadsága útjában.
Kahlan elhatározta, hogy minden rét megpróbálja kiismerni, kideríti gyengeségeiket. Csendesen tanulmányozta ket, az agyában elraktározott róluk minden adatot. Mindenkinek vannak apró szokásai – mindenki másképp jár, másképpen észleli a környezetét, másképp figyel, vagy nem figyel, másképp teszi a dolgát. Kahlan, rz inek minden jellegzetességét megjegyezte.
A N vérek úgy vélték, a varázslat során valamilyen anomália lépett fel, amelynek következményeként néhányan láthatták Kahlant. Lehetséges volt, hogy a Rend hatalmas seregében vannak még mások is, akik látják t, tehát nem felejtik el, ahogy ránéznek, mindenesetre Jagang ez idáig nem talált többet. Így csupán negyvenhárman voltak, akik el tudták látni az rizetét. Jagang természetesen látta Kahlant, s a N vérek is, akik a varázslatot elvégezték. Legnagyobb rémületükre ket is elfogta Jagang, k is a Birodalmi Rend undorító táborában kötöttek ki. Rajtuk kívül senki sem tudta, azok sem, akik látták, hogy ki . Nem ismerték a múltból, amely saját maga el tt is ismeretlen volt.
Az a bezárt férfi azonban más volt. ismerte. Mivel nem emlékezett rá, hogy valaha látta volna, ez csakis azt jelenthette, hogy a múltjához köt dik.
Jagang megesküdött rá, hogy ha egyszer újra emlékezni fog arra, ki valójában, amikor mindent tudni fog, akkor kezd dik majd el számára a rémálom. Külön örömet okozott a férfinak, hogy élénk részletességgel ecsetelhette, mit szándékozik tenni vele, hogyan változtatja majd az életet végtelen kínná. Mivel azonban Kahlan nem tudott semmit a múltról, a fenyeget zések nem érintették olyan mélyen, mint azt a Császár szerette volna. Mindazonáltal így is elég rémületesek voltak a kilátásai. Kahlan minden ilyen bosszúszomjas fenyeget zést üveges pillantással fogadott. Így próbálta elzárni a valós érzelmeit. Nem akarta megadni azt az elégtételt, hogy Jagang láthassa a rettegését. Annak ellenére, amit ez a számára jelentett, örömmel töltötte el a tény, hogy egy ilyen hitvány ember megvetését tudhatta magáénak, hiszen így biztos lehetett benne, hogy a múltban, nyíltan szembeszállt a Renddel.
Jagang irtózatos esküvései miatt Kahlan rettegett a múltjától, s mégis, miután látta az érzelmeket a fogoly szemében, alig várta, hogy mindent megtudjon. Az öröm, amellyel a férfi reagált, amikor meglátta t, szöges ellentétben állt az utálattal és megvetéssel, ahogy mindenki más kezelte. Tudnia kellett, hogy ki , ki az a n , akit ez a férfi ennyire nagyra tart.
Bárcsak jobban megnézhette volna! De csak egy pillanat volt az egész, mert el kellett fordulnia. Ha kiderült volna, hogy egy fogoly után érdekl dik, Jagang biztosan megölette volna a férfit, márpedig t – pontosan negyvenhármat. Ez a
N vérek és maga Jagang álltak a
er sségeiket és Kahlan úgy érezte, meg kell védenie. Még véletlenül sem akart bajba sodorni valakit, aki ismerte t, aki annyira nyilvánvalóan magán kívül volt az örömt l, hogy viszontláthatja.
Kahlan megpróbálta visszafogni száguldó gondolatait. Ásított, miközben a sötét égen cikázó villámokat figyelte. Már nem késhetett soká a hajnal, muszáj lett volna egy kicsit aludnia. A hajnallal azonban megérkezik a tél els napja. Nem tudta miért, de ha a tél els napjára gondolt, különös nyugtalanságot érzett. El sem tudta képzelni, mi lehet ennek az oka. Valami ezzel kapcsolatban nagyon felkavarta. Úgy t nt, a tudata mélyén, hiányzó emlékei ellenére, olyan veszélyek árnyai leselkedtek, amelyeket elképzelni sem tudott.
Hirtelen felkapta a fejét. Mintha valami lezuhant volna. A zaj az el térb l jött, abból a helyiségb l, amely Jagang el szobájaként szolgált. Kahlan gyorsan felkönyökölt, de nem mert felkelni Jagang ágya mell l. Jól tudta, milyen következményekkel jár, ha ellenszegül a parancsainak. Ha egyszer majd muszáj lesz elviselni a fájdalmat, amelyet a Nyakörvön keresztül rámér, akkor annak nyomósabb okának kell lennie, mint hogy elhagyja a számára kijelölt sz nyeget. A sötétben hallotta, ahogy a feje felett Jagang is felült az ágyon.
Kiáltások és nyögések hatoltak át a párnázott falakon. Úgy hangzott, mintha Ulicia N vérrel történt volna valami. Mióta Jagang fogságába esett, gyakran hallotta Uliciát zokogni, de Kahlan is elég gyakran fakadt sírva, leginkább a Sötétség N vérei, különösen Ulicia N vér miatt. Jagang ledobta magáról a takarót.
– Mi a fene folyik itt?
Kahlan tisztában volt vele, hogy amiért Ulicia megzavarta a Császárt, hamarosan még több oka lesz a sírásra.
Jagang kikelt az ágyból, és szétterpesztett lábakkal megállt Kahlan fölött, aki az ágy melletti sz nyegen feküdt. Nem titkolt szándékossággal ránézett, míg meggy z dött róla, hogy a komódon ég lámpa gyér fényének ellenére a n jól láthatja föléje magasodó meztelenségét. A csendes, sugalmazott fenyegetéssel elégedetten felemelte a közeli széken fekv nadrágját, majd egyik lábáról a másikra ugrálva felhúzta, és az ajtó felé indult. Nem foglalkozott vele, hogy mást is felvegyen. Miután egy pillanatra megállt a nehéz függöny el tt, mely a bejáratot fedte, intett Kahlannak, hogy kövesse. Rajta akarta tartani a szemét. Amikor a n felállt, Jagang félrehúzta a nehéz függönyt. Kahlan ahogy oldalra pillantott, meglátta a fogoly n t, akit csemege gyanánt hoztak az uralkodónak. Az ágyon kucorgott, az álláig felhúzva a takarót. Mint ahogy a legtöbben, sem látta Kahlant, amit l csak még jobban összezavarodott és megrémült az el z este, amikor Jagang a szobában lév fantomhoz beszélt. Persze ennél sokkal több okot is adott neki a rémületre a rá váró éjszaka. Kahlan vállába és karjába hirtelen fájdalom hasított – Jagang figyelmeztette a nyakörvön keresztül, hogy ne ácsorogjon ott, hanem tegye, amire utasították. Anélkül, hogy látni engedte volna a fájdalmát, gyorsan utána sietett.
A küls helyiségben felkavaró látvány fogadta. Ulicia N vér a földön fetrengett, kezével hadonászva összefüggéstelenül motyogott, miközben egyre csak sírt és nyögdécselt. Armina N vér hajolt fölé, el re hátra csoszogva, ahogy Ulicia a földön tekergett. Láthatóan félt megérinteni, de attól is félt, hogy ne tegyen semmit. Úgy t nt, mintha megpróbálná a karjaiba venni Ulicia N vért, hogy megnyugtassa, nehogy a z rzavar magára vonja az uralkodó figyelmét. Még nem vette észre, hogy ezzel már elkésett. Általában, amikor kettejük közül valamelyiknek fájdalmai voltak, azt Jagang váltotta ki azáltal, hogy az agyukba férk zött, de most is csak állt, döbbenten a furcsa látványtól. Nyilvánvalóan nem tudta, mi okozhatja a N vér viselkedését.
Armina N vér, aki már a földön térdelt, hirtelen észrevette Jagangot, ezért még mélyebbre hajolt.
– Felség, nem tudom, mi lehet a baja. Sajnálom, hogy megzavarta az álmodat. Megpróbálom elhallgattatni.
Jagangnak Álomjáró lévén nem kellett hangosan beszélni azokhoz, akik a hatalmában voltak. A tudatával tetszése szerint kutakodhatott a legintimebb gondolatok között is.
Ulicia N vér hirtelen megfordult, az egyik kezével nagyot csapott, és felborított egy széket. Az

rök – akiket kimondottan azért választottak ki, mert azon kevesek közé tartoztak, akik képesek voltak Kahlant látni, azaz emlékezetükben megtartani – mind elhátráltak a földön fekv n t l. Az feladatuk az volt, hogy Kahlant szemmel tartsák, nehogy elhagyhassa a sátrat Jagang nélkül. A N vérek dolga nem tartozott rájuk. A többiek, a Jagang védelmére állított személyes elit alakulat – nagydarab tetovált rendíthetetlenül. Az közelébe. Arckifejezésükb l úgy t nt, nem nagyon érdekli ket a sátorban történtek. A másik sarok félhomályában rabszolgák várakoztak, hogy késedelem nélkül végrehajthassák az uralkodó parancsait. Rajtuk sem látszott, hogy bármit tenni szándékoznának. Azért voltak ott, hogy kiszolgálják a Császár szeszélyeit. Okosabbnak látták úgy viselkedni, hogy ne vonják magukra a figyelmet.
A N vérek, az összes varázslón , Jagang személyes fegyvertárát alkották, a személyes tulajdonát képezték, amit az alsó ajkukban lév arany karika is jelzett. Az dolguk nem tartozott az rökre, hacsak nem utasították ket ilyesmire. Jagang elvághatta volna Ulicia N vér torkát, meger szakolhatta volna vagy éppen meghívhatta volna teázni, elit reinek a szeme sem rebbent volna. Ha a Császár teára vágyott volna, a szolgák máris elsiettek volna elkészíteni. Ha véres gyilkosságot követett volna el a szemük el tt, csendben megvárták volna, amíg végez, majd egyetlen szó nélkül eltakarították volna a mocskot.
Amikor Ulicia N vér ismét felkiáltott, Kahlan rájött, hogy nem fájdalmai vannak, mint ahogy el ször hitte. Inkább olyan volt, mintha... megszállta volna valami.
Jagang rémiszt tekintetét végighordozta az rökön. – Mondott valamit?
– Nem, Felség – válaszolt az egyik. Társai, akik látták Kahlant, szintén a fejüket rázták. Az elit rök sem tudtak mást mondani.
– Mi baja? – fordult Armina N vérhez, aki úgy nézett, mint aki mindjárt a lábai elé veti magát. Rémülten hunyorgott, mert kihallotta a Császár hangjában bujkáló haragot.
– Felség, esküszöm, nem tudom. – A szoba távolabbi sarka felé intett. – Aludtam, arra vártam, hogy a rendelkezésedre állhassak. Ulicia N vér is aludt. Arra ébredtem fel, hogy a hangját hallom. Azt hittem, hozzám beszél.
– És mit mondott? – kérdezte Jagang.
– Nem értettem t, Felség.
Kahlan rádöbbent, hogy Jagang komolyan kérdezte, mit mondott Ulicia N vér. Mindig tudott róla, mit mondtak a N vérek, vagy, hogy éppen mit gondoltak, mit terveztek. Álomjáró volt. Szabadon járt-kelt az elméjükben.
Most ezt mégsem tudta.
Vagy talán csak nem akarta hangosan kimondani. Szerette ilyen módon próbára tenni az embereket. Kérdéseket tett fel, melyekre már úgyis tudta a választ. Szörnyen fel tudta dühíteni, ha valakit hazugságon kapott. Egy nappal korábban egy rabszolgát kapott rajta, hogy nem mond igazat. Elvett egy falat ételt a vacsorás tálcáról. Jagang, aki olyan izmos testalkatú volt, mint elit rei, annyira feldühödött, hogy félig agyonverte a szolgát, majd egy kézzel megfojtotta. A többi szolga türelmesen várakozott, míg a Császár bevégezte a borzalmas tettet, majd egyetlen hang nélkül eltakarították a holttestet.
Jagang el rehajolt, s egyik húsos kezével a hajánál fogva lábra állította a N vért.
– Mi ez az egész, Ulicia?
A n a szemét forgatta, az ajka hangtalanul mozgott, a nyelve remegett a szájában. Jagang megragadta a vállát, majd hevesen megrázta. Ulicia N vér feje el re hátra csapódott. Kahlan arra gondolt, milyen könnyen eltörhetne a nyaka. Azt kívánta, bárcsak így is történne, akkor eggyel kevesebb N vér miatt kellene aggódnia.
– Felség! – szólalt meg Armina N vér olyan hangon, mintha bizalmas tanácsot készülne adni. – Szükségünk van rá. – Amikor a Császár rábámult, hozzátette: – a játékos.
Jagang láthatóan átgondolta, amit Armina mondott, s bár nem t nt túl boldognak, nem mondott ellent.
– Az els napja... – nyögte Ulicia N vér.
Jagang kissé közelebb húzta.
– Minek az els napja?
– A télnek... télnek... télnek – ismételgette Ulicia.
katonák, fém szegecsekkel a testükön – a sátor bejáratánál álltak

feladatuk volt biztosítani, hogy hívatlanul senki ne juthasson a Császár Jagang kérd n végigjártatta tekintetét a jelenlév kön, magyarázatot követelve. Az egyik katona felemelte a kezét, és a sátor bejárata felé mutatott.
– Épp most hajnalodik, Felség.
Jagang értetlenül bámult rá.
– Micsoda?
– Felség, most hajnalodik, ma van a tél els napja.
Jagang elengedte Ulicia N vért, aki magatehetetlenül a sz nyegre zuhanva elterült a padlón. A Császár a bejárat felé meredt.
– Igen. Valóban.
Kint, a nyílást elfed súlyos takarók között, Kahlan egy pillanatra láthatta az eget színez els fénypászmákat. A Jagangot rz többi elit katonát is megfigyelhette, akik viszont t nem láthatták. Fogalmuk sem volt a jelenlétér l. A bent lév , közvetlen közelében álló, célzottan kiválogatott rök viszont nagyon is jól látták. Persze a sátoron kívül, az elit katonák mellett is, vannak jó páran ezek közül. Az dolguk biztosítani, hogy Kahlan ne léphessen ki a sátorból egyedül.
A padlón Ulicia tovább mondogatta, mint aki transzban van:
– Egy év, egy év, egy év.
– Mi van az egy évvel? – üvöltött rá Jagang. A közelben álló rök hátrah költek. Ulicia N vér felült, majd el re-hátra kezdett ringatózni.
– Újra indul. Az év újra kezd dik. Elölr l. Az egy év. Újra kell indulnia.
Jagang a másik N vérre nézett.
– Mir l zagyvál?
Armina N vér széttárta a kezét.
– Nem vagyok biztos benne, Felség.
Jagang sötét pillantást lövellt felé.
– Hazudsz, Armina!
Armina N vér arcából kiszaladt a vér, kissé megnedvesítette az ajkát. – Úgy értettem, hogy csak egyetlen magyarázatot tudok elképzelni, mégpedig azt, hogy a Szelencékr l beszél. Végül is helyezte m ködésbe ket, a játékos.
Jagang ajka türelmetlenül megrándult.
– De azt már tudjuk, hogy egy évünk van attól fogva, hogy m ködésbe hozta mozdulattal a távolban magasodó sziklaplató felé intett – miután Kahlan elhozta
– Új játékos! – kiáltotta Ulicia N vér csukott szemmel, mintha helyesbíteni akarná az elhangzottakat. – Új játékos van! Az év újraindul!
Jagang láthatóan megdöbbent.
Kahlan nem tudta mire vélni, hogy az Alomjárót bármi is ennyire meglepheti. Valami oknál fogva azonban tényleg úgy t nt, képtelen Ulicia N vér fejébe látni. Hacsak persze nem szándékosan játszotta a meglepettet. Jagang nem mindig fedte fel, mir l tudott s mir l nem. Kahlan soha nem érezte, hogy az gondolataiban képes lenne olvasni. Közben azonban attól tartott, ez csak valami álca. Mi van, ha mindvégig csak tetette, hogy nem olvas a fejében?
De nem, az nem lehet. Igaz, hogy egyetlen egy alkalomra sem emlékezett, ami azt sugallta volna, hogy az Álomjáró nem tudja használni a Tehetségét vele szemben, viszont sok apróságból mégis erre a következtetésre jutott.
– Hogy lehet, hogy új játékos van? – kérdezte Jagang olyan hangon, amit l Armina N vér kissé remegni kezdett.
Kétszer is nagyot nyelt, mire meg tudott szólalni.
– Felség, nincs nálunk... mind a három Szelence. Csak kett van itt. A harmadik az, amelyik Tovinál volt.
– Azt akarod mondani, hogy a Szelencét ellopták, mert ti bolond szukák Tovit egyedül küldtétek el vele, ahelyett, hogy együtt maradtatok volna? – Dühös vád volt ez, nem kérdés.
A rémült Armina N vér hirtelen Kahlanra mutatott.
ket – egy heves

ket onnan.
– Az hibája volt! Ha azt tette volna, amire utasítottuk, és egyszerre hozta volna ki mindhármat, akkor együtt maradhattunk volna, s most nem hiányozna az egyik. De nem azt tette, amit kellett volna. a hibás!
Ulicia N vér valóban arra utasította Kahlant, hogy mindhárom Szelencét tegye bele a csomagjába, úgy hozza ki ket. Csakhogy nem fért bele a zsákjába mind a három, így el ször kivitt egyet. Arra gondolt, hogy majd visszamegy a másik kett ért. Ulicia N vér ennek egyáltalán nem örült. Nem sok hiányzott hozzá, hogy agyonverje Kahlant, csak mert képtelen volt megtenni a lehetetlent, és beletenni a három szelencét egy olyan zsákba, ami egyszer en túl kicsi volt ehhez. Kahlan azonban nem emelt szót a védelmében. Nem volt hajlandó odáig süllyedni, hogy megpróbáljon érvelni olyan emberekkel, akik nem ismerik az észérveket.
Jagang Kahlanra pillantott, de csak a lány üres tekintetével találkozott. Újra Arminához fordult.
– Na és? Ulicia hozta m ködésbe a szelencéket. Tehát a játékos.
– Még egy játékos van! – kiáltott fel a földön fekv Ulicia. – Már két játékos van! Újraindul az év! Ez lehetetlen! – Ulicia n vér hirtelen el re nyújtotta a karját. – Lehetetlen!
A keze a leveg be markolt, s hevesen zihálva ismét a padlóra hanyatlott. Remeg kezével eltakarta az arcát, láthatóan megrendült attól, amit átélt.
Jagang a gondolataiba mélyedve hátat fordított neki.
– Két ember is m ködtetheti a szelencéket egyszerre? – tette fel a kérdést magának. Armina N vér ide-oda jártatta a tekintetét, nem tudta, várnak-e választ t le. Végül úgy döntött, inkább csendben marad.
Ulicia N vér a szemét dörzsölte.
– Elt nt.
Jagang türelmetlenül ránézett.
– Ki t nt el?
– Nem láttam az arcát. – Bizonytalanul legyintett. – Csak egyszer en megjelent, beszélt hozzám, majd elt nt. Nem tudom, hogy ki volt, Felség.
Úgy t nt, a n t mélyen megrázták a történtek.
– Mit láttál? – kérdezte Jagang.
Kahlan megfigyelte már korábban, hogyan okoz fájdalmat a Császár a N véreknek. Akár tudta most olvasni Ulicia N vér gondolatait, akár nem, nyilvánvaló volt, hogy nehezére esett éreztetnie a jelenlétét.
– Egy alak volt – Ulicia nagyot sóhajtott -, egy jelenés, aki egyszer csak itt termett a sátorban, Felség. Azt mondta nekem, hogy új játékos lépett színre, ezért az év újraindul.
Jagang szemöldöke haragos csomóba rándult.
– Új játékos szállt ringbe Orden hatalmáért?
Ulicia N vér csak bólintott, mintha hangosan félne kimondani.
– Igen, Felség. Valaki más is m ködésbe hozott egy Szelencét, bennünket pedig figyelmeztettek, hogy van egy új játékos is, ami miatt az év újraindul. A mai naptól, a tél els napjától számítva egy évünk van.
Jagang mélyen a gondolataiba mélyedve a sátor bejárata felé indult. Két katona széthúzta a dupla takarót, hogy az uralkodónak ne kelljen megállnia, miközben kimegy. Kahlan, mivel tudta, hogy ha nem marad hozzá egészen közel, annak hamarosan fájdalom lesz a következménye, szintén kifelé indult, hogy elkerülje a fájdalmas figyelmeztetést. Mögötte a N vérek, Armina és Ulicia szintén igyekezett nem lemaradni.
A sátoron kívül posztoló elit test rök könnyedén két oldalra húzódtak, hogy utat engedjenek az uralkodónak. A többi katona – Kahlan külön test rei – közvetlenül mögöttük járkáltak fel s alá. Kahlan közvetlenül Jagang mögött állt, a karjait dörzsölgette a hidegben. Nyugaton sötét felh k tornyosultak. Még a tábor b zén keresztül is érezte a páradús leveg ben a közeled es illatát. A kelet felé lebeg vékony felh ket vörösre festette a tél els napjára virradó hajnal. Jagang csendben a távolban magasodó sziklaplatót méregette, melynek tetején a Népek Palotája állt. Hihetetlen volt, hogy nemcsak egy palotát, hanem egyúttal egy egész várost is rejtett az építmény, a D'Harai birodalom hatalmi központját. A város az ellenállás egyedüli és utolsó bástyájaként állt a Birodalmi Rend mohó vágya el tt, hogy az egész világot bekebelezze, és hitét az egész emberiségre rákényszerítse. A Rend hadserege dühös fekete tenger gyanánt borította az Azrith-síkságot a sziklaplató, a szabadság és megváltás utolsó mentsvára körül.
A reggel els sugarai éppen ebben a pillanatban érték el a palotát. A márvány falak, tornyok s oszlopok aranyként ragyogtak. Lélegzetelállító látvány volt. A Rend tagjaiban azonban a palota látványa, ez az érintetlen szépség, melyre még nem tehették rá züllött kezüket, csupán irigységet és gy löletet váltott ki. Minden vágyuk az volt, hogy elpusztíthassák, fenségességét eltörölhessék, s ezzel biztosíthassák, hogy az embereket soha meg ne ihlesse annak szépséges ereje. Kahlan járt már ott – a Rahl Nagyúr palotájában -, amikor a négy N vér arra kényszerítette, hogy ellopja a Szelencéket az Élet Kertjéb l. A hely mély áhítattal töltötte el. Még a gondolatát is gy lölte, hogy lopnia kell onnan, hiszen a Szelencék nem a N véreket illették, ráadásul ismerte a N vérek gonosz szándékát.
Az oltáron, a Szelencék helyett, Kahlan legértékesebb tulajdonát hagyta cserébe: egy n t ábrázoló szobrot. Az alak felszegett fejjel, maga mellett ökölbe szorított kézzel állt, mintha rátámadó er kkel dacolna. El sem tudta képzelni, hol tehetett szert egy ilyen gyönyör ségre.
Teljesen összetört, hogy hátra kell hagynia, de másképp nem tudta beletenni a két Szelencét a zsákjába. Ha nem így tesz, Ulicia biztosan megöli. Bár rettenetesen ragaszkodott a szoborhoz, az életéhez azonban még inkább. Remélte, hogy a Rahl Nagyúr, ha meglátja, valahogyan megérti majd, mennyire sajnálja, amit tett.
Most pedig Jagang elfogta a N véreket, és megszerezte a gonosz, fekete Szelencéket. Legalábbis kett t közülük. Tovi N vér el re indult a legels vel, de megölték, a Szelence pedig elt nt. Cecilia N vérrel Kahlan végzett. Így csak Armina és Ulicia volt már életben négy elrablója közül. Persze Jagang más N véreket is a magáénak tudhatott.
– Ki hozhatott m ködésbe egy Szelencét? – kérdezte Jagang, még mindig a sziklapárkányt bámulva. Nem lehetett tudni, hogy csak hangosan gondolkodik, vagy választ vár a N vérekt l. Ulicia és Armina összenéztek. A test rök nem reagáltak, csak álltak, mintha k b l lennének. Kahlan rei továbbra is le-föl masíroztak. A hozzá legközelebb álló minden alkalommal, amikor meg kellett fordulnia, önelégült pillantással végigmérte. Kahlan kiismerte a férfi szokásait. volt a legkevésbé intelligens az rei közül, aki a képesség hiányát arroganciával leplezte.
– Nos – Ulicia N vér végül megtörte a kényelmetlen csendet -, annak, aki ezt tette, a Tehetség mindkét oldalával, Alkotó és Pusztító Mágiával is rendelkeznie kellett.
– Nem tudom, Felség, hogy a Sötétség N vérein kívül ki más lenne még képes erre – tette hozzá Armina N vér.
Jagang sötét pillantást lövellt a háta mögé. Nem a katona volt az egyetlen, aki bolond módon sokat képzelt magáról. Jagang sokkal okosabb volt Armina N vérnél, csak a n nem volt elég okos ahhoz, hogy ezt belássa. Annyira azonban nem volt buta, hogy ne vegye észre Jagang szemében, a szemrehányást. Egy pillanat alatt elszállt minden bátorsága, igyekezett minél kisebbre összehúzni magát.
Ulicia N vér, aki sokkal okosabb volt Arminánál azonnal felismerte a veszélyt.
– Csak két ember van, aki képes lehetett egy ilyen tettet végrehajtani.
– Richard Rahl tehette – vetette fel gyorsan Armina, hogy kissé mentse a helyzetét.
– Richard Rahl – ismételte meg Jagang hideg gy lölettel ejtve a szavakat. Egyáltalán nem lepte meg a felvetés.
Ulicia N vér megköszörülte a torkát.
– Vagy lehetett Nicci N vér is. az egyetlen, aki nincs itt azok közül, akik képesek a Pusztító Mágiát használni.
Jagang egy pillanatra rámeredt, miel tt visszafordult a Népek Palotája felé, amely már jelz t zként ragyogott a napfényben.
– Nicci N vér mindenr l tud, amit ti bolond szukák kitaláltatok – közölte velük. Armina meglepetten pislogott. Nem tudta megállni, hogy meg ne szólaljon.
– Hogy lehetséges ez, Felség?
Jagang két húsos kezét összekulcsolta a háta mögött. Izmos háta és nyaka inkább egy bikáéra emlékeztetett, mintsem emberére. Göndör, fekete sz rzete, kopaszra borotvált feje pedig csak tovább er sítette a gonosz, állatias benyomást, amit megjelenése keltett.
– Miután Tovit megszúrták és elvették t le a Szelencét, Nicci ott volt a halálos ágyánál – felelte Jagang. Régóta nem láttam Niccit. Meglepett, amikor váratlanul felbukkant. Ott voltam Tovi elméjében, végignéztem az egész jelenetet. Tovi nem vett észre, mint ahogy ti sem. Nicci sem tudta, hogy ott vagyok. Kikérdezte Tovit, kihasználva a sebesülését, rávette, árulja el, mit terveztek, Ulicia. Nicci egy szép kis történetet adott el Tovinak arról, hogy mennyire szeretne megszökni t lem. Ezzel a mesével elnyerte Tovi bizalmát, aki mindent elmondott neki a Futót z varázslatról, amit elindítottatok, a Szelencékr l, amit Kahlan segítségével loptatok el, és hogy milyen kapcsolatban állnak a Szelencék a Futót z varázslattal, egyszóval mindent.
Ulicia N vér egyre rosszabbul nézett ki.
– Akkor nagyon is elképzelhet , hogy Nicci tette. Vagy , vagy a másik.
– Vagy ketten együtt – vetette fel Armina N vér.
Jagang nem szólt semmit, továbbra is a palotát nézte.
Ulicia egy kissé el rehajolt.
– Engedelmeddel, Exellenciás Uram, miért van az, hogy nem tudod... nos, miért nincs itt Nicci veled?
Jagang éjfekete tekintetét a n felé fordította. Felh k árnyékolták a jeges feketeséget, vihar készül dött.
– Velem volt, de elment. Ti ügyetlenül megpróbáltatok megszökni el lem azáltal, hogy hamis módon felesküdtetek a Rahl Nagyúrra, hátha a Kötés megvéd, de nektek nem sikerült. Neki viszont igen. Ebb l arra következtetek, bár fogalmam sincs, hogyan lehetséges, hogy az esküje szinte volt. Mindent feladott, amiért egész életében küzdött – megtagadta az erkölcsi kötelességét! Jagang a szemeit forgatva próbált nyugodt fens bbséget er ltetni magára. – Nála m ködött a Kötés. Többé már nem férek hozzá az elméjéhez.
Armina N vér mozdulatlanná meredt, s ezúttal nem csupán az Álomjárótól való félelmében. Láthatóan megdöbbentették a hallottak.
Ulicia N vér az emlékeiben elmerülve bólogatott.
– Ahogy így visszagondolok, ez nem meglep . Azt hiszem, mindig is sejtettem, hogy szerelmes Richardba. Soha nem beszélt róla a Sötétség N vérei el tt, de a Próféták Palotájában sok mindenr l lemondott – amir l soha nem gondoltam volta, hogy feladná – csak azért, hogy lehessen Richard hat tanárának egyike. Az ár, amit fizetett azért, hogy a tanára lehessen, gyanakvóvá tett. Másokat a mohóság vezérelt, egyszer en csak el akarták venni a Tehetségét. De Nicci nem. nem ezt akarta, ezért szemmel tartottam.
De soha nem árulta el magát. Drága Szellemek! Azt hiszem maga sem volt tudatában még akkoriban. Viszont az a pillantás, ahogy ránézett! Igen, szerelmes volt belé. Akkor még nem tudtam mire vélni azt a tekintetet, valószín leg, mert annyira az iránta érzett gy löletét hangoztatta, meg hogy mennyire megvet mindent, amit Richard Rahl képvisel. Mégis szerette. Már akkor is szerelmes volt.
Jagang arca már szinte elkékült a düht l. Uliciát annyira elragadták az emlékei, hogy nem vette észre a férfi kirobbanni készül néma haragját. Armina N vér lopva megérintette a karját, hogy figyelmeztesse. Ulicia N vér felnézett. Elsápadt, amikor meglátta Jagang tekintetét, ezért gyorsan másképp folytatta.
– Ahogy már mondtam, nyíltan soha nem mondott ilyesmit, úgyhogy lehet, hogy csak képzel dtem. Most, hogy így visszagondolok, már nem is vagyok annyira biztos benne. Gy lölte t. Holtan akarta látni. Mindent gy lölt, amit képviselt. Utálta. Világos, mint a nap. Utálta t. Ulicia elhallgatott, kényszerítette magát, hogy abbahagyja a dadogást.
– Mindent neki adtam – Jagang hangja mennydörgésként visszhangzott. – Királyn vé tettem. Mint Jagang az Igazságos, megadtam neki a hatalmat, hogy a Rend Testvériségének harcosa lehessen. Akik ellenálltak a Rend igazságának, a Halál Úrn jeként ismerték. Csak az én nagylelk ségemnek köszönhette, hogy eleget tehet erkölcsi kötelességének. rült voltam, hogy ekkora hatalmat adtam neki. Megcsalt engem! H tlen lett hozzám emiatt a férfi miatt!
Kahlan soha nem gondolta volna, hogy Jagangot is gyötörheti a féltékenység, most mégis ez történt. Olyan ember volt, aki elvette, amit akart. Nem szokott hozzá, hogy bármit is megtagadjanak t le. Niccit azonban nem kaphatta meg. Úgy t nt, a szíve Richard Rahlé.
Kahlan elfojtotta saját zavaros érzelmeit a férfival kapcsolatban – akivel még sohasem találkozott -, inkább az reit figyelte helyette.
– Akkor is visszaszerzem! – Jagang felemelt ököllel fogadkozott. Az izmok majd szétrepedtek a karján. Az erek kidagadtak a halántékán. – El bb vagy utóbb elpusztítom a Richard Rahl vezette erkölcstelen ellenállást. Akkor majd foglalkozhatom Niccivel. Megfizet még a b neiért! Kahlanban és ebben a Nicci nev n ben volt valami közös. Ha Jagang egyszer ráteszi a kezét Niccire, a legrosszabbra számíthat, akárcsak maga.
– És Orden Szelencéivel mi lesz, Felség? – kérdezte Ulicia.
Jagang keze lehanyatlott. Zord mosollyal fordult felé. – Nos, drágám, nem számít, hogy az egyiküknek valahogy sikerült m ködésbe hozniuk egy Szelencét. Nem mennek vele semmire. – Hüvelykujjával a háta mögé bökött. – Nálam van Kahlan. Nálam van a kulcs, hogy Orden hatalmát a Rend Testvériségének ügye érdekében felhasználhassuk. Az igazság a mi oldalunkon áll. A Teremt minket támogat. Amikor majd szabadjára engedjük Orden erejét, lesöpörjük az istenkáromló mágiát a föld színér l. Akkor majd minden ember fejet hajt a Rend tanításai el tt, az isteni igazságszolgáltatás el tt, és mindenki egy hitre tér.
Akkor j el az emberiség új hajnala, az a kor, amikor az emberek lelkét nem fert zi meg többé a mágia. Mindenki örvendezik majd, hogy részese lehet a dics ségnek, amit a Rend képvisel. Ebben az új korban mindenki egyenl lesz majd, mindenki a Teremt akaratának és embertársai szolgálatának szentelheti magát.
– Igen, Excellenciás Uram – felelte szolgálatkészen Armina N vér, hátha visszalophatja magát a kegyeibe.
– Felség... – próbálkozott tovább Ulicia N vér. – Ahogy már korábban bátorkodtam elmagyarázni, annak ellenére, hogy tényleg minden szükséges elem a birtokunkban van, szükségünk van a harmadik Szelencére is, ha el akarjuk érni a célunkat, azaz a Rend érdekében használni akarjuk Orden hatalmát. A harmadik Szelence nélkül nem sikerülhet.
Jagang vigyora visszatért. – Ahogy már mondtam, ott voltam Tovi elméjében. Valószín leg tudom, ki vitte el a Szelencét.
Ulicia és Armina nemcsak meglep dött, de szintén kíváncsi volt.
– Valóban? – kérdezte Armina.
Jagang bólintott. – A lelki tanácsadómnak, Narev Testvérnek volt egy barátja, akivel id nként üzletelni szokott. Azt gyanítom, áll a háttérben.
Ulicia N vér hitetlenkedve kérdezte:
– Tényleg a Rend Testvériségének barátja lenne érintett ebben?
– Nem. Nem azt mondtam, hogy a Testvériség egy barátja. Azt mondtam, hogy Narev Testvér egy barátja. Egy n , akivel nekem is akadt dolgom a múltban, amikor Narev Testvér nevében jártam el. Lehet, hogy hallottatok is róla. – Jagang érdekl d n felvonta a szemöldökét. – Úgy ismerik, hogy Hat.
Armina N vér egy hirtelen leveg t vett, majd elnémult.
Ulicia szemei elkerekedtek, még a száját is eltátotta.
– Hat... Excellenciás Uram, biztosan az, a boszorkány?
Jagang elégedetten nyugtázta a n k reakcióját. – Á, szóval ismeritek!
– Hát igen, a múltban néhányszor keresztezték egymást az útjaink. Beszéltünk is. De semmiképpen nem nevezném kellemes beszélgetésnek. Uram, azzal a n vel nem lehet üzletelni.
– Nos, hát látod, Ulicia, eggyel több dolog, amiben te és én különbözünk. A te birtokodban nincs semmi értékes, amit felajánlhatnál neki, hacsak nem a húst a csontjaidról, hogy odavethesse azoknak, akik a barlangjában erre éheznek. Én azonban jól tudom, mi kell neki, és vagyok olyan helyzetben, hogy megadjak neki néhány apróságot, melyekkel kielégítheti vágyait. T led eltér en, Ulicia, én tudok tárgyalni vele.
– De ha Richard Rahl, vagy Nicci hozta m ködésbe a Szelencét, az csak azt jelentheti, hogy már náluk van – mondott ellent Ulicia. – Tehát még ha Tovi után Hatnál volt is a Szelence, már biztosan nincs így.
– Azt gondolod, hogy egy ilyen n ily könnyedén lemond ég vágyairól? Mindenr l, amire éhezik?
– Jagang megrázta a fejét. – Nem, Hat nem nyugszik bele, hogy aláássák a terveit. Neki nem lehet ellentmondani. Nem bánik keszty s kézzel azokkal, akik az útjába kerülnek. Igazam van, Ulicia? Ulicia N vér nagyot nyelve bólintott.
– Úgy vélem, hogy ez az igen sötét er kkel és hihetetlen elszántsággal bíró n addig nem nyugszik, amíg ki nem küszöböli a csorbát, és akkor majd tárgyalni fog a Renddel. Tehát, azt gondolom, minden a legnagyobb rendben van. Az, hogy azok közül a b nöz k közül az egyik, Nicci vagy Richard Rahl, m ködésbe hozta a Szelencét, végül nem jelent majd semmit. A Rend diadalmaskodik.
Ulicia N vér, aki szorosan összefonta az ujjait, hogy ne remegjenek, most meghajtotta a fejét. – Igenis, Excellenciás Uram. Már látom, hogy valóban mindent kézben tartasz.
Jagang, a n megadását látván, csettintett az ujjával, majd az egyik félmeztelen rabszolgához fordult, aki az uralkodói sátor bejáratánál állt.
– Éhes vagyok. Ma kezd dik a Ja'La bajnokság. Kiadós reggelit szeretnék, miel tt kimegyek a meccsre.
A férfi derékból meghajolt. – Máris intézkedem, Felség.
Amikor a szolga elsietett, hogy az ételr l gondoskodjon, Jagang végignézett az emberáradaton. – Bátor harcosaink megérdemlik, hogy egy kissé elterelhessék gondolataikat nehéz feladatukról. Az a csapat, amelyik megnyeri a bajnokságot, az én csapatommal mérheti össze az erejét. Reméljük, hogy elég jó játékosokból áll majd ahhoz, hogy az enyémek beleizzadjanak a gy zelembe.
– Igen, Felség – mondta a két N vér egyszerre.
Jagang, akit láthatóan idegesített a két n talpnyalása, odaintett a Kahlant rz egyik katonának, aki épp el tte haladt el.
– Téged fog megölni el ször.
A férfi megdermedt, s rémülten kérdezett vissza.
– Felség?
Jagang a fejével Kahlan felé bökött, aki egy lépésnyire állt, jobbra a háta mögött. – Téged fog megölni el ször, amire rá is szolgálsz.
A férfi tiszteletteljesen meghajtotta a fejét.
– Nem értem, Felség.
– Persze, hogy nem érted, mert ostoba vagy. Megszámolta a lépteidet. Minden alkalommal, miel tt megfordulsz, ugyanannyi lépést teszel, majd minden alkalommal ránézel, miel tt megfordulsz. Megszámolta, hogy hányat lépsz. Amikor itt az id , hogy megfordulj, oda sem kell néznie, mégis tudja, mikor fordítasz hátat neki. Te ránézel, és azt látod, hogy másfelé figyel, amit l megnyugszol. Amikor jobbról érkezel, mindig ugyanabban az irányban fordulsz meg, jobb felé. Tehát minden alkalommal, amikor megfordulsz, a kés az öveden, a jobb csíp dön, pontosan felé esik. A katona az övén nyugvó késére nézett. Véd n rátette a kezét.
– De felség, nem hagynám, hogy megszerezze a késemet. Esküszöm, megállítanám.
– Megállítanád? – Jagang horkantva felnevetett. – Tisztában van vele, hogy kétlépésnyire van attól a helyt l, ahol megfordulsz, kétlépésnyire a késedt l. – Csettintett az ujjával. – Ennyi az egész, és már nála is van a kés. Valószín leg észre sem veszed, s már halott vagy.
– De én...
– Ránézel, hogy mit csinál, azt látod, hogy nem is téged néz, majd megfordulsz. Mire a harmadik lépést megteszed nála lesz a késed. Rögtön azután a pengét teljes hosszában belemeríti a jobb vesédbe. Mire rájönnél mi történt, meghalsz.
A hideg ellenére, a férfi homlokát kiverte a víz.
Jagang Kahlanra nézett, de csak üres tekintettel meredt a semmibe, semmilyen érzelem nem látszott az arcán.
Jagang tévedett. Ez a katona csak a második lesz. Ostoba volt, ebben Jagangnak igaza volt. Az ostobákat könny megölni. A figyelmeseket, az okosakat nehéz. Kahlan minden rét ismerte. Célul t zte ki maga elé, hogy minden lehetségest megtudjon róluk. A sátor el tt rköd másik katona az egyik legokosabb volt az rei közül.
Bármerre járt, Kahlan mindig elemezte a helyzetet, felmérte, hogy milyen lehet sége lehet a szökésre. Most sem az id , sem a hely nem volt alkalmas, mégis átgondolta a lehet ségeit. Nem az ostobát ölné meg el ször, de elvenné a kését, pont úgy, ahogy Jagang mondta. Azután az okosabbhoz fordulna, mert az sokkal figyelmesebb, és a reakciói is gyorsabbak. A különleges rök feladata, hogy megakadályozzák a szökését, de nem használhattak halálos fegyvert ellene. Amikor az okosabbik megpróbálná megállítani, akkor már nála lenne a kés, amivel átvágná a torkát, ahogy feléje lendül. Azután ellépne a zuhanó test el l bal felé, megpördülne, s végül az ostoba r veséjébe mártaná a pengét, épp ahogy Jagang megjósolta.
– Nagyon jól ismersz – szólalt meg Kahlan kimérten. – Gratulálok.
Jagang kissé összehúzta a szemét. Nem tudta eldönteni, vajon az igazat mondja, vagy hazudik.
4. FEJEZET
– Biztosan tudod, mit csinálsz? Mi lesz, ha feltöröd a pecsétet ezen az ajtón? – kérdezte Cara. Zedd a válla felett hátranézett.
– Ugye nem kell emlékeztesselek, hogy én vagyok az Els Varázsló?

Cara viszonozta a szúrós pillantást.
– Már bocsánat, de ugye tudod, mi lesz, ha feltöröd a pecsétet, Zorrander, Els Varázsló? Zedd kihúzta magát.
– Nem így értettem.
Cara még mindig szúrósan nézett rá.
– Nem válaszoltál a kérdésemre.
Egy dolgot bizton lehetett állítani a Mord-Sithekr l. Nem szerették, ha kitér választ kaptak a kérdéseikre. Egyáltalán nem tetszett nekik. Rendszerint Zedd kétszer is meggondolta, hogy felbosszantson-e egy Mord-Sithet, de most fontos dolga volt, és nem szerette, ha zavarták közben. Attól lett morcos.
– Nem is értem, miért t r meg Richard maga mellett.
Cara bosszúsága fokozódott.
– Nem adtam neki választási lehet séget. Most pedig választ várok a kérdésemre. Tisztában vagy vele, hogy mi fog történni, ha feltöröd a pecsétet ezen az ajtón?
Zedd csíp re tette a kezét.
– Nem gondolod, hogy tudok egy-két dolgot a mágiáról?
– El ször én is azt hittem, de már kezdek kételkedni.
– Á, szóval azt hiszed, te okosabb vagy mint én.
– Annyit tudok, hogy a mágia z rös dolog. És úgy t nik, hogy ebben én többet tudok nálad. Több eszem van annál, mintsem hogy er szakkal áttörjek egy ilyen lepecsételt ajtón. Niccinek biztosan jó oka volt rá, hogy így lezárja. Nem hiszem, hogy bölcs dolog, Els Varázsló úr, áttörni rajta anélkül, hogy tudnánk, miért van itt.
– Nos, szerintem én jobban értek a zárakhoz és a pajzsokhoz.
Cara felvonta a szemöldökét.
– Zedd, Nicci ért a Pusztító Mágiához.
Zedd az ajtóra, majd Carara nézett. A lány testtartásából úgy t nt, kész t a gallérjánál fogva elrángatni a bronz pánttal vasalt ajtótól, ha szükségesnek látja.
– Jól van, azt hiszem, igazad van. – Felemelte az ujját. – Másrészt viszont érzem, hogy valami nagyon komoly dolog zajlik odabent. Rossz el érzetem van.
Cara nagyot sóhajtott, de végre hanyagolta a szúrós kékszem Mord-Sith pillantást. Kihúzta magát, hosszú sz ke copfját lazán a kezébe fogva mindkét oldalról ellen rizte a folyosót, majd a fonatot lazán a hátára dobta. – Nem tudom, Zedd. Ha én lennék bent egy szobában, és bezárnám az ajtót, annak jó oka lenne, ami miatt nem szeretném, hogy babrálj a zárral. Nicci nem engedte, hogy vele menjek – pedig korábban soha sem csinált ilyet. Nem akartam engedni, hogy egyedül menjen be oda, de ragaszkodott hozzá. Nagyon furcsa, ijeszt hangulatban volt, mint ahogy mostanában gyakran.
Zedd felsóhajtott.
– Hát igen. De megértem. Drága Szellemek! Cara, mostanában mind nagyon furcsa hangulatban vagyunk, és ez nem véletlen!
Cara bólintott.
– Nicci azt mondta, muszáj egyedül lennie. Persze engem nem érdekelt, vele akartam menni. Nem tudom, hogy csinálja, de sokszor, ha megkér valamire, egyszer csak azon kapom magam, hogy már csinálom is. A Rahl Nagyúr is éppen ilyen. Sokszor van, hogy oda sem figyelek az utasításaira – hiszen, végül is, én sokkal jobban tudom, hogyan tudom megvédeni -, de id nként úgy utasít valamire, mint most Nicci tette, és akkor nem tudok ellentmondani. Fogalmam sincs, hogyan érik ezt el. Mindkett jüknek megvan az a furcsa képessége, hogy rávegyenek olyan dolgokra, amelyeket nem szeretnék megtenni – ráadásul még csak a hangjukat sem kell felemelniük hozzá. Nicci azt mondta, mágikus dologra készül, mégpedig olyan hangon, amib l egyértelm volt, hogy egyedül akar maradni. Utána már csak arra emlékszem, hogy azt feleltem, majd én kint várok, hátha valamire szüksége lesz.
Zedd kissé el re hajtott fejjel, bozontos szemöldöke alól figyelte a lányt.
– Szerintem ez az egész Richarddal van összefüggésben.
A lány Mord-Sith pillantása azonnal visszatért. Zedd látta, ahogy izmai megfeszülnek a vörös b r ruha alatt.
– Hogy érted ezt?
– Ahogy te is észrevetted, Nicci eléggé furcsán viselkedett. Megkérdezte t lem, hogy rámerném-e bízni minden ember életét Richardra.
Cara rámeredt.
– T lem is ugyanezt kérdezte.
– Ez nem hagy nyugodni. Egyfolytában azon rágódom, vajon miért akarta tudni. – Zedd hosszú ujjával az ajtóra mutatott. – Cara, Nicci azzal a dologgal van ott bent – Orden Szelencéjével. Érzem. Cara bólintott.
– Ebben igazad van. Láttam a Szelencét, miel tt becsukta az ajtót.
Zedd félresöpört egy kóbor sz hajszálat az arcából.
– Részben ezért gondolom, hogy Richarddal függ össze a dolog. Cara, nem lesz könny átjutni ezen a pajzson, de meg kell tennem.
Cara lemondóan sóhajtott.
– Rendben. – Az ajka megrándult. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy bele kell egyeznie. – Ha leharapja a fejedet, gondolom, vissza tudjuk varrni.
Zedd mosolyogva felt rte a köntöse ujját. Mély leveg t vett, majd minden figyelmét a mágikus pecsét feltörésére fordította, mellyel Nicci lezárta az ajtót.
A nehéz, bronz-pántos ajtószárnyat különböz , a Varázslók Tornyát körülvev mágikus mez re jellemz szimbólumok díszítették. Ezt a helyet eleve meger sítették, hogy ne lehessen egyszer en besétálni, de Zedd a Toronyban n tt fel, így jól ismerte a különböz elemek m ködését, illetve az összes trükköt velük kapcsolatban. Ez itt azért volt különleges, mert úgy t nt, a védelem kétoldalú, kívülr l és belülr l is tart.
Bal kezének három ujját finoman az er térbe csúsztatta. Érezte, ahogy a bal kezén a könyökéig bizseregni kezdenek az idegek. Ez nem jó jel. Nicci valamit hozzátett, amivel a szokványos védelemb l, személyes véd pajzsot hozott létre. Zedd már kezdett igazat adni Caranak. Ez a pajzs egyedi módon reagált a behatolási kísérletre. Egy pillanatra megállt, hogy ezt fontolóra vegye. Valahogy er szak nélkül kell elérnie, amit szeretne, hátha így nem ütközik ellenállásba. Óvatosan egy vékonyka, ártatlan mágikus szálat csúsztatott a véd háló szövete közé, majd a jobb kezével finoman megpróbálta meglazítani.
Jól tudta, hogy semmire nem megy vele, ha megpróbál áttörni rajta, mert az ilyen véd hálót úgy szerkesztették meg, hogy az er szaktól csak még szorosabbra húzódik. Nicci valószín leg meg is er sítette ezt a jellemz jét. Ha túl nagy er t használ, azzal az ellenkez hatást éri el. Csak még szorosabbra húzza a kötelet, amit pedig kibogozni szeretne, akkor pedig soha nem lesz képes újra kioldani.
Emellett – Caranak igaza volt – Nicci Pusztító Mágiával is bírt, és nem lehetett tudni, hogy e sötét er milyen elegyét használta a pecsét lezárására. Nem lenne jó, ha átdugná a kezét a kulcslyukon, és kiderülne, hogy folyékony ólomba mártotta. Sokkal kevésbé kockázatos kibogozni a varázscsomót, mint megpróbálni széttépni.
Az ilyen kihívásokra Zedd mindig óriási elszántsággal reagált. Biztos volt benne, hogy megtalálja a megoldást. Ez a jellemvonása a régmúltban apját is gyakran bosszantotta, f leg, ha egy olyan pajzsról volt szó, amelyet Zedd apja pontosan azért állított, hogy távol tartsa kíváncsi fiát. Zedd nyelvét kissé kidugva dolgozott a mágikus szövedék meglazításán. Máris messzebbre jutott, mint remélni merte. Már annyira kiterjesztette a láthatatlan er teret, hogy belülr l feszegethette tovább.
Akkor azonban hirtelen, minden óvatosság ellenére a mágikus szövet megfeszült, és finoman lerázta magáról a behatoló varázslatot, mintha csak lesben várakozott volna mostanáig.
Zedd görnyedten állt az ajtó el tt. Megdöbbentette, hogy egy pajzs ilyesmire lehet képes. Hiszen nem is próbált meg átmenni rajta, még csak a felépítését tanulmányozta – úgymond belesett a kulcslyukon.
Sokszor járt már el így korábban, s ez az eljárás mindig m ködött. Most is kellett volna. Ez azonban a legbonyolultabb pajzsnak bizonyult, amivel valaha találkozott.
Még mindig a zár fölé hajolva a következ lépésen gondolkozott, amikor az ajtó feltárult. Zedd kissé felemelte a fejét, s felnézett. Nicci állt fölötte, egyik keze a kilincsen.
– Soha nem szoktál kopogni? – kérdezte.
Zedd felegyenesedett, remélve, hogy nem vörösödött el. – Hát, tulajdonképpen, megfordult a fejemben, de azután elvetettem az ötletet. Eszembe jutott, hogy talán sokáig olvastad a könyvet, és esetleg elaludtál. Nem akartalak zavarni.
Nicci sz ke haja lágyan omlott a vállára, fekete ruhája kiemelte tökéletes alakját. Bár úgy t nt, egy szemhunyásnyit sem aludt egész éjjel, szemének kékje olyan átható tekintetet kölcsönzött neki, amilyet még egyetlen varázslón nél sem látott. Csábító szépsége, fenséges tartása, intelligenciája és hatalmas ereje, mellyel bárkit könnyedén hamuvá égethet, olyan kombinációt alkotott, mely egyszerre volt lebilincsel és félelmetes.
– Ha aludtam volna – közölte Nicci a rá annyira jellemz nyugodt, selymes hangon -, szerinted nem ébredtem volna fel arra, hogy valaki megpróbál áttörni egy olyan védelmi mez n, amelyet egy háromezer éves könyvb l vett védelmi pajzzsal ötvöztek, illetve Pusztító Mágiával f szereztek? Zedden ismét er t vett az aggodalom. Egy kis délutáni szunyókáláshoz nincs szükség ilyen bonyolult védelemre.
Széttárta a karját.
– Csak be akartam kukucskálni, hogy megnézzem, jól vagy-e.
A n hideg tekintetét l kiverte a víz.
– Elég id t töltöttem a Próféták Palotájában azzal, hogy megtanítsam a varázslótanoncokat viselkedni, azaz kordában tartani a Tehetségüket. Tudom, hogyan hozzak létre olyan pajzsot, amelyen nem lehet belesni. Mint a Sötétség N vére volt elégszer alkalmam gyakorolni.
– Valóban? Igazán szívesen hallanék többet az ilyen rejtett pajzsokról – persze kizárólag szakmai indíttatásból. Az ilyesmi egyfajta... hobbinak számít nálam.
Nicci még mindig a kilincset fogta.
– Mit szeretnél, Zedd?
Zedd megköszörülte a torkát.
– szinte leszek hozzád, Nicci. Aggódtam, hogy mit m velsz odabent a Szelencével. Nicci végre egy kissé elmosolyodott.
– Na, igen. Valahogy biztos voltam benne, hogy nem azért leskel dsz, hogy ruha nélkül láthass. Hátralépett, be a könyvtárba, mintegy jelezve, hogy bemehetnek.
Hatalmas szoba volt, két emelet magas, boltíves ablakok alkották az egész szemközti falat teljes hosszában. Súlyos, arannyal szegett, mélyzöld szín bársony drapériák, két emelet magas, csiszolt márványoszlopok választották el a vastag üveglapokból álló ablakokat egymástól. Még a beáradó hajnali fény sem volt elég, hogy el zze a helyiség nyomasztó légkörét.
Néhány helyen a Torony védelmi rendszerét képez üveglemezek kitörtek az ablakokból egy korábbi váratlan támadás következtében, még amikor Richard itt volt. Nicci akkor villámcsapást idézett el , hogy el zzön egy alvilági teremtményt, amely Richardra támadt. Amikor megkérdezték, hogyan volt képes rávenni a villámot, hogy engedelmeskedjen az akaratának, egyszer en vállat vont. Azt mondta, csak létrehozott egy rt, amelyet a villámnak ki kellett töltenie, így csalta oda. Zedd az elvet értette, csak éppen elképzelni sem tudta, hogyan lehetne kivitelezni. Bár hálás volt Richard életének megmentéséért, nem örült, hogy a ritka és értékes üveg összetört, s ezzel a védelem is megsérült. Nicci felajánlotta, hogy segít megjavítani. Zedd nem tudta volna megcsinálni egyedül. Nem gondolta volna, hogy bárki él ember képes úgy parancsolni az elemeknek, ahogyan Nicci tette, vagy valakinek lenne ehhez elég ereje. Azt sem hitte, hogy meg lehet javítani az üveget azokban az ablakokban. Nicci mégis megtette.
Zedd fejében ez úgy hatott, mintha egy királyn lement volna a palota konyhájába, majd gyakorlott kézzel megmutatta volna, hogyan készül egy ritkafajta kenyér, egy rég elfeledett recept alapján. Bár Zedd ismert jó néhány hatalmas varázslón t, Niccihez foghatóval még nem találkozott. Néhányszor látta, hogy igen bonyolult dolgokat milyen könnyedséggel tesz meg, s ett l elállt a szava.
Persze Nicci sokkal több volt egyszer varázslón nél. Mivel korábban a Sötétség N vére volt, tudta használni a Pusztító Mágiát. Akkoriban elvette egy varázsló erejét, a sajátjához adta, s ezzel valami egyedit hozott létre – de erre Zedd nem szívesen gondolt.
Kissé tartott Niccit l. Richard nélkül, aki megmutatta neki az élet értékét, még mindig a Rend ügyéért harcolna. Annyi mindenen ment keresztül, annyi mindent kellett megtennie, amir l soha nem beszélt, hogy Zedd nem tudta, mennyire bízhat meg benne.
Richard azonban az életét tette a kezébe, Nicci pedig már számos alkalommal bebizonyította, hogy érdemes a bizalomra. Saját magán és Caran kívül Zedd nem ismert mást, aki olyan elszántsággal szentelte volna magát Richardnak, mint Nicci. Egyetlen szó nélkül, egy másodpercnyi gondolkodás nélkül magába az Alvilágba is lemenne, ha arra lenne szükség a megmentéséhez. Richard a leggonoszabb, legmélyebb sötétségb l hozta vissza ezt a csodálatos n t, csakúgy, mint Carat a többi Mord-Sithel együtt. Ki lenne képes ilyesmire Richardon kívül? Egyáltalán ki másnak jutna ilyesmi az eszébe?
Zeddnek szörnyen hiányzott az unokája.
Nicci visszament a könyvtárba, Zedd pedig végre láthatta, mi van az asztalon. Persze a Tehetsége megsejtette vele, hogy itt van a Szelence, de arra már nem volt képes, hogy azt is megláttassa, miért van itt.
Mögötte Cara egy aprót füttyentett. Zedd tudta, mit érez, mert is ugyanazt érezte. Orden Szelencéje az egyik masszív könyvtári asztalon feküdt. Díszes tartójától megfosztva olyan gonosz feketeséget sugárzott, mintha magába akarná szívni a hajnal minden fényét. Olyan fekete volt, mintha valami sötét lyuk volna az él k világán. Aki belenézett, úgy érezhette, a Holtak Világát, az Alvilágot látja benne.
De Zeddet nem ez, hanem a Szelence köré emelt véd varázslat ijesztette meg. Vérrel rajzolták. Más jeleket, varázsigéket is látott az asztalon, melyek ugyanígy vérrel készültek.
Zedd felismerte a rajz néhány elemét. Nem tudta, hogyan lehet erre képes bárki. Ezek a dolgok szörnyen labilisak és veszélyesek. Elég egy apró hiba, és ölni is képesek. Ezek a varázsigék, pláne ha vérrel írják ket, a létez legveszedelmesebbek közé tartoznak. Zedd, egy élet tapasztalatával és tudásával sem merte volna használni ket.

Azonban látta már ezeket a borzalmas jeleket korábban. Darken Rahl, Richard apja rajzolta meg ket. Akkor Orden Szelencéinek kinyitásához volt szükség a varázslatra. Az életébe került, hogy
megpróbálta.
A Szelence körül a leveg ben zöld és sárga fényben égve még több varázsige lebegett. Kissé arra a
hálóra emlékeztették, amit a Futót z varázslat modellezésére hoztak létre ugyanebben a szobában,
csakhogy ezek a háromdimenziós formulák kissé másképp néztek ki, a világító vonalak pedig
pulzáltak, mintha élnének. Úgy érezte, ez nem véletlen, hiszen Orden ereje maga volt az élet.
Más vonalak, melyek helyenként a zöld és sárga vonalak keresztez déseihez csatlakoztak, feketék
voltak, mint a Szelence, amit l az embernek, ahogy nézte ket az az érzése támadt, mintha
egyenesen a halálra nyitnának rést. A varázslatot, melyhez foghatót Zedd még soha életében nem
látott, Pusztító illetve Alkotó Mágia elegyével készítették.
Az egész háló, a fény és sötétség szövevénye, a leveg ben lebegett.
Orden Szelencéje a háló közepén ült, mint egy nagy kövér, fekete pók.
Az Élet Könyve a közelben feküdt kinyitva.
– Nicci – Zedd alig tudott megszólalni -, a Teremt nevében, mit tettél?
Ahogy Nicci elérte az asztalt, megfordult, majd egy kényelmetlenül hosszú percig rámeredt.
– A Teremt nevében nem tettem semmit. Richard Rahl nevében tettem.
Zedd kényszerítette magát, hogy elvonja a tekintetét a fényl vonalak közti szörny ségr l. Nagy
nehezen sikerült leveg t vennie.
– Nicci, mit tettél?
– Az egyetlen dolgot, amit tehettem. Amit meg kellett tenni, és amit csak én tudtam megtenni.
A Tehetség két oldalának egyesülése, mely a Szelencét a fényháló belsejében tartotta, minden
képzeletet felülmúlt. Maga volt a rémálom.
Zedd megpróbálta jól megválogatni a szavait.
– Azt akarod mondani, hogy képes vagy m ködésbe hozni ezt a Szelencét?
Ahogy a n a fejét ingatta, rettegés szorította össze Zedd mellkasát. A kék szemek fogva tartották a
tekintetét.
– Már m ködésbe hoztam.
Zedd úgy érezte, a padló beomlik alatta, pedig zuhan lefelé megállíthatatlanul. Egy pillanatra
átsuhant az agyán, hogy csak álmodja ezt az egészet. A helyiség forogni látszott, a lábai össze
akartak csuklani.
Cara hirtelen megfogta a karját, hogy megtartsa.
– Elment az eszed? – A hév visszatért a hangjába, ahogy újra képes volt megállni a lábán.
– Zedd... – Nicci kissé közelebb lépett. – Muszáj volt.
Zedd még csak nem is pislogott.
– Muszáj volt? Muszáj volt?
– Igen. Ezt kellett tennem. Ez volt az egyetlen lehet ség.
– Az egyetlen lehet ség? Mire? A világ elpusztítására? Az élet elpusztítására?
– Nem. Az egyetlen lehet ségünk az életben maradásra. Tisztában vagy vele, mi vár a világra.
Tudod, mit tesz majd a Birodalmi Rend, hogy mire készülnek. A világ a szakadék szélén áll. Az
emberiségre legjobb esetben is évszázados sötétség vár. Legrosszabb esetben pedig soha többé nem
emelkedik fel a fényre.
Tudod, hogy a prófécia szerint olyan elágazáshoz közeledünk, amelyen túl minden elsötétül. Nathan
mindent elmondott neked a Nagy rhöz vezet ágról, amelyen túl nem vár ránk semmi. A világ
ebbe a szakadékba bámul.
– És arra gondoltál, hogy amit most tettél, az lehet az oka az egésznek – pont az az esemény, amely
az egész emberiséget, az életet a semmibe taszítja?
– Ulicia N vér már m ködésbe hozta Orden Szelencéit. Szerinted t és a többi Sötétség N vérét
érdekli az élet? Azon dolgoznak, hogy kiszabadítsák az Alvilág rz jét. Ha sikerrel járnak az
él kre örök kárhozat vár. Te tudod, hogy mik ezek a Szelencék, ismered az erejüket, tisztában vagy
vele, mi történik, ha Uliciáé lesz Orden Hatalma.
– De ez nem jelenti azt...
– Nincs választási lehet ségünk. – Egyenesen Zedd szemébe nézett. – Ezt kellett tennem.
– És képes vagy megidézni Ordent? Képes vagy parancsolni a Szelencéknek? Egyáltalán tudod, hogy melyik a megfelel Szelence?
– Nem, még nem – ismerte be.
– Hiszen még csak nincs is nálunk a másik kett !
– De van egy évünk, hogy megszerezzük ket – felelte Nicci halk elszántsággal. – Egy évünk van a tél els napjától számítva. Mostantól egy év.
Zedd kétségbeesetten az égre emelte a kezét.
– De ha még meg is szerezzük ket, gondolod, hogy valaha is képes leszel parancsolni Orden erejének? Szerinted tudsz majd bánni Orden hatalmával?
– Nem. Én nem – most már szinte csak suttogott.
Zedd felkapta a fejét, nem volt benne biztos, hogy tényleg azt hallotta-e, amit hallani vélt. Gyanúja rült rettegéssé változott.
– Hogy érted, hogy te nem? Hiszen épp most mondtad, hogy m ködésbe hoztad a Szelencét.
Nicci közelebb lépett. Egyik kezét finoman Zedd karjára tette.
– Amikor kinyitottam az átjárót, meg kellett neveznem a játékost, Richardot neveztem meg. Orden
Szelencéjét Richard nevében helyeztem m ködésbe.
Zedd úgy állt ott, mint akibe belecsapott a villám. Legszívesebben agyonütötte volna a n t.
Meg akarta fojtani. Kitépni egyenként a végtagjait.
– Richardot nevezted meg?
Nicci bólintott.
– Nem tehettem másként.
Zedd mindkét kezével kócos sz hajába túrt, úgy szorította a fejét, mintha attól félt volna, hogy
szétrobban.
– Nem tehettél másként? A fenébe is, te n ! Neked teljesen elment az eszed?
– Zedd, kérlek, nyugodj meg! Tudom, hogy nem számítottál rá, de hidd el, ez nem valami szeszély.
Nagyon alaposan átgondoltam. Higgy nekem, mindent számításba vettem. Ha életben akarunk
maradni, ha azt akarjuk, hogy a szeretteinknek legyen jöv jük, akkor ezt meg kellett tenni.
Zedd az egyik székbe rogyott. Még miel tt valami visszavonhatatlant cselekszik, miel tt hagyná,
hogy a vak düh vezesse, muszáj gondolkoznia. Megpróbálta felidézni mindazt, amit a Szelencékr l
tudott, átgondolni, hogy mi történik. Próbálta felidézni, neki magának is hányszor kellett
kétségbeesett tetteket elkövetnie. Igyekezett bizonyos távolságból szemlélni a történteket.
Nem volt rá képes.
– Nicci, Richard nem tudja használni a Tehetségét.
– Meg kell tanulnia!
– Még csak a Szelencékr l sem tud semmit.
– Megtanítunk neki mindent.
– Mi sem tudunk róluk eleget. Még csak azt sem tudjuk biztosan, melyik könyv a valódi
Megszámlált Árnyékok Könyve. Csak a valódi könyv lehet megbízható kulcsa a Szelencéknek.
– Igen, ezt is meg kell oldanunk.
– Drága Szellemek! Nicci, hiszen még azt sem tudjuk, hol van Richard!
– De annyit tudunk, hogy a boszorkány megpróbálta elfogni a Sliph-ben, csak nem sikerült neki.
Azt is tudjuk, abból, amit Rachel elmondott, hogy Hat nyilvánvalóan elvágta Richardot a
Tehetségét l azokkal a varázsigékkel, amelyeket Tamarang szent barlangjaiban rajzolt. Rachel azt
is elmondta, hogy Hat elveszítette Richardot, amikor a Birodalmi Rend elfogta. Még az is lehet,
hogy megszökött t lük, s éppen idefelé tart. Ha nem, akkor meg kell találnunk.
Zedd nem tudta, hogyan értesse meg vele, mennyi minden áll az útjukban.
– Mindezt lehetetlen véghezvinni!
Nicci erre szomorúan elmosolyodott.
– Ismerek egy varázslót, egy tiszteletreméltó varázslót. tette Richardot azzá aki. Ez a varázsló azt
vallotta, hogy a megoldásra kell koncentrálni, nem a problémára. Ez a tanács eddig még mindig jó
szolgálatot tett.
Zedd nem bírta tovább, talpra ugrott.
– Nem volt jogod ezt tenni, Nicci! Nincs jogod dönteni az életér l! Nem volt jogod ezt a terhet Richardra tenni!
A n mosolya elt nt, arca kemény lett, mint az elszántsága.
– Ismerem Richardot. Tudom, hogyan harcol minden életért. Tudom, mit jelent ez a számára. Tudom, hogy nincs olyan, amit meg ne tenne, hogy megmentse az él ket. Tudom, hogy ha tudna mindent, amit én, maga kért volna rá, hogy ezt megtegyem.
– Nicci, te nem...
– Zedd! – mondta most már olyan parancsoló hangon, hogy a férfi elhallgatott. – Megkérdeztem t led, rá mernéd-e bízni az életedet, s t minden él életét Richardra. Azt mondtad, igen. Ez csak kellett, hogy jelentsen valamit. Nem hímeztél-hámoztál, nem kezdtél el a bizalom természetér l beszélni. Ha valakire az életünket bízzuk, az a kétségtelen bizalom.
Richard az egyetlen, aki vezethet minket a végs harcban. Bár valóban Jagang és a Rend is benne van, a végs harc valójában Orden Szelencéiért folyik. A Sötétség N vérei, akiknél a másik kett van, majd tesznek róla. Richard pedig csak akkor vezethet minket ebben a harcban, ha helyezi m ködésbe ket. Ily módon, tényleg beteljesítve a próféciát, lesz a fuer grissa ost drauka – a Halálhozó.
De nemcsak a próféciáról van szó. A prófécia csak leírja, amit mi mindannyian tudunk, hogy Richard az, aki mindeddig vezetett minket a harcban, hogy megvédhessük mindazt, ami számunkra értékes, azokat az értékeket, melyek az életet jelentik.
Richard maga nevezte meg az egyezség feltételeit, amikor a d'harai csapatokhoz beszélt. Mint Rahl Nagyúr, a D'Harai Birodalom vezére, megmondta azoknak az embereknek, mit jelent a háború ezentúl: mindent vagy semmit.
Ez sincs másként. Richard a lelke mélyéig szinte, senkit l nem várná, hogy olyasmit tegyen, amit maga meg ne tenne. a lelke mindennek, amiben hiszünk. Nem hagyna cserben bennünket. Most már tényleg benne vagyunk nyakig. Már tényleg ez a tét: mindent vagy semmit. Zedd megint égnek emelte a kezét.
– De nemcsak úgy vezetheti ezt a harcot, hogy kinevezed játékosnak, nem ez az egyetlen módja a gy zelemnek – sokkal inkább jelentheti a vesztét! Amit tettél, mindannyiunk végét jelentheti! Nicci tekintetében meggy z dés, elszántság és indulat tükröz dött. Úgy nézett, mintha bármelyik pillanatban hamuvá égethetné Zeddet, ha az útjában áll annak, amiben hisz. Zedd most láthatta el ször a Halál Úrn jét, miként azok látták, akik az útjában álltak, s emiatt dühével szembesültek.
– A szeretet, amit az unokád iránt érzel, elvakít. több mint az unokád.
– Az én szeretetem iránta nem...
Nicci hirtelen indulattal kelet felé nyújtva a karját, D'Hara irányába mutatott.
– A Sötétség N vérei elindították a Futótüzet! A Futót z varázs minden kontroll nélkül végig ég a memóriánkon. Egy ilyen esemény nemcsak annyi jelent, hogy elveszítettük a Kahlannal kapcsolatos emlékeinket. Akik vagyunk, amik vagyunk, és amik lehetünk, minden egyes pillanattal egyre jobban szétesik. Nemcsak Kahlan elfelejtésér l van szó. A varázslat egyre szélesebb körben örvénylik, a hatás megsokszorozódik. Nem tudhatjuk, mennyi mindent veszítettünk már el, s még mennyit veszítünk minden egyes nap. Az elménk, a gondolkodásra való képességünk, a logikánk egyre jobban elpusztul.
Ami pedig még rosszabb, a Futót z varázs megfert z dött. Richard maga mutatott rá. A harmóniák hatása ott van mélyen a Futót z belsejében, amely most már mindenkit elért. A Futót z pedig az egész világon végigég. Amellett, hogy elpusztítja a természetünket, amik vagyunk, elpusztít minden mágiát. Richard nélkül erre rá sem jöttünk volna.
A világ nemcsak Jagang és a Birodalmi Rend miatt áll a szakadék szélén, hanem a Futót z láthatatlan hatása, valamint a benne lév fert zés is pusztítja.
Nicci egyik ujját a halántékához nyomta.
– Talán te is emiatt nem látod, mi forog kockán? Miatta nem tudsz már gondolkodni? A Futót z varázst már csak Orden Szelencéivel lehet megfékezni. Ezért hozták létre ket – kimondottan az volt az alkotóik célja, hogy k jelentsék a megváltást, ha valaki netán elindítaná a Futótüzet. Azok a N vérek ezt tették. Ahhoz, hogy betet zzék, amit elkezdtek, hogy visszafordíthatatlanná tegyék, k maguk hozták m ködésbe a Szelencéket, magukat nevezve meg játékosként. Úgy hiszik, most már senki sem állíthatja meg ket. Ráadásul lehet, hogy igazuk van. Elolvastam Az Élet Könyvét, olvastam a Szelencék m ködésér l. Nincs lehet ség megállítani a játékot, ha egyszer elkezd dött. Nem állíthatjuk le a Futótüzet sem, s Orden játékát sem. Az élet lassan kicsúszik a kezünkb l, pont, ahogy k szeretnék.
De Richard miért küzd? Mi miért küzdünk? Egyszer en adjuk fel, mondván, hogy túl nehéz és túl kockázatos megpróbálni megakadályozni a teljes megsemmisülést? Mondjunk le az egyetlen lehet ségr l, ami még maradt? Adjunk fel mindent, ami számít? Hagyjuk, hogy Jagang lemészárolja az emberiséget, csak mert az szabadságra vágyik? Hagyjuk, hogy a Rend Testvérisége rabigába hajtsa a világot? Engedjük, hogy a Futót z akadálytalanul felzabáljon mindent és elpusztítsa minden szép emlékünket? Hagyjuk, hogy a benne lév ragály kisöpörje a mágiát a világból, mindent elpusztítva, ami vele kapcsolatban áll? Egyszer en üljünk le? Adjuk fel? Engedjük át a világot azoknak, akik elpusztítják?
Ulicia megnyitotta a kaput Orden hatalma el tt. M ködésbe hozta a Szelencéket. Mit tehet Richard? Szüksége van fegyverekre, amelyekkel harcolhat, ebben a küzdelemben. Én most megadtam neki, amire szüksége van.
Most már kiegyenlített a küzdelem. Most már mindkét fél teljes er vel vehet részt a mindent eldönt csatában.
Bíznunk kell Richardban!
Volt id a múltban, amikor hasonló döntésekkel kellett szembenézned. Ismerted a választási lehet ségeidet, tudtad, mi a felel sséged, tisztában voltál a kockázattal, de tudtad, milyen halálos következményei lehetnek, ha nem cselekszel. Te nevezted ki Richardot az Igazság Keres jének. Zedd bólintott, nagy nehezen megtalálta a hangját.
– Igen, valóban így volt.
– És mindezidáig megfelelt annak, amit vártál t le, s t többet is tett. Így van?
Zedd nem tudta megállítani a remegését.
– Valóban, a fiú mindent megtett, amit vártam t le, s t többet is.
– Most sem lesz másként, Zedd. A Sötétség N vérei most már nem az egyetlenek, akik hozzáférhetnek Orden hatalmához. – Egyik karját felemelte, kezét ökölbe szorította. – Én adtam egy esélyt Richardnak – adtam esélyt magunknak. Bevontam a játékba Richardot, ezzel megadtam neki azt, amire szüksége van, ha nyerni akar ebben a harcban.
Zedd könnyein keresztül a n szemébe nézett. Az elszántság, a düh mellett még valamit látott a tekintetében. A fájdalom árnyékát.
– És... ?
Nicci kissé hátrébb lépett.
– És mi?
– Emellett a kerek érvelés mellett van még valami, amit nem mondtál el.
Nicci elfordult, egyik kezével végigsimította az asztal lapját a saját vérével festett varázsige vonalai között, melyek megidézésével a saját életét kockáztatta.
Zeddnek háttal, Nicci szinte öntudatlanul, határozatlanul legyintett, ezzel az egyszer mozdulattal el is árulva mennyire szenved.
– Igazad van – ismerte el. Alig tudta kordában tartani hangja remegését. – Ezzel még egy dolgot tettem lehet vé Richard számára.
Zedd egy pillanatig várt, miközben a háttal álló n t tanulmányozta.
– Mégpedig?
Nicci visszafordult. Egy könnycsepp gördült végig az arcán.
– Ezzel megadtam neki az esélyt, az egyetlen esélyt, hogy visszaszerezze a n t, akit szeret. A Futót z varázs, mely elvette t le Kahlant, csak Orden Szelencéivel törhet meg. Ha vissza akarja kapni t, ezt csak Orden Szelencéivel teheti meg.
Megadtam neki, amire szüksége van ahhoz, hogy visszakapja azt, akit az életben a legjobban szeret. Zedd leült, és a kezébe temette az arcát.
5. FEJEZET

Nicci merev, egyenes háttal állt. Zedd a széken kuporogva, fejét a kezeibe temetve zokogott. Nicci megfeszítette a térdét, nehogy lábai megadják magukat, és is összerogyjon. Megígérte magának, hogy egy árva könnycseppet sem ejt.
Majdnem sikerült az ígéretet megtartani.
Amikor megidézte Orden erejét azzal, hogy Richard nevében m ködésbe hozta a Szelencét, történt vele valami. Részben megtörte a Futót z varázst, ami megfert zte.
Ahogy Richardot megnevezte ezzel teljessé téve a kapcsolatot az er vel, melyet megidézett, hirtelen úgy érezte, ismeri Kahlant.
Nem az emlékei tértek vissza vele kapcsolatban – azt már nem lehetett visszahozni – hanem egyfajta bizonyosságérzés volt, Kahlan létének tudata.
Nicci nagyon sokáig biztos volt benne, hogy Richard képzel dik ezzel a n vel kapcsolatban, akire rajta kívül senki sem emlékezett. Még kés bb is, amikor Richard megtalálta a Futót zr l szóló könyvet, amivel bebizonyította nekik, hogy mi történt valójában, Nicci végül csak azért hitt neki, mert valójában Richardban hitt, a tényekben, amelyeket felfedett. Egyfajta intellektuális meggy z dés volt ez, amely csak közvetett bizonyítékokon alapult.
Nem a saját emlékeiben vagy tapasztalatiban gyökerezett. Nem volt személyes emléke Kahlanról, csak Richard emlékei, amit elmondott, az általa feltárt bizonyítékok. Így hát azért hitt ennek a Kahlan nev n nek a létezésében, mert hitt Richardban.
Most azonban Nicci már tudta, igazán tudta, hogy Kahlan él.
Még mindig nem voltak emlékei vele kapcsolatban, de ösztönösen érezte, hogy Kahlan valós személy, és létezik. Többé már nem kellett Richardra támaszkodnia ehhez. Magától értet d volt, szinte mintha személyesen is találkoztak volna. Olyan érzés volt, mint amikor emlékszünk arra, hogy találkoztunk valakivel, és bár nem tudjuk felidézni az arcát, a személy létezéséhez kétség sem férhet.
Nicci most már biztosan tudta, hogy Orden erejének köszönhet en, ha most látná Kahlant, többé már nem lenne számára láthatatlan. Ugyanúgy képes lenne meglátni, mint bárki mást. Bár még mindig hatott rá a Futót z, Orden részben legy zte a varázst, megállította a pusztítást, ráébresztette az igazságra. Bár a Kahlanhoz f z d emlékei nem tértek vissza, Kahlan létezésének tudata igen. Nicci most már tényleg belátta, érezte, hogy Richard szerelme valódi. Szinte fájt az öröm, amit emiatt érzett, még ha a saját szívét össze is törte ez a felismerés.
Cara közvetlenül mögé lépett, majd olyasmit tett, amit Nicci soha nem feltételezett volna egy MordSithr l: egyik karjával gyengéden átkarolta, átölelte.
Legalábbis a Mord-Sithek soha nem tettek ilyesmit addig, amíg Richardot meg nem ismerték. Richard mindent megváltoztatott. Carat is, akár csak Niccit, az rület határáról hozta vissza Richard életszeretete. ket, kett jüket emiatt különleges kapcsolat f zte Richardhoz, mindennél jobban értették t, olyan szemszögb l láthatták, amelyet senki más, még Zedd sem érthetett igazán. Emiatt csak Cara érezhette át igazán mir l mondott le Nicci.
– Helyesen tetted, Nicci – suttogta Cara.
Zedd is felállt.
– Így igaz. Bocsáss meg, kedvesem! Igazságtalan voltam veled. Most már látom, hogy tényleg átgondoltál mindent. Azt tetted, amit helyesnek tartottál. El kell ismernem, hogy az adott körülmények között az egyetlen értelmes dolgot tetted. Sajnálom, hogy bolond módra reagáltam. Az a helyzet, hogy sajnos nagyon is jól tudom, milyen veszélyeket rejt Orden ereje – talán többet tudok róla, mint bárki más. A szemtanúja voltam, amikor Darken Rahl megidézte, és emiatt kissé másképp viszonyulok hozzá, mint te.
Bár nem értek veled teljesen egyet, azt látom, hogy amit tettél, ahhoz hatalmas tudás, bátorság, valamint egy jó adag elkeseredés kellett. Nagyon is jól tudom, milyen elkeseredett tettekre vagyunk képesek, amikor kilátástalan a helyzet, s azt is, hogy erre gyakran szükség van.
Remélem, igazad volt, helyesen cselekedtél, még ha ez azt jelenti is, hogy én tévedtem. Azt kívánom, hogy a jöv téged igazoljon!
Akárhogy is, ami történt, megtörtént. M ködésbe hoztad Orden Szelencéjét, Richardot nevezve meg játékosként. Annak ellenére, hogy én mit gondolok err l, mi mind egy oldalon állunk. Most tehát minden t lünk telhet t meg kell tennünk, hogy sikerrel járjunk! Er nkön felül is segítenünk kell Richardot, mert ha elbukik, mind elveszünk, minden élet elpusztul.
Nicci nem tehetett róla, kissé megkönnyebbült.
– Köszönöm, Zedd. A te segítségeddel biztosan sikerül.
Zedd szomorúan ingatta a fejét.
– Az én segítségemmel? Én csak hátráltatlak. Bárcsak kikérted volna a véleményemet!
– De hiszen azt tettem – felelte Nicci. – Megkérdeztelek, hogy rábíznád-e a saját életedet, ahogy mindenki másét is Richardra. Miféle megkérdezésr l lehetett volna még szó?
Zedd szomorú mosollyal felelt.
– Azt hiszem, igazad van. Lehet, hogy a Futót z meg a Harmóniák már megtámadták az agyamat, ezért nem tudok rendesen gondolkodni.
– Nem hinném, Zedd. Szerintem, csak arról van szó, hogy nagyon szereted Richardot, és aggódsz érte. Nem is kértem volna ki a véleményedet, ha nem lett volna nagyon fontos. Te megmondtad, amit tudnom kellett.
– Ha megint összezavarodnál – szólalt meg Cara -, csak szólj, én majd kisegítelek. Zedd rosszallón a lányra nézett.
– Milyen megnyugtató!
– Hát, Nicci nem fogta túl rövidre, amit mondani akart – folytatta Cara -, de valójában az egész nem is annyira bonyolult. Bárki képes átlátni – neked is tudnod kellene, Zedd.
Zedd szemöldöke összeszaladt.
– Mir l beszélsz?
Cara megvonta a vállát.
– Mi vagyunk az acél, az acél ellen. A Rahl Nagyúr pedig a mágia, a mágia ellen. Caranak ennyire egyszer volt a helyzet. Nicci kíváncsi volt, vajon a Mord-Sith ezzel csak a felszínét súrolja a problémának, vagy pedig jobban érti a dolgokat, mint bárki más. Persze miért ne lehetne, hogy igaza van, és tényleg csak err l van szó?
Zedd lágyan megérintette a vállát, amivel Richard érintésére emlékeztette.
– Nos, annak ellenére, amit Cara mond, lehet, hogy ez mindannyiunk halálát jelenti. Ha azonban van esély rá, hogy m ködjön a dolog, akkor még sok munka vár ránk. Richardnak szüksége lesz a segítségünkre. Mi ketten sokat tudunk a Mágiáról, míg Richard szinte semmit.
Nicci mosolygott magában.
– Többet tud róla, mint képzelnéd. Richard vette észre a Futót z varázs rendellenes voltát. Senki sem értette a szimbólumok nyelvét, csak , pedig senki sem tanította meg rá. Egyedül tanulmányozta az si rajzokat, fejtette meg a jelentésüket.
Soha sem voltam képes semmire meglepett, hogy mennyi mindent Hihetetlen dolgokat tanultam t le! Zedd bólogatott.
– Engem is az rületbe kergetett id nként. Rikka, a Toronyban velük lakó másik Mord-Sith dugta be fejét az ajtón.
– Zedd, azt hiszem, nem árt, ha szólok – felfelé bökött az ujjával -, hogy néhány szinttel feljebb úgy hallottam, mintha betört volna egy ablak. A szél is különös hangot hallat.
– Miféle hangot?
Rikka csíp re tette a kezét, a padlót tanulmányozva a válaszon gondolkodott.
– Nem tudom mihez hasonlítani. – Ismét felnézett. – Nehéz körülírni. Egy kicsit arra emlékeztetett, mint amikor sz k helyen süvít a szél.
– Vonyító hangot hallottál?
megtanítani a megért, ami a

Tehetségével kapcsolatban, mégis gyakran hagyományos mágiahasználaton túlmutat. Rikka megrázta a fejét. – Nem. Inkább ahhoz hasonlított, amit a bástyán lehet hallani, amikor a l réseken átfúj a szél.
Nicci kinézett az ablakon.
– Még épp csak hajnalodik. Mostanáig itt voltam, a hálóval foglalatoskodtam. Még nem támadt fel a szél.
Rikka megvonta a vállát.
– Akkor nem tudom, mi lehet.
– A Torony néha furcsa hangokat ad ki magából, amikor lélegzik.
Rikka elfintorodott.
– Lélegzik?
– Igen – válaszolta a varázsló. – Amikor megváltozik a h mérséklet, mint például most, amikor az éjszakák egyre hidegebbek, a több száz szobában körbejár a leveg . Néha, ha sz k helyre kerül, nyögve halad át a Torony folyosóin, pedig kint nem is fúj a szél.
– Hát, én még nem vagyok itt elég régen, még nem hallottam err l, de akkor biztosan ez lesz a magyarázat. Biztosan a Torony lélegzik. – Ezzel sarkon fordult.
– Rikka – szólt utána Zedd -, egyébként mit csináltál odafönt?
– Chase Rachelt keresi – szólt vissza a lány. – Neki segítettem. Te nem láttad, ugye? Zedd a fejét rázta.
– Ma reggel nem. Tegnap este láttam utoljára lefekvés el tt.
– Köszönöm. Megmondom Chase-nek. – Rikka egy pillanatra a szobába lesett, majd az ajtófélfának támaszkodva megkérdezte: – Az ott mi az asztalon? Mi ez az egész?
– Baj – felelte Cara.
Rikka mindentudón bólintott.
– Mágia.
– Eltaláltad.
Rikka megpaskolta az ajtófélfát. – Nos, akkor jobb, ha megkeresem Rachelt, miel tt még Chase találja meg, és jól leteremti amiatt, hogy egy ilyen helyen elkóborol.
– Az a gyerek született Torony-lakó – sóhajtott Zedd. – Néha az az érzésem, épp úgy ismeri a Tornyot, mint én.
– Pontosan – hagyta helyben Rikka. – Jár rözés közben |olyan helyeken bukkantam rá, hogy hihetetlen! Egyik alkalommal biztos voltam benne, hogy eltévedt, de er sködött, hogy nem. Megkértem, hogy akkor mutassa az utat. Meg is tette. Úgy vezetett vissza a szobájához, hogy közben egyszer sem kanyarodott rossz irányba. Amikor aztán odaértünk vigyorogva megkérdezte: – Na, látod?
Zedd mosolyogva megdörzsölte a halántékát
– Nekem is volt vele hasonló élményem. A gyerekek könnyen megtanulják az ilyesmit. Chase pedig bátorítja, arra tanítja, hogy figyelje, merre jár, hogy ne tévedhessen el. Azt hiszem, én is azért nem tévedek el, mert itt n ttem fel.
Rikka a folyosó felé fordult, de amikor Zedd megint utána szólt, visszanézett.
– Szóval, azt mondod, azt a hangot ott fent hallottad? – egyik ujjával a mennyezet felé mutatott. Rikka bólintott.
– A könyvtárszobák el tti folyosón, ahol a termek el tt asztalok és székek vannak?
– Igen, ott. Éppen a könyvtárszobákban voltam, Rachelt kerestem. Szereti a könyveket nézegetni. De ahogy már mondtad, biztosan csak a Torony lélegzését hallottam.
– Csak az a baj, hogy az egyike azon helyeknek, ahol soha nem lehet hallani a Torony lélegzését. A folyosó zárt vége eltéríti a leveg t, így nem tud olyan gyorsan mozogni, hogy hangot adjon.
– Akkor lehet, hogy távolabbról jött, csak én hittem, hogy a folyosóról.
Zedd csíp re tett kézzel gondolkodott.
– Azt mondod nyögésszer hangot hallottál?
– Hát, ahogy így visszagondolok, inkább morgásnak hallatszott.
Zedd szúrós szemekkel figyelt.
– Morgásnak? – Átsietett a vastag sz nyegen, kidugta a fejét a folyosóra, úgy hallgatózott. – Nos, nem olyan morgás volt, mint amikor egy állat morog – felelte Rikka, hanem inkább, mint egy robajlás. Ahogy már mondtam – arra emlékeztetett, amikor a szél keresztüláramlik a l réseken. Tudjátok, olyan robajló, remeg hang volt.
– Én nem hallok semmit – dünnyögte Zedd.
Rikka elhúzta a száját.
– Persze, mert itt lent nem lehet hallani.
Nicci is odament az ajtóhoz.
– Akkor miért érzem ezt a remegést a mellkasomban?
Zedd egy pillanatig rámeredt.
– Lehet, hogy a Szelence és a varázslat okozza?
Nicci megvonta a vállát.
– El fordulhat. Még soha nem volt dolgom ilyesmivel. Számomra is új az egész, nem tudom megmondani, milyen mellékhatásai lehetnek.
– Emlékszel rá, amikor Friedrich véletlenül megszólaltatta a vészjelz t? – fordult Zedd Rikkához. A lány bólintott. – Olyasmit hallottál?
Rikka határozottan nemet intett.
– Nem olyan volt, legfeljebb ha víz alá raknánk.
A vészjelz testet öltött mágia. Zedd elgondolkodva az állát vakargatva.
– Nem lehet víz alá rakni.
Cara megragadta az Agieljét.
– Eleget beszéltünk. – Átnyomakodott köztük, és kiment az ajtón. – Azt mondom, nézzük meg! Zedd és Rikka követték. Nicci nem mozdult.
Az asztalon fekv fényhálóval körülvett Szelence felé intett.
– Szerintem, jobb, ha itt maradok.

riznie kellett a Szelencét, tovább kellett olvasnia Az Élet Könyvét, meg még sok egyebet. Maradtak még az Ordeni Elméletnek is olyan részei, amelyeket nem teljesen értett. Sok volt a megválaszolatlan kérdés. Ha segíteni akar Richardnak, minden kérdésre tudnia kell a választ. A leginkább most az Ordeni Elmélet központi kérdése érdekelte, nevezetesen a kapcsolat Orden és a Futót z között, ami nem más, mint Kahlan. Muszáj volt közelebbr l tanulmányoznia az els dleges kapcsolati követelményeket, illetve hogy ezek pontosan hogyan jönnek létre. Aggasztották a sorrendi el írások, valamint a steril mez szükségessége, amely az emlékek helyreállításához szükséges. Pontosan kell ismernie az er k használatának feltételeit. Bár a legfontosabb a steril mez megléte. Muszáj többet tudnia err l a steril mez r l, amelyet Orden megkövetelt, de leginkább, hogy miért volt ennyire fontos.
– Minden pajzs aktív – mondta Zedd. – Minden bejáratot lezártam. Ha bárki engedély nélkül lép be, mindenütt felhangzanak a veszélyjelz k, mi meg foghatjuk be a fülünket, amíg a forrást meg nem találjuk.
– Néhány Tehetséggel bíró képes kijátszani ezeket – emlékeztette Nicci.
Zedd nem sokáig gondolkodott.
– Igazad van. Tekintve, hogy mi a helyzet, s hogy mennyi mindent nem tudunk, nem tehetünk elég óvatosak! Nem árt, ha a Szelence mellett maradsz.
Nicci bólintva kísérte ki ket a folyosóra.
– Majd szóljatok, ha minden rendben van!
A folyosó nagyon sz k volt, de nagyon magas, valójában nem más, mint egy hosszú hasadék a hegy belsejében, mely a Torony alsóbb részeibe vezetett. Baloldalon a gránithegy valódi k fala szegélyezte. Még ennyi id után, több ezer évvel kés bb is látni lehetett a vágószerszámok nyomát. A másik, hatalmas k tömbökb l álló fal, ahonnan a termek nyíltak, legalább hatvan láb magas volt. Ezen látszólag végtelen nyílás mentén húzódott a Torony védelmi rendszerének határvonala. A védett szobák a hegyb l kiálló Torony küls felén sorakoztak.
Nicci egy darabig követte a többieket a végeláthatatlan folyosón, majd figyelte, ahogy elérik az els keresztez dést.
– Most semmit nem vehetünk félvállról! – szólt utánuk. – Túl nagy a tét!
Zedd egy bólintással nyugtázta a figyelmeztetést.
– Amint kiderítettük mir l van szó, visszajövünk.
Cara visszanézett.
– Ne aggódj, én is ott leszek, és nem vagyok vidám hangulatban! Azt hiszem már nem is lesz jókedvem addig, míg a Rahl Nagyurat ismét nem láthatom épen és egészségesen.
– Neked szokott jókedved is lenni? – bosszantotta Zedd, miközben végigsiettek a folyosón. Cara csíp sen válaszolt.
– Rendszerint vidám vagyok és könnyed. Vagy te nem így gondolod?
Zedd megadóan felemelte a kezét.
– Dehogynem! A könnyed jelz tényleg teljesen rád illik.
– Akkor jó.
– Végül is a szótárban a könnyed a vérszomjas el tt van.
– Most, hogy így mondod, a vérszomjas jobban tetszik.
Niccit nem mulattatta a kötekedésük. Nem a humoráról volt híres. Gyakran állt értetlenül a humornak szánt csíp s megjegyzések el tt.
Nicci túl jól ismerte azok természetét, akik az életükre törtek. Korábban is közéjük tartozott. Könyörtelen volt és halálos.
Jagangot soha nem látta kedélyeskedni vagy viccel dni. Nem az az ember volt, aki szerette a talpraesett visszavágásokat. Nagyon sok id t töltött a közelében, s mindig halálosan komolynak látta. A Rend ügye végtelenül komoly dolog volt a számára, fanatikusan hitt benne. A rájuk tör ellenség ismeretében, könyörtelenségük tudatában, Nicci úgy érezte, sem lehet kevésbé komoly. Figyelte, ahogy Zedd, Cara és Rikka végigsietett a jobb oldali folyosón, majd elindultak a lépcs felé.
Ekkor hirtelen megértette, mi okozza a vibráló érzést a mellkasában.
Valóban egyfajta vészjelzésr l volt szó.
Már éppen utánuk akart kiáltani, amikor a világ hirtelen mintha megállt volna.
Sötét felh hömpölygött a folyosóra. Mintha kígyószer árnyak úsztak, tekeregtek volna a leveg ben, hol vékonyodtak, hol vastagodtak, miközben a felh üvöltve hömpölygött el re. Fülsiketít volt a hangzavar.
Denevérek ezrei gy ltek össze a folyosó végén, a számtalan kis állat kígyószer alakzatot alkotott, mely önálló lény gyanánt repült a leveg ben. Rikoltásukat visszaverték a falak, hangjuk betöltötte a hasadékot. Úgy t nt, a denevérek rémülten menekülnek valami el l.
Zedd, Cara és Rikka, mintha megfagytak volna, még mindig a lépcs alján álltak. Akkor egyszer csak elt ntek a menekül denevérek, elüldözte ket valami rettenet, mely a Toronyban tört el re. Finom rezg hangot hagytak maguk után, mely, mint tompa vészjelzés visszhangzott a folyosón, miközben a b regereket elnyelte a sötétség.
Ez volt az a hang, amit Rikka hallott, s amir l nem tudta, mi lehet.
Ahogy Nicci a lépcs irányába nézett, amerr l a denevérek jöttek, úgy érezte, megállt az id , s benne is megdermedt, szinte nem is lélegzik, mozdulatlanul vár valamire, amir l nem tudja, mi az. Egyre rémültebben vette tudomásul, hogy tényleg képtelen megmozdulni.
Hirtelen egy sötét alak suhant le a lépcs n, mint valami gonosz szél, ugyanakkor megmagyarázhatatlan módon mozdulatlannak t nt, mintha lebegett volna. A kavargó, sötét árnyak örvényl homálya szédít látványt nyújtott.
Nicci egyet pislogott, mire a látomás elt nt.
Próbálta összeszedni magát, hogy meg tudjon mozdulni, de mintha olvadt viaszban járt volna. Alig tudott lélegezni, és szinte semmit nem haladt el re. Minden egyes lépés óriási er feszítést igényelt, s mintha egy örökkévalóságig tartott volna. A világ bes r södött, a végletekig lelassult. A folyosón, közvetlenül a többiek mögött, a lépcs
lebegett. Minta egy n lett volna víz alatt repdes

aljánál ismét megjelent az árny. A k padló felett fekete ruhában.
Nicci még a rémülete ellenére is leny göz nek találta a látványt. A többiek, akik mellett már elhaladt a lény, két lépés között álltak a lépcs n, mint valami festményen.
A n haja lustán úszott vértelen arca körül a leveg ben, akárcsak ruhája légies anyaga. Ruha és haj fekete örvényében a n szinte mozdulatlannak tetszett.
Tényleg olyan volt az egész, mint egy víz alatti jelenet.
Azután ismét elt nt.
Nem, nem is víz alatti, jött rá Nicci.
Olyan volt, mint a Sliph.
És az érzés is hasonló volt. Pontosan az a furcsa, idegen, lebeg érzés. Lehetetlenül lassú, ugyanakkor szédít en gyors.
Az alak hirtelen ismét megjelent, most már közelebb.
Nicci kiáltani szeretett volna, de nem jött ki hang a torkán. Fel akarta emelni a kezét, hogy véd hálót varázsoljon, de túl lassú volt, úgy érezte, legalább egy napba telne, mire elérne a mozdulat végére.
Apró fényszikrák ugráltak a leveg ben közte és a többiek között, Zedd varázslatának nyoma, ami szinte semmilyen hatást nem gyakorolt a betolakodóra. Annak ellenére azonban, hogy nem járt eredménnyel, Nicci megdöbbent, hogy Zedd egyáltalán képes volt, bármilyen varázslatra. maga, hiába próbálkozott.
Fekete ruha szalagjai kúsztak, lágyan repdestek a folyosón. Kígyózó árnyak kanyarogtak. Az alak nem sétált, nem is futott. Inkább siklott, lebegett, szinte mozdulatlanul, ruhája örvénylett körülötte. Azután hirtelen megint elt nt.
Egy szempillantás múlva azonban újra felbukkant, csakhogy ezúttal még közelebb. Szellemszer arcán a csontra feszül b r olyan sápadt volt, mintha még soha sem érte volna napfény. Súlytalan fekete hajának tincsei ruhájával együtt repdestek a leveg ben.
Zavarba ejt látvány volt. Nicci úgy érezte, fuldoklik. Megrémült, hogy nem tud elég gyorsan lélegezni, nem jut annyi leveg höz, amennyire szüksége lenne. Ég tüdeje képtelen volt gyorsabban mozogni, csakúgy, mint a többi testrésze.
Mire Nicci jobban megnézhette volna a n t, az ismét elt nt. Mintha a szeme is túl lassan reagált volna. A folyosó üres lett.
Nicci arra gondolt, hogy talán valamiféle hallucinációtól szenved, amit Orden ereje vált ki, a varázslat, amelyet elkezdett. Attól tartott, hogy ez valamiféle utóhatás lehet. Esetleg maga Orden jött el, hogy számon kérje rajta, hogy miért nyúlt ilyen tiltott varázslathoz.
Biztos, hogy err l van szó – ez annak a veszélyes mágiának a következménye, melyet megidézett. A n ismét el bukkant, mintha a sötét mélységb l emelkedett volna ki.
Ezúttal Nicci jól láthatta zord, szögletes vonásait.
Vízkék szemei mer n Niccire meredtek, mintha nem létezne más, rajta kívül. Jeges rémület szállta meg a lelkét. A n szeme szinte már fehérnek tetszett, mintha vak lenne, Nicci azonban biztos volt benne, hogy tökéletesen lát, és nemcsak a fényben, hanem barlangja mélyén is, vagy a szikla árnyékában, ahol soha el nem éri a nap.
Mosolygott. Olyan gonosz mosollyal, melyhez foghatót Nicci még nem látott. Olyan ember mosolya volt, aki nem ismeri a félelmet, de élvezi, ha mások rettegnek, egy olyan n mosolya, akinek ereje végtelen. Megfagyott t le az erekben a vér.
Megint elt nt.
A távolban Zedd újra támadni próbált, de csak néhány apró szikrára futotta, s pár pillanat alatt ezek is kihunytak.
Nicci mozdulni próbált, de a világ túl s r lett körülötte, mint azokban a szörny álmokban, amikor menekült volna, de bárhogy próbálkozott, sehová nem haladt. Jagang el l szeretett volna elfutni, de az mindig ott volt a nyomában, utolérte, megragadta. Mintha maga a halál jött volna el érte, amely minden elképzelhetetlen gonoszságra képes. Ilyenkor mindig eszeveszetten menekült volna, de a lábai nem mozdultak elég gyorsan.
Ezek az álmok mindig a pánik szélére sodorták, és annyira valóságosnak t ntek, hogy remegve ébredt, a rettegés ízével a szájában. Egyszer akkor is rátört ez az álom, amikor már Richard mellett volt. Felébresztette, hogy megkérdezze, mi a baj. Nicci a könnyeit nyelve mesélte el, mit álmodott. Richard akkor két kezébe fogta az arcát, s nyugtatgatni kezdte. Nicci bármit megadott volna, hogy átölelje, és mondja azt, hogy biztonságban van, de nem tette. Ennek ellenére a keze az arcán, gyengéd szavai és együttérzése enyhítette a rémületet.
Most azonban ez nem álom volt.
Nicci lélegezni próbált, kiáltani Zeddnek, de egyikre sem volt képes. A Han-ja után tapogatózott, de nem tudta elérni. Mintha a Tehetsége túl gyors lett volna, míg maga túl lassú. Nem tudtak összekapcsolódni.
A n , kinek arca sápadt volt, mint a friss halottaké, ruhája és haja fekete, mint az Alvilág, hirtelen mellette bukkant fel.
Keze a feketén kavargó ruhából kinyúlt Nicci felé. A csontra ráfeszül hús szinte nem is látszott, mintha egy csontváz érintette volna. Dölyfösen Nicci álla alá nyúlt, a gy zelem arrogáns jeleként. Lassan, öblös hangon felnevetett. A hang fájdalmasan visszhangzott a Torony folyosóin. Nicci biztosan tudta, mit akar a n . Mindent megpróbált, hogy a Tehetségét elérje, hogy megragadhassa, hogy elé lépjen, bármit, amivel megállíthatná, de képtelen volt megmozdulni. Ereje szörnyen távolinak, elérhetetlennek t nt.
Ahogy az ujját végighúzta Nicci állán, a jelenés ismét szertefoszlott, elnyelte a sötét. Amikor újra felt nt, már a nyitott bronz-vasalt ajtónál állt, ahol a Szelencét hagyták. Belebegett a szobába, a lába szinte nem érintette a padlót, majd láthatatlanná vált. Amikor Nicci újra meglátta, már kijött, kezében tartva a Szelencét.
Ahogy borzalmas nevetése Nicci fejébe hasított, a világ elsötétült.
6. FEJEZET
Rachel nem tudta, kié lehet a ló, nem is igazán érdekelte. Szüksége volt rá.
Egész éjjel futott, és kimerült volt. Egyszer sem jutott az eszébe, hogy miért is rohan. Valahogy nem t nt fontosnak. Csak az számított, hogy tovább menjen. Sietnie kellett.
Muszáj gyorsabban haladnia.
Kell ez a ló.
Abban biztos volt, hogy merre kell mennie. Fogalma sem volt, miért ennyire biztos benne, de nem is gondolkozott rajta. A kérdés megmaradt a tudata mélyén.
Ahogy a száraz bozótban kuporgott, azon gondolkozva, mit tegyen, próbált olyan csendben lenni, amennyire csak lehetséges. Nem volt könny nyugton maradni, annyira fázott! Remélte, hogy a remegése nem árulja el. Jó lett volna megdörzsölni a karját, de nem merte felemelni a kezét, nehogy észrevegyék. Muszáj megszereznie a lovat.
Az állat gazdáját sehol sem látta, talán nincs is a közelben. Persze az is lehet, hogy a magas f ben fekszik, túl alacsonyan ahhoz, hogy rejtekéb l megláthassa. Vagy éppen elment körülnézni. Az is lehet, hogy csak vár, t figyeli, már az íjával is célba vette, és ahogy megmozdul, lelövi. Bár ijeszt volt a gondolat, a félelme nem ért fel azzal a késztetéssel, ami belülr l hajszolta. Rachel a fák közül figyelte, hol megy le a nap, amib l meghatározta, merre kell mennie. Számba vette a menekülés lehet ségeit. Egy széles ösvény, útnak nem mondta volna, nem messze t le haladt. A mez t kavicsos medr sekély patak szelte át, amely a távolban az ösvény mellett folyt tovább a fák között délkelet felé.
A lemen nap vörös, kövér korongja már elérte a horizontot. A kislány karja is vöröslött a horzsolásoktól, amelyeket futás közben szerzett a bozótban.
Miel tt átgondolhatta volna, mit tesz, a lábai már megmozdultak. Mintha nem is a saját fejével gondolkodott volna. Néhány lépéssel kint termett a bozótosból, s már rohant is a ló felé. Rachel a szeme sarkából látta, hogy egy férfi felül a f ben. Igaza volt, tényleg aludt. B r mellénye volt, az övén kések lógtak. Úgy nézett ki, mint a Birodalmi Rend katonái. Úgy t nt, egyedül van, valószín leg felderítést végzett. Legalábbis Chase úgy tanította, hogy ha magányos katonát lát, akkor az bizonyára felderít .
Persze Rachelt egyáltalán nem érdekelt a férfi kiléte. Csak a ló kellett neki. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy talán félnie kellene a katonától, de nem félt. Csak attól rettegett, hogy esetleg nem tudja megszerezni a lovat, és akkor nem tud gyorsabban haladni.
A férfi félredobta a pokrócát, talpra ugrott, majd rült futásba kezdett. Gyorsan közeledett, Rachel azonban nagyot n tt a nyáron, és jó futó volt. A katona rákiáltott, azonban rá sem hederített, csak rohant tovább a kanca fellé.
A férfi felé hajított valamit. Egy kés volt az. Ilyen távolságból elég balga próbálkozás volt, Chase az ilyet úgy hívta: „hajíts és imádkozz dobás.”
Megtanulta, hogyan kell célba dobni. Sok mindent tanult a késekr l. Azt is tudta, hogy a mozgó célpontot nem olyan könny eltalálni.
És igaza is volt. A férfi nem találta el. Tompa puffanással egy kid lt tuskóba állt bele a kés félúton a ló és közte. Kirántotta a kést, ahogy elszaladt a tuskó mellett, majd egy kissé lassított, hogy az övébe rejthesse.
A kés most már az övé volt. Chase megtanította rá, hogy mindig vegye el az ellenség fegyverét, amikor lehet ség kínálkozik, és álljon készen, hogy esetleg használnia is kell, kiváltképp, ha az a fegyver jobb, mint az övé. Azt tanulta, hogy ha az élete forog kockán, mindent meg kell tennie, hogy megvédje magát.
Lihegve rohant a ló elé, felkapta a kantárszárat, amit azonban az ember egy fához kötözött. Ujjai

rült iramban próbálták kioldozni a csomót, de annyira átfagytak, hogy alig akartak engedelmeskedni. Megcsúsztak a b r szíjon. Sikítani szeretett volna tehetetlenségében, de nem tette, inkább tovább bogozta a csomót. Egy örökkévalóságnak t nt, mire végre elkezdett engedni. Ahogy kioldotta a kantárszárat, egyik kezébe fogta.
Akkor vette észre a nyerget a f ben, nem messze t le. A férfi valamit kiáltott. Gyorsan közeledett. Már nem lett volna ideje felnyergelni a lovat, viszont a nyeregtáska ott volt, valószín leg tele élelemmel, a nyereghez támasztva.
Egyik karját a nyeregtáskákat összeköt szíj alá csúsztatta, majd átkarolta a meglepett ló nyakát. A másikkal megragadta a sörényét, hogy felugorhasson a hátára. A nyeregtáskák olyan nehezek voltak, hogy majdnem elejtette ket, de jó er sen markolta, így végre boldogult velük. Bár a lovon nem volt nyereg, legalább a lópokróc rajta volt. A kislány tudata mélyén érezte az állat melegét, amiért nagyon hálás volt.
Átvetette a táskákat a lába el tt a ló hátán. Víz és élelem van bennük, neki pedig mindkett re szüksége lesz, ha gyorsan akar haladni. Tudta, hosszú út áll el tte.
A ló horkantott, felvetette a fejét. Rachelnek nem volt ideje nyugtatgatni az állatot, ahogy Chase-t l tanulta. A ló bordái közé nyomta a lábát, mire az megugrott, oldalra táncolt, nem tudva mire vélni új lovasát. Rachel a háta mögé pillantott. Látta, hogy a férfi mindjárt utoléri. Egyik kezével szorosan a ló sörényébe kapaszkodva, a másikban a gyepl t tartva el re d lt, és a sarkával a ló oldalába vágott. Az állat nekiiramodott.
A férfi átkozódva vetette magát utána. Rachel azonban hirtelen oldalt rántotta a lovat, s a katona arccal el re a földre zuhant, majd a paták el l gyorsan oldalra gurult. Csak egy hajszál választotta el attól, hogy a ló eltiporja.
Rachel azonban nem érezte a diadalt. Csak a késztetést, hogy siessen, a ló pedig engedelmeskedett. A patak felé irányította az állatot, a füves tisztás túloldala felé. A fák végül elnyelték ket, ahogy a sekély vízben száguldottak. A katona messze lemaradt. A vizet felcsapták a ló patái. A patak kavicsos medre szilárd talajnak bizonyult.
Chase tanította arra is, hogyan használja a vizet, ha el akarja rejteni a nyomait.
Minden egyes méterrel, amit megtett, egyre közelebb került a céljához, s most ez volt a legfontosabb.

7. FEJEZET Amikor a katona a szekerek mellé sétálva odalökte neki a keményre f tt tojásokat, Richard megpróbált annyit elkapni, amennyit csak tudott. Gyorsan összehúzta ket egy kupacba a földön, a kezébe vette, majd visszamászott velük az es el l a szekér alá, ami hideg, nyomorúságos menedéket jelentett csupán, mégis jobb volt, mint az es ben ülni.
Johnrock, miután ugyanígy összeszedte a maga részét, láncait maga után húzva a szekér másik vége alá kuporodott.
– Már megint tojás – fintorgott. – Állandóan ezt adnak. Tojást!
– Rosszabb is lehetne – felelte Richard.
– Hogyan? – kérdezett vissza Johnrock, aki egyáltalán nem volt elégedett az étrendjével. Richard a nadrágjához dörzsölte a tojásokat, hogy megpróbálja letörölni a sarat a héjukról.
– Yorkot is feltálalhatnák.
Johnrock nem értette.
– Yorkot?
– A csapattársadat, aki eltörte a lábát – felelte Richard, miközben elkezdte lepucolni az egyik tojás héját. – Amelyiknek Kígyópofa elvágta a torkát.
– Ja, azt a Yorkot. – Johnrock kissé elgondolkodott. – Te tényleg azt gondolod, hogy ezek képesek embert is enni?
Richard a társára pillantott.
– Ha elfogy az étel, a halottakra fanyalodnak majd. Ha eléggé éhesek lesznek, s a halottak is elfogynak, akkor majd újakat ölnek.
– Szerinted fogytán az élelmük?
Richard ebben biztos volt, de nem akarta elmondani, amit tudott. utasította a D'Harai er ket, hogy csapjanak le az Óvilágra, vágjanak el mindenféle utánpótlást, amely az északon állomásozó hadseregnek érkezne, azaz gondoskodjanak róla, hogy az Óvilág egyáltalán ne legyen képes élelmet küldeni a katonáknak.
– Én csak azt mondom, hogy rosszabb is lehetne az étel.
Johnrock a tojásokra nézett. Máris új színben látta ket, egyetértett Richarddal.
Ahogy is elkezdte megpucolni az egyiket, témát váltott.
– Gondolod, hogy es ben kell játszanunk?
Richard lenyelte a falatot, miel tt válaszolt volna.
– Valószín leg. De én nem bánnám. Inkább játszanék, hogy kimelegedjek, mintsem, hogy itt kelljen fagyoskodnom egész nap.
– Na, igen – értett egyet Johnrock.
– Azonkívül – folytatta Richard -, minél hamarabb verjük meg a csapatokat, akik a bajnokságra jöttek, annál hamarabb kerülünk el re a rangsorban, s annál hamarabb kerülhetünk szembe a Császár csapatával.
Johnrock máris vigyorgott, ahogy erre a kilátásra gondolt.
Richard iszonyú éhes volt, de kényszerítette magát, hogy lassítson és ízlelgesse az ételt. Miközben a tojásokat pucolgatva csendben ettek, fél szemmel a távolban folyó mozgásokat figyelte. A katonák még az es ben is mindenfélével foglalatoskodtak. A kovácsm helyekben dolgozott a kalapács, mindenfel l beszélgetés, kiabálás, nevetés, hangos parancsszó hallatszott.
A hatalmas tábor az egész Azrith-síkságot elborította egészen a horizontig. Földön ülve nem láthatott mindent, de körülöttük rengeteg szekér állt, kissé távolabb pedig nagyobb sátrakat is észrevett. Id nként lovak ügettek el a szekerek mellett, vagy ökör vontatta kocsik törtek keresztül a nyüzsg tömegen. A tábori konyha sátrainál sorban állva áztak a katonák.
A távolban, a sziklapárkányon, a Népek Palotája uralta a teret. Falai, tornyai még a piszkos, szürke id ellenére is fenséges látványt nyújtottak, még inkább hangsúlyozták az elpusztítására érkezett hadsereg tisztátalanságát. A tábor kig zölgésén s az es n át a távolban magasodó palota olyan volt, mint valami pompás jelenés. Id nként, amikor a felh k és a pára függönyként összezárt, az egész sziklapárkány elt nt a borús derengésben, mintha csak elege lett volna a horda látványából. Nem volt könny dolga a katonáknak a magasan fekv palotával. A sziklafalakra nagyon keskeny utak vezettek csupán, alkalmatlanok bárminem támadásra. A felvonóhidat felhúzták, a masszív falak pedig eleve bevehetetlenné tették a palotát, már csak azáltal is, hogy az épület el tt nem volt hely arra, hogy nagyobb hader felvonulhasson.
Amikor nem dúlt háború, a palota lakói élénk kereskedelmet folytattak. Folyamatosan érkeztek az árusok az élelemmel. Sokan jöttek D'Hara kereskedelmi központjába, hogy portékájukat eladásra kínálják, vagy azért, hogy itt szerezzék be, amire szükségük van. Ezek az emberek a szikla belsejében jutottak el a palotáig a számos lépcs sor és sétány egyikén. Rámpák is voltak, amelyeken elfértek a lovak, s t még a szekerek is. Az utazók nagy száma miatt az utak mellett mindenütt boltok vagy standok álltak, így sokan már lent lebonyolíthatták az ügyletet, ami miatt ide jöttek, ezért nem tették meg a hosszú utat a palotáig.
A szikla belsejét méhsejtszer en átlyuggatták a mindenféle helyiségek. Néhány közülük nyitva állt a látogatók el tt, mások azonban nem. Ezekben az Els Védelmi Vonal katonáit, a palota rséget szállásolták el.
A Birodalmi Rend szempontjából az jelentette a problémát, hogy a bels térbe hatalmas kapukon keresztül lehetett csak bejutni, melyeket úgy terveztek, hogy bármilyen támadásnak ellenálljanak, az itt lakók pedig elegend készletet halmoztak fel, hogy sokáig kitarthassanak ostrom esetén. Az Azrith-síkság nem volt éppen vendégmarasztaló hely az ostromlók számára. Míg a szikla belsejében elegend víz állt rendelkezésre, a síkságon nem volt víz, csak ha néha esett az es . Nem volt t zifa sem, ráadásul az id járás sem fogadta kegyeibe ket.
Sok Tehetséggel bíró állt a Birodalmi Rend rendelkezésére, de a palota elleni támadásban nem sok hasznukat vették, mivel az épületet egy véd varázslat mintájára építették, amely az uralkodó Rahl Nagyúr erejét feler sítette, míg minden más mágiát elgyengített. A városban a Tehetséggel bírók erejét szinte teljesen megbénította ez a varázslat.
Richard számára, mivel Rahl volt, nagy el nyt jelentett volna, ha nem lett volna éppen elzárva a Tehetségét l. Már szinte biztosan tudta, hogyan történhetett ez, de itt, a szekérhez láncolva, az ellenséges katonák milliói között nem sokat tehetett.
A sziklapárkányon és a rajta lév palotán kívül a síkságon csak az a hatalmas rámpa magasodott, melyet a Rend épített. Mivel nem volt út, amelyen keresztül Jagang támadást indíthatott volna a D'Harai Birodalom székhelye ellen, elhatározta, hogy egy óriási feljárót emel, hogy katonái megostromolhassák a falakat, s elpusztíthassa az Újvilág utolsó mentsvárát, mely végs akadályként állt a Rend világuralmi tervei el tt.
Richard kezdetben nem hitte, hogy ez lehetséges, de miközben tanulmányozta a munkát, gyorsan rájött, hogy a terv m ködhet. Bár az Azrith-síkság fölé emelked sziklaplató nagyon magas volt, a Birodalmi Rendnek több milliónyi ember állt a rendelkezésére, akik most mind a rámpa építésén dolgoztak.
Jagang szemszögéb l nézve, ez volt az utolsó célpont, az utolsó hely, amit el kell pusztítani ahhoz, hogy a Birodalmi Rend korlátlan uralomra tegyen szert. Nem volt több megvívni való csata, több elpusztítandó sereg, több megszállni való település. A sziklapárkányon elterül város volt az egyetlen, ami az útjában állt.
A Birodalmi Rend – amely nyers er vel mindenkire rákényszerítette a Rend Testvériségének eszmeiségét – nem engedhette meg magának, hogy az Újvilágban legyenek olyanok, akik nem az uralmuk alatt élnek, mert ez meghazudtolta volna lelki vezet ik tanításait. A Rend Testvérei azt tanították, hogy minden egyéni döntés erkölcstelen, az emberiség számára káros. Egy szabad, független, virágzó nép léte szöges ellentétben állt volna a Rend alapvet elveivel. A Rend az Újvilág lakóit önz nek, gonosznak kiáltotta ki, ezért halállal fenyegette ket, ha nem térnek át az új hitre.
Jagangnak nem volt könny munkát és célt adni a több millió katonának, akik arra vártak, hogy a Rend hitét tovább terjeszthessék. Most mindannyian áldozatot hozhattak az ügyért: éjjel-nappal, váltott m szakban dolgoztak a rámpa építésén.
Bár Richard nem látott minden munkást, tudta, hogy sokan az egyre mélyül gödrökben ásnak, míg mások a rámpára hordják fel a földet és a köveket. Félelmetes volt a feladat, de óriási számban, megállás nélkül dolgoztak. Richard nem régóta volt a táborban, de elképzelte, hogy látni fogja, amint a rámpa minden nap egyre magasabbra emelkedik.
– Te hogy szeretnél meghalni? – szegezte neki a kérdést Johnrock.
Richard már szinte rosszul volt a rámpa látványától és attól, hogy egyfolytában a kilátástalan jöv n járt az esze, amit a Rend az emberekre kényszerít, viszont amit Johnrock kérdezett sem volt az a kellemes kérdés, ami felderíthette volna. A szekér hátsó kerekének d lve nagyot harapott az egyik tojásból.
– Szerinted eldönthetem én? – szólalt meg egy kis id múlva. – Van beleszólásom? – A térdére támaszkodott, majd a fél tojással a kezében magyarázni kezdett.
– Eldönthetjük, hogy hogyan éljük az életünket, Johnrock, de azt hiszem, a halálunk módját nem választhatjuk meg.
Johnrock láthatóan megdöbbent a választól.
– Te úgy véled, mi döntünk az életünk fel l? Ruben, nekünk nincs választási lehet ségünk.
– De igenis van – mondott ellent minden további magyarázat nélkül Richard, majd a szájába tette a fél tojást.
Johnrock megemelte a nyakán lév pánthoz er sített láncot.
– Hogy mondhatod, hogy van választásunk? – Az ket körülvev tábor felé intett. – k az urak.
– Urak? Úgy döntöttek, hogy nem gondolkodnak, nem gondoskodnak magukról, hanem a Rend tanításai szerint élnek inkább. Így a saját életüknek sem urai, nemhogy a miénknek. Johnrock döbbenten csóválta a fejét.
– Néha elképeszt dolgokat mondasz. Én rabszolga vagyok. Nem én uralom az életemet, hanem k.
– Vannak er sebb láncok annál, mint ami téged fogva tart, Johnrock. Az életem számomra sokat jelent, de feláldoznám olyan valakiért, aki fontos és drága nekem. Azok az emberek ott kint úgy döntöttek, hogy egy eszetlen ügyért áldozzák az életüket, amely csak szenvedést jelent mindenkinek
– már lemondtak az életükr l, pedig nem kaptak érte semmit cserébe. Szerinted ez élet? Mert szerintem nem az. Másfajtát ugyan, mint mi, de k is láncot viselnek, mégpedig olyat, amit saját maguk raktak a nyakukba. Én küzdöttem, ellenálltam, amikor el akartak vinni. A Birodalmi Rend gy zött, ezért most ide vagyok láncolva. Azok az emberek élnek, mi pedig, ha megpróbálunk megszökni, meghalunk.
Richard leszedett egy héjdarabot a következ tojásról.
– Egyszer mind meghalunk, Johnrock, ezen nem lehet változtatni. Az életünkr l azonban mi döntünk. Hiszen csak ez az egy van, nem mindegy hát, hogyan éljük.
Johnrock átgondolta a hallottakat. Végül egy vigyorral elvetette az egészet.
– Hát, ha én választhatnék, hogyan halok meg, akkor úgy szeretnék, hogy közben egész tömeg ujjong a csodás játékom miatt. – Richardra nézett. – És te, Ruben, ha választhatnál? Richard gondolatai már máshol jártak – fontosabb dolgoknál id ztek. – Remélem, ma még nem kell döntenem ebben a kérdésben.
Johnrock nagyot sóhajtott. A tojások szinte elt ntek nagy húsos kezében. – Lehet, hogy ma még nem, de szerintem a játék itt ér véget... Úgy érzem, innen nekünk nincs tovább.
Richard nem válaszolt, így Johnrock megpróbálta hangosabban, hogy az es dobolása ne nyomja el, amit mond.
– Komolyan kérdezem. Ruben, hallasz engem, vagy még mindig arról a n r l álmodozol, akit tegnap a megérkezésünkkor látni véltél?
Richard csak most vette észre, hogy tényleg Kahlanra gondol, miközben mosolyog, minden nyomorúsága ellenére. Bár Johnrocknak igaza volt – tényleg ez lehet életük utolsó állomása – mégis mosolygott. Mindazonáltal nem akart ezzel az emberrel Kahlanról beszélgetni.
– Sok mindent láttam, amikor megjöttünk a táborba.
– Már nem kell sokat várnod – bíztatta Johnrock -, ha jól játszunk, dúskálni fogunk a n kben. Kígyópofa megígérte. De itt csak katonák vannak, semmi más. Szerintem tegnap fantomokat láttál. Richard a semmibe bámult.
– Az biztos, hogy nem te vagy az els , aki fantomnak hiszi t.
Johnrock odébb tolta a lánc egy részét, majd közelebb kúszott Richardhoz. – Ruben, jobb lenne, ha kitisztítanád a fejedet, különben megöletjük magunkat még miel tt esélyünk lenne az uralkodó csapata ellen kiállni.
Richard felnézett.
– Azt hittem, kész vagy meghalni.
– Nem akarok meghalni. Legalábbis nem ma.
– Na, látod, Johnrock, máris döntést hoztál. Még leláncolva is képes voltál dönteni az életed fel l. Johnrock egy ujjával megfenyegette.
– Ide figyelj, Ruben, ha végül mégis a Ja'La pályán kell meghalnom, nem akarom, hogy azért legyen, mert te a felh kben jársz és n kr l álmodozol.
– Egy n r l, Johnrock.
A nagydarab férfi hátrad lt, lepöckölte az ujjára tapadt tojáshéjat.
– Emlékszem. Azt mondtad, láttad azt a n t, akit el akarsz venni feleségül.
Richard nem javította ki.
– Csak azt akarom, hogy jól játsszunk, megnyerjük az összes meccset, és legyen lehet ségünk kiállni a Császár csapata ellen.
Johnrock vigyora visszatért.
– Tényleg úgy gondolod, hogy megverhetjük ket, Ruben? Szerinted túlélhetjük egyáltalán, ha velük játszunk?
Richard egy újabb tojás héját törte meg a sarkával.
– Te mondtad, hogy a tömeg ujjongása közepette szeretnél meghalni.
Johnrock oldalvást Richardra pillantott.
– Na és ha úgy döntök, azt teszem, amit mondasz, és a szabad életet választom?
Richard elmosolyodott miel tt félbeharapta a tojást.
Alig fejezték be az evést, Karg parancsnok megjelent, csizmája cuppogott a sárban, ahogy feléjük tartott.
– Kifelé, mindenki!
Richard és Johnrock kimászott a szekér alól a szemerkél es re. A többi fogoly is a szekerek el tt várakozott, hogy megtudja, mit akar közölni velük a parancsnok. Azok a katonák is itt voltak, akik a csapatban velük játszottak.
– Látogatókat kapunk – jelentette be Karg parancsnok.
– Miféle látogatókat? – kérdezte az egyik katona.
– excellenciája megtekinti a bajnokságra érkezett csapatokat. Jagang Császárral régi ismer sök vagyunk. Elvárom, hogy megmutassátok, milyen jó munkát végeztem, amikor összeválogattam a csapatot. Ha bárki rossz fényt vet rám, vagy nem mutat kell tiszteletet az uralkodó iránt, arra nincs többé szükségem.
Minden további megjegyzés nélkül távozott.
Richard érezte, hogy meginog, majd a szíve rülten dobolni kezdett. Vajon Kahlan is itt lesz Jaganggal, épp úgy, mint tegnap? Bár mindennél jobban szeretett volna újra találkozni vele, gy lölte a gondolatot, hogy annak az embernek a közelében kell látnia. Ami azt illeti, az lett volna a legjobb, ha minél messzebb lehet ezekt l az emberekt l.
Egy évvel ezel tt, amikor Nicci foglyul ejtette Richardot, hogy elvigye magával az Óvilágba, Kahlan helyette vezette a d'harai hader t. Neki köszönhették, hogy Jagang nem gy zött, ami nélküle nem sikerülhetett volna. Jelent sen megritkította a Rend hadseregét, annak ellenére, hogy az Óvilágból vég nélkül érkezett az utánpótlás, mellyel folyamatosan újoncokkal pótolták az elesetteket. Kahlan nemcsak hátráltatta a hódítókat. Sikerült iszonyú gy löletet ébreszteni bennük a rettenetes kínok miatt, amit miatta kellett kiállniuk.
Ha Kahlan nem lett volna, a Rend valószín leg szétmorzsolta és lemészárolta volna a d'harai sereget. Mindig egy lépéssel Jagang el tt sikerült járniuk, így nem érhette el ket. Richard megpróbálta elrejteni zaklatottságát, ezért hátát a szekérnek döntve, karját maga el tt összefonva várakozott. Hamarosan meglátta a látogatókat, bal fel l közeledtek a táboron keresztül. Minden csapat el tt megálltak, hogy jobban szemügyre vehessék ket.
A katonák kinézete alapján biztos volt, hogy a Császárt kísérik. Richard felismerte a test röket, mert el z nap is ott voltak, amikor a szekerük elhaladt Jagang mellett. Akkor láthatta Kahlant egy pillanatra. A Császár reit nemcsak b r páncélzatuk és fegyvereik tették félelmetessé, óriási termetük, es áztatta dagadó izmaik is hozzájárultak az ijeszt képhez.
Ezek a katonák még a Rend közkatonáinak szívét is félelemmel töltötték el. Messzire elkerülték

ket. Richard biztos volt benne, hogy ezek a test rök bárkivel különösebb gondolkodás nélkül végeznek, aki bármilyen veszélyt jelenthet urukra nézve.
Johnrock el re lépett, hogy egy sorban álljon a többiekkel, mire az uralkodó ideér. Amikor Richard meglátta Jagang leborotvált fejét kivillanni az t körülvev elit rök közül, egyszer csak beléhasított a felismerés.
Jagang fel fogja t ismerni!
Jagang, az Álomjáró, sokak fejében megfordult, s az Richardot.
Nem értette, hogy lehetett ennyire óvatlan. Ostoba kerülhessen, amikor a Császár csapatával játszanak, arra nem gondolt, hogy Jagang is ott lesz mellette, aki egészen biztosan felismeri. Annyira lekötötte Kahlan viszontlátásának gondolata, hogy ez eszébe sem jutott.
Akkor Richard még valamit észrevett – egy N vért.
Úgy nézett ki, mint Ulicia, csak sokkal öregebbnek látszott, mint mikor utoljára látta. Még elég messze járt, a Jagangot kísér utoljára látta, még vonzó n személyiségét l, márpedig Ulicia rettenetesen álnok természettel bírt. Bármilyen vonzó kinézet volt is valaki, a gonoszsága Richard szemében eltorzította kellemes külsejét, annyira befolyásolta a személy megítélését, hogy már nem tudta vonzónak látni.
Ez volt az egyik oka annak, hogy Kahlant olyan gyönyör nek látta – nem egyszer en szép volt, hanem minden tekintetben különleges. Intelligenciája szenvedélyes életszeretettel párosult, megkapó külseje pedig bels szépségét tükrözte.
Ulicia N véren azonban, egykori szépsége ellenére, most csak bels romlottsága látszott. Richard rádöbbent, hogy nemcsak Jagang ismerheti fel, hanem Ulicia is, rajta kívül pedig még jó néhányan lehetnek a táborban, akik tudják, hogy néz ki.
Hirtelen sebezhet nek érezte magát. Bármelyikük megjelenhet itt, neki pedig nincs hová elbújnia. Ha Jagang elég közel jön, látni fogja, hogy a Rahl Nagyúr, az, akit életre-halálra keres, éppen itt van a táborban. Megláncolva, a Tehetsége nélkül – amit, még ha elérhetné is nehezen tudna használni – teljesen ki lesz szolgáltatva Jagang kénye-kedvének.
Hirtelen eszébe jutott a látomás, amelyet Shota, a boszorkány közvetített neki nemrég. A kivégzésére várt, esett az es , csakúgy, mint most, s Kahlan is ott volt. Könnyezve, elborzadva figyelte, ahogy hátrakötik a kezét és letérdeltetik a sárba. Ahogy ott térdelt, Kahlan a nevét sikoltozta, miközben az egyik nagydarab katona mögé lépett, azzal fenyegetve, hogy megszerzi Kahlant magának. Ezután elhúzta a kését Richard szeme el tt, majd mélyen a torkába vágott. Richard azon kapta magát, hogy a torkát fogja, mintha a tátongó sebet próbálná összetartani. A félelemt l zihálva lélegzett.
Hirtelen forró álmosság kerítette hatalmába, szédülni kezdett. Így válik valóra Shota látomása? Erre akarta figyelmeztetni? Most kell meghalnia?
Túl gyorsan történt minden. Még nem készült fel. De mit tehetett volna?
– Ruben! – kiáltott oda Karg parancsnok. – Gyere ide!
Richard nagy nehezen összeszedte magát. Mély lélegzetet vett, megpróbált megnyugodni. Elindult a parancsnok felé abban a tudatban, hogy ennek az egésznek nagyon csúnya vége lesz. Nem messze a csoport az el ttük lév csapat mellett megállt. Richard még az es n át is hallotta a beszélgetés hangjait.
Gondolatai rülten száguldottak. Mit tehetne, hogy Jagang ne ismerje fel? Tudta, hogy el nem bújhat a többiek mögé, hiszen a kulcsember. Jagang els sorban t akarja majd látni. Ekkor megpillantotta Kahlant.
Mintha álmában járt volna. Látta, ahogy az egész csoport megfordul, majd elindul feléjük. szemükön keresztül többször is látta már
igyekezetében, hogy Kahlanhoz közel
rök mögött jött, de még így is láthatóak voltak mély ráncai. Amikor volt, bár Richardnak nehezére esett elválasztani a küls t az ember Tudta, hogy a többiek mellé kell állnia, ezért már készült átlépni a láncon, amit Johnrock viselt, amikor hirtelen ötlett l vezérelve gyorsított, hogy felbukjon. Arccal el re beleesett a sárba. Karg parancsnok dühöngött.
– Ruben, te ügyetlen barom! Állj fel azonnal!
Richard pont akkor tápászkodott fel, amikor az rök sorfala szétnyílt, hogy Jagangot el reengedjék. Gyorsan Johnrock mellé lépett, és kihúzta magát. Egy ujjal kitörölte a sarat a szeméb l. Pislogott, hogy visszanyerje a látását. Akkor vette észre Kahlant. Jagang mögött jött. Köpenyének csuklyája, melyet a fejére húzott az es miatt, félig eltakarta az arcát. Richard azonban a n testének minden apró részletét ismerte. Senki nem járt úgy, mint .
A tekintetük találkozott. Azt hitte, a szíve menten megáll.
Eszébe jutott az els alkalom, amikor találkoztak. Olyan fenséges volt a fehér ruhájában! Emlékezett rá, ahogy egyenesen ránézett, anélkül, hogy bármit is mondott volna. A pillantásában egyszerre volt kérdés és figyelmeztetés, tekintete magáért beszélt, mindent elmondott csodálatos szellemér l. Richard még soha nem találkozott senkivel, akinek ennyire... átható lett volna a pillantása.
Valószín leg akkor szeretett belé. Elég volt egyetlen pillantás azokba a zöld szemekbe, melyek el tárták a n egész lelkét.
Most pedig újra látta mindezt, csak most még zavart aggodalom is társult mellé.
Abból, ahogy ránézett, és követte a tekintetével, Kahlannak tudtára adta, hogy látja. Mivel volt a Futót z varázs áldozata, nem emlékezhetett rá, hogy ki Richard, s arra sem, hogy maga kicsoda. Richardon és a N véreken kívül, akik foglyul ejtették, senki sem emlékezett rá. Persze Jagangra nem hatott a varázslat. Richard feltételezte, hogy ennek köze lehet a N vérekhez. Kahlan azonban mindenki más számára láthatatlan maradt.
Most viszont rájött, hogy a férfi látja t. Az elszigeteltségben, amellyel a varázslat sújtotta, ez nagyon sokat jelentett a számára. Látta a szemében, hogy így van.
Miel tt Jagang közelebb lépett volna, hogy szemügyre vegye a csapatot, egy férfi futott a csoporthoz valamit kiáltva. A Császár intett neki, hogy lépjen el re. Nyilvánvaló volt, hogy jól ismerte. Az rök utat nyitottak, hogy átengedjék a védelmi gy r n. Mivel néhány t rt l eltekintve nem volt nála fegyver, Richard biztosra vette, hogy hírviv . Nagyon kifulladt, látszott, hogy sietett. Amikor az uralkodó elé ért, mélyen meghajolt, izgatott volt, de nagyon halkan beszélt. A beszámolója felénél egyszer csak arra felé intett, amerre a rámpaépítés zajlott.
Kahlan nagy nehezen elfordította tekintetét Richardról és a Jaganggal beszél férfire nézett. Richard az t körülvev többi rt figyelte. Ezek nem elit katonák voltak, láthatóan kerülték is azokat. Sokkal inkább átlagos harcosoknak t ntek. Nem voltak finom fegyvereik, nem viseltek b rpáncélt. A ruházatuk is szedett-vedett volt, csakúgy, mint a többi katonáé. Nagydarab fiatalemberek voltak, er snek t ntek, de közelébe sem értek Jagang elit katonáinak. Richard rájött, hogy valószín leg ezek rzik Kahlant.
Jagang reit l eltér en, akik úgy t nt, nem érzékelik a n jelenlétét, ezek az rök gyakran pillantottak rá, figyelték minden mozdulatát, tehát látták t. Jagang rei soha nem néztek Kahlanra, ezek viszont nagyon gyakran. Valahogy képesek voltak látni, de közben nem elfelejteni. Jagang valahogy talált olyan katonákat, akik vigyázhattak rá, mert nem hatott rájuk a varázslat. Richard el ször meglep dött ezen. Nem értette, hogy ha tényleg igaza van, és ezek a katonák látják Kahlant, hogyan lehetséges ez. Azután rájött, hogy nagyon is van értelme, hiszen a Futót z varázslatot, csakúgy, mint az egész mágikus világot, megfert zték a Harmóniák, amely miattuk egyre pusztul. A Három Harmónia végs célja ugyanis az, hogy eltörölje a világból a mágiát. A jelenlétük hatására a Futót z varázslat felépítése megváltozott. Amikor Zedd és Nicci igazoló hálót hoztak létre, Richard felfedezte, hogy a Harmóniák hol változtatták meg a varázslat szerkezetét. E miatt a módosulás miatt a Futót z nem úgy m ködött, ahogy eltervezték. Hibás volt. Ez volt az egyetlen magyarázat arra, hogy miért kerülhették el néhányan a hatását.
Richard emlékezett rá, hogy a pestis járvány során, amely végigsöpört a lakosságon, szintén voltak olyanok, akik nem betegedtek meg. Voltak néhányan, még azok között is, akik a betegeket és haldoklókat ápolták, akik nem fert z dtek meg. Ez is valami ilyesmi lehet. Kell, hogy legyenek olyanok, akikre nem hatott a varázslat, ezért képesek látni Kahlant. Ez megmagyarázná, hogyan lehetnek mellette olyan rök, akik látják t.
Ahogy ezek a férfiak kissé elfordultak, mivel az figyelmüket is elvonta a férfi, aki Jagangot sürg s ügyben felkereste, és szerették volna jobban látni, mi történik, Kahlan is velük fordult. Teljesen természetesnek t nt a mozdulat, de Richard tudta, hogy egyáltalán nem az. Kahlan, miközben kissé elfordult, megigazította a kapucniját, hogy ne ázzon el, miközben leengedte a kezét, közel csúsztatva az egyik rhöz. Az r kése már nem volt az övén, viszont ahogy Kahlan keze elt nt a köpenye alatt, Richard egy pillanatra meglátta a penge apró villanását. Kedve lett volna hangosan felnevetni jókedvében, de nem merte kockáztatni, hogy akár egy arcizma is ránduljon. Kahlan észrevette, hogy t figyeli, és rájött, hogy valószín leg látta a mozdulatot. Egy ideig figyelte, hogy megállapítsa, vajon elárulja-e. A csuklyájával próbálta elrejteni az arcát, az rei el l, nehogy észrevegyék, merre néz. Amikor a férfi nem mozdult, Kahlan az reivel együtt megfordult, hogy azt figyelje, mi történik a hírviv és a Császár között.
Jagang hirtelen megpördült, majd nekiiramodott abba az irányba, amerr l jöttek, a hírnök szorosan a nyomában loholt. Kahlan röviden hátralesett, hogy még egy utolsó pillantást vethessen Richardra, miel tt az rök gy r je szorosra zárul a Császár és foglya körül.
Eközben a csuklya kissé elmozdult. Richard jól láthatta a sötét zúzódást a bal arcán. Forró düh öntötte el. Minden idegszála cselekedni akart, megmenteni Jagangtól, elszökni vele a táborból. Az agya rülten próbált valami megoldást találni, bármit, de így megláncolva, nem sok mindent tehetett.
Ráadásul tudta, hogy ha nem tesz semmit, Jagang kegyetlenkedései folytatódnak. Ha nem tesz semmit, Kahlan tovább szenved, amit soha nem lesz képes megbocsátani magának. Bármennyire is szeretett volna cselekedni, tehetetlenségre volt kárhoztatva.
Csendben, mozdulatlanul t rte a benne dúló vihart, melynek ereje felért azzal, amit az Igazság Kardja hívott el bel le, az a kard, amir l lemondott, hogy megtalálhassa Kahlant. A kis csoportot gyorsan elnyelte a tábor. Ködfüggöny takarta el ket a szeme el l. Richard remegett a keser tehetetlenségt l. Még a hideg es sem volt képes enyhíteni fortyogó dühét. Agya hiába vett sorra minden lehet séget, tudta, hogy semmit nem tehet. Most még nem. Ugyanakkor a szíve rettenetesen sajgott. A fájdalom a zsigereibe nyilallt, ha arra gondolt, mit kell a n nek kiállnia egy ilyen ember kezei között. A térde elgyengült a félelemt l. Er t kellett vennie magán, nehogy sírva a földre rogyjon.
Csak kapná a kezei közé Jagangot! Bárcsak...
Karg parancsnok Richard elé lépett.
– Szerencséd volt – morogta. – A Császárnak láthatóan fontosabb dolga akadt, mint az én játékosaim és kétballábas csatárom.
– Festékre van szükségem – szólalt meg Richard.
Karg parancsnok meglepetten pislogott.
– Mi?
– Festék kell.
– Azt akarod, hogy hozassak neked festéket?
– Igen. Azt mondtam. Fontos.
– Mire kell?
Richard egyik ujját a parancsnok arca elé dugta. Csak nagy nehezen sikerült legy znie a kísértést, hogy a láncot a nyaka köré tekerve megfojtsa.
– Miért van tetoválva a b röd?
Karg parancsnok nem értette, mit akar ezzel. Egy pillanatig habozott, fontolóra vette a kérdést, mintha valamilyen veszélyt sejtene benne.
– Azért, hogy az ellenség szemében még vadabbnak t njek – mondta végül. – Ez a küls er t ad nekem. Amikor az ellenség ilyen katonákat lát, nagy harcosoknak hiszi ket, ami félelmet ültet a szívükbe. Ha a rettegést l lebénulnak, mi gy zelmet aratunk.
– Ezért kell nekem a festék – mondta Richard. – Be akarom festeni a játékosok arcát, hogy rettegjenek az ellenfeleink. Ez segíteni fog legy zni ket. Gy zelemre segíti a csapatodat. Karg parancsnok egy ideig Richard tekintetébe fúrta az övét, mintha azt mérlegelné, komolyan beszél-e vagy készül valamire.
– Nekem jobb ötletem van – mondta a parancsnok. – Hívatok tetoválókat, és kitetováltatom az egész csapatot. – Megütögette az arcára rajzolt pikkelyeket. – Mindenki arcára ilyet tetováltatok. Ett l majd látszani fog, hogy az én embereim vagytok. Ha mindegyik töknek olyan tetoválása lesz, mint az enyém, abból mindenki láthatja, hogy kihez tartoztok.
A parancsnok Richardra vigyorgott, tetszett neki az ötlet.
– A tetováláson kívül pedig fém szegecseket is rakatok az ajkatokba. Vadállatiasan fogtok kinézni. Richard megvárta, míg befejezi, aztán megrázta a fejét.
– Nem. Az nem lesz jó. Az nem elég jó.
Karg parancsnok csíp re tette a kezét.
– Miért ne lenne elég jó?
– Azért – magyarázta Richard – mert az ilyen tetoválás messzir l nem látszik. A csatában, amikor az ellenfél itt áll el tted, megteszi, de a Ja'La meccsre nem elég. Nem fogják észrevenni.
– Gyakran a Ja'La pályán is olyan közel kerülsz az ellenfélhez, mint a csatában – er sködött a parancsnok.
– Lehet – hagyta helyben Richard -, de én azt akarom, hogy ne csak azok lássák, akikkel éppen küzdünk, hanem az összes csapat, az összes ember, aki néz bennünket! Azt akarom, hogy bárki, aki a festett arcunkat meglátja, felismerjen minket! Azt akarom, hogy a kinézetünk rettegéssel töltse el a többiek lelkét! Azt akarom, hogy emlékezzenek és aggódjanak!
Karg parancsnok összekulcsolta a kezét.
– Én pedig azt akarom, hogy tetováltak legyetek, hogy mindenki felismerje a csapatomat, Karg parancsnok csapatát.
– Na és, ha veszítünk? Ha csúfos vereséget szenvedünk?
A parancsnok kissé el rehajolt, és ég tekintettel rámeredt.
– Akkor minimum megkorbácsollak, rosszabb esetben nem lesz többé szükségem rád. Szerintem, mostanra megtanultad, hogy mi történik a haszontalan foglyokkal.
– Ha így lesz – folytatta Richard -, mindenki emlékezni fog rá, hogy a csapat, amelyet gyengeségük miatt kivégeztettél, épp úgy volt tetoválva, ahogy te. Ha veszítünk, mindenki a kígyószer tetoválásainkra emlékszik majd, amely olyan, mint a tiéd. Hozzád köt majd minket, de téged is hozzánk. Ha veszítünk, szégyenfolt lesz az a tetoválás, bárki meglátja, nevetni fog. Ha esetleg veszítünk, a festéket le lehet mosni a korbácsolás, vagy az egyebek el tt.
Karg parancsnok kezdte megérteni, mit akar Richard. Látni lehetett, hogyan veszíti el a lelkesedését, miközben megnyúlik az állkapcsa.
– Megyek, utánanézek, tudok-e festéket szerezni.
– Piros kellene.
– Piros? Miért?
– Mert az látszik a legjobban. Nem fogják elfelejteni. Ráadásul mindenkinek a vér jut róla eszébe. Azt akarom, hogy amikor meglátnak bennünket, az legyen az els gondolatuk, hogy miért akarunk úgy kinézni, mintha véresek lennénk. Azt akarom, hogy erre gondoljanak a küzdelem el tti estén. Azt akarom, hogy izzadságban fürödve álmatlanul teljen az éjszakájuk, amikor pedig eljön a nap, fáradtak legyenek, és akkor tényleg a vérüket vesszük majd.
Karg parancsnok lassan elmosolyodott.
– Tudod, Ruben, ha a háború másik oldalára születtél volna, arra, amelyikre én, lefogadom, hogy jó barátok lennénk.
Richard kételkedett benne, hogy a parancsnok tényleg tisztában volt-e vele, mit jelent a barátság, vagy hogy egyáltalán képes lenne-e ilyesmit értékelni.
– Annyi festék kell, hogy minden emberemre jusson – mondta.
Karg parancsnok elindult.
– Megkapod.
8. FEJEZET

Kahlan igyekezett lépést tartani Jaganggal, ahogy átvágtak a táboron, nehogy fájdalommal büntesse, ha lemarad. Persze sokszor volt már rá példa, hogy ehhez indok sem kellett. Tudta azonban, hogy most okosabb, ha még csak véletlenül sem ad neki rá okot, mivel sürg s dolga akadt azzal a férfival, aki a különös híreket hozta.
Kahlant nem érdekelték a hírek. Gondolatai annál a férfinál jártak, akit végre újra láthatott, a fogolynál, akit el z nap hoztak a táborba.
Ahogy így haladtak el re, megfigyelte az reit meg a többi katonát is, akik mellett elhaladtak. Figyelte a reakcióikat, az érdekelte, vajon látják-e t. Obszcén megjegyzéseik elárulják ket. Körülöttük meglepett emberek figyelték, ahogy jól felfegyverzett csoportjuk átvág közöttük, de egyetlen egyet sem látott, aki egyenesen ránézett volna, vagy bármi jelét mutatta volna, hogy észrevette.
Annak ellenére, hogy a hadsereget maga Jagang vezette, ezek az emberek valószín leg még sohasem látták t ilyen közelr l. A hadsereg létszáma nagyobb volt, mint a legnagyobb város lakossága. Ha ezek a katonák látták is a Császárt valaha, legfeljebb csak a távolból. Most pedig, hogy ilyen közel haladt el el ttük, leplezetlenül megbámulták.
Viselkedésük és Jagang viszonyulása megkérd jelezte a Rend alapvet tanítását arról, hogy minden ember egyenl . Jagang soha nem adta tanújelét, hogy osztozni szeretne katonái életmódjában, osztozni a koszban és mocsokban. Ezek a katonák a táborban szinte törvények nélkül éltek, mindenféle b nökbe keveredtek becstelen társaikkal, miközben Jagangot elit rök védték azoktól, akikkel elméletileg egyenl volt. Kahlan véleménye szerint az egyetlen dolog, amiben hasonlítottak az volt, hogy mindannyian állandó, esztelen kegyetlenkedések között éltek, miközben semmit sem számított nekik az emberi élet.
Kahlan, aki láthatatlan volt az ket körülvev katonák számára, óvatosan lépkedett a pocsolyák és trágyahalmok között. Köpenye alatt er sen szorította a kést. Még nem volt benne biztos, mihez kezd vele. A lehet ség, hogy elvegye, hirtelen adódott, és élt vele.
Ilyen durva közegben jó érzés volt, hogy van valamilyen fegyvere. Ijeszt hely volt ez, még így is, hogy szinte senki sem látta t. Még ha tudta is, hogy esélye sincs a menekülésre, nem szökhet meg Jagang, a különleges rei és a N vérek el l, akkor is a biztonság érzetét keltette, hogy van egy kése. Úgy érezte t le, hogy legalább valamelyest irányíthatja a sorsát, és megvédheti magát. Ezen felül azt is kifejezte, hogy milyen sokra értékeli az életet. A megszerzése azt jelentette, hogy nem adta fel a harcot, és nem is adja fel soha.
Ha lenne rá lehet sége, megölné vele Jagangot. Tudta, hogy egy ilyen tett az azonnali halált jelentené, ráadásul azzal is tisztában volt, hogy Jagang elpusztítása még nem állítaná meg a Rendet. Olyanok voltak ezek az emberek, mint a hangyák. Ha egyet eltaposnak, attól nem hátrál meg az egész boly.
Mindazonáltal tudta, hogy el bb vagy utóbb meg kell halnia – Jagang pedig a saját kezével gondoskodik majd róla, hogy ne legyen könny halála. Többször is látta, hogyan ölt meg embereket mindenféle indok nélkül. A férfi er szakos halála nagyban kielégítené az igazságérzetét. Kahlan semmire sem emlékezett a múltjából. Csak ezt az rült világot ismerte, s ha nem is lesz képes helyrehozni semmit, legalább egy kis igazságot szolgáltathat azzal, ha Jaganggal végez. Persze nem lesz könny . Jagang nemcsak er s, kiváló harcos, hanem ráadásul okos is. Néha Kahlan azt hitte, képes olvasni az gondolataiban is. Gyakran mintha képes lett volna el re látni, mire készül. Ebb l arra következtetett, hogy a múltban, amire nem emlékszik, csakúgy, mint Jagang, maga is harcos lehetett.
Társaik sürget suttogása a többieket is el csalta a sátrakból. Szemeiket törölgetve álltak a szemerkél es ben, úgy figyelték az el ttük elvonuló menetet. Mások abbahagyták munkájukat, hogy láthassák a látogatókat. A lovasok visszafogták lovaikat, a szekerek megálltak, hogy utat engedjenek a Császárnak.
Bármerre is jártak, mindenütt érezni lehetett a tábor b zét, itt a katonák közelében pedig még inkább. A tábortüzek zsíros szaga a latrinákéval keveredett. A sebtében ásott illemhelyek nem tarthattak ki sokáig. A táborban csordogáló víz arra engedett következtetni, hogy máris megteltek, ezt a feltevést pedig a szag is meger sítette. Kahlan el sem tudta képzelni, hogyan lehet ez még ennél is rosszabb, márpedig az ostrom biztosan hónapokig eltart majd.
A b zt és a förtelmes látványt azonban szinte csak tudat alatt érzékelte. A gondolatai máshol jártak. Pontosabban egyetlen valakinél: a szürke szem fogolynál.
Nem tudta, melyik félhez tartozhat. Amikor el z nap látta, egy szekéren utazott egy ketrecben. Abból, amit Jagang és a tisztek beszéltek, arra következtetett, hogy a ketrecekben utazók a bajnokság résztvev i.
Jagang nagyon kíváncsi volt a csapatokra, meg akarta nézni ket még miel tt a játék elkezd dik. Ahogy sorra vették ket, Kahlan egyszer csak azon kapta magát, hogy ezt a férfit keresi. Szorosan Jagang mellett haladt, hogy így is közelr l megnézhesse a játékosokat.
Jagang némelyik csapatról egészen sokat tudott. Az reinek elmondta, mire számít a soron következ játékosoknál. Amikor egy helyre megérkezett, rögtön a csatárt akarta látni meg az oldalsó véd ket. Volt, hogy csak a véd kre volt kíváncsi. Kahlant olyan háziasszonyra emlékeztette, aki húsdarabokat méricskél a piacon.
Kahlan minden férfit megnézett, de Jagangtól eltér en nem a magasságuk, súlyuk, izmaik érdekelték, az arcukat vette szemügyre, hátha újra láthatja azt a férfit. Már kezdte elveszíteni a reményt, hogy megtalálja a játékosok között. Attól félt, hogy esetleg munkára fogták a rámpa építésén a többi fogollyal együtt.
Amikor végre megpillantotta, a férfi a legváratlanabb, legfurcsább dolgot tette, arccal el re a sárba zuhant. Még mindig eléggé távol voltak ahhoz, hogy Kahlanon kívül más is figyelje. Mindenki azt hitte, ügyetlen volt, és megbotlott a láncban. Ahogy közeledtek néhány r nevetve azt taglalta, milyen gyorsan kitöri majd a Ja'La pályán a nyakát egy ilyen esetlen alak.
Kahlan azonban egyáltalán nem találta viccesnek a dolgot. Csak figyelte elejét l fogva, és látta, hogy nem véletlenül esett el. Szándékosan tette.
Bár eléggé meggy z nek t nt az esés, senki nem is sejtette, hogy csak színjáték volt, egyedül Kahlan tudta, milyen érzés az, amikor fogolyként az ember egyszer csak úgy érzi, meg kell tennie valamit, bármilyen kockázatos is.
Épp csak az okát nem tudta, hogy miért kellett így tennie.
Mi lehetett a célja? Milyen veszélyt próbált meg ezzel elkerülni? Néha nevettetni akartak az emberek az esetlenséggel, az rök pedig nevettek is, de nem ez volt a férfi célja. Kahlan szerint nemcsak szándékosan botlott el, hanem az is látszott, hogy a tettét a hirtelen elhatározás szülte, mintha épp csak egy másodperccel hamarabb gondolta volna ki. Elkeseredett lépés volt. De vajon mi indította erre? Miért esett arccal a sárba? Mit akart ezzel elérni? És akkor hirtelen megértette. A férfi azt tette, amit is próbált elérni azzal, hogy a csuklyájával palástolta merre néz, kit figyel. Az arcát akarta eltakarni. Mégpedig azért, mert attól tartott, hogy valaki felismeri, Jagang vagy esetleg Ulicia N vér. Egészen biztosan azt akarta elkerülni, hogy felismerjék.
Így már volt értelme. Végül is fogoly volt. Csakis a Rend ellensége lehet. Kahlan kíváncsi volt vajon valamilyen magas rangú tiszt-e vagy valami efféle.
És ismeri t! Az els pillanattól kezdve, amikor a pillantásuk találkozott, egyértelm volt, hogy a férfi ismeri t. Most pedig megint összenéztek. A pillantás, amit váltottak, mindkettejük számára elárulta a másik nyomorúságos helyzetét, és egyikük sem tett semmit, amivel elárulhatták volna a másikat, mintha valami szavak nélküli megállapodást kötöttek volna.
Kahlan szíve könny lett a gondolattól, hogy ennyi gyilkos között, van egy, aki nem ellenség. Legalábbis szerinte nem az. Figyelmeztetnie kellett magát, hogy ne engedje szabadjára a képzeletét. Emlékek híján nem tudhatta biztosan, hogy a férfi ellenség-e vagy sem. Még az is lehet, hogy rá vadászik. Elgondolkodott rajta, vajon el fordulhat-e az, hogy ez a férfi is, csakúgy, mint Jagang, bosszút esküdött ellene. Az, hogy most Jagang foglya, még nem jelenti azt, hogy biztosan nem az ellensége. Végül is a N vérek sem állnak Jagang oldalán, de az övén sem.
Vajon mi lesz vele a Ja'La mérk zéseken, ha el akarja rejteni az arcát? Egy-két napig még lehet sáros, de ha eláll az es , felszárad a sár. Mit tesz majd akkor? Nem tudta leküzdeni feltör aggodalmát.
Miután végiglátogatták a csapatokat, és elindultak megnézni, amit a hírviv mutatni akart, még valamit felfedezni vélt a férfi szemében: haragot. Ahogy kissé hátrafordult, hogy még egy utolsó pillantást vethessen rá, a csuklyája kissé hátracsúszott. A férfi valószín leg meglátta a véraláfutást, Jagang keze nyomát az arcán.
Úgy elöntötte akkor a düh, hogy Kahlan azt hitte, csupasz Megkönnyebbülten nyugtázta azonban, hogy végül semmit sem szempillantás alatt megölte volna.
A parancsnok és Jagang közötti beszélgetés alapján úgy t nt, régi ismer sök. Közös csatákról beszélgettek, és ennyi elég volt, hogy Kahlan megítélje, milyen ember lehet, Jaganghoz hasonlóan

t sem volt tanácsos alábecsülni. Nem vette volna jó néven, ha megalázzák a feljebbvalója el tt, habozás nélkül megölte volna a frontemberét, ha az elragadtatja magát.
Valószín leg amiatt gondolta, hogy nem lehet ellenség, mert annyira feldühítette Jagang kegyetlenségének bizonyítéka.
Persze is veszélyesnek látszott. Testtartásából, mozdulataiból sok minden kiderült. Ragadozó tekintete értelemr l árulkodott. Minden mozdulatát kiszámította, ebb l Kahlan arra következtetett, hogy nem veszélytelen. A bajnokság során majd elválik, jól ítélte-e meg, de abban biztos volt, hogy egy olyan ember, mint Karg parancsnok nem egy foglyot választana frontembernek, ha nem lenne jó oka rá.
– Erre, Excellenciás uram – szólalt meg a hírnök, és maga elé mutatott a szürke es ben. Ahogy követték, maguk mögött hagyták a tábor sötét tengerét, s az Azrith-síkság végtelen mezejére értek. Kahlan annyira elmerült a szürke szem férfi körül kering gondolataiban, hogy észre sem vette mikor érték el az építkezést. A rámpa messze felettük magasodott, mögötte az óriási sziklapárkány. Ilyen közelr l leny göz látványt nyújtott, viszont a rajta álló palotát innen nem láthatta.
Amikor esni kezdett, abban reménykedett, hátha az es t l beomlik a rámpa, de most, hogy itt álltak mellette, látszott, milyen er s és szilárd. Rengeteg ember hordta ide a földet, a követ. Nem hiábavaló er feszítés volt. Míg a táborbeli katonák, köztük az rei is alig voltak többek tudatlan barmoknál, melyeket szemellenz sen csak egy cél hajt, voltak a Birodalmi Rendnél intelligens emberek is. Ezek vigyázták az építkezést, a tudatlanok csak a földet hordták. Jagang, annak tudatában, hogy mennyire ostoba az átlag katona, csupa rátermett emberrel vette körül magát. Test rei is ilyenek voltak, csakúgy, mint azok, akik az építkezést felügyelték. Tudták, mit csinálnak, ráadásul elég magabiztosak voltak ahhoz, hogy még Jagangnak is ellentmondjanak, ha az valami kivitelezhetetlent javasolt. El ször keskenyebb építményt akart, hogy gyorsabban elérjék a kívánt magasságot. Tiszteletteljesen bár, de bátran megmondták neki az épít k, hogy a terv nem jó, meg azt is, miért. Gondosan meghallgatta ket, majd miután belátta az igazukat, engedte, hogy a javaslataik szerint haladjon tovább a munka, annak ellenére, hogy azok nem egyeztek az elképzeléseivel. Ha azonban Jagang biztos volt valamiben, elszántan keresztülvitte, amit elhatározott.
A rámpáig több, egyenként legalább 12-15 f b l álló sor kígyózott. Egyesek földdel és k vel megrakott vödröket adogattak tovább, mások az üres vödröket adták vissza. Voltak, akik kétkerek kordékon szállították a köveket, és voltak, akik ökör vontatta szekerekkel. A vállalkozás mérete minden képzeletet felülmúlt, de a munkások irtózatosan nagy száma miatt a rámpa egyre növekedett.
Ahogy a Császár a hírnök után átsietett a lázasan dolgozó munkások között, Kahlan próbált a nyomában maradni. A sorfal szétvált, hogy utat engedjen a menetnek, majd ismét összezárult. Eközben Kahlan végre meglátta, honnan származott a rámpához szükséges rengeteg föld. Óriási gödrök egész sora húzódott mellettük, s veszett a homályba, ameddig csak a szem ellátott. Lejt s oldalaikon több ezer ember hordta felfelé folyamatosan a földet, míg mások az üres kosarakat, kézzel széttépi a láncait. tett. Karg parancsnok egy taligákat vitték, szekereket irányították vissza a mélybe, ahol ismét megtöltötték azokat épít anyaggal.
Jagang és kísérete a gödröket összeköt járatokon haladt keresztül a síkságon, melyek elég szélesek voltak ahhoz, hogy két szekér is elférjen bennük egymás mellett.
– Ide kell lemennünk, Exellenciás uram. Ez az a hely.
Jagang egy pillanatra megállt, a gödörbe vezet lejt s rámpát tanulmányozta. Úgy t nt, ez volt az egyetlen gödör, ahol nem folyt munka. Az egyik szomszédos gödör felé intett. – Ezt is ürítsék ki! Ebben az irányban már ne ássanak!
Néhány munkafelügyel , akik korábban már ideérkeztek, most elsiettek, hogy végrehajtsák az utasítását.
– Menjünk! – sürgette ket Jagang. – Látni akarom, valójában mit találtunk.
– Biztos vagyok benne, hogy nem fogsz csalódni, Felség.
Jagang, nem tör dve a fontoskodó hírnökkel, elindult lefelé. Kahlan szorosan a nyomában követte. Ahogy hátrapillantott, látta, ahogy Ulicia néhány lépéssel mögötte igyekszik lépést tartani velük. Nem volt csuklya a köpenyén, a haja a fejéhez tapadt. Úgy t nt, egyáltalán nem örül az es nek. Kahlan megfordulva figyelte, ahogy botladozva követi ket a sáros lejt n.
A gödör alja egyenetlen volt. Ahol korábban több ezer ember ásott, pakolta a szekereket, a puha részek mélyen besüllyedtek, míg más, kövesebb, keményebb területek kiemelkedtek, s szinte Kahlannal egy magasságban húzódtak.
Jagang az egyik mélyebb területre követte a hírnököt. Kahlan, reit l körülvéve, próbált nem lemaradni. Elhatározta, hogy ha olyasmit találnak, ami elvonja Jagang figyelmét, és lehet ség kínálkozik rá, meg fogja ölni.
A hírnök hirtelen megállt, majd lekuporodott.
– Itt van, Excellenciás uram, ez az.
A kezével megpaskolt valamit, ami kiállt a földb l. Kahlan a többiekkel együtt próbálta kivenni, mi az a sima valami, amit találtak.
A küldöncnek igaza volt, ez a valami tényleg nem t nt természetes képz dménynek. Illesztések látszottak rajta, mintha valami szerkezet félét temettek volna a földbe.
– Tisztítsátok le! – adta ki az utasítást Jagang, mire a közelben várakozó munkások hozzá is láttak. Láthatóan abbahagyták a munkát, s még a munkásokat is elküldték, amikor ezt a valamit felfedezték, hogy az uralkodó személyesen vizsgálhassa meg, mit találtak. Kissé lekerekítettek voltak a szélei, mintha egy masszív, hosszú, kerekded valami legtetejét találták volna meg. Ahogy lapátok és sepr k segítségével Jagang utasításait követve egyre jobban letisztították, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a küldönc igazat beszélt: tényleg úgy nézett ki a helyzet, hogy amit látnak, az egy dongaboltozatos mennyezet kívülr l.
Hatalmas, precízen formára vágott kövekb l álló boltív emelkedett ki a földb l, mint egy eltemetett épület teteje.
Kahlan el sem tudta képzelni, mi lehet ez az építmény itt az Azrith-síkság alatt. Vajon hány százezer éve van itt már?
Mikor már eléggé lepucolták, Jagang leguggolt, és tenyerét végighúzta a nedves kövön, ujjaival végigkövetve az összeillesztéseket. Olyan szorosan feszültek egymáshoz az egyes részek, hogy még egy kés pengéje sem férhetett közéjük.
– Hozzatok szerszámokat – feszít vasat, emel t – adta ki az utasításait. – Ki kell nyitnunk. Tudni akarom, mi van alatta.
– Máris, Excellenciás uram – felelte az egyik építésvezet .
– A segédeid végezzék el a feladatot, ne a munkásokra bízd! – Jagang a környez terület felé intett.
– És ezt az egész területet zárjátok le! Semmilyen közkatona nem jöhet a közelébe. A saját reimet állítom ide. Olyan szigorú rséget akarok, mint amely a sátraimat védi.
Kahlan tudta, hogy ha közkatonákkal ásatják ki a sírt – vagy bármi is az, amit találtak – azok mindent ellopnának, ami mozdítható. A rég rablott gy r k, melyeket Jagang az ujjain viselt, arról árulkodtak, hogy ezzel nagyon is tisztában van.
Kahlan felnézve látta, hogy néhány test r igyekszik lefelé a lejt n. Keresztülnyomakodtak az épít k és a többi r között.
– Elfogtuk – jelentette egyikük.
Jagang arcán széles, gonosz vigyor jelent meg.
– Hol van?
A férfi a gödör széle felé mutatott.
– Ott fent, Felség.
Jagang röviden Kahlanra pillantott. A n nem tudta, mire készül, de ett l a pillantástól végigfutott a hátán a hideg.
– Hozzátok ide! – parancsolta.
A férfi, egy másik rrel együtt újra kimászott a gödörb l, hogy lehozzák a foglyukat. Kahlan nem is sejtette, vajon kir l beszélhettek, és hogy miért ilyen elégedett Jagang.
Miközben várakoztak, a munkafelügyel k egyre nagyobb területet tártak fel. Már egy legalább ötvenlábnyi rész látszott a k b l. Egyenes vonalban haladt, íves formáját végig meg rizte. Mások azon ügyködtek, hogy kiszélesítsék a vájatot a sima k mellett. Minél tovább dolgoztak, annál inkább látszott, milyen hatalmas dologról van szó. Ha ezalatt tényleg valamilyen helyiség húzódik, akkor legalább húsz láb szélesnek kell lennie, és mivel a vége még nem látszott, a hosszát lehetetlen volt megmondani. Kahlan arra következtetett, hogy ez egy földalatti folyosó. Hirtelen elfojtott kiáltásokra lett figyelmes. Felnézett. A nagydarab rök egy törékeny alkatú, kapálózó alakot taszigáltak lefelé a sáros lejt n.
Kahlan szeme tágra nyílt, térdei elgyengültek.
Az rök egy vékonyka kislányt rángattak a karjánál fogva.
Jillian volt, az a lányka, akinek az si Caska romjainál segített megszökni. Kahlan akkor két katonát ölt meg és Cecilia n vért, hogy a lány elmenekülhessen.
Ahogy az rök egyre közelebb értek, a tehetetlen, vörös hajú kislány végre meglátta Kahlant. Szeme megtelt könnyel, mert nem tudott élni a lehet séggel, és a Rend emberei rátaláltak. Az rök közelebb hozták, majd megálltak vele a Császár el tt.
– Nocsak, nocsak – szólalt meg gúnyosan Jagang -, hát mit találtunk?
– Sajnálom! – súgta a lány.
Jagang Kahlanra nézett.
– Elküldtem néhány emberemet, hogy keressék meg a kis barátn det, akiért azt a drámai szökési jelenetet rendezted. – Jagang húsos markába fogta Jillian állát. – Kár, hogy mit sem ért. Kahlan nem értett egyet vele, hiszen két rt és egy N vért megölt. Mindent megtett, hogy megmenthesse a lányt, és bár drágán megfizetett érte, habozás nélkül újra megtette volna. Jagang megragadta a lány vékonyka karját, s közelebb húzta Kahlanhoz, miközben tovább vigyorgott.
– Tudod, mire lesz jó, hogy megtaláltuk?
Kahlan nem válaszolt, nem akart belemenni ebbe a játékba.
– Arra, hogy megtanulj viselkedni.
Továbbra sem válaszolt, csak üres tekintettel meredt rá.
Jagang váratlanul Kahlan jobb oldalt álló különleges reinek egyikére nézett, s az övére mutatott.
– Hol van a késed?
A katona úgy pillantott az övére, mintha attól félne, hogy annak helyén egy mérges kígyó tekereg arra várva, hogy méregfogával belémarjon. Az öv üres volt.
– Felség, attól tartok, elvesztettem.
Jagang jeges pillantása láttán a férfi elsápadt.
– Szóval elvesztetted.
Hirtelen megpördülve olyan er vel ütötte meg Jilliant, hogy az a fájdalomtól s az ijedtségt l sikítva zuhant a sárba. A feje mellett piroslani kezdett a tócsa.
Jagang visszafordulva Kahlan felé nyújtotta a kezét.
– Add ide a kést!
Fekete szemei halálos fenyegetést hordoztak. Kahlan ijedten hátrált egy lépést.
Jagang egy ujjával megfenyegette.
– Ha még egyszer kell kérnem, kirúgom a fogait.
Kahlan fejében egy perc alatt végigfutott minden lehet ség. Úgy érezte magát, mint az a szürke szem férfi, aki szándékosan a sárba esett. Nem volt választása.
Jagang tenyerébe tette a kést.
Az diadalittasan vigyorgott.
– Igazán köszönöm, kedvesem!
Szinte ugyanazzal a mozdulattal, ahogy a kést elvette, megfordult, s egy er teljes mozdulattal átszúrta a kést tulajdonosa fején. A nedves leveg t szinte kettészelte a csont reccsenése. A katona holtan zuhant a sárba. Még kiáltani sem volt ideje. A szürke fényben borzalmas látványt nyújtott az élénkpiros vér.
– Tehát visszakaptad a késedet – vetette oda a hullának, majd Kahlan többi réhez fordult. – Azt ajánlom, ügyeljetek jobban a fegyvereitekre. Ha ez a n bármit elvesz t letek, és nem öl meg vele, én teszem meg helyette. Elég érthet voltam?
Szinte egy emberként válaszoltak:
– Igen, Felség.
Jagang lehajolt, és talpra rángatta a még mindig zokogó Jilliant. Könnyedén felemelte, a lány lába szinte alig érintette a talajt.
– Van fogalmad róla, hány csont van az emberi testben?
Kahlan könnyeit nyelve válaszolt.
– Nincs.
Jagang vállat vont.
– Nekem sincs. De van rá mód, hogy kiderítsük. Mindig eltörünk egyet, miközben minden reccsenést megszámoljunk.
– Kérlek... – esedezett Kahlan, miközben alig tudta elfojtani a feltörni készül zokogást. Jagang Kahlanhoz lökte a lányt, mintha egy életnagyságú babát ajándékozna neki,
– Mostantól te felelsz az életéért. Ha bármikor olyasmit teszel, ami nekem nem tetszik, eltöröm egy csontját. Nem tudom, pontosan hány van ebben a kis testben, de biztosan elég sok. – Felvonta az egyik szemöldökét. – És engem nem nehéz feldühíteni. – Ha pedig megharagszom, a szemed el tt fogom megkínoztatni. – Tinta fekete szemében szürke árnyak úsztak. – Az embereim nagyon jók a kínzásban, képesek életben tartani valakit elég hosszú ideig, hogy elképzelhetetlen szenvedésnek tegyék ki. Ha pedig mégis meg találna halni közben, akkor majd téged vesznek el . Kahlan a lány vérz fejét a mellkasához szorította. Jillian halkan zokogta, mennyire sajnálja, hogy hagyta magát elfogni. Kahlan fojtott hangon csitította.
– Megértettél? – kérdezte Jagang halálosan nyugodt hangon.
Kahlan nagyot nyelt.
– Igen.
A férfi hatalmas kezével a lány hajába markolt, s vonszolni kezdte. Jillian rülten sikítozott.
– Igen, Felség! – kiáltotta Kahlan.
Jagang mosolyogva elengedte a lányt.
– Így már sokkal jobb.
Kahlan mindent megadott volna azért, hogy véget érjen ez a rémálom, pedig tudta, hogy ez még csak a kezdet.
9. FEJEZET
– Ne legyél már olyan gyerek! – szólt rá Richard. Johnrock idegesen pislogott.
– Csak ne menjen bele a szemembe!
– Már miért menne bele?

Johnrock vett egy nagy leveg t, hogy megnyugodjon.
– Miért nekem kell az els nek lennem?
– Mert te vagy a jobbszéls m.
Johnrock erre nem tudott mit válaszolni. Kihúzta az állát Richard kezéb l.
– Tényleg azt hiszed, hogy ez gy zelemre segít majd minket?
– Igen – húzta ki magát Richard -, ha mindent beleadunk. A festék önmagában nem elég, de nagyon fontos szerepet játszik. Olyasmit érünk el vele, amit a gy zelemmel nem tudunk. Segít megalapozni a hírnevünket. A hírnevünk pedig nyugtalanná teszi majd az ellenfeleinket.
– Gyerünk, Johnrock! – szólt rá az egyik társa türelmetlenül összekulcsolva a karját a mellkasán. A csapat többi tagja egyetért en bólogatva figyelt. Senki sem akart els lenni. Legtöbbjüket meggy zte Richard magyarázata, de nem mindenkit.
Johnrock a várakozók arcába nézett, majd elhúzta a száját.
– Na, jól van, nem bánom.
Richard jobbszéls je mellett az ket felhúzott íjakkal vigyázó rökre nézett. Most, hogy levették a foglyokról a láncokat, készen álltak, hogy a legkisebb z r esetén közbeavatkozzanak. Karg parancsnok mindig er s rséget állított, amikor Richard és a többi fogoly szabadon volt. Richard azonban észrevette, hogy a legtöbb nyílvessz rá irányult.
Johnrockhoz fordulva széttárt ujjakkal a kezét a fejére tette, hogy ne mozogjon.
Sokat tépel dött rajta, hogy mit fessen az arcukra. Amikor el ször jutott eszébe az ötlet, úgy volt vele, csak egyszer en engedi majd, hagy kenjenek magukra valamennyi festéket, nem érdekes a minta. Kis töprengés után azonban rájött, hogy nem bízhatja rájuk. Túl nagy volt a tét. Ráadásul minden játékos azt akarta, hogy Richard fesse ki. volt a frontember, az ötlete volt. Úgy vélte, azért bizonytalankodtak, mert attól tartottak, hogy kinevetik ket. Ezért jobbnak látták, ha az kezét l válnak nevetségessé.
Richard a vörös festékes vödörbe mártotta az ujját. Nem az ecsetet használta, melyet Karg parancsnok a festékkel együtt hozott.
Közvetlenül akarta érezni a festést.
A rövidke id alatt, ami rendelkezésére állt, többször meghányta-vetette magában, hogy mit fessen. Olyasminek kellett lennie, amivel elérheti a kívánt hatást.
Ahhoz, hogy úgy m ködjön, mint ahogy a parancsnoknak leírta, olyan dolgokat kellett rajzolnia, amiket ismert.
A haláltáncot kellett lefestenie.
Végül is a haláltánc középpontjában az élet áll, mégis a jelentése nem csupán a túlélés. A lényege az volt, hogy szembe kell nézni a gonosszal, majd el kell pusztítani, így képes az emberéleteket, köztük a sajátját is megmenteni. Aprócska részlet, de annál fontosabb, hogy el kell ismerni a gonosz létezését ahhoz, hogy az ember képes legyen az életért küzdeni.
Bár Richard számára nyilvánvaló volt, hogy a gonosz létezésének elismerése életbevágóan fontos, sokan szándékosan elutasítják ezt az elképzelést, nem hajlandók szembenézni vele. Inkább választják a vakságot, és hogy egy fantáziavilágban éljenek. A tánc a halállal nem t ri az ilyen kitalációkat. Az életben maradáshoz a valóság tiszta és tudatos felismerése szükséges, tehát a tánc a halállal megköveteli az igazság elismerését. A nagy egésznek egy része ez, amely nem m ködhet, ha bizonyos részeket szándékosan kihagyunk, vagy elfelejtünk.
A haláltánc elemeit, mindenféle küzdelem – legyen akár vita, játék, vagy harc – összetev i alkotják. Ezekb l az összetev kb l szimbólumok formájában áll össze a tánc. Ezek használata azt jelenti, hogy a harcos átlátja a valós történéseket, részben és egészben is, s ezáltal képes szembeszállni velük. A haláltánc végs célja az élet elnyerése. A Ja'La dh Jin jelentése pedig: az Élet Játéka. A Harci Mágus kellékei mind valamilyen fontossággal bírtak a haláltáncban. Ily módon a Harci Mágus az életnek szentelte magát. Richard amulettjén a szimbólumok egy képet alkottak, egyfajta tömörített ábrát, amely a tánc lényegét fejezte ki. Tudta, hogy ezek a mozdulatok az Igazság Kardjával vívott harc lépései.
Még ha nem is volt többé nála a Kard, képes volt átérezni a haláltánc lényegét, a tudás, melyre a Kard használatával tett szert, vele maradt, akár viselte, akár nem. Ahogy Zedd is gyakran emlékeztette kezdetben: A Kard csak eszköz, csak az elme számít, mely a Kardot uralja. Azóta, hogy Zedd el ször adta a kezébe a fegyvert, hosszú id telt el, s megtanulta értelmezni a szimbólumok nyelvét. A jelek beszéltek hozzá, s értette, mit mondanak. Felismerte a Harci Mágus jelképeit, megértette a jelentésüket.
Richard az ujjával Johnrock arcára kezdte festeni ezeket a vonalakat. A tánc részei voltak, az a része, amellyel az ellenséget várjuk. Minden vonalkombinációnak meg volt a maga jelentése. Vágj, lépj el, döfj, csavard meg, fordulj el, suhints, lépj utána, ölj gyorsan, miközben már felkészülsz a következ célponttal való találkozásra. A vonalak, melyeket Johnrock arcára festett, azt jelentették, figyelj mindenre, ami rád támadhat, de a látótered besz külése nélkül!
A tánc elemei mellett Richard azon kapta magát, hogy olyan dolgokat is rajzol, melyeket egy másik varázslatban látott. El ször nem is emlékezett rá, hol találkozott velük el ször, de végül eszébe jutott. Darken Rahl rajzolta ezeket az Élet Kertjében a varázsló homokba, amikor Orden Szelencéit akarta kinyitni, s az ahhoz szükséges mágiát megidézni.
Ekkor döbbent csak rá, hogy az el z éjszakai kísérteties jelenés, még mindig komolyan nyomasztja. A hang tudatta vele, hogy az új játékos. Ez volt a tél els napja. Mostantól számítva egy éve van rá, hogy kinyissa a megfelel Szelencét.
Kimerült volt, de nem tudta kiverni a fejéb l ennek a találkozásnak az emlékét, nem is aludt túl sokat, ráadásul annyira fájt a sebe a lábán és a hátán, hogy nem is tudott megfelel en koncentrálni, így még mindig nem volt képes megfejteni mi is lehetett ez a jelenés. A tél els napján Jagang meg kívánta tekinteni a csapatokat, s neki most minden erejével arra kellett koncentrálnia, hogyan kerülje el, hogy Jagang és a Rend táborában lév Sötétség N vérei felismerjék. Arra már nem maradt energiája, hogy azon is gondolkodjék, hogyan nevezhették meg t a Szelencék játékosának. Lehetséges, hogy valami hiba történt? Lehet, hogy kiváltódott egy véletlen mágikus hatás a Harmóniák okozta zavar miatt? De még ha meg lett volna hozzá a kell tudása, aminek sajnos híján volt, a Tehetségét l elvágta az a Hat nevezet boszorkány, így hát fogalma sem volt róla, hogyan helyezhette akaratán kívül m ködésbe Orden szelencéit. Arról meg végképp nem, hogyan nyithatná ki a Tehetsége nélkül a megfelel t. Vajon Hat áll mindezek mögött? Lehet, hogy ez valamilyen összeesküvés ellene, amit még nem lát át?
Amikor Darken Rahl az egyik Szelence kinyitása el tt varázsigéket rajzolt, Richard még semmit sem tudott azokról. Zedd azt mondta róluk, hogy szörnyen veszélyesek. Hiába ért hozzá a varázsló, hiába megfelel minden más körülmény, egyetlen rossz helyre húzott vonal is katasztrófát idézhet el . Akkoriban ezek a rajzok titokzatos módon megrajzolt misztikus motívumoknak, egy bonyolult, számára ismeretlen nyelv elemeinek t ntek.
Ahogy egyre többet tudott meg a mágikus formákról és szimbólumokról, egyre inkább megértette a mögöttük rejl jelentést, épp úgy, ahogy az ó-d'harai nyelv tanulmányozása közben egy id után már felismerte az egyes szavakat. Egyre több szót tanult meg, s így egyre több mindent értett meg. Ugyanígy jött rá, hogy a Darken Rahl által használt varázsigék egyes elemei, melyekkel Orden Szelencéit szándékozott kinyitni, szintén a haláltánc részei voltak.
Végül is, nem véletlen. Zedd egyszer elmagyarázta neki, hogy Orden ereje, magának az életnek az ereje. A halállal való tánc célja valójában az élet meg rzése, Orden pedig pontosan az életr l szól, annak meg rzésér l a Futót z varázs ellenében.
Richard belemártotta az ujját a festékbe, majd egy íves vonalat húzott Johnrock homlokára, melyet rövidebb vonalakkal támogatott meg. Ez volt az er gy jtés szimbóluma. Olyan elemeket használt, melyek jelentésével tisztában volt, de új módon kombinálta, megváltoztatta ket. Nem lett volna jó, ha valamelyik N vér meglátja, s azonnal felismeri ket. Bár amit rajzolt ismert elemekb l állt, mégis eredeti volt.
A köré sereglett katonák közelebb hajoltak, leny gözve figyelték. Nemcsak a rajzolás volt rájuk ilyen hatással, hanem maga a rajz is. Volt benne valami költészet. Bár nem értették a vonalak jelentését, érezték a teljességüket, hogy valódi jelentéssel bírnak, amely nem más, mint a rémületkeltés.
– Tudod, mire emlékeztet engem ez az egész rajz? – kérdezte egyikük.
– Mire? – mormolta Richard, miközben az ellenfél erejét megtör er teljes csapás szimbólumát fejezte be éppen.
– Magára a játékra. Nem tudom, miért, de a vonalak mintha a Ja'La támadások egyes mozdulatait mutatnák.
Richardot meglepte, hogy ez a férfi, aki szintén fogoly volt, képes volt megérteni a rajznak ezt a fontos jellemz jét. Kérd n nézett rá.
A férfi magyarázatba kezdett.
– Még mikor patkolókovács voltam, muszáj volt megértenem a lovakat, ha meg akartam patkolni

ket. A lovak nem tudják elmondani, mi bajuk, de bizonyos dolgokból sok mindent ki lehet következtetni. Például árulkodó lehet, hogyan lép a ló. Azután egy kis id múlva képes az ember megérteni a testbeszédet. Ha az ember odafigyel az ilyen apróságokra, elkerülheti, hogy megrúgja vagy megharapja az állat.
– Nagyon jó – felelte Richard. – Én is valami ilyesmit csinálok. Mindegyik töknek adok egy vizuális er képet.
– Hogy lehet, hogy te ilyen sok mindent tudsz az er szimbólumairól? – kérdezte egy másik férfi, Bruce, kissé gyanakvó hangon. a Rend katonái közé tartozott – az egyike volt azon játékosoknak, akik a saját sátrukban alhattak, és akit zavart, hogy egy felvilágosulatlan, pogány frontember utasításait kell követnie, akit láncon tartanak, mint egy állatot. – Ti északiak idejétmúlt mágiákban hisztek, ahelyett, hogy olyan rendes dolgokkal foglalkoznátok, mint például a Teremt akarata, vagy az embertársaitokkal szembeni kötelesség.
Richard megvonta a vállát.
– Én csak annyit akartam mondani, hogy én így próbálom kifejezni az er t. Olyasmit akarok rajzolni minden játékosra, amit l szerintem er sebbnek és hatalmasabbnak látszik majd, ez minden. Bruce nem nyugodott bele ebbe a válaszba. Johnrock arca felé intett.
– Na és szerinted ezek a kígyózó vonalak miért fejezik ki az er t?
– Nem tudom – felelte Richard, miközben er sen törte a fejét, mivel vehetné elejét a további kérdéseknek anélkül, hogy bármi fontosat el kellene árulnia. – Szerintem er t sugallnak.
– Ostobaság – vágta rá Bruce. – A rajzok nem jelentenek semmit.
A katonák Bruce-t és Richard reakcióit figyelték, mintha valamiféle lázadás félét fontolgatnának a frontemberük ellen.
Richard elmosolyodott.
– Jól van, Bruce. Hát, ha úgy gondolod, hogy a rajzoknak nincsen semmilyen jelent ségük, mit szólnál hozzá, ha egy virágot festenék a homlokodra?
Erre mindenki elnevette magát – a katonák is.
Bruce hirtelen elbizonytalanodott, a torkát köszörülve nézte kuncogó társait.
– Hát, ha így nézzük, igazad van. Most már értem a dolgot. Én is szeretnék egy ilyen rajzot az arcomra. – Rácsapott a mellkasára. – Azt akarom, hogy rettegjenek t lem az ellenfeleink! Richard bólintott.
– Fognak is, ha mind azt teszitek, amit mondok. Véssétek jól az eszetekbe, hogy még miel tt el ször játszanánk így, a többi csapat majd nevetségesnek találja a vörös festéket az arcunkon. Fel kell készülnötök erre! Majd ha halljátok a nevetésüket, engedjétek, hogy ez a nevetés felélessze a haragotokat! Engedjétek, hogy eltöltse a szíveteket a vágy, hogy lenyomjátok a torkukon a gúnyolódásukat!
Amikor el ször lépünk így pályára, a többi csapat, s t a néz k is nevetni fognak meg csúfolódni. Nem baj! Hadd tegyék! Csak hadd becsüljenek alá bennünket! Miközben k nevetgélnek és gúnyolódnak, töltsön el benneteket a harag!
Richard sorra a játékosok szemébe nézett.
– Ne feledjétek el, azért vagyunk itt, hogy gy zedelmeskedjünk a versenyeken, hogy legyen lehet ségünk játszani a Császár csapatával! Erre egyedül mi vagyunk érdemesek. Akik kinevetnek benneteket, semmit nem érnek a Ja'La pályán. Félre kell ket söpörnünk, hogy játszhassunk a Császári csapattal. Akikkel meg kell mérk znünk el bb, az utunkban állnak. Ráadásul nevetnek rajtunk.
Amikor a pályára léptek, csengjen a fületekben a nevetésük! Szívjátok magatokba, de maradjatok csendben! Ne engedjétek, hogy bárki láthassa a valódi érzéseiteket! Tartsátok magatokban egészen a megfelel pillanatig!
Hadd higgyék csak, hogy bolondok vagyunk! Hadd ringassák magukat abban a hitben, hogy könny falat leszünk a számukra, hagy koncentráljanak erre a játék helyett! Ett l éberségüket vesztik.
Ha pedig a játék elkezd dik, irányítsátok a magatokba gy jtött dühöt azok felé, akik kinevettek benneteket! Teljes er vel csapunk le rájuk, eltiporjuk ket. Ez a meccs legalább olyan fontos, mintha a Császár csapatával játszanánk.
Nem elég egy-két ponttal nyernünk, ahogy általában. Ez most kevés. Most nem érhetjük be ilyen olcsó gy zelemmel. Sziklaszilárd, könyörtelen ellenfélnek kell lennünk. Bele kell döngölnünk ket a földbe!
Legalább tíz ponttal kell nyernünk!
Mindenkinek leesett az álla. Döbbenten álltak a cél hallatán, hiszen ilyesmir l csak a gyerekek álmodnak játék közben. Gyakorlatilag nem volt még olyan Ja'La csapat, amelyik több mint négy vagy öt ponttal nyert volna.
A vesztes csapat minden tagja annyi korbácsütést kap, ahány ponttal veszítettek – folytatta Richard.
– Azt akarom, hogy a meccs után a véres korbácsolásról beszéljen minden csapat a táborban! Attól kezdve senki sem nevet majd rajtunk. Aggodalom tölti majd el ket, amikor szembenéznek velünk. Márpedig aki fél, az hibázik. Ha pedig hibáznak, mi készen állunk, hogy lecsapjunk rájuk. Bebizonyítjuk, hogy nem volt alaptalan az aggodalmuk. Mi leszünk a legszörny bb rémálmuk. Hadd érezzék, hogy álmatlan éjszakáikon, amikor hideg verejtékben úszva forgolódtak, jogosan rettegtek a velünk való találkozástól!
A következ csapatot már tizenkét ponttal verjük meg. Ett l az ellenfeleink rettegése még tovább fokozódik majd.
Richard vörös festékes ujjával a csapatban játszó katonák felé intett.
– Ti nagyon is jól tudjátok, mir l beszélek. Minden várost, mely ellenállt nektek, a földdel tettetek egyenl vé, hogy a többiek rettegve várjanak benneteket. A híretek megel zött titeket, és a félelem a ti malmotokra hajtotta a vizet.
A katonák vigyorogtak. Most már értették Richard tervét.
– Az kell, hogy minden csapat megremegjen, ha a vörösre festett csapatra gondol. – Richard ökölbe szorította a másik kezét. – Mi pedig sorra eltapossuk ket!
A hirtelen beállt csendben mind ugyanúgy ökölbe szorították a kezüket, majd a mellkasukra ütöttek, hogy kifejezzék az egyetértésüket és elkötelezettségüket. Mind gy zni akartak, csak más-más indíttatásból.
Richard remélte, hogy nem kell majd a Császár csapatával játszania, hogy addigra eléri, amit akar, mindazonáltal fel kellett készülnie minden eshet ségre. Lehet, hogy nem adódik hamarabb lehet sége a cselekvésre. Tehát muszáj volt bebiztosítania, hogy eljutnak az utolsó mérk zésig, ahol több esélye lehet.
Richard végül újra Johnrock felé fordult, hogy néhány gyors vonallal befejezze a rajzot, melyek a támadás mögött rejl masszív er t szimbolizálták, és végigfutottak Johnrock széles karján.
– Most engem, Ruben! – jelentkezett az egyik férfi.
– Azután pedig engem! – kiáltotta egy másik.
– Egyszerre csak egyet – felelte Richard. – Miközben dolgozom, vegyük végig a stratégiát! Muszáj, hogy mindannyian tisztában legyetek vele, mi a feladatotok. Jól kell ismernünk a tervet, hogy követni tudjuk. Muszáj megtanulnotok a kézjeleket. Az els pillanattól kezdve elsöpr er vel kell támadnunk. Ki kell szorítanunk bel lük a szuszt, még miel tt alkalmuk lenne abbahagyni a nevetést.
A játékosok sorra elfoglalták helyüket a felfordított vödrön, és hagyták, hogy Richard telefesse az arcukat. Mindegyik rajzot úgy készítette el, mintha élet és halál kérdése lenne, hogy jól rajzoljon. De lényegében így is volt.
Mindenkit magával ragadott Richard el adása. í nnepélyes hangulat telepedett rájuk, miközben csendesen figyelték, ahogy frontemberük olyan halálos dolgokat festett az arcukra, melyek titkos jelentését, elkészítésük módját csak ismerte. Bár nem ismerték a szimbólumok nyelvét, megértették Richard szándékát. Mindannyian félelmetesen néztek ki.
Amikor elkészültek, szinte a teljes haláltánc szimbólum sorozat megelevenedett az arcukon, köztük egy-egy elem Orden Szelencéire utalt.
Csak néhány olyat hagyott ki, melyet magának tartogatott, a táncnak azokat az elemeit, melyek a leghalálosabb vágásokat jelentették, azokat, melyek az ellenség lelkéig hatoltak. Az egyik katona egy fényes fémdarabot hozott, hogy a saját maszkját is elkészíthesse. A vörös festékbe mártotta az ujját, miközben azt képzelte, vérrel ír.
Mind feszült figyelemmel nézték. A vezet jük volt, akit a Ja'La pályán vívott harcban követtek. Ez volt az új arca, s k meg akarták ismerni.
Richard legvégül a Con Dar villámát festette az arcára, mely Kahlan erejét szimbolizálta. A lány akkor folyamodott ehhez, mikor azt hitte, Richard meghalt, s meg kellett akadályoznia Darken Rahlt abban, hogy kinyissa Orden Szelencéit. A bosszú ereje volt ez.
Ahogy Kahlanra gondolt, az elveszett emlékeire, arra, hogy megfosztották a személyiségét l, hogy ki van szolgáltatva Jagangnak és a Rend gonosz eszméinek, amikor eszébe jutott a sötét zúzódás az arcán, felforrt a vére a haragtól.
És pontosan ez volt a Con Dar jelentése: Vérdüh.
10. FEJEZET
Kahlan védelmez n ölelte magához Jilliant, miközben próbáltak Jaganggal lépést tartani. A Császárt és kíséretét, ahogy átvonultak a hatalmas táboron, sokan hangos ujjongással, míg jó néhányan csendesen, félelemmel vegyes tisztelettel fogadták. Voltak, akik Jagang nevét kiabálták, vagy hangosan bíztatták, hogy tiporjon el mindenkit, aki a Birodalmi Renddel szemben áll, s voltak, akik a „Jagang az Igazságos” címmel éltették. Kahlant mindig szörnyen elkeserítette, milyen sokan hisznek Jagang illetve a Rend igazságosságában.
Jillian rézbarna szemeivel id nként hálásan rápillantott, mintegy megköszönve, hogy oltalmazza. Ett l Kahlan elszégyellte magát, hiszen ez a védelem csak látszat. Valójában képtelen lenne megvédeni, s t, ami még rosszabb, könnyen megeshet, hogy Kahlan miatt kerül majd bajba. Nem. Emlékeztette magát, hogy nem lenne az oka, hanem Jagang, a Rend korrupt hitének legf bb szószólója, a hamis igazság bajnoka. Az fejükben a Rend elferdült hite mindenféle igazságtalanságot szentesít a végs cél érdekében. Kahlan azonban nem felel s, sem részben, sem egészben a mások által elkövetett gaztettekért.
Figyelmeztetnie kellett magát, hogy nem háríthatja a b nösök vétkét az áldozatra, hiszen azok hibáztatják mindig az áldozatot, akik a gonosz elveket hirdetik. viszont nem vesz részt a mocskos kis játékukban.
Mindazonáltal Kahlan szívét teljesen összetörte, hogy Jillian ismét rémült kis fogoly ezeknek az Óvilágbeli barbároknak a kezében, akik képesek ártatlan embereket megkínozni a legf bb jó érdekében, holott valójában képtelenek felfogni, mi az, hogy jó. Képtelenek szinte fájdalmat érezni, mert nem tisztelnek semmit, ami értékes. A jóság sérti ket. Értékek helyett maró irigység vezérli tetteiket.
Amióta Jagang foglyul ejtette, Kahlan számára az egyetlen elégtételt az jelentette, hogy biztosíthatta Jillian szökését. Most még ezt a kis örömet is elveszítette.
Miközben átvágtak a táboron, Jillian szorosan kapaszkodott a derekába, ujjaival a ruháját markolta. Bár az ket körülvev katonák gonosz természete megrémítette, Jagang személyes test reit l sokkal jobban rettegett. k fogták el. Sokáig sikerült kicseleznie ket, de annak ellenére, hogy az si Caska romjainak minden zegét-zugát ismerte, csak gyermek lévén, nem vehette fel a versenyt ezekkel a tapasztalt és elszánt katonákkal. Most ismét fogoly volt, és Kahlan tudta, hogy ezúttal nem tudja kimenekíteni a Rend karmai közül.
Ahogy csendesen haladtak el re a sárban, össze-vissza felvert sátrak, halomban álló étel, fegyverek, szekerek között, Kahlan fölemelte Jillian fejét, hogy megnézze az arcán a sebet. Már legalább nem vérzett. Jagang gy r je csúnyán felhasította a b rt a kislány arcán, de Kahlan azt kívánta, bárcsak ez lenne a legnagyobb gondja. Gyengéden megsimogatta a lányka fejét, hogy megjutalmazza bátor mosolyáért.
Jagang szörnyen elégedett volt. Egyrészt, mert sikerült visszaszereznie egy szökevényt, másrészt mert így újabb eszköz volt a kezében, amellyel kínozhatta s a markában tarthatta Kahlant. Most azonban mégis sokkal jobban érdekelte, amit a föld alatt találtak. Kahlannak az volt az érzése, hogy Jagang többet tud err l, mint amennyit elárul. Egyáltalán nem t nt meglepettnek, amikor kiderült, hogy találtak valamit a gödörben. Szinte hidegen hagyta.
Amint biztosította a terület lezárását, s eltávolította a közkatonákat, szigorúan meghagyta a tiszteknek, hogy azonnal értesítsék, ha áttörik a falat és bejutnak, mindegy, mit találnak az Azrithsíkság mélyén. Miután meggy z dött róla, hogy mindenki megértette, hogyan kell kezelni a leletet, majd elkezd dött a szorgos munka, máris újra a bajnoki meccseknek szentelte a figyelmét. Alig várta, hogy megmérettesse a saját csapatát.
Kahlannak már több játékot végig kellett néznie, így egyáltalán nem vágyott rá, hogy még többet lásson, már csak azért sem, mert a játék izgalma, brutalitása mindig felkorbácsolta a férfi testi vágyait. Egyébként is elég félelmetes természete volt, hajlamos a spontán, könyörtelen er szakra, egy Ja'La meccsekkel teli nap után azonban, felfokozott idegállapotában még konokabbá vált. Az els meccs után aljas vágyaival Kahlant vette célba. A lány el ször rémülten tiltakozott, de megértette, hogy Jagang úgyis megteszi, amit akar, nincs semmi, amivel megállíthatná. Teljesen megbénította a rettegés, szótlan megadással t rte, hogy a férfi maga alá gy rje. Elfordította a fejét, hogy ne kelljen látnia kéjvágyó tekintetét, miközben tudatát egy másik helyre kényszerítette. Megfogadta, hogy forrongó dühét majd akkor engedi szabadon, ha eljön a megfelel id és alkalom, amikor nem lesz hiábavaló.
Jagang azonban akkor váratlanul eleresztette.
– Azt akarom, hogy tudd, ki vagy, amikor megteszem veled – mondta. – Azt akarom, tudd, mit jelentek neked, hogy amit teszek, jobban gy löld, mint bármit egész életedben! Emlékezned kell, ki vagy, mindennel tisztában kell lenned ahhoz, hogy ez tényleg er szak legyen... márpedig én azt akarom, hogy az elszenvedhet legrosszabb er szak legyen! Azt akarom, hogy olyan gyermeket foganj, akire az a férfi nem szívesen gondol, mert szörnyetegnek látja majd.
Kahlan el sem tudta képzelni, kir l beszél Jagang. Ki lehet az a férfi?
– Hogy így legyen, teljesen tudatában kell lenned, hogy ki vagy, mindannak, amire ez a tett kihat, aminek árt, amit örökre beszennyez.
Ez a gondolat, hogy megtízszerezze a szenvedését, fontosabb volt a számára, mint a vágyai kielégítése. Ebb l Kahlan tisztán látta, milyen bosszúszomjas Jagang, milyen sóvárogva vágyja az szenvedését.
A türelem tette Jagangot igazán veszélyessé. Gyakran cselekedett hirtelen felindulásból, de hiba lett volna azt hinni, hogy emiatt könnyen csábul meggondolatlan tettekre.
Mindenképpen meg akarta értetni a lánnyal a fels bbrend célt, amiben hisz, ezért elmagyarázta neki, hogy mindenkit így büntet, aki felingereli. Rámutatott, hogy ha ezeket az embereket megöli, azok holtan nem szenvednek. Ha azonban borzalmas kínokat kell kiállniuk, k maguk könyörögnek halálért, melyet megtagadhat t lük. Hosszas szenvedéseik alatt megbizonyosodhat róla, hogy megbánták b neiket, és siratják azt, ami már nem lehet az övék.
Számára is pontosan ezt tartogatta: a megbánás és a szörny veszteség érzésének kínját. Most az emlékek hiánya megakadályozza ebben, tehát vár, amíg el nem jön a megfelel alkalom. Miközben pedig visszafogta sürget vágyait e nagyobb cél érdekében, számtalan másik foglyul ejtett n t hurcolt az ágyába.
Kahlan csak remélte, hogy Jilliant még túl fiatalnak találja. Persze nem érdekelné a dolog, ha a lány okot adna rá, hogy megbüntesse, ebben biztos volt.
Miközben átvágtak a már elkezd dött meccsre összesereglett, hangosan szurkoló katonák közt, a test rök mindenkit távolabb tessékeltek, ha úgy ítélték meg, hogy túl közel került a Császárhoz. Ha pedig nem mozdult elég gyorsan vagy szolgálatkészen, a fején csattant az rök ökle. Csak egy félig öntudatlan részeg mert ellenszegülni. Nem volt hajlandó félreállni, még egy Császár kedvéért sem, megvetette a lábát, és vakmer en fenyeget zni kezdett. Az egyik r habozás nélkül a hasába mártotta görbe kését. Az incidens egy pillanatra sem tartóztatta fel a királyi menetet. Kahlan eltakarta Jillian szemét, hogy ne kelljen látnia, amint a férfi zsigerei a lábuk elé ömlenek. Az es elállt, Kahlan hátratolta köpenye csuklyáját. Sötét felh k csüngtek alacsonyan az Azrithsíkság fölött, amit l a n ben csak még inkább fokozódott a bezártság érzése. A párás, borús égbolt nem ígért napsütést a tél els h vös, es s napján. Mintha az egész világ lassan hideg, néma, örök szürkeségbe süllyedne.
Ahogy elérték a Ja'La pálya szélét, Kahlan lábujjhegyre állt, hátha az rök válla felett vagy mellett jobban szemügyre veheti a játékosok arcát, akiket már magával ragadott a heves küzdelem. Amikor rádöbbent, hogy úgy viselkedik, mint akit érdekel a játék, gyorsan letette a talpát. Nem akarta, hogy Jagang rákérdezzen hirtelen támadt érdekl désének okára.
Nem a meccset akarta látni, hanem a szürke szem férfit, aki szándékosan a sárba zuhant, hogy eltakarja az arcát Jagang vagy Ulicia N vér el l.
Ha azonban eláll az es , hamarosan nagy bajban lesz, hiszen a sár már nem oldja meg többé a problémáját. Persze, ha tovább esik, akkor is el bb-utóbb gyanús lenne, hogy Karg parancsnok frontembere állandóan sáros arccal szaladgál. A sár inkább elárulja, semmint elrejti. Csak arra lesz jó, hogy felkeltse Jagang gyanakvását. Kahlan félt belegondolni a következményekbe. A játékot figyel katonák hirtelen felzúdultak, majd hangosan bíztatni kezdték az egyik csapat frontemberét, aki bejutott az ellenfél területére. A véd játékosok már rohantak is, hogy megállítsák. A néz k üvöltése közepette a játékosok egymás tetejére zuhantak, míg néhányan a térfelüket védve háttérben maradtak.
A Ja'La-ban a játékosok iszonyú gyorsasággal rohantak, tértek ki egymás el l, vagy blokkolták illetve üldözték a brokkal el retör játékost. Broknak hívták a nehéz, b rborítású, emberfejnél alig kisebb labdát. Arra törekedtek, hogy minél el bb megszerezzék a labdát, megfordíthassák a támadást, és k szerezhessenek pontot vele. Gyakori volt az esés, sokszor fellökték egymást, és a mez nélkül játszó férfiak teste hamarosan nemcsak az izzadságtól, hanem a vért l vált csúszóssá. A négyzet alakú pályát különböz vonalak osztották fel. Minden sarok pontot ért, tehát két gólszerz , illetve védend helye volt mindkét félnek, viszont csak a frontember szerezhetett pontot, és csak akkor, ha az csapata kapott id t. Még az is meg volt szabva, hogy csak akkor számított a gól, ha az ellenfél térfelének egy meghatározott részér l indult a támadás. Innen, a pálya teljes széltében elterül
Nem volt egyszer
gólszerz zónából dobhatta az ellenfél hálójába a labdát.

pontot szerezni, egyrészt a nagy távolság miatt, másrészt a háló mérete miatt. Hogy még inkább megnehezítsék a gólszerzést, az ellenfél megakadályozhatta, hogy a frontember eldobja a labdát, kilökhették a gólzónából vagy dobás közben szerelhették. A brokot fegyverként is használták, hogy a beavatkozó játékosokat eltérítsék. A támadók igyekeztek feltartóztatni az ellenfél játékosait, hogy ezzel szabaddá tegyék a pályát a kapu el tt, illetve távol tartották ket a frontemberükt l, hogy szabadon kapura dobhassa a labdát. Gyakran kétfelé váltak, és a két stratégiát egyszerre alkalmazták. Mindkett nek megvolt az el nye és a hátránya. Egy másik részt is kijelöltek a gólzónán kívül, ahonnan szintén meg lehetett kísérelni a dobást, viszont ha az innen eldobott brok célba talált, az a szokásos egy pont helyett kett t ért. Persze a frontemberek ritkán kísérelték meg a dobást ekkora távolságból, mert gyakran ez a gólszerzés lehet ségének elfecsérlését jelentette. Viszonylag kicsi volt az esélye, hogy innen betaláljanak a hálóba, az ellenfélnek viszont sokkal nagyobb a lehet sége a beavatkozásra. Általában csak végs elkeseredésükben folyamodtak a csapatok ehhez a lehet séghez, amikor már csak ez az egy lehet ségük maradt a gy zelemre, miel tt kifutnának az id b l.
Ha az ellenfél csapatának sikerült leszerelnie a frontembert, akkor, és csak akkor szerezhette meg a széls játékos a brokot és indíthatott támadást. Ha az eldobott brok nem talált a hálóba vagy elejtették a labdát, akkor visszakapták ugyan, de a csapatnak a saját térfelér l kellett újra indulnia, ami azonban az idejük rovására történt.
Voltak olyan részek a pályán, ahol a frontember biztonságban volt, ahol nem lehetett megtámadni és a labdát elvenni t le. Viszont könnyen csapdába is lehetett esni ezeken, ahonnan azután képtelen volt újra kitörni és a támadást folytatni. Viszont a labdát lepasszolhatta a széls visszadobhatta neki, amikor a támadás újraindult. A pálya többi részén az megszerezhette a brokot, hogy a támadók ne dobhassanak kapura. Ha azonban ez megtörtént, a véd k nem szerezhettek pontot, amíg a támadók ideje le nem járt, viszont megpróbálhatták megtartani a labdát, és ezzel elvenni a támadók pontszerzési lehet ségét. A támadók persze elkeseredetten próbálták a brokot visszaszerezni. Általában ezek voltak a meccs legvéresebb pillanatai.
Homokórával mérték az id t, amely mindkét félnek rendelkezésére állt. Ezalatt szerezhettek pontot. Ha nem volt kéznél homokóra, egy lyukas vödörrel helyettesítették, amelyb l folyamatosan csöpögött a víz. Bizonyos esetekben bonyolultnak t nhettek a szabályok, de általánosságban nem sok megkötést jelentettek. Kahlan gyakran úgy érezte, nincs is más szabály, csak az id korlát. Ez az id keret biztosította, hogy mindkét fél birtokolhassa a labdát, s fenntartotta a játék dinamizmusát. Gyors, fárasztó játék volt, szinte lehetetlen volt pihenni közben.
Mivel nagyon nehezen ment a pontszerzés, általában három-négy ponttal zárultak a meccsek, a különbség pedig legfeljebb egy, esetleg két pont lehetett.
A hivatalos játékid t a homokóra meghatározott számú megfordítása jelentette, de döntetlen esetén a játék folytatódott egészen addig, amíg az egyik csapat újabb pontot nem szerzett, mindegy hányszor kellett fordítani ehhez. Ha ez megtörtént, a másik csapat még egy id keretet kapott, hogy egyenlíthessen. Amennyiben ennyi id alatt nem sikerült, akkor veszítettek, s a játék véget ért. Ha sikerült pontot szerezniük, a másik csapat is újra próbálkozhatott. A hosszabbítás egészen addig folytatódott, amíg az egyik csapat nem tudott többé egyenlíteni. A Ja'La tehát soha nem végz dhetett döntetlennel. Mindig volt egy vesztes és egy nyertes csapat.
Akár kellett hosszabbítani, akár nem, a játék végén a vesztes csapatot felvonultatták a pályára, és minden játékost megkorbácsoltak. A büntetést egy csomózott, szegecselt b rszíjakból álló korbáccsal hajtották végre. Minden játékosra annyi ütést mértek, ahány ponttal veszítettek. A tömeg lelkesen számolta a pálya közepén térdepl játékosok hátára mért ütéseket. A nyertesek gyakran a pálya szélén parádéztak, úgy fogadták a néz k éljenzését, míg a vesztesek lehajtott f vel t rték a korbácsütéseket.
Mivel ilyen elkeseredett versengés folyt a csapatok között, a végs büntetés hátborzongató látványt nyújtott. Elvégre a játékosokat a harcokban tanúsított brutalitásuk s nem csupán a játékban való ügyességük alapján választották ki, így a néz k véres játékra vágytak. Még a tábort követ n ket sem riasztotta az er szak, s t csak még lelkesebben próbálták magukra vonni kedvenc játékosaik figyelmét.
Az Óvilágbeliek számára a szex és az er szak elválaszthatatlanul összefonódott, akár a Ja'La-ról, akár egy város kirablásáról volt szó.
Ha nem sikerült elég véresre a játék, az felingerelte a közönséget, mert azt hitték, a játékosok nem adnak bele mindent. Kahlan egyszer szemtanúja volt, hogy Jagang kivégeztette az egyik csapat összes játékosát, mert szerinte nem játszottak teljes er bedobással. A kivégzés után a véres pályán soron következ csapatok azután mindent megtettek, hogy a hasonló sorsot elkerüljék. Minél kegyetlenebbek voltak a játékosok – a tömeg szemszögéb l – annál élvezetesebb volt a meccs. A végtagtörés mindennapos eset volt, de ugyanígy a koponyatörés is. Ha egy játékos, egy korábbi mérk zés alkalmával megölte az egyik ellenfelét, ez széleskör ismertséget, s t elismerést jelentett számára. Az ilyen játékosokat istenítették, így a játék kezdetén a tömeg éltetése és ujjongása közepette vonulhattak pályára. Az ilyenek kegyeit a n k is jobban keresték. A Birodalmi Rend számára az Élet Játéka az életre-halálra harcot jelentette.
Kahlan közvetlenül Jagang háta mögött állt a pálya közepéhez közel. A játék már elkezd dött, mialatt k az építkezésen jártak. A test rök Jagangot oldalról és hátulról védték. Kahlan külön rei pedig t vették körbe, nehogy kedve támadjon elkóborolni. A lány attól tartott, hogy a szurkolók felf tött érzelmei meg az alkohol, amit elfogyasztottak, még több er szakot eredményeznek majd. játékosnak, aki ellenfél bárhol Jagang azonban, bár röket tartott, úgy t nt, nem tart az er szaktól, hiszen is azzal szerezte hatalmát, s a könyörtelenségének köszönhette, hogy meg is tartotta. Kevesen értek fel testi erejével, még a legtermetesebb test rei között is alig volt ilyen. Kahlan biztos volt benne, hogy minden gond nélkül képes lenne puszta kézzel betörni egy ember koponyáját. Ráadásul Jagang Álomjáró volt, megtehette volna, hogy egyedül sétálgat a legaljasabb részeg katonák között, akkor sem lett volna mit l félnie.
A Ja'La pályán éppen egymásnak rohant a két csapat. Kahlan a frontembert figyelte, aki elejtette a brokot, ahogy mindkét oldalról rárohantak. Térdre rogyott, és kezét a bordáira szorítva zihálva lélegzett. Nem az a férfi volt, akit a lány keresett.
Megfújták a kürtöt, ezzel jelezve, hogy a csapat támadóideje lejárt. A másik fél szurkolói hangosan ujjongtak örömükben, hogy az ellenfélnek nem sikerült a pontszerzés. A bíró a másik térfélre vitte a brokot, ahol átadta a másik csapat frontemberének. Kahlan halkan felsóhajtott. Ez sem az a férfi volt. Ahogy a homokórát megfordították, ismét felhangzott a kürt. A frontember a többi játékossal együtt azonnal megindult, az ellenfél pedig rohant, hogy felvegye a védelmi pozíciót. A testek borzalmas er vel csapódtak egymásnak. Az egyik játékos felordított fájdalmában. Jillian, aki az rök mögött állva nem sokat látott a történésekb l, még kisebbre húzta össze magát a fájdalomkiáltások hallatán. Szorosan Kahlanhoz bújt. A játék folytatódott, miközben a bíró segít i kihúzták a megsérült játékost a pályáról.
Jagang úgy vélte, eleget látott, megfordult, s a következ pálya irányába indult. A játékra összesereglett tüleked tömeg szétnyílt a távozó Császár el tt. Rengetegen voltak, pedig az egész tábornak csak egy kis töredékét jelentették.
A rámpa építése a bajnokság ellenére folytatódott, hiszen az építkezésen dolgozóknak még így is rengeteg idejük maradt, hogy a m szakuk lejárta után megnézzenek néhány mérk zést, melyek egész nap, estébe nyúlóan követték egymást. Kahlan beszélgetésfoszlányokból annyit megtudott, hogy a legtöbb csapat azért játszik, mert ki akarja vívni a Császár csapatával szembeni megmérettetés jogát. A bajnokság jótékony figyelemelterelést jelentett a katonák számára az építési munkálatok egyhangúsága mellett, amit jelen helyzetben a Népek Palotájának véget nem ér ostroma jelentett.
Hosszú id be telt, mire átvágtak az éljenz , ordítozó vagy éppen fújjoló néz sereg között, a sáros, mocskos, b zölg táboron keresztül, s végre elérték a következ játék helyszínét. Itt elkerítettek egy részt az uralkodó és kísérete számára. Jagang beszélgetésbe kezdett tisztjeivel az egymás ellen játszani készül csapat játssza látványosságnak ígérkezett.
A két frontember máris megérkezett a pályára, hogy sorsot húzzanak, amely eldönti, ki kezdi a játékot. A tömeg várakozásteljesen elcsendesedett. A két férfi kihúzott egy-egy szalmaszálat a bíró markából, majd magasra tartották, hogy mindenki láthassa. Aki a rövidebbet húzta, szitkozódott egy sort, a másik pedig diadalittasan lendítette a leveg be a karját, miközben is, a társai is, s t a szurkolótábor is kitör örömmel fogadták a szerencsés kezdést.
Aki a hosszabbat húzta, eldönthette, hogy kíván-e kezdeni, vagy átadja a lehet séget a rövidebbet húzó csapatnak. Persze nem volt olyan csapat, aki átengedte volna az els pontszerzési lehet séget az ellenfélnek, mert az els pont megszerzése mindig jót jelentett, a gy zelmet vetítette el re. Kahlan abból, amit a tisztek beszélgetéséb l elcsípett, arra következtetett, hogy ezt a momentumot sokan sorsdönt nek tartották az Élet Játékában, ami szinte eldöntötte, ki nyer, és ki veszít. Mintha a szalmaszál maga lett volna a sors kinyilatkoztatása.
Sajnos ez a két frontember sem az volt, akit Kahlan keresett.
Már a játék legelején látni lehetett, hogy ez a két csapat sokkal er sebb, mint a korábban látottak. Minden szerelés óriási er feszítést igényelt, a játékosok sokszor szinte ráugrottak egymásra végs elkeseredésükben, hogy megállítsák, vagy éppen megvédjék a pontszerz ket. A frontember, aki a labdával futott, a saját testsúlyát is felhasználta, hogy félrelökje az útjából a véd ket, majd amint az egyik megközelítette, nagy ívben oldalra ütött a labdával, hogy elkaszálja. A véd játékos hangosan felnyögött, ahogy a súlyos brok eltalálta, s azonnal elesett. A rajongók rögtön fütyülni és kiabálni két csapatról. Nyilvánvaló volt, hogy a most következ meccset rátermettebb két majd, mint az el z t, az összecsapás pedig valami oknál fogva nagyobb kezdtek. Az egyik széls játékos felmarkolta a labdát, hogy visszadobja a frontembernek, miközben

rült sebességgel szelték át a pályát.
– Sajnálom -, súgta Jillian Kahlannak, mialatt az rök s a tisztek Jaganggal együtt a játékot figyelték és elemezték.
– Nem a te hibád, Jillian. Te mindent megtettél.
– De annyit áldoztál értem! Bárcsak én is olyan ügyes lennék, mint te! Akkor...
– Csendesen! Most én is fogoly vagyok, és egyikünk sem veheti fel a versenyt ezekkel az emberekkel.
Jillian alig észrevehet en elmosolyodott.
– De legalább együtt vagyunk!
Kahlan lopva viszonozta a mosolyt. Az rökre pillantott. Magával ragadta ket a játék izgalma.
– Megpróbálom kigondolni, hogyan szökhetnénk el – suttogta.
Jillian id r l id re megpróbált a nagydarab katonák között kikukucskálni, hogy láthassa, mi folyik a pályán. Amikor Kahlan észrevette, hogy Jillian a csupasz karját dörzsölgeti, s már reszket a hidegt l, védelmez n a köpenyébe burkolta a kislányt, majd mindkét karjával átölelte, hogy felmelegítse.
Ahogy telt az id mindkét csapatnak sikerült egy-egy pontot szereznie, viszont úgy t nt, egyik sem képes el nyhöz jutni, ami azt jelentette, hogy a hosszabbítások még nagyon sokáig elhúzódhatnak. Nem tartott azonban olyan sokáig, mint gondolta, még csak hosszabbításra sem került sor, mert az egyik csapat frontemberét alacsonyan szerelték, miközben egy másik véd , a másikkal összehangolt támadást hajtva végre, bevágott elé, és a vállával a mellkasának rohant. A csatár rongybabaként zuhant a földre, valószín leg eltört a gerince. A tömeg rülten tombolt.
Kahlan magához szorította Jilliant és elfordította a fejét.
– Ne nézz oda!
A kislány közel állt hozzá, hogy elsírja magát.
– Miért játszanak ilyen kegyetlen játékot?
– Mert kegyetlen emberek – válaszolta alig hallhatóan Kahlan.
Id közben egy másik játékost neveztek ki a halott frontember helyére, miközben azt az egyik oldal fülsiketít ovációja, illetve a másik oldal dühös ordítása közepette levitték a pályáról. Már-már úgy t nt a két szurkolótábor egymásnak esik, de a kedélyek gyorsan elcsitultak, ahogy a néz ket magával ragadta a gyorsan újrainduló játék.
A játékosok, az új csatárral az élen, h siesen küzdöttek, de nyilvánvaló volt, hogy az új frontember nem ér fel a régivel, máris vesztésre álltak. Mire a játékid letelt, két pont hátrányban voltak, ami fölényes gy zelmet jelentett az ellenfélnek. A pontkülönbség s a durva szerelés sokat lendített a csapat hírnevén.
Jagang és a tisztek elégedettek voltak a játék kimenetelével, hiszen biztosította mindazt, amit ett l a sporttól elvártak: brutalitást, vért, könyörtelenséget. Az röket szinte megmérgezte a játék gyilkos hangulata, suttogva elemezték, kinek melyik összecsapás tetszett a legjobban s miért. A meccs meg a korbácsolás által rült módon feltüzelt néz k alig várták a következ játékot.
Várakozás közben ritmikus skandálásba kezdtek, ezzel sürgetve a következ két csapatot. A monoton dallamot tapssal kísérték.
Egyszer csak megjelent az egyik csapat a pálya túlsó szélén, jobb oldalon. Abból, ahogy a tömeg felzúdult, egyértelm volt, hogy ismerik és kedvelik a pályára érkez ket. A játékosok a fejük fölé emelt ököllel vonultak végig a pálya széle mentén a néz k éljenzése közepette.
Jagang egyik re, aki nem messze Kahlan el tt állt, odaszólt a mellette állóhoz, hogy ez a csapat, nem csupán jó, s szerinte darabokra szedik majd az ellenfeleiket. A füttyögésb l, ordítozásból ítélve a közönség nagy része is osztotta ezt a véleményt. Láthatóan népszer , a kegyetlenségükr l híres játékosokról volt szó, akiket kedveltek a Birodalmi Rend katonái, s akikre emlékeztek. Az el z játék során felhergelt katonák vérszomjas hangulatban várták a meccs kezdetét.
A rengeteg ember mind a nyakát nyújtogatta, hogy láthassa a baloldalon egy vonalban, mindenféle magamutogatás s hencegés nélkül pályára vonuló másik csapatot.
Kahlan meglep dött, csakúgy, mint mindenki más. A tömeg hirtelen elnémult. Senki sem nevetett. Túlságosan döbbentek voltak hozzá.
11. FEJEZET
A szoros alakzatban, komor tekintet , nyilaikat rájuk szegez rök gy r je közt felvonuló játékosok csupasz fels testét vörös festékkel megrajzolt szimbólumok borították. A vonalak, körök és mindenféle alakzatok elborították az egész arcukat, mellkasukat, vállukat és a karjukat. Mintha legalábbis maga az Alvilág rz je jelölte volna meg ket vérrel.
Kahlan megfigyelte, hogy míg az elöl haladó férfi testét is vörös festék borította, a rajzok kissé más mintázatot mutattak, mint a többi játékos esetében. Az arcán két villám húzódott végig egymás tükörképeként cikk-cakk alakban a halántékától a szemhéján keresztül egészen a szemöldök vonalán túl. A villámok alsó cikk-cakkja az arccsontjára nyúlt.
Kahlan a zsigereiben érezte a rajzok rémiszt hatását.
Az ikervillámok között átható, ragadozó tekintet villogott. Egy szürke szempár.
Az arcára festett vonalak kavalkádja alatt nehéz volt megállapítani a férfi valódi arcvonásait. A furcsa szimbólumok, különösen a két villám összezavarta a tekintetet. Kahlan rádöbbent, hogy a férfi sár nélkül is sikeresen elkend zte kilétét. Vigyázott, nehogy a mosolya elárulja. Bár megkönnyebbült, azt kívánta, bárcsak láthatná az arcát rendesen.
Nem volt olyan nagydarab, mint a többi jól megtermett férfi a csapatban, viszont magas volt és izmos, de arányos testfelépítés , nem úgy, mint ahogy a kövér, bikanyakú férfiak. Miközben nézte, hirtelen megijedt, hogy mindenki észreveszi, mennyire érdekli ez a férfi. Érezte, hogy mélyen elpirul.
Mégsem vette le róla a szemét. Egyszer en képtelen volt rá. Most nyílt el ször lehet sége alaposan megnézni. Pontosan úgy nézett ki, ahogy várta. Vagy csak úgy, ahogy remélte? A tél els hideg napja hirtelen túl melegnek bizonyult.
Kíváncsi volt, ki lehet ez a férfi. Próbálta megfékezni száguldó képzeletét. Nem szabad, hogy olyasmir l álmodozzon, amir l tudja, soha sem válhat valóra.
A másik csapat frontembere elnevette magát, azonban csak állt, és szúrós szemekkel figyelte az ellenfelét.
Kahlan ahogy meglátta, rögtön tudta, hogy a festéket csak felvágásnak értékelik majd a katonák. A jelek öntelt provokációnak t ntek, amellyel kegyetlen bánásmódnak teheti ki magát, a következmény pedig halálos is lehet, ha az önteltség nem megalapozott.
Az, hogy elrejti az arcát, egy dolog, de ez így már más kérdés. Saját magát és a csapatot is hatalmas veszélynek teszi ki ezzel a nyílt hadüzenettel. Mintha a villámokat szándékosan azért festette volna az arcára, hogy senki el ne téveszthesse, ki , mintha direkt magára akarta volna vonni az ellenfél figyelmét. Kahlan el sem tudta képzelni, miért tenne ilyet.
A másik, festetlen csapat, vezet jüket utánozva, szintén hahotázni kezdett, ami aztán átragadt a közönségre is. A néz k fütyültek, fujjogtak, csúfolódtak, és gúnyolódásuk els sorban a villámos arcú játékosra irányult.
Kahlan biztosan tudta, hogy annál nagyobb hibát nem is lehetne elkövetni, mint hogy gúnyolódni kezdenek ezen a férfin.
A festett csapat sziklaszilárdan állva várakozott a helyén, miközben a néz k teljesen belelovalták magukat a gúnyolódásba vagy éppen a hasukat fogták a nevetést l. A másik fél játékosai is sértéseket vagdostak a fejükhöz. Néhány n még apróbb tárgyakat is a pályára dobált, hogy megalázza a csapatot: csirkét, csontokat, romlott ételt, még ürüléket is, ha jobbat nem találtak. A gúnynevek, amellyel az ellenfél a villámos arcú férfit illette, arra késztették Kahlant, hogy szorosan befogja Jillian fülét, miközben a fejét a mellkasához szorította. Betakarta a kislányt a kabátjával. Nem tudta, mi fog történni, de abban biztos volt, hogy nem olyan irányt vesz a játék, ami egy kislánynak való látvány.
A férfi, arcán a festett villámokkal, rezzenéstelen arccal várt. Kifejezéstelen tekintete saját magára emlékeztette Kahlant. is ilyen üres arckifejezést öltött, amikor borzalmas dolgokkal kellett szembenéznie. Ilyenkor az arca nem árult el semmit abból, amit belül érzett.
A lány mégis észrevette az álarc mögött a forrongó dühöt.
A férfi soha nem nézett felé – le sem vette a szemét az ellenfelér l -, mégis, már csupán annyitól elgyengültek Kahlan térdei, hogy végre láthatta az arcát, még ha össze is volt festve, s hosszasan nézhette anélkül, hogy gyorsan másfelé kelljen fordítania a tekintetét.
Karg parancsnok utat tört magának az rök sorfalán át, hogy csatlakozhasson Jagang Császárhoz a pálya szélén. Karba tett kézzel állt, láthatóan nem érdekelte, milyen felzúdulást keltett a csapata. Kahlan azt is megfigyelte, hogy a többiekkel ellentétben Jagang nem nevetett. Még csak el sem mosolyodott. A parancsnok és a Császár összedugták a fejüket, halkan beszélgetni kezdtek, miközben a közönség tovább zajongott, nevetett és káromkodott, ami miatt Kahlan egyetlen szót sem hallott az elhangzottakból.
A beszélgetésük alatt a festetlen csapat felemelt karokkal körbetáncolta a pályát. Láthatóan a közönség kedvenceiként parádéztak, holott még egyetlen pontot sem szereztek. Már most h sökként ünnepelték ket anélkül, hogy rászolgáltak voltak.
Ezeket a katonákat, akik dogmatikus hitüknek szentelték magukat, a gy lölet hajtotta. Mindenki más magabiztosságát arroganciának tekintették, a rátermettségüket igazságtalannak, az ilyen egyenl tlenséget pedig elnyomásnak. Kahlannak a fülében csengtek Jagang szavai: „A Birodalmi Rend arra tanít minket, hogy, ha jobbak akarunk lenni másoknál, rosszabbak leszünk mindenkinél.” A néz k is ezt vallották, és gy lölték ezeket a férfiakat, akik a festékkel azt akarták kinyilvánítani, hogy jobbak, mint mások. Pedig k is azért voltak ott, mert látni akarták, ahogy az egyik fél gy zedelmeskedik, mert jobbnak bizonyul. A Rend Testvérisége által tanított ilyen irracionális hittételek elkerülhetetlenül ellentmondásokba keveredtek, vágyak és érzelmek kibogozhatatlan szövevényébe torkolltak.
Az ilyen hiányosságokat azonban, melyek még a legegyszer bb elme számára is egyértelm en kiderültek, szándékosan a hit fátyla mögé rejtették, aki pedig megkérd jelezte a hitet, az b nt követett el.
Ezek a katonák pedig azért jöttek az Óvilágba, hogy elpusztítsák a b nösöket.
A bíró végre rendet tett, kérte a néz ket, hogy nyugodjanak meg, mert csak akkor kezd dhet el a játék. Amikor végre a közönség némileg elcsendesedett, a szürkeszem férfi a bíró kezében lév szalmaszálak felé intett, felajánlva az ellenfelének, hogy húzzon el bb. Az mosolyogva nézte a szálat, amit húzott, mert úgy ítélte meg, hogy megfelel hosszúságú. A szürke szem férfi azonban hosszabbat húzott.
A közönség elégedetlenkedése közepette a bíró a festett arcú férfi kezébe adta a labdát, aki azonban ahelyett, hogy a saját térfelére indult volna vele, hogy megkezdjék a támadást, kivárt egy pillanatig, majd tüntet leg az ellenfelének nyújtotta a brokot, ezzel átadva neki az els pontszerzési kísérlet lehet ségét. A közönség ezen a váratlan fordulaton ismét jól derült. Nyilvánvaló volt számukra, hogy a férfi bolond, hiszen épp most engedte át a gy zelmet a rivális csapatnak. Úgy ujjongtak, mintha kedvenceik máris megnyerték volna a küzdelmet.
A festett játékosok közül senkin sem látszott semmilyen érzelmi reakció. Ehelyett a szokott módon elfoglalták helyüket a pálya bal oldalán védekezésre készen.
Ahogy megfordították a homokórát és megfújták a kürtöt, a festetlen csapat azonnal támadásba lendült. Gyors pontszerzés reményében egy percet sem akartak elvesztegetni. Csatakiáltásokat hallatva rohantak át a pályán, miközben a vörös csapat is a pálya közepe felé indult, hogy megállítsák a rohamot. A közönség fülsiketít en üvöltött.
Kahlan érezte, ahogy megfeszíti az izmait, hogy felkészüljön a rettenetes hangra, melyet a hús s a csontok ütközése kelt.
Nem az történt azonban, amire számított. A vörös játékosok – már az rök is csak így emlegették

ket – eltérítették a támadást. Két csoportra váltak szét, majd az el re tör ellenfeleik közt oldalra futottak, ahelyett, hogy a véd ket blokkolták volna. Ilyen váratlan és amat r hiba éppen kapóra jött a támadó csapatnak. A véd i és széls játékosai mögött haladó frontjátékos most el re futott a résben, melyet a vörös csapat üresen hagyott.
A vörösök azonban hirtelen megfordultak, mire a rés, mint egy hatalmas állkapocs, összezárult, csapdába ejtve a véd játékosokat. A festett frontjátékos el retört a középpályás véd játékosok felé, és amikor már éppen blokkolni akarták, félrelépett az egyikük el l, gyorsan megfordult, majd ugyanazzal a mozdulattal átcsusszant két másik között.
Kahlan csak pislogott. Képtelen volt hinni a saját szemének. A lecsapni készül fél tucat ember között a férfi úgy surrant át, hogy szinte hozzájuk sem ért.
A vörös csapat egyik nagydarab játékosa, valószín leg az egyik széls , a brokkal futó csatár felé rohant. Miel tt azonban elérte volna, túl hamar hajolt le, ráadásul túl mélyre, így a csatár átugrott fölötte. A közönség lelkesen fogadta az ügyes húzást, amellyel kedvencük elkerülte a szerelést. Az ikervillámokat visel férfi azonban szintén átugrott a lehajoló széls játékos fölött, s t még lendületet is vett annak a hátán, ahogy ugrás közben kissé rálépett, így még a leveg ben egyik karjával ellenfele után nyúlt s feldöntötte. A hirtelen irányváltoztatástól az elejtette a brokot, amit a szürke szem férfi még a leveg ben elkapott, talpával pedig a földre zuhanó riválisa fejére érkezve beletaposta annak arcát a sárba.
Kahlan biztos volt benne, hogy ha akarta volna, könnyedén eltörhette volna a férfi nyakát, de szándékosan nem tette.
Most, hogy nála volt a labda, hirtelen mindenfel l özönleni kezdtek felé a véd k. azonban megpördülve irányt változtatott. Mire a véd k odaértek, ahol egy pillanattal azel tt volt, már máshol járt, így helyette a saját csatárukkal ütköztek össze.
Immár a vörös csapat birtokolta a brokot, de amíg a homokóra nem fordul, nem szerezhettek pontot, viszont így az ellenfél sem. Nem tudni miért, azonban, a szürke szem férfi hirtelen átrohant a pályán a széls játékosokkal illetve a véd k nagy részével a nyomában. Eközben tökéletes ék alakzatot vettek fel, majd miután elérték a gólzónát, a frontjátékos a hálóba dobta a labdát, annak ellenére, hogy a pont így nem számított.
Utána ment, kivette a hálóból, de ahelyett, hogy megpróbálta volna magánál tartani és ezzel megakadályozni, hogy a másik csapat pontot szerezzen, visszakocogott, majd egy laza karmozdulattal odadobta a labdát a még mindig térdepl és sarat köpköd frontjátékosnak. A közönség felhördült a csodálkozástól.
A látottak csak meger sítették mindazt, amit Kahlan azóta tartott a ragadozó tekintet férfir l, hogy el ször megpillantotta – a legveszélyesebb férfi volt, akit valaha látott. Veszélyesebb volt, más módon ugyan, mint Jagang. Valójában veszedelmesebb mindenki másnál. Túl veszélyes ahhoz, hogy életben maradhasson. Ha pedig egyszer Jagang is rádöbben erre – ha nem tudta máris -, könnyen úgy dönthet, hogy kivégezteti.
A kezd csapat visszavitte a brokot a kezd pontra, a jobb térfélre, majd dühösen, hogy végre most megmutathatják és pontot szerezhetnek, nekiiramodtak. A vörös csapat meglep módon csak várt, ahelyett, hogy rohantak volna megállítani az el renyomulást még a gólsávtól messze. Úgy t nhetett, ezzel hibát követnek el, de Kahlan nem így gondolta.
Amikor a támadók elérték a vörös csapatot, nekirohantak a véd knek, akik azonban hirtelen minden irányban szétspricceltek el lük kikerülve a túlzottan magabiztos, ket leszorítani készül játékosokat. Futás közben a vörös csapat került egyet, úgy, hogy a saját leszorító játékosaik most félkör alakot formáztak. Ahogy átsöpörtek a pályán, mindenkit lekaszáltak, aki az útjukba került: széls ket, véd ket, még a frontjátékost is, akinek a kezéb l a festett arcú széls játékos kitépte a brokot, és amilyen magasra csak tudta, feldobta a leveg be. A villámokat visel férfi, aki hol lebukott, hol nekilendült, hogy kikerülje a rárontó játékosokat, most odarohant, és elkapta a labdát még miel tt az földet ért volna.
Egymaga lerázta a rivális csapat t üldöz minden játékosát. Amikor elérte a pálya másik felét, ismét a hálóba dobta a labdát, csak most az ellentétes oldalon, mint korábban. A véd k rárohantak, de elegánsan oldalt lépett, mire a véd k egy kupacban értek földet a háta mögött, meg odaballagott a hálóhoz, hogy kivegye a labdát.
– Ki ez az ember? – kérdezte fojtott hangon Jagang.
Kahlan tudta, hogy a frontemberr l beszél, akinek villámokat festettek az arcára. A szürke szem férfir l.
– A neve Ruben – felelte Karg parancsnok.
Hazugság. Kahlan tudta, hogy ez nem az igazi neve. Fogalma sem volt, mi lehet az persze, de hogy nem Ruben, abban biztos volt. Ez csak álnév lehetett, csak egy álca, mint korábban a sár vagy most a festék. Nem Ruben az igazi neve.
Hirtelen az jutott az eszébe, vajon miért olyan biztos ebben.
Tudta abból, ahogy el ször ránézett és a pillantásuk összekapcsolódott, hogy ismeri t. Ez azt jelentette, hogy valaki a múltjából. Nem emlékezett rá, nem tudta az igazi nevét, de biztos volt benne, hogy nem Rubennek hívják. Egyszer en nem illett rá ez a név.
Egyszer csak megszólalt az els játékid végét jelz kürt, majd ahogy a homokórát megfordították ismét felharsant. A vörös játékosok már a saját térfelükön voltak, jóval a kezd pont mögött. Még arra sem vették a fáradságot, hogy el nyhöz juttassák magukat azzal, hogy a pályának azon a részén sorakoznak fel, ahonnan a támadást indíthatják.
Ehelyett a férfi, akit Karg parancsnok Rubennek nevezett, és akinél már ott volt a brok, finom kézjellel utasította az embereit. Kahlan meglepetten nyugtázta a mozdulatot. Még soha sem látott frontjátékostól ilyesmit.
A Ja'La játékosok általában olyanok voltak, mint egy laza szervez dés csoport, akik a saját pozíciójuknak megfelel feladatokat hajtottak végre – védtek, leszorítottak, vagy széls játékosként tették a dolgukat, ami éppen adódott. A közös bölcsesség szerint, ha minden ember úgy tesz, ahogy a legjobbnak látja, akkor a csapat jól tudja majd kezelni a váratlan helyzeteket is. Vagyis mindannyian úgy cselekedtek, ahogy a sors diktálta.
Ruben csapata azonban másképpen játszott. A jelre meglódultak, majd zárt alakzatban támadást indítottak. Nemcsak egy rakás ember volt ez. Úgy viselkedtek, mint egy fegyelmezett, csatába induló sereg.
A másik csapat tagjai mostanra már iszonyú dühösek voltak, személyes bosszúvágytól hajtva rohantak, hogy megállítsák a brokot birtokló ellenfelet. A félpályát meghaladva a vörös csapat egy emberként elfordult és a bal oldali háló felé vette az irányt. A két csapat egymásnak ütközött, óriási kupacban kavargott, így a véd k nem vették észre, hogy a férfi, akire a legjobban figyelniük kellene, nincs is közöttük. Csak egy hátra maradt véd látta, mire készül Ruben, és még id ben visszafordult, hogy megállítsa. Ruben azonban leengedett vállal mellbe lökte a férfit, akib l hirtelen kiszaladt a leveg , s a földön találta magát. Ruben késlekedés nélkül a gólzónához futott, és a hálóba dobta a labdát.
A vörös csapat visszarohant a saját térfelére. Felkészültek a második támadásra, nehogy kifussanak az id b l. Miközben a bíróra vártak, aki a brokot hozta, mindannyian azt figyelték, mit mutat a vezérük. Gyors, egyszer kézjel volt, és Kahlannak nem is jelentett semmit. Amikor a bíró odadobta a labdát, Ruben lélekszakadva rohanni kezdett, de a csapata is megindult el tte rövid, de szoros vonalban.
Ahogy a dühös, rendezetlen ellenfelek már-már bekerítették ket, a vörös csapat balra kitért, s megtörve ezzel a véd k rohamát, azt is balra terelte. Ruben azonban, aki szorosan az emberei mögött futott, jobbra lendülve akadály nélkül szelte át a pályát. Miel tt akár csak egy véd is beérhette volna egy nagyot kiáltott, majd a szokásos gólzónán túlról eldobta a labdát. Nagyon nehéz volt ilyen távolságból pontot szerezni, ezért az a brok, amelyik innen talált a hálóba, két pontot ért. A labda ívesen szelte a leveg t a hálót véd k feje felett, akik vadul ugrottak fel, hogy megállítsák. Összezavarta ket az egyvonalas támadás, nem számítottak rá, hogy ilyen távolságról kell dobástól tartaniuk. Nem készültek fel rá.
A brok a hálóba talált.
Megszólalt a kürt, amely a vörös csapat pontszerzési idejének leteltét jelezte.
A tömeg szinte elnémult a döbbent csodálkozástól. A vörös csapat az els támadó ideje alatt három pontot szerzett, nem is szólva arról a kett r l, amit Ruben szintén bel tt, csak úgy. A másik csapat izgatottan suttogva tárgyalta, mit tehetnének az el állt helyzetben. A frontemberük dühösen javasolt valamit, mire a többiek vigyorogva helyeselni kezdtek, s már indultak is, hogy elkezdjék a támadást.
A tömeg, látva, hogy kedvenceik valószín leg kisütöttek valamit, ismét bíztatni kezdte ket. Hangos éljenzésük közepette a frontjátékos gyors utasításokat adott az embereinek. Két véd bólintott. Kahlan nem hallhatta, miben állapodtak meg.
A frontember felkiáltott, mire a csapat egyetlen dühödt izomgolyót formázva vágtatott át a pályán, de ahelyett, hogy a gólzóna felé vette volna az irányt, a frontjátékos hirtelen jobbra vágott maga után vonva a többieket. Ruben és a véd i szintén váltottak, hogy állják a támadást, de nem tudták teljes er vel felfogni az ütést. Brutális volt az összecsapás, amely szándékosan Ruben balszéls je ellen irányult, el akarták vágni a többiekt l. Még csak meg sem kísérelték leplezni, hogy pontszerzés helyett a vörös csapatnak akarnak kárt okozni, hogy ne tudjanak ilyen hatékonyan játszani.
A tömeg fülsért ordítással jutalmazta az els véres jelenetet. Az egymásra zuhant játékosok egymás után álltak fel. A vörös játékosok félrerángatták az útban lév ellenfeleiket, hogy elérjék a rakás alján fekv társukat. volt az egyetlen, aki nem mozdult.
Miközben az ellenséges csapat visszarohant a saját térfelére, hogy megkezdje a következ támadást, Ruben letérdelt a földön fekv férfi mellé, hogy megnézze, mi történt. Abból, hogy minden sietség nélkül reagált, nyilvánvaló volt, hogy nincs mit tenni. A balszéls játékos meghalt. A közönség üvöltve ujjongott, ahogy a szerencsétlent kivonszolták. A holttest véres csíkot hagyott a pályán. Ruben ragadozó tekintete végigsöpört a pálya szélén, mellyel, Kahlan ebben biztos volt, gyorsan felmérte a helyzetét. Szinte érezte, mire gondol a férfi, mert is ugyanígy mérlegelte a lehet ségeit. Az rök felajzották íjaikat, ahogy Ruben felegyenesedett.
– Mi az? Mi történik? – suttogta Jillian miközben kikukucskált Kahlan köpenye alól. – Jagang

reit l nem látok semmit.
– Egy játékos megsérült – felelte Kahlan. – Csak tartsd magad melegen! Nincs semmi látnivaló. Jillian bólintott, s inkább Kahlan védelmez kezét és köpenye melegét választotta. A Ja'La meccset nem volt szokás félbeszakítani, még akkor sem, ha valaki meghalt játék közben. Kahlan szívét égette a szomorúság, hogy egy ember halála is a játék része kell, hogy legyen, amit ráadásul örömmel fogadnak a néz k.
Az íjakat tartó rök körbeállták a pályát, árgus szemekkel figyelték a vörös csapatban játszó foglyokat. Úgy t nt, mindegyikük egyet-egyet célba vesz közülük. Kahlanban és a villámokat visel férfiban legalább egy dolog biztosan közös volt: mindkett jük lépteit saját, különleges reik lesték.
Ahogy a tömeg hangosan a játék folytatását követelte, Kahlan hirtelen különös, baljós feszültséget érzett a leveg ben.
A brok visszakerült a támadást indító csapathoz, melynek még mindig maradt ideje. Látta, ahogy Ruben finoman megint jelez a társainak. Mindegyikük alig észrevehet en bólintva nyugtázta a jelzést. Ekkor Ruben lopva felmutatta három ujját, mire a játékosok egy különös alakzatba fejl dtek fel.
Egy kis ideig vártak, miközben a másik csapat halálos iramban támadni kezdett, kegyetlen tettük csatakiáltásra sarkallta ket. Azt hitték, ezzel taktikai el nyre tettek szert. Biztosak voltak benne, hogy most megfordítják a játék állását.
Amint az ellenfél átért a pálya másik oldalára, a vörös csapat játékosai három ék alakba tömörültek. Ruben vezette a középs kisebbik éket, amely a brokkal futó frontjátékost vette célba. Két széls játékosa – nagydarab jobb széls je és az újonnan kinevezett balszéls vezette a többieket a két másik ék alakzatban. A brokot birtokló csapat néhány játékosa elindult oldalra, hogy megállítsa a furcsa alakzatot, ha azok is a frontemberük felé fordulnának.
A furcsa védelmi taktikát Jagang rei rosszallón figyelték. Megjegyzéseikb l Kahlan azt sz rte le, hogy a vörös csapat, azáltal, hogy három részre szakadt, megfosztja az erejét l a középs csoportot, akik meg akarják állítani a brokkal futó frontjátékost, és persze így nem tudnak majd ellenállni a rájuk rontó véd knek. Az rök szerint az ilyen gyenge védekezés csak lehet séget ad a támadóknak a könny pontszerzésre, de még az is lehet, hogy a középs csoportból még egy ember életébe kerül. Valószín , hogy éppen a frontjátékos lesz a következ áldozat, hiszen gyakorlatilag védtelen ott elöl.
A két küls ék, átvágva a támadás vonalát, nem a megszokott módon blokkolt. A támadó csapatjátékosait szinte feldöntötték, ahogy nekik mentek. Ruben központi éke abba a csoportba fúródott bele, amely a frontjátékost védte, aki magához szorította a labdát és szorosan az t véd k nyomában haladt, majd átugrott az imént felbotlott emberein.
Ruben ekkor már a központi ék hátulján futott teljes sebességgel, s könnyedén kikerülve a felé tartó véd ket, is átugrotta a földr l feltápászkodókat. Az ugráshoz azonban az egyik lábával úgy lökte el magát, hogy spirálszer en elforduljon a leveg ben. Röptében elkapta az ellenséges frontjátékos nyakát, majd ahogy tovább fordult, megtekerte.
Kahlan hallotta, ahogy eltört a csont. Mindketten a földre zuhantak, Ruben került felülre, karja még mindig a másik nyakán.
Amikor az ékek támadása után a játékosok feltápászkodtak a földr l, a támadó csapatból ketten nem tudtak felállni. Mindketten törött lábukat markolták fájdalmukban.
Ruben felállt a pálya közepén fekv ellenfele holtteste mell l. A testhez képest a fej furcsa szögben kitekeredve állt.
Ruben magához vette a labdát, átvágott a zavarodott, döbbent játékosok között, s ismét szerzett egy érvénytelen pontot.
Amit tett, annak egyértelm volt a jelentése: ha egy csapat azzal a céllal játszik, hogy kárt tegyen bárkiben is az csapatában, azt többszörösen torolja meg. Az üzenet az volt, hogy a tetteikkel maguk választják meg, mi történjen velük.
Most már kétség sem férhetett hozzá, Kahlan biztosan tudta, hogy Ruben arcán a vörös festék nem öncélú magamutogatás. Az ellenfél csak az kegyének köszönhet en maradhatott életben. Számtalan fogvatartójától és fegyveres rökt l körülvéve ez az ember épp most fektette le a saját szabályait, melyeket nem lehetett semmibe venni. Ezzel el írta az ellenfeleinek, hogyan játszhatnak a csapata ellen. Tisztán érthet volt az üzenet: saját tetteik határozzák meg a sorsukat. Kahlannak uralkodnia kellett magán, nehogy elmosolyodjon, vagy ujjongva ünnepelni kezdje, amit a férfi tett. volt az egyetlen a néz k között, akinek ehhez lett volna kedve.
Bárcsak ránézett volna! De egyszer sem tette.
Így, hogy a frontemberük meghalt, és a két másik sérült játékos is kiesett – azok, akik a vörös csapat balszéls játékosának meggyilkolásáért feleltek -, úgy t nt, az ellenfél példátlan vereségre számíthat.
Kahlan kíváncsi volt, vajon hány ponttal gy z majd a vörös csapat. Biztos volt benne, hogy megsemmisít vereséget mérnek a riválisokra.
Akkor vette észre a futva érkez küldöncöt, aki karját lengetve próbálta magára felhívni az uralkodó figyelmét, miközben utat tört magának a testes rök között.
– Felség – kiáltotta kifulladva -, a munkások utat törtek, bejutottak! A N vérek azt mondták, azonnal értesítsünk téged.
Jagang egyetlen kérdés nélkül hátat fordított az újra nekilóduló játéknak. Kahlan éppen akkor nézett vissza, amikor Ruben olyan keményen szerelte az újonnan kinevezett frontjátékost, hogy annak összecsattantak a fogai. Az rök elfoglalták helyüket a Császár körül és megtisztították el tte a terepet. Kahlan okosabb volt annál, hogy késlekedjen.
– Indulunk – szólt Jillian-nek, aki még mindig a köpenye melegében kuporgott.
Egymás kezét fogva, nehogy elszakadjanak egymástól, gyorsan elindultak Jagang után. Kahlan még egyszer hátranézett.
Egy pillanatra találkozott a tekintetük. Ennyi elég is volt, hogy Kahlan rádöbbenjen, a férfi, bár egyszer sem nézett felé, egész végig a tudatában volt, hogy ott van és figyeli.

12. FEJEZET Nicci szeme felpattant, majd pánikszer en, hirtelen beszívta a leveg t.
Komor árnyak homályosították el a látását. Képtelen volt felfogni, amit lát. Elméje kétségbeesetten próbálta az emlékeib l összerakni, mit jelenthet ez az állandóan változó kavalkád, hová illenek az egyes darabok. Gondolatainak áradatában azonban éppoly nehezére esett a tájékozódás, mintha egy hatalmas könyvtárban próbált volna megtalálni valamit, ahol a viharos szelek szanaszét szórták a könyveket. Mintha semminek sem lett volna értelme. Azt sem értette, hol van.
– Nicci, én vagyok az, Cara. Biztonságban vagy. Nyugodj meg!
Egy másik hangot is hallott a távoli homályban.
– Megyek, el kerítem Zedd-et.
Nicci egy sötét alakot látott, ahogy elt nik a még nagyobb sötétségben.
Ráébredt, hogy valószín leg az hangját hallotta az el bb, s most éppen az ajtón távozik. Ennek legalább volt értelme. Sírni szeretett volna a megkönnyebbülést l, hogy végre a sok elmosódott alak és árny között legalább az ajtót felismerte, illetve, hogy egy ember volt a szobában.
– Nicci, kérlek, nyugodj meg! – ismételte meg Cara.
Nicci csak most vette észre, hogy minden erejével küzdve próbálja felemelje a kezét, miközben valami fogva tartja. Mintha az elméje a testével együtt darabokra hullott volna, és most a káosz közepette megpróbálna mégis újra m ködni, amihez valami szilárd dologban kellene megkapaszkodnia.
Kezdte már megérteni, mi történt.
– Hat – mondta ki nagy nehezen. – Hat.
A sötét emlék máris visszaúszott, hogy végezzen a lánnyal, mintha legalábbis hívta volna. Nicci megpróbált a szóra koncentrálni, behatárolni a sötét alakot az elméjében. Apró darabkákat illesztett a helyére. Hirtelen beugrott egy újabb emlék, ahogy Rikka, Zedd és Cara a lépcs n állnak mozdulatlanul, mintha megfagytak volna. Újabb kirakós darabkát illesztett a helyére. Akaratának puszta erejével egyre nagyobb rendet teremtett kusza elméjében. Gondolatai kezdtek összeállni, emlékei visszatérni.
– Biztonságban vagy – mondta újra Cara, miközben Nicci kezét fogta. – Nyugodj meg! Nicci azonban nem érezte biztonságban magát. Senki sincs biztonságban. Muszáj tennie valamit!
– Hat itt van – sikerült nagy nehezen kipréselnie magából, miközben azon er lködött, hogy Carat eltolja magától. – Meg kell állítanom! Nála van a Szelence!
– Már elment, Nicci. Nyugalom!
Nicci pislogott, hogy kissé tisztábban lásson, s próbálta lecsillapítani lélegzését.
– Elment?
– Igen. Egyel re biztonságban vagyunk.
– Elment? – Nicci marokra fogta a vörös b r ruhát, ahogy közelebb húzta magához a Mord-Sith-et.
– Elment? Már nincs itt? Mióta?
– Egy napja.
A sötét alak egyre messzebb sodródott az elméjében. Már nem volt más, mint sejtelem.
– Szóval tegnap történt az egész. – Nicci nagyot sóhajtva hanyatlott vissza a párnájára. – Drága Szellemek!
Cara végre felegyenesedett. Nicci már nem bánta, ha elmegy. Már nem számított semmi. Többé már úgysem akar felkelni.
A semmibe bámult. – Más is megsérült?
– Nem. Csak te.
– Csak én – ismételte meg Nicci halkan. – Meg kellett volna ölnie!
Cara zavartan kérdezett vissza.
– Micsoda?
– Jobb lett volna, ha Hat megöl.
– Hát, szerintem nagyon szerette volna, ha ez történik, csakhogy nem sikerült neki. Most már minden rendben van.
Cara nem értette meg, amit a varázslón mondani akart.
– Minden hiábavaló volt – motyogta Nicci.
Minden elveszett. Minden er feszítése semmivé lett. Amire rájött, amit összerakott, most már teljesen értéktelen, elpárolgott a sötét árny visszhangzó nevetését l. A sok olvasás, a könyvek tanulmányozása, a kirakós játék darabkáinak vesz dséges összeillesztgetése, a hatalmas er feszítés, amit a munkába ölt, hogy rájöjjön, hogyan m ködik az egész, hogyan lehet megidézni ekkora er t és egyben irányítani, most mindez teljesen hiábavalónak tetszett.
A legnehezebb dolog volt, a legnagyobb kihívás, amellyel valaha szembe kellett néznie. Most pedig mindez hamuvá porladt.
Cara az éjjeli asztalon álló, vízzel teli tálba mártotta a rongyot, majd kifacsarta. A szobában uralkodó csendet szinte er szakosan, fájdalmasan törte át a tálba visszahulló cseppek zaja. Nicci számára a kezdeti elmosódott árnyakat hirtelen élesen kirajzolódó tárgyak, alakok képei váltották fel. A színek olyan élénknek t ntek, hogy szinte bántották a szemét, ugyanígy a hangok is túl harsányak voltak a fülének. Az ágya közelében álló tucatnyi gyertya napként szórta a fényét. Cara Nicci ég homlokára simította a vizes ruhát, mely olyan érzést keltett, mintha tövisek szúrnák át érzékeny b rét.
– Viszont van más probléma – folytatta Cara bizalmas hangnemben.
Nicci ránézett.
– Más probléma?
Cara bólintott, miközben végighúzta a nedves ruhát Nicci nyakának két oldalán.
– A Toronnyal.
Nicci az ágya melletti súlyos, behúzott, sötétkék-aranyszín függönyökre meredt, melyeken keresztül semmilyen fény nem sz r dött be. Valószín leg éjszaka volt.
Összevonta a szemöldökét, pedig még ez a kis mozdulat sem volt fájdalommentes.
– Hogy érted azt, hogy a Toronnyal van baj. Mi van vele?
Cara már-már szóra nyitotta a száját, de elhallgatott, ahogy meghallotta a hangokat a háta mögött. Zedd surrant be a szobába kopogás nélkül. A köpönyege csak úgy repült utána, ahogy hatalmas léptekkel az ágyhoz sietett, mintha a Torony királya járna el valamilyen komoly ügyben. Nicci érzései szerint tényleg komoly volt a helyzet.
– Felébredt? – kérdezte követel hangsúllyal, még miel tt az ágyhoz ért volna. Fehér haja még a szokottnál is ziláltabbnak tetszett.
– Igen, ébren vagyok – felelte Nicci Cara helyett.
Zedd azonnal megtorpant, és fölé hajolt. Homlokát ráncolva vizsgálgatta, mintha nem hinne a saját fülének.
– Lement a lázad – közölte, mialatt két ujjával a halántékát dörzsölgette.
– Lázas voltam?
– Hát, igen. Úgy is lehet mondani.
– Hogy hogy? A láz, az láz.
– Nem feltétlenül. A te lázadat bels er k okozták, nem betegség. A tested így reagált az t ért megrázkódtatásra, mint ahogy a fém felmelegedik, ha oda-vissza hajlítgatják.
Nicci a könyökére támaszkodott.
– Úgy érted, hogy amiatt lázasodtam be, amit Hat tett velem?
Zedd megigazította a ruhája ujját.
– Bizonyos értelemben, igen. Az, hogy szembeszálltál a boszorkánnyal, lázas állapotba sodort. Nicci egyikr l a másikra nézett.
– Rád miért nem volt ilyen hatása? Vagy Carara?
Zedd türelmetlenül megütögette a halántékát.
– Mert nekem volt annyi eszem, hogy véd hálót vessek ki, ami kett nket megvédett, te azonban túl messze voltál. Ilyen távolságból a védelem nem volt elég er s, hogy teljes mértékben megóvjon, er sebbel azonban nem mertem próbálkozni. Így is megmentette az életedet.
– A te varázslatod mentett meg?
Zedd megfenyegette, mintha rossz fát tett volna a t zre.
– Te szemmel láthatóan nem tettél semmit, hogy megvédd magad.
Nicci meglepetten pislogott.
– Zedd, én próbáltam! Életemben nem próbáltam még ilyen er vel használni a Hanomat. Minden er met beleadtam, esküszöm, de egyszer en nem m ködött.
– Hát persze, hogy nem. – B szen lendítette a magasba a karját. – Pont ez volt a baj!
– Mi volt a baj?
– Hát az, hogy túl er sen próbálkoztál!
Nicci erre már teljesen felült. A szoba azonban hirtelen forogni kezdett körülötte. El kellett takarnia a szemét, hogy az érzés csillapodjon, mert felkavarodott t le a gyomra.
– Mir l beszélsz? – Kissé felemelte a kezét, csak hogy legalább rápillanthasson. – Hogy hogy túl er sen próbálkoztam? – Úgy érezte, mindjárt hányni fog.
Zedd, szinte mérgesen, hogy félbe kell szakítania a beszélgetést, felt rte köpenye ujját, felemelte a kezét, majd két ujját Nicci homlokára szorította. A lány máris érezte, ahogy az Alkotó Mágia a b re alá hatol. Kissé furcsa volt így érezni a mágiát, a Pusztító elem nélkül, de tudta, hogy Zedd nem birtokolja mindkét oldalt.
Hirtelen a hányingert mintha elfújták volna.
– Jobb? – kérdezte a varázsló olyan hangnemben, amib l szinte hallatszott: Csak magadnak köszönheted.
Nicci kissé megmozgatta a fejét, a nyakát erre-arra nyújtogatta, hogy kipróbálja, visszatér-e a szédülés és rosszullét, de szerencsére nem történt semmi.
– Igen, azt hiszem, jobban vagyok.
Zedd mosolyogva nyugtázta az aprócska gy zelmet.
– Akkor jó.
– Szóval, hogy értetted azt, hogy túl er sen próbálkoztam?
– Egy boszorkánnyal nem lehet úgy harcolni, ahogy te tetted, f leg akkor nem, ha olyan er s, mint ez. Túl sok er t használtál.
– Túl sokat? – Nicci olyan zavarban volt, mint novícia korában, amikor nem értette, amit egy türelmetlen N vér magyarázott. – Nem értem.
Zedd aprót legyintett.
– Ha túl sok er t vetsz be, amikor egy boszorkány rád támad, azt visszafordítja rád. Nem érheted el a mágiáddal, mert az er , amit használsz, nem tudja kialakítani a kapcsolatot közöttetek, a mágiahasználó és a célpont között, hanem még mindig, mint a kialakuló szakaszban, szabadon áramlik.
Nicci értette, amit Zedd mond, csak abban nem volt biztos, hogy most is ez történt-e.
– Azt állítod, hogy ez olyasmi, mint a villám, amelynek fát vagy valami egyéb magas dolgot kell találnia, mely összekapcsolja a földdel ahhoz, hogy lecsaphasson? Amely, ha nem talál ilyet, magába fordul és a felh n belül gyullad ki?
– Így még nem gondoltam rá, de valami ilyesmir l lehet szó. Az er d visszafordult, csakúgy, mint a villám a felh ben, ha nem tud eljutni a földre. A boszorkány egyike azon mágiával bíróknak, akik ösztönösen képesek az er használat alaptermészetét s a kapcsolat létrejöttéhez szükséges finomságokat megérteni.
– Tudja, hogyan m ködik a villámlás? – vetette közbe Cara -, azaz kihúzta a sz nyeget Nicci alól? Zedd megsemmisít pillantással válaszolt.
– Te aztán tényleg semmit nem konyítasz a mágiához, vagy, hogy mi az a kevert hasonlat, ugye? Cara tekintete elsötétült.
– Ha kihúzom alólad azt a sz nyeget, majd rájössz.
Zedd a szemeit forgatva megadta magát.
– Hát, bár nagyon leegyszer sítetted, így is lehet fogalmazni... végül is – morogta. Nicci már nem is hallotta. Gondolatai máshol jártak. Eszébe jutott, hogy amikor a Vérszörny a Torony meger sített részében Richardra támadt, is ilyesmit tett. Létrehozta a kapcsolat szándékát, de visszatartotta az er t, amely kitölthette volna a kapcsolati szálat. A betöltetlen várakozás vonzotta a legközelebb rendelkezésre álló er t – a villámot – a szörnyhöz, s egy id re legalábbis megsemmisítette. Sajnos, mivel a szörny nem él teremtmény, valójában nem lehet elpusztítani, ugyanúgy, ahogy egy hullát sem lehet megölni, hiszen már egyébként is halott.
Ez persze most más volt. Nem ugyanaz, mint amit a szörnnyel csinált. S t, valójában éppen annak ellentéte.
– Zedd, attól tartok, nem értem, hogyan lehetséges ez. Hiszen, ha eldobunk egy követ, amint eldobtuk, a pályája kijelöltetik, hozzáköttetik a célponthoz.
– A saját köveddel talált el még az el tt, hogy eldobtad volna – szólt közbe Cara. Zedd gyilkos pillantással méregette a Mord-Sith-et, mint egy rendetlen diákot, aki állandóan közbeszól. Cara makacsul elhúzta a száját, de csendben maradt.
Nicci figyelmen kívül hagyta a félbeszakítást és folytatta.
– Ehhez az kellett volna, hogy még a megszületése pillanatában, még miel tt valójában létrejött volna, használja az er met. Azaz még a gyújtópontban, amikor még be sem indult ténylegesen. Zedd Carara pillantott, hogy meggy z djön róla, a lány biztosan csendben marad. Amikor az dacosan karba tett kézzel hallgatott, Nicci-hez fordult.
– Pontosan ezt tette.
Nicci számára, akinek még soha nem kellett összemérnie az erejét boszorkánnyal, az egész m ködési mechanizmus rejtély volt.
– De hogyan képes rá?
– A boszorkány az id sodrában közlekedik. Látja, ahogy az események a jöv felé áramlanak. A képessége majdnem olyan, mint ahogy a prófécia m ködik. Ennek következtében már azel tt felkészülhet a varázslatra, hogy te elindítanád. Tudja, mire számíthat. A saját Tehetsége révén még azel tt cselekedhet, hogy te befejeznéd, amit elkezdtél. Ez számukra természetes – mint ahogy egy támadó számára a karja felemelése, ha ütni akar. Ebben a szakaszban, amikor már éppen készülnél lecsapni, már felállította az akadályt. Gyakorlatilag megakadályozza a varázslat létrejöttéhez szükséges alap kialakulását. Amint már mondtam, hatalmában áll visszafordítani a varázslatot, még miel tt a támadó és a célpont közötti kapcsolat kialakul. Az er d visszazuhan rád. Neki ez nem er feszítés. Az
annál nehezebb a helyzeted.
ereje ilyenkor a te er db l származik. Minél nagyobb er vel támadsz,

nem fejt ki er t, csak annyit tesz, hogy nem engedi létrejönni a kapcsolódást. Minél keményebben próbálkozol, annál nagyobb csapásokat szenvedsz el, melyek az általa felállított akadályról visszapattannak rád.
A boszorkány használ téged. A mágia, a te mágiád újra és újra visszahullik rád, és mindig er sebben, ahogy er lködsz. Mint ahogy a fém is felmelegszik a hajlítgatástól, a rád visszavetett mágia, miközben megpróbálod az ellenfeledet legy zni, felmelegíti és lázas állapotba sodorja a testedet.
– Zedd, ez lehetetlen. Hiszen te is használtál mágiát. Láttam. Láttam, ahogy kivetetted a véd hálót. Neked nem ártott, egyszer en elgyengült.
Az öreg varázsló elmosolyodott.
– Nem gyengült el. Már eleve nagyon gyenge volt. Olyan kis er t használtam, hogy a boszorkány nem tudott vele mit kezdeni, nem tudta visszafordítani rám, mert el sem jutott a felállított akadályig, nem tudott tehát belekapaszkodni sem.
– Hogy voltál erre képes? Milyen varázslat volt ez?
– Véd hálót hoztam létre egy egyszer nyugalom varázslatba ágyazva. Neked is ezt kellett volna tenned.
Nicci megtörölte az arcát.
– Zedd, már régóta vagyok varázslón , de még soha nem hallottam a nyugalom varázslatról. A férfi megvonta a vállát.
– Hát, ugyebár, te sem tudhatsz mindent! Azért vettem alapul éppen ezt a varázslatot, mert ha elszámítom magam, s egy kicsit er sebbre sikerül, mint kellene, ami miatt visszazuhan rám, akkor is csak legfeljebb lenyugtat, ami nem árthat, sokkal inkább segít. Ekkor, immár még nyugodtabban megállapíthatom, hol van az a küszöbérték, amit nem léphetek át, és újra megpróbálkozhatom a varázslat elindításával.
Nicci a fejét rázta ámulatában.
– Hát az biztos, hogy az én tudásom nem volt elég ahhoz, hogy egy ilyen boszorkánnyal felvehessem a versenyt. Amit azonban tettél, bár engem nem volt képes elérni, ahhoz legalább elegend volt, hogy Hat ne ölhessen meg.
Zedd nem felelt, csak mosolygott.
A lány ránézett.
– Hol tanultad ezt a trükköt?
Zedd megint vállat vont.
– Saját káromon tanultam meg. Volt már dolgom boszorkányokkal korábban, így tudtam, hogy csak ez az egy dolog segít.
– Shotára gondolsz?
– Nem csak vele. Amikor elvettem t le az Igazság Kardját, az nem volt egyszer helyzet. Az a n ravasz, ráadásul a gyönyör szeme és mosolya mögött iszonyú er lakozik. Hamarosan rá kellett jönnöm, hogy a hagyományos trükkökkel nem boldogulok. persze jót szórakozott rajtuk. Minél er sebben próbálkoztam, csak annál nagyobb bajban találtam magam, pedig annál szélesebben mosolygott.
Zedd kissé el red lt, majd vidáman folytatta.
– Itt követte el a hibát. – Egyik ujját felemelte, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – A mosolya rádöbbentett, hogy nem jó irányban haladok, hogy a próbálkozásaim csak még több er vel ruházzák fel.
– Tehát visszavonultál.
Széttárta a karját, jelezve, hogy a n végre megértette a leckét.
– Néha azt tenni, amit a leginkább szeretnél, a legrosszabb. Néha ahhoz, hogy végül elérd, amit akarsz, vissza kell fognod magad.
Most, hogy Nicci végre átlátta a dolog lényegét, elméjében a helyére kattant néhány emlék, tudástöredék, amelyet eddig nem tudott hová tenni, de mindig is ott lebegtek a tudata szélén. Szinte megvilágosodott!
Villámcsapásként érte a felismerés!
Az álla leesett, a szeme elkerekedett.
– Már értem! Tudom már, mit jelent! Drága Szellemek, értem már! Tudom, mire jó a steril mez !
13. FEJEZET
– Steril mez ? – Zedd összehúzta bozontos szemöldökét. – Mir l beszélsz?
Nicci a halántékát masszírozta, ahogy próbálta még egyszer az egészet átgondolni. Nem is értette, hogy nem jött rá már korábban. A varázslóra nézett.
– Az események meghatározott sorrendjére van szükség ahhoz, hogy Orden mágiája m ködjön. Ahogy te is mondtad, az els dleges alapokon kapcsolatokat kell kiépíteni, mint bármelyik varázslatnál. Végül is varázslók hozták létre ezt is, és mindent arra kellett alapozniuk, amit már eleve tudtak azon dolgok természetér l, melyeket manipulálni akartak.

Orden mágiája javarészt egy bonyolult módon megszerkesztett varázslat. Mint minden ilyet, megfelel körülmények között egy cselekvési sor indít el, de utána az el írt rend szerint fut le. Mindegy, mennyire bonyolult, ha egyszer elindult, az el írtak szerint m ködik.
– Na igen, a nap pedig keleten kel – dünnyögte Zedd. Hová akarsz kilyukadni?
– Minden egybevág – mondta a n , miközben egy pillanatig a semmibe bámult.
Hirtelen ismét a varázslóhoz fordult.
– Az Élet Könyve elmagyarázza, hogyan kell Orden mágiáját m ködésbe hozni. Leírja a teljes eljárást. Olyan, mint egy használati útmutató. A varázslat mögötti elméletet nem magyarázza el – nem ez a célja. Ahhoz, hogy mindennel tisztában legyen az ember, az elméletnek máshol kell utánanézni.
Míg ezzel a mágiával is, csakúgy, mint az er bármely más formájával, vissza lehet élni, így az t uraló saját céljaira is használhatja, mégis alapvet en egy speciális okból hozták létre: hogy megszüntesse a Futót z hatását. Orden mágiájának központi elemei egy szerkesztett varázslat részei, melyeket, ha egyszer begyújtanak, azok meghatározott útvonalon végigégnek. Az elindításhoz azonban speciális feltételek szükségesek – mint amilyen például a kulcs, azaz A Megszámlált Árnyékok Könyvének helyes használata.
Az elméje tovább száguldva sorra vette a különböz forrásokból megtudott információdarabkákat, melyek most új kontextusban álltak össze.
– Igen, igen – Zedd türelmetlenül dörzsölgette a kezét. – Orden Szelencéit kifejezetten a Futót z varázslat ellensúlyozására hozták létre. Ennyit már tudunk. Ráadásul az is magától értet d , hogy bizonyos feltételek szükségesek ahhoz, hogy Orden mágiája a megfelel módon m ködjön. Ez mind teljesen nyilvánvaló.
Nicci ledobta magáról a takarót és felpattant. Már egyáltalán nem húzta az ágy. Végignézve magán látta, hogy ár megint a rózsaszín hálóinget viselte. Utálta ezt a színt. Miért van az, hogy valaki állandóan ezt húzza rá? Persze nyilván ez volt kéznél.
A Pusztító Mágia egy hajszálvékony fonalával a gondolatnál gyorsabban célba vette a hálóruha vékony anyagát, átengedte rajta, festékrészecskéket. A hálóing színe végigsöpört rajta a mágia hulláma, majd egyfajta sápadt fehérnek adta át a helyét. Zedd hitetlenkedve bámult rá.
– Te képes voltál Pusztító Mágiát, az Alvilág, a halál erejét használni azért, hogy kifakítsd ezt a valamit?
– Igen. Ugye sokkal jobb lett? – Nem szentelt túl sok figyelmet a kérdésnek, a gondolatai már egészen máshol jártak.
Zedd tiltakozva emelte fel a kezét.
– Nos, nem hiszem, hogy okos dolog...
– De mi a célja? – tette fel a kérdést Nicci, amivel el is vágta az ellenvetés lehet ségét, amit nem is igazán hallott, s ami a legkevésbé sem érdekelte.
Zedd keze megállt a leveg ben. Ingerülten válaszolt.
– Hogy hogy mi? Hát, amit mondtál. Hogy a Futót z ellenszere legyen.
– Nem, nem. Úgy értem mi ennek az ellenszernek a konkrét feladata?
Zedd nem jól t rte, ha nyilvánvaló dolgokon problémáztak. Felingerelte.
– Hogy mindannyian újra emlékezzünk a Futót z varázs alanyára. – Villámló tekintettel folytatta. – Jelen esetben ez a személy Kahlan.
– Igen, bizonyos értelemben err l van szó, de ez így csak a folyamat nagyon elnagyolt magyarázata, ez csak a végs cél. – Nicci, mintha egy kisdiákot oktatna, felemelt ujjal folytatta. – Ahhoz, hogy ezt elérje, helyre kell állítania, amit bennünk elpusztított a Futót z. Újra kell építenie a memóriánkat. Nem arról van szó, hogy csak emlékeztetnie kell bennünket valamire, amit elfelejtettünk, hanem szabályosan újra kell építenie valamit, ami már nincs ott.
Azokat az emlékeket kitörölték. Nem annyi történt csupán, hogy elfelejtettünk valamit, ezért nem emlékszünk rá, hanem arról, hogy nincs a memóriánkban semmi ezzel kapcsolatban felidézhet , mert ezek az emlékek örökre törl dtek. Végleg elpusztította ket a Futót z varázslat. Nem elég, ha segítenek emlékezni, hiszen az igazság az, hogy az elménk egy részét, a memóriánk egy részét eltüntették.
Nincs ott semmi, amit el hívhatnánk.
A semmib l újrateremteni azt, ami semmivé lett, mer ben más dolog, mint pusztán segíteni emlékezni. Akkora a különbség, mint egy alvó ember és egy hulla között. Látszólag mindkett ugyanúgy néz ki, de valójában azon kívül, hogy mindkett nek csukva van a szeme, semmi másban nem hasonlítanak.
A végcél mindkét esetben ugyanaz lehet, de a probléma már teljesen más, ezért másképp is kell megoldani. Ahhoz, hogy Orden mágiája ellensúlyozni tudja a Futót z varázslat hatását, s visszaállíthassa az eredeti állapotunkat, tudást kell a fejünkbe plántálnia, mindazt, ami a múltban történt. Új emlékeket kell teremtenie azok helyett, amelyek törl dtek. Újra életet kell lehelnie a halott memóriánkba.
majd hagyta, hogy az megkeresse és eltüntesse a

hirtelen elhalványult, ahogy a nyakkivágástól indulva Ahogy Zedd a n szavain gondolkodott, egyre komorabbá vált a tekintete, végül a korábbi türelmetlenséget aggodalom váltotta fel. Szemével a n t követte, ahogy fel-alá járkált.
– Igen, valahogy vissza kell állítani a múlt eseményeit. – Megvakarta a tarkóját, ahogy ismét fontolóra vette a kérdést. – Azt akarod mondani, hogy már érted hogyan m ködik ez az egész? Nicci meztelen talpai dobogtak a padlón, míg a köröket rótta.
– Az alapján, amit eddig összeraktam és elolvastam, még Orden mágiájának megalkotói is, bár a Szelencéket a Futót z ellenszerének szánták, bizonytalanok voltak a m ködésével kapcsolatban. – Nicci megállt, s a varázslóra nézett. – El tudod képzelni milyen iszonyúan összetett és mérhetetlenül nehéz dolog helyreállítani egy ember memóriáját? Úgy értem, azok a régi varázslók a tudásuk legjavát adták, hogy helyreállíthassanak valami olyasmit, aminek már nyoma sincs. Honnan tudhatná Orden mágiája, mi az, amire neked emlékezned kellene? Vagy Caranak vagy nekem? S t, mi több, sokszor azt hisszük, hogy helyesen emlékszünk dolgokra, pedig valójában nem így van. Hogyan lesz képes Orden mágiája újra felépíteni az egykor létez , de mára elveszett memóriát, ha egyszer maguk az emlékek is olykor hibásak vagy pontatlanok?
A könyvekb l, amelyeket elolvastam, az derült ki, hogy még a Szelencéket megalkotó varázslók sem tudták teljesen bizonyossággal, hogy ez a folyamat tényleg kivitelezhet -e.
Nicci újra járkálni kezdett.
– Ne felejtsd el, hogy nem ellen rizhették, hogyan m ködik a valódi Futót z varázslat ellen, hiszen a Futótüzet sem próbálták ki soha. Nem merték. Tehát, míg az elméletben biztosak voltak, nem tudhatták, hogy ezt igazolja-e majd a gyakorlat. Mivel nem figyelhették meg a tényleges Futót z varázslatot, az ellenszer hatékonysága is kérdéses, még ha minden bonyolult alkotóelem tökéletesen, tervszer en m ködik is, ami szintén kétséges.
Kiderült ugyanis, hogy van még egy, mindennél fontosabb összetev je az eljárásnak, amely a Futót z varázslat hatásának visszafordításához kell, mégpedig a varázslat alanyával, jelen esetben Kahlannal kapcsolatban. Az egész varázslat benne fut össze, illetve t le indul, ennek a hihetetlenül bonyolult egyenletnek a gyöke.
Tehát az egész visszafordításnak t le kell, illetve bel le kell szétfutnia. Orden finom rendszerének szerkesztett, mágikus elemeit benne kell begyújtani.
– az alap... – mondta Zedd, szinte csak magának, miközben üres tekintettel meredt maga elé, ahogy átgondolta Nicci érvelését.
– Pontosan – er sítette meg a varázslón . – Ahhoz pedig, hogy a vihar központjából induló károk helyreállíthatók legyenek, Orden mágiája megköveteli, hogy ez az alap steril mez legyen.
– Steril mez ? – kérdezett vissza Zedd, szemöldökét még mindig egy csomóba vonta a koncentrálás. – Ezt már mondtad az el bb.
Nicci bólintott.
– Ez egy homályos részlet, amellyel a régi varázslók az egész Ordeni ellenszer megalkotása során küzdöttek. Eddig nem értettem, miért olyan fontos ez, nem láttam át, milyen nagy horderej problémát jelentett számukra, de amit az el bb a boszorkányok képességér l elmagyaráztál, végül segített megértenem ezt a fogalmat, ami az Ordeni Elmélet központi kérdése.
Zedd csontos csíp jére tette a kezét.
– Egy részét nem is értetted az Ordeni Elméletnek? Mégis m ködésbe hoztad a Szelencét, ráadásul Richard nevében? Pedig voltak dolgok, amiket nem értettél?
Nicci szándékosan nem foglalkozott a kérdés sugallta érzelmekkel.
– Csak ezt a steril mez t nem értettem. Viszont amikor elmagyaráztad, hogy milyen kapcsolatra van szükség, ha a varázslatot el akarjuk juttatni valahová, s a boszorkány pont azt nem engedte, hogy a varázslat horgonyt vessen, rájöttem, hogy Orden is hasonlóan m ködhet. Kell egy alap, egy alapvet kapcsolat, ami Kahlan. Viszont muszáj, hogy ez az alap egy „tiszta lap” legyen.
– Tiszta lap? – Zedd kissé oldalt döntötte a fejét. – Nicci, ugye nem kell emlékeztesselek, hogy az múltjából mindent kitöröltek, a memóriája üres, mi más lenne az elméje, mint egy tiszta lap? Tehát ez a feltétel adott.
Nicci határozottan rázta a fejét.
– Nem így van. Viszont, hogy átlásd, szükséges ismerni a Futót zben, az Élet Könyvében, meg az Ordeni elméletr l szóló többi különös könyvben leírtakat. A teljes képet kell nézned ahhoz, hogy meglásd, mir l van szó.
– Na és mi lenne az? – Zedd már szinte kiabált.
– Az alanynak érzelmileg kell üresnek lennie, különben az egész dolog rossz irányt vesz.
– Érzelmileg? – kérdezte Cara, miközben Zedd maga elé motyogva az arcát törölgette. – Ez mit jelent?
– Azt, hogy ha tudomást szerez a korábbi érzelmi állapotáról, az megakadályozza, hogy az emlékei helyreálljanak. Érzelmileg tisztának kell lennie ahhoz, hogy Orden mágiája kifejthesse a hatását. Vigyázni kell, hogy semmilyen érzelmi szálat ne fedjenek fel el tte.
– Nicci, te egy okos n vagy – szólalt meg Zedd. Határozott er feszítésébe került, hogy nyugodt maradjon. – De ezúttal szerintem alaposan elvetetted a sulykot.
Zedd is járkálni kezdett.
– Amit mondasz, annak nincs semmi értelme. Hogyan lehet az alanyt megóvni attól, hogy bármit kiderítsen a múltjával kapcsolatban? Az Ordeni Szelencéket megalkotó varázslóknak is tisztában kellett lenniük azzal, hogy a Futót z alanya minden bizonnyal megtud majd jónéhány dolgot a múltjáról, még miel tt Orden ereje eljutna hozzá. Nem gondolhatták, hogy ezt a személyt majd bezárják egy sötét szobába, amíg Orden hatalma nem segíthet rajta.
– Én nem is ezt mondtam. Nem érted a lényeget. A részletek nem számítanak, s t ellenkez leg, az apró részletek, melyeket az elveszett emlékeivel kapcsolatban megtud, még inkább segítenek helyreállítani azokat, mert mintegy útjelz ként m ködnek, melyek irányíthatják Orden mágiáját az újjáépítés során. A nagy érzelmi köt dések azok, amelyek fontosak. Az érzelmek, melyek ezeknek a részleteknek a summázatai, akár igazak ezek a részletek, akár nem.
Cara minden erejével azon volt, hogy követni tudja Nicci gondolatmenetét.
– Hogyan hozhatnak létre érzelmeket a hamis részletek?
– Vegyünk például engem – magyarázta Nicci. – Azon dolgok eredményeként, amelyekre a Rend Testvérisége tanított, mindenkit gy lölnöm kellett, aki bármit is képes elérni a maga akaratából. Azt hittem, mert így tanították, hogy az ilyen emberek önz , nemtör döm pogányok. A folyamatos sulykolás következtében a gy lölet érzelmi reakcióját váltotta ki bel lem minden hitetlen, aki nem ért egyet velem. Utáltalak benneteket, és minden tetteteket anélkül, hogy bármit is tudtam volna rólatok. Zsigerb l gy löltem az életszeretetet. Képes lettem volna emiatt megölni Richardot, pedig az érzelmeim hazugságon alapultak, olyasmin, amit belém neveltek, holott egy szó sem volt igaz ebb l a tanításból.
Cara felsóhajtott.
– Nagyon is tudom, mir l beszélsz. Beléd is és belém is hamis érzelmeket tápláltak.
– Az érzelmek azonban, ha valós dolgokon alapulnak, az igazság h és ellentmondásmentes leképezései lehetnek.
– Hogyhogy valós?
– Mint az általános értékek. A szeretet, a szerelem egyfajta érzelmi válasz, amellyel a másokban létez , az életszeretethez kapcsolódó értékekre reagálunk. Nagyra becsüljük az ilyen személy személyiségét, tehát ilyenkor az érzelem emberi mivoltunk er teljes, központi összetev je. Zedd, aki még mindig járkált, most hirtelen megtorpant.
– Na jó, de mi köze ennek az egészhez?
Nicci széttárta a kezét.
– Ne felejtsd el, hogy az Ordeni Elmélet csak elmélet, tehát nem állíthatom teljes bizonyossággal, mert hiszen még a megalkotóinak is voltak kételyei, de úgy érzem, végre összeállt a kép. Bár hitték, hogy nem tévednek, valójában konkrét tapasztalatuk nem volt arról, milyen mértékben téríti el a mágiát az el zetes tudás. Szerintem azonban igazuk volt.
Zedd közelhajolt, miközben egy szemmel sandított a n re.
– De miben? Miben volt igazuk?
– Hát abban, hogy valódi kiváltó ok nélkül az alannyal közölt érzelmek megakadályozhatják, hogy a Futót z varázst rendesen semlegesíteni lehessen.
– Na, ez nekem magas – hunyorgott Cara.
– Meg voltak gy z dve róla, hogy bizonyos érzelmi természet dolgokról való el zetes tudás beszennyezi Orden mágiáját. – Nicci Zedd aggódó arcáról Caraéra nézett. – Ami azt jelenti, hogy ha Kahlan tudomást szerez a valódi érzelmeir l – a legfontosabb érzelmeir l – még miel tt a megfelel Szelencét kinyitnánk, akkor Orden ereje nem lesz képes helyreállítani ezeket az érzelmeket. Azt a területet, ahol a mágiának be kellene gyulladnia, megfert zné az el zetes tudás. Összezavarodna a varázslat.
Cara csíp re tett kézzel nézett rá.
– Mi a csudáról beszélsz?
– Például tegyük fel, hogy Richard megtalálja Kahlant, és beszél neki kett jükr l, az érzelmi szálról, ami egymáshoz f zi ket, a szerelmükr l egymás iránt. Ebben az esetben Orden mágiája nem fog m ködni.
A varázsló arca megmerevedett.
– Miért? – kérdezte olyan hangon, amit l Nicci hátán végig futott a hideg.
– A magyarázat olyasmi, mint ami miatt az én er m sem m ködött Hattal szemben, mivel az er nek el ször szüksége lett volna egy kapcsolódási pontra, egy alapra ahhoz, hogy kifejthesse a hatását.
– Tehát azt akarod ezzel mondani, hogy ha Richardnak egyáltalán lesz lehet sége a megfelel Szelencét kinyitni, akkor ezt úgy kell megtennie, hogy a mágia alanya semmit se tudjon arról, milyen kapcsolat f zi hozzá.
Nicci bólintott.
– Legalábbis a legmélyebb érzelmi szálról tilos tudomást szereznie. Muszáj megértetnünk Richarddal, hogy semmiképpen sem szabad érzelmileg beavatkoznia, miel tt a megfelel Szelencét kinyitná, mert azzal bepiszkítja a steril mez t.
Cara fintorgott.
– Azaz nem mondhatja el neki, hogy szerelmesek egymásba?
– Pontosan.
– De miért nem?
– Mert ez most jelen helyzetben nem igaz. Azok a dolgok, amelyek miatt Kahlan beleszeretett Richardba, elt ntek az emlékezetéb l. Szerelmének alapja – a történtek emlékei, az együtt töltött id , az átélt események, amelyek felkeltették a szerelmét, mind elvesztek számára. A Futót z törölte ezeket. Most olyan a helyzet, mintha még soha nem találkoztak volna, nem szerelmes Richardba, nincs miért szeretnie, Kahlan még „tiszta lap”.
Zedd egyik hosszú, csontos ujjával a fejb rét masszírozta hullámos haja alatt.
– Nem tudom, Nicci, nem tett-e nagyobb kárt benned ez a láz, mint gondoltam. Ennek az egésznek semmi értelme. Kahlan problémája az, hogy a Futót z elfeledtette vele a múltját. Orden mágiáját azért hozták létre, hogy ezt a hatást megszüntesse. Orden mágiájánál nincs nagyobb er . Ez maga az élet ereje. Attól még, hogy egy ilyen egyszer dolgot, mint a Richardhoz f z d szerelme, elmondunk neki, nem szabad, hogy az egész helyreállítási folyamat összezavarodjon.
– Pedig pontosan ez történne. – Nicci néhány lépést tett el re, majd megállt a varázsló el tt. – Zedd, te, aki Els Varázslóként hatalmas er vel és óriási tudással rendelkezel, miért nem voltál képes megállítani egy egyszer boszorkányt?
– Mert visszahárítja az emberre a saját erejét.
– Err l van szó. Erre az információra volt szükségem ahhoz, hogy minden összeálljon a fejemben, amit eddig abban a sok könyvben olvastam. Végre megértettem, hogy az Orden mágiáját létrehozó varázslók mit értettek steril mez alatt. Az érzelmek ereje visszafordítja a személyen alkalmazott varázslatot.
Olyasmi ez, mint meggy zni a Rend híveit, hogy tévednek. Érvelésünkkel csak meger sítjük ket az érzéseikben, csak még makacsabbul ragaszkodnak a hitükhöz. Ha azt mondod nekik, hogy a Rend gonosz, csak téged fognak még jobban gy lölni, nem a Rendet. A hitük a Birodalmi Rendben áttörhetetlen.
– Na és? – er sködött Cara. – Kahlan esetében viszont nincs ellentmondás, hiszen ha a Rahl Nagyúr emlékezteti rá, hogy szereti, az megegyezik azzal, amit Orden is tenne, tehát nincs semmilyen probléma.
– Dehogy is nincs! – Nicci int n emelte fel az ujját. – Mégpedig nem is kicsi. Az egész varázslat fordítva sülhet el. Ott lenne a hatás, kiváltó ok nélkül. Az érzelmeket mindig kiváltja valami. Egyfajta eredménynek, következménynek tekinthet k. Ha az érzelmek jönnek el ször, az olyan, mintha egy kétemeletes épületet szeretnénk építeni és a tet vel kezdenénk, hogy onnan haladjunk lefelé, vagy mint az, amit én is csináltam a boszorkánnyal szemben.
Az érzelmek, melyeket Orden ereje vissza akarna helyezni, kilök dnének azok miatt, amelyeket a helyükre tett az el zetes tudás.
– De hát te pont azt mondod, amit én – er sködött Cara. – Ha elmondják is korábban Kahlannak, hogy szerelmes a Rahl Nagyúrba, akkor is ugyanarról az érzelemr l van szó, tehát az nem számít.
– De nagyon is számít, mert az ilyen el zetes tudásnak nincs alapja. Az ilyen érzelmek, melyeket id el tt felfednek, megalapozatlanok, értelmetlenek, nem valóságosak. Ha értesül a szerelmér l, Orden mágiája nem tudja majd az igazi érzelmeit helyreállítani.
Cara úgy nézett, mint aki mindjárt kitépi az összes haját.
– De hiszen addigra már a Rahl Nagyúr elmondta neki, már úgyis tudja, akkor meg mi a különbség?
– Csak annyi, hogy az egyik igazi érzelem, a másik nem. Ne felejtsd el, hogy most Kahlan nem szerelmes! Ha Richard tudatja vele az érzelmeit, azzal gyakorlatilag kiváltó ok nélküli érzelmekkel helyettesíti a valósakat, amelyeket Orden mágiája képes lenne biztosítani számára. Ezek pedig, kiváltó ok nélkül üres, álérzelmek, mert hiányzik a miért. Így, bár a szerelmér l való tudás jelen lenne, nem lenne mögötte valódi érzelem. A szerelemr l való tudás csak ismeret, értelmetlen szerelemr l beszélni ilyen esetben.
Cara reményvesztetten felemelte a kezét, majd hagyta leesni.
– Akkor sem értem.
Nicci abbahagyta a járkálást, s Carahoz fordult.
– Képzeld el, hogy idehozok eléd a szobába egy férfit, majd tudatom veled, hogy te szerelmes vagy belé. Beleszeretnél, csak azért, mert én azt állítom, hogy szereted? Nem, mert nem lehet valakibe kiváltó ok, alap nélkül érzelmeket plántálni. Orden mágiája is így m ködik. Kiépíti a támogatást a valódi érzelmeknek azzal, hogy helyreállítja a múltbeli tudást. Tehát létrehozza a kiváltó okot. Az érzelmeknek, tehát az eredménynek, az okok elé helyezése tönkreteszi a helyreállítási folyamatot. Orden és varázslói szerint az el zetes tudás beszennyezi a steril mez t, azaz Kahlan elméjét, ezért a valós múltbeli eseményeket, az igazi kiváltó okot, ami miatt Richardot szereti, nem lehet majd újra felidézni benne. Akadályozni fogja ket az el zetes tudás, úgy, mint ahogy az én er mmel tette a boszorkány. Nem marad Kahlan számára más, csak a rideg információ. Nem fogja tudni felidézni a múltját, az örökre elvész számára.
Zedd megvakarta az állát, és felnézett.
– De azt mondod, ez csak elmélet.
– A varázslók, akik megálmodták az Ordeni elméletet, hogy ezzel hatástalanítsák a Futótüzet, majd az elmélet alapján létrehozták a Szelencéket, hittek abban, hogy nem tévednek. Ezt vallom én is.
– Na, és mi történne – szólt közbe Cara -, ha teszem azt a Rahl Nagyúr elmondja Kahlannak azt, hogy szeretik egymást, hogy Kahlan a felesége, majd kés bb megszerzi a Szelencéket, visszakapja az erejét, megtanul minden szükségeset, végül pedig kinyitja a megfelel Szelencét megidézve ezzel a varázslatot, amely visszafordíthatja a Futótüzet? Attól még m ködne a varázslat?
– Igen, persze.
Cara most már semmit sem értett.
– Akkor meg mi a probléma?
– Ez egy megszerkesztett varázslat, a folyamatok lezajlanának. Ha igaz az elmélet, márpedig hiszem, hogy az, Orden. mágiájának minden többi összetev je m ködne. Mindenki memóriája helyreállna, egyetlen kivétellel. Kahlan múltja nem térne vissza. A varázslatnak ez az eleme blokkolódna, és a vihar közepén álló alanyra nem lenne hatással.
Mi mind felépülnénk, az emlékeink olyanok lennének, mint korábban, mind emlékeznénk Kahlanra, de Kahlan mindörökre az emlékei nélkül kellene, hogy éljen. Mondhatnánk, hogy a háborúban is vannak áldozatok, olyan katonák, akik elveszítik az emlékezetüket. is csak a Futót z utáni történéseknek lenne tudatában, örökre elveszítené korábbi egyéniségét, más ember lenne, egy teljesen új életet kellene felépítenie magának. Persze mindvégig kísértené a tudás, hogy szeretnie kellene Richardot, akit nem is ismer, és aki iránt nem érez semmit.
– Tehát lenne az egyetlen áldozat – jegyezte meg Cara. – Mi, a többiek, visszanyernénk mindent. Nicci felsóhajtott.
– Nos, igen, ha az Ordeni elmélet minden elemét jól értettem.
Ekkor Zedd szólalt meg.
– De van más lehet ség is?
Nicci bólintott.
– Azonban nem olyan, amit szívesen vennék fontolóra. Az Ordeni elméletr l szóló könyvekben elhangzik egy olyan vélemény is, amely szerint lehetséges, hogy a hiányzó alap, azaz steril mez nélkül az ellenvarázslat képtelen végigfutni az el re megszerkesztett irányban, ezért önmagába zuhan. Ez a gondolatmenet azt sugallja, hogy ilyen körülmények között az ellenhatás képtelen visszafordítani a Futótüzet, amely így akadálytalanul végig ég, tehát az élet abban a formájában, ahogy mi ismerjük, elvész. Észbeli képességeink eltompulnak, majd egészen addig romlanak, amíg végül már a saját létezésünket is képtelenek leszünk fenntartani. Néhányan eléldegélnek majd még egyfajta primitív vadember szinten, de az elkerülhetetlen végkifejlet az egész emberiség kihalása. Szerintem érthet , hogy az Orden mágiáját megalkotó varázslókat miért foglalkoztatta annyira a steril mez meg rzése.
Zedd elgondolkodva ráncolta a homlokát.
– De az els dleges elmélet szerint, ha valami balul üt ki, és Kahlan mégis el zetes tudáshoz jut, még miel tt az Ordeni er t beindíthatnánk, marad az egyetlen áldozat, míg a többieknél visszafordítódik a Futót z hatás.
– Igen. Bár Kahlan nagyon sokat jelent Richardnak, attól tartok, a személye másodlagossá vált a Futót z hatását tekintve, hiszen mindenki megfert z dött, ha pedig nem állítjuk meg a folyamatot, minden elvész. A Futót z visszafordítása sokkal fontosabb, mint Richard és Kahlan egymás iránt érzett szerelme. Csodálatos lenne, ha visszatérne, de nem szükségszer ahhoz, hogy a Futót z okozta károkat helyreállítsuk.
Attól függetlenül, hogy mit jelent ez egyetlen ember, Kahlan számára, vagy személy szerint Richardnak, Orden mágiáját meg kell idézni, hogy mindenki mást meggyógyíthassunk. Létezik azonban még egy elmélet amellett, amely szerint mindennek vége, ha a mez beszennyez dik. Néhány varázsló úgy vélte, hogy ha ilyen hatalmas er ér egy olyan személyt, amelynél a steril mez t el zetes tudás szennyezi, az a halálát jelenti.
– És a többiek? – tette fel a kérdést Zedd.
– Mire Kahlan halott teste a földre hull, Orden megszerkesztett ereje beindul, majd rendben végigég az el írt rend szerint. A magtól indulva mindenkit megtisztít. Ha így történik, Kahlant elveszítjük, ami iszonyatos veszteséget jelent majd Richard számára, de számunkra nem jár más következménnyel. Orden mágiája elpusztítja a Futót z hatását, mindenki elméjét helyreállítja. Zedd sötét pillantást lövellt felé.
– Lehet, hogy nem emlékszünk Kahlanra, de afel l egyikünknek sincs szemernyi kétsége sem, hogy mennyit jelent Richardnak. Már láthattuk, hogy az Alvilágba is képes lenne elmenni, ha ezzel megmenthetné az életét. Ha tudná, hogy a Szelence kinyitásával esetleg megölheti... Nicci keményen állta a varázsló pillantását, nem hátrált meg.
– Richardnak muszáj lesz kinyitnia az egyik Szelencét és elindítani Orden mágiáját... még ha ez azt is jelenti, hogy Kahlan meghal. Nem tehet mást.
A szobára hirtelen mély csend borult.
Zedd az állát dörzsölgetve homályos tekintettel meredt maga elé.
– Azért bölcs dolog lenne valahogy biztosítani – akár valós ez a veszély, akár nem – hogy ha Kahlan megkerül, senki ne szóljon neki a Richardhoz f z d érzelmeir l. A legjobb lenne, ha Orden ereje állíthatná vissza azokat!
– Szerintem is ez lenne a legjobb – szögezte le Nicci. Ha Richard megkerül, muszáj meggy znünk róla,, hogy nem szabad felfednie Kahlan el tt az igazságot, ha rátalál.
Zedd kezét a háta mögött összekulcsolva csóválta a fejét.
– Tekintve, hogy mennyi minden forog kockán, én is okosabbnak látom, ha ehhez tartjuk magunkat, mindazonáltal képtelen vagyok elhinni, hogy egy ilyen egyszer dolog, mint egy kis el zetes tudás, ilyen személyes tragédiához vezethet, ekkora kárt okozhat.
– Ha ez megnyugtat, Orden mágiájának létrehozásakor is voltak olyan varázslók, akiknek ugyanez volt a véleménye. Ugyanakkor számomra is elképzelhetetlen volt mostanáig, hogy ekkora bajt okozhat, ha az er met egy boszorkány ellen használom.
Zedd a semmibe révedve válaszolt.
– Ebben igazad van. A legjobb szándékból is származhat olykor iszonyú nagy baj. Nicci felsóhajtott.
– Sajnos. Ami a legjobban aggaszt azonban, hogy hogyan fogjuk minderr l Richardot meggy zni. – Nicci kissé megköszörülte a torkát. – Ha megtaláljuk, jobb lenne, ha ezzel te állnál el , Zedd. Lehet, hogy t led jobban fogadná. Rád jobban hallgat.
Zedd egy pillanatra mer n a n re nézett, miel tt újrakezdte a járkálást. – Értem. – Hirtelen megállt, és felé fordult. – De akkor sem vagyok biztos benne, hogy elhiszem ezt az egészet az érzelmi tudásról, meg hogy ez képes beszennyezni a...
Zedd a mondat közepén elhallgatott, majd ahogy becsukta a száját, az arca meglepett kifejezést öltött.
– Mi az? – kérdezte Nicci. – Eszedbe jutott valami?
Zeddnek le kellett ülnie az ágy szélére.
– Igen. Azt hiszem.
Szinte kiszállt bel le az er .
– Drága Szellemek! – suttogta olyan hangon, mintha hirtelen minden eddig megélt év terhe egyszerre nehezedett volna a vállára.
Nicci odahajolt hozzá, és megérintette a vállát.
– Zedd, mi a baj?
A férfi riadt tekintettel nézett a varázslón re.
– Az el zetes tudás igenis befolyásolhatja azt, hogy hogyan m ködik a mágia. Ez nemcsak egy elmélet. Tényleg így van.
– Biztos vagy benne? Honnan tudod?
– Nem emlékszem Kahlanra, és semmire sem vele kapcsolatban. Amikor azonban Richard itt volt, mesélt róla. Elmesélte, milyen volt a kapcsolatuk, próbálta visszahozni a hiányzó emlékeimet. Kahlan Inkvizítor. Az Inkvizítor ereje elpusztítja az elméjét annak, akit az erejével megérint. Ilyenkor szabadon ereszti a Tehetségét, melyet egyébként kordában tart.
– Tudom, hallottam err l – szólalt meg Nicci. – De mi köze van ennek a szerelmükhöz?
– Egy Inkvizítor mindig olyan párt választ, akit nem szeret igazán, mert intim együttlét közben azzal, akit szeret, elveszíti az önkontrollt, szabadon engedi az erejét, amely elveszi a férfi elméjét. A férfi többé már nem az lenne, aki volt, csak egy üres héj, vak odaadással az Inkvizítor iránt. Megkapná a szerelmét, az odaadását, de többé már nem lenne ugyanaz az igaz szerelem. Emiatt választanak párt úgy, ahogy mondtam, majd megérintik az erejükkel. Az alapján döntenek, hogy a lányuknak az illet jó apja legyen, de soha nem választanak olyat, akit szeretnek. A férfiak félnek a párt keres Inkvizítortól, félnek, hogy rájuk eshet a választása, hogy elveszítik a személyiségüket az ereje miatt.
– De valami megoldásnak csak kell lennie, ha egyszer Richardnak sikerült – jegyezte meg Nicci. Zedd ránézett.
– Egy mód van, de nem mondhatom el neked. Nem mondhattam el Richardnak sem, még annyit sem árulhattam el neki, hogy van valamilyen lehet ség.
– Miért nem?
– Mert az el zetes tudás hatással lett volna rá, beszennyezte volna a mágiát, és Kahlan ereje, amikor el ször véletlenül rászabadítja, Richard elméjét elpusztította volna. Nem volt szabad tudatában lennie, hogy mi a megoldás, illetve, hogy van megoldás egyáltalán, máskülönben a hatás nem m ködött volna.
Zedd a földet bámulta.
– Nem csak okoskodás. Az el zetes tudás tényleg beszennyezi a steril mez t, ahogy te fogalmaztál. Richard maga a bizonyíték az Ordeni elmélet e központi kérdésére: az el zetes ismeretek valóban hatással vannak a mágia m ködésére.
Nicci mezítláb átcsoszogott a sz nyegen, majd megállt a varázsló el tt. Szemöldökét összehúzva nézett le rá.
– Te ezt tudtad, miel tt összeházasodtak? Tudtad, hogy az el zetes információ Richard elméjét is elpusztíthatja?
– Tudtam, ezért nem mertem elmondani neki, hogy van megoldás rá, hogy együtt lehessen a szerelmével. Még ennyi el zetes információ is tönkretehette volna az egészet.
– És te honnan szereztél tudomást róla?
Zedd er tlenül legyintett.
– Pontosan ez történt az els Inkvizítorral, Magda Searussal és a férfivel, akit szeretett, Merrittel. Egymásba szerettek, majd összeházasodtak. Utánuk Richard volt az els , akinek ismét meg kellett oldani ezt a problémát. Mivel Magda Searus volt az els Inkvizítor, senki sem tudta, hogy van megoldás. Richard sem bírt semmilyen el zetes információval ezzel kapcsolatban, ezért lehetett képes megoldani a paradoxont, hogy egy Inkvizítort szeressen anélkül, hogy annak ereje elpusztítaná.
Nicci egyik sz ke tincsével babrált, ahogy az elhangzottakat átgondolta.
– Akkor tehát igaz, hogy az el zetes tudás képes elrontani a mágiát. – Ismét Zeddre nézett. – De a régi varázslók, akik Orden mágiáját létrehozták, nem ismertek olyan esetet, amellyel ezt az elméletet bizonyítani tudták volna.
Zedd vállat vont.
– Ez csak annyit jelent, hogy az els Inkvizítorokat Orden után hozták létre. El ször Merritt varázsló bizonyította a saját példájával, tehát valószín leg akkor már léteztek Orden Szelencéi. Nicci felsóhajtott.
– Ez valószín .
Hirtelen más témával folytatta.
– Cara mondott az el bb valamit azzal kapcsolatban, hogy valami baj van a Toronnyal. Zedd végre hajlandó volt elszakítani figyelmét a saját gondolataitól és felállt. A ráncok elmélyültek az arcán.
– Igen. Valami baj van.
– Milyen természet ?
Zedd az ajtó felé indult.
– Gyere velem, megmutatom!
14. FEJEZET
Zedd Niccit és Cara-t a Toronynak egy olyan részébe vezette, melyr l Nicci tudta, hogy kész labirintus. Számtalan apró folyosóból állt, melyeket er s pajzsok védtek. A fém tartókban kristálygömbök egész sora fénylett fel, ahogy elhaladtak mellettük, majd újra elhalványodtak. A Torony Nicci számára óriási, csöndes, de borongós hely volt, melyet olyan bonyolult módon és olyan komplexitással építettek meg, hogy el sem tudta képzelni, milyen baj lehet, ami miatt Zedd ennyire aggódik.
Még alig tettek néhány lépést, amikor Rikka, Tom, a magas, sz ke d'harai a Rahl Nagyúr elit test rségéb l és Friedrich, az id s aranym ves jelent meg az egyik olvasóterem ajtajában, s csatlakozott a szótlan menethez. Nicci gyanította, hogy mind arra vártak, mikor tér magához a Hat okozta megrázkódtatásból. A tény, hogy Zedd mindenkit arra kért, álljanak készen arra az esetre, ha Nicci felébred, csak még jobban megijesztette a n t.
– Már sokkal jobban nézel ki, mint tegnap este – mondta Rikka, miközben egy barátságos szobán haladtak keresztül, ahol több száz, mindenféle méret festmény borította a falakat.
– Köszönöm. Jobban is érzem magam.
Nicci megfigyelte, hogy az összes festmény portré, bár a stílusuk különbözik. A portrék alanyai egyes képeken szép ruhákban pózoltak, míg mások gyönyör kertekben, csodás oszlopok között merültek beszélgetésbe, vagy egy udvar padján pihentek.
Sok képen a Torony vagy annak egy részlete is látható volt a háttérben. Megindította és elszomorította a gondolat, hogy valaha ezek az emberek valószín leg itt éltek, amikor a Torony még tele volt élettel. Ett l most még elhagyatottabbnak t nt az egész.
Rikka végigmérte Niccit.
– Ez a hálóing korábban rózsaszín volt.
– Utálom a rózsaszínt.
Rikka csalódottnak látszott.
– Igazán? Pedig amikor Cara és én rád adtuk, annyira csínos voltál benne!
Niccit el ször meglepte, hogy ilyesmit hall egy Mord-Sith-t l, de hirtelen megértette, mi van az egész mögött. Ez is olyasmi, amelynek segítségével a lány kiutat keres az rület sötét sivárságából, melyben eddig része volt, megpróbálja lerázni magáról a belevert, belenevelt hamis érzéseket. Korábban az életében minden rideg volt és er szakos, ez a rózsaszín hálóing pedig a kellemest, az ártatlant képviselte a szemében, ami egy Mord-Sith számára nem volt megengedhet . Azzal, hogy megállapította, mennyire jól áll Niccinek, a tudata mélyén azt próbálgatta, vajon örülhet-e ilyesminek, ami ennyire vonzó és ártatlan. Ez egyfajta álom volt a számára, mint amikor egy kislány csinos ruhát varr a babájának. Az ízlés próbálgatása, s egyben egyfajta vágyakozás.
– Köszönöm – felelte Nicci, majd egy gondolatnyi szünet után hozzátette: – Egyébként szép kis hálóing, csak nem az én színem. Viszont, ha átöltözöm, visszaváltoztatom a színét, és megtarthatod. Rikka arckifejezése gyanakvóvá vált.
– Hogy én? Nem is tudom, hogy...
– Szerintem jól állna neked. Tényleg. A rózsaszín éppen illik a b röd színéhez.
Rikka bizonytalankodva kérdezett vissza.
– Komolyan mondod?
Nicci bólintott.
– Illik hozzád. Nagyon szeretném, ha megtartanád.
Rikka még egy pillanatig habozott.
– Nos, majd gondolkodom rajta – mondta végül.
– Kimosom, és olyan színt adok neki, ami pont a megfelel árnyalat lesz.
Ezt már Rikka nem állhatta meg mosolygás nélkül.
– Köszönöm.
Nicci szerette volna, ha Richard is láthatja ezt a mosolyt, ami olyan ritka kincs volt egy Mord-Sith arcán. megértette volna, hogy egy ilyen látszólag aprócska lépés milyen jelent séggel bír a lány számára. Nicci érezte, ahogy még az szívét is megmelengette az életörömnek ez az apró szikrája. Ahogy most Rikkát látta, átérezte, milyen lehet tanúja lenni ezeknek a dolgoknak. Ahogy hirtelen másra is rádöbbent, szinte majdnem hangosan felnevetett. Richard nem csupán annak örült volna, hogy Rikka mennyit fejl dött. Azt is meglátta volna ebben, hogy Nicci, az egykori Halál Úrn je, mennyire megtanulta, hogyan ajándékozzon meg másokat az élet szeretetével, még ha az csak egy ilyen aprócska dolog volt is. Szinte észre sem vette, hogy ezzel mennyivel közelebb kerültek egymáshoz Rikkával. Nicci el sem tudta képzelni, milyen érzés lehetett Richard számára az, hogy sikerült t visszahoznia a sötétségb l, amelyben addigi életét élte. Egy pillanatig hirtelen a férfi szemén keresztül látta a világot. Megdöbbent en örömteli néz pont volt ez, látni, hogyan tehetik az emberek a döntéseikkel jobbá az életüket. Látta a lehet séget, ahogy mindenki élhetne és ahogy tényleg élnie is kellene.
Mennyire hiányzott Richard! Ebben a pillanatban Nicci bármit megadott volna, csak hogy láthassa a mosolyát, azt a mosolyt, amely tükrözte mindezt a szépet és jót. Annyira mélyen érintette a férfi hiánya, hogy úgy érezte, nem sok választja el a sírástól.
Rikka oldalvást Niccire pillantott.
– Jól vagy? Ugye az a boszorkány nem tett maradandó kárt benned? Kicsit, hm... nem is tudom, olyan levertnek látszol...
Nicci egy apró legyintéssel elintézte a lány aggodalmát, majd témát váltott.
– Megtaláltad Rachelt?
Miközben egy téglafalú, vidéki jeleneteket ábrázoló falisz nyegekkel borított szobából kimentek egy széles, lambériás folyosóra, a Mord-Sith arca megmerevedett.
– Nem. Ma reggel Chase azzal jött vissza, hogy megtalálta a nyomait a Tornyon kívül. Elindult, hogy megkeresse.
Rachel volt az egyik szál, amelyen keresztül Rikka az élet apró örömeihez köt dni próbált. Nicci tudta, mennyire szereti a kislányt, bár ezt soha nem ismerte volna el hangosan.
– Nem tudom, mi az ördög bújt bele – vetette hátra Zedd, ahogy egy újabb sarkon egy keskenyebb folyosóra fordultak. – Nem vall rá, hogy csak így elrohanjon.
– Szerinted lehet köze ahhoz, hogy Hat itt járt? – kérdezte Nicci. – Mi van, ha vitte el? Rikka megrázta a fejét.
– Chase azt mondta, csak Rachel nyomát látta, Hatét nem.
– Te is arra gondolsz, amire én? – szólt Cara Niccihez.
– Hogy mire tanított Richard a nyomokkal kapcsolatban?
Cara bólintott.
– Azt mondta, mágiával el lehet tüntetni ket.
– Ez igaz – er sítette meg Zedd. – De Rachel még Hat megjelenése el tt elt nt. Ha Hat el akarta volna rejteni a nyomait valamilyen varázslattal, mi értelme lenne a sajátját elt ntetni, Rachelét viszont meghagyni?
Nicci hirtelen megtorpant, majd visszafordult az átjáró felé, amely alatt épp áthaladtak. Két aranyozott oszlop állt a kisebb kapuszer ség két oldalán, melyek egy vastag, szimbólumokkal díszített gerendát tartottak.
Nicci az oszlopokra nézett.
– Nem volt itt korábban egy pajzs?
Zedd sötét pillantása elárulta, hogy nem tévedett. Ahogy a varázsló újra nekiindult, a többiek sietve próbáltak lépést tartani vele. A folyosó végén jobbra fordult, ahol a rövid átjáró végében egy csigalépcs vezetett lefelé.
A Torony néhány nagy lépcs jéhez képest ezek a lépcs fokok aprók voltak, viszont a szokványos csigalépcs kkel összehasonlítva figyelemre méltóak. Két ember is elfért rajtuk egymás mellett, még középen is kényelmes járás esett. A lépcs ház olyan széles volt, hogy a két széle több lépésnyi távolságra volt egymástól. A lépcs ugyanakkor igen furcsa szögben kanyarodott, mint egy hosszú dugóhúzó. A szemet teljesen összezavarta, ha lefelé nézett, ezért Niccinek figyelnie kellett, hogy a különös kanyargós mintázat miatt nehogy rosszul lépjen és leessen. Ahogy ereszkedtek lefelé, láthatóvá vált, hogy a lépcs szeszélyes kanyarulatait egy csillogó ásványokból álló szikla okozta, melynek vonalát kellett követnie.
A lépcs alján Nicci megpillantotta az ismer s rövid átjárót, amely elválasztotta a szigetel varázzsal ellátott szobákat, amelyek a hegyt l választották el a helyet. Már nagyon közel jártak ahhoz a ponthoz, ahol a boszorkány váratlanul meglepte ket. Nicci arra gondolt, milyen csendesnek t ntek most a folyosók ahhoz az iszonyú hanghoz képest, amellyel a boszorkány támadott. Jól ismerte a pajzsokat, s most visszagondolva nem értette, miért nem akadályozták meg a boszorkány bejutását. A Torony védelmi rendszerét megalkotó varázslók valószín leg mindenféle behatolásra gondoltak, beleértve egy boszorkány támadását is.
– Itt – mutatott egy helyre Zedd a folyosó végén. – Itt vettem észre el ször.
A precízen egymáshoz illesztett k kockákra mutatott, amelyek a hegyoldalba vágott gránit fallal szemközt helyezkedtek el.
Nicci végignézett a falon. Sötét, oda nem ill foltokat fedezett fel rajta. Több láb magasságban itt is ott is ugyanilyen foltok csúfították a gránitot. Mintha a k b l vált volna ki valamilyen anyag.
– Mi ez? – kérdezte Nicci.
Zedd az ujját az egyik szürke folthoz nyomta, majd felmutatta.
– Vér.
Nicci pislogva bámult a férfi ujján lév s r , nedves, vörös anyagra.
– Vér?
Zedd csendesen bólintott.
– Vér.
– Igazi vér?
– Igazi.
– Valamilyen állaté? – Niccinek eszébe jutottak a denevérek, amelyeket a boszorkány megjelenése felriasztott. – Talán denevéré?
– Emberi vér – felelte Zedd.
Nicci erre már nem tudott mit mondani. Carara nézett.
– Igen, biztos – válaszolt a Mord-Sith a kimondatlan kérdésre.
– Feladom – mondta végül Nicci. – Mégis, hogy kerül erre a falra emberi vér?
– Nem csak itt van – felelte Zedd. A Torony számos más részén is találtam ilyet, de a megjelenése úgy t nik, semmilyen szabályszer séget nem mutat.
Nicci ismét a vérre meredt, amely most s r cseppben folyt végig a falon. Nem akarózott megérintenie.
– Nos – szólalt meg végül -, az biztos, hogy ez nem jót jelent, csak azt nem tudom, mennyiben. – Zeddhez fordult. – Van valami elképzelésed, hogy mi okozhatja?
– Azt jelenti, bizonyos értelemben, hogy maga a Torony vérzik. Haldoklik.
Nicci megint csak pislogni volt képes.
– Haldoklik?
Zedd komor tekintettel bólintott.
– Emlékszel, hogy szóbahoztad a pajzsot ott az átjáróban? Az évezredekig ott állt. Most azonban elt nt. Jó pár másik pajzzsal ugyanez a helyzet. A Torony anyaga omladozik. Hatnak, bár tényleg iszonyatos ereje van, nem lett volna szabad bejutnia anélkül, hogy be ne indult volna a vészjelz . Márpedig semmilyen jelzést nem kaptunk. Ezért nem vettük észre. Így tudott meglepni minket. Ha a Torony jó állapotban lenne, még ha el is romlott volna a vészjelz , a pajzsoknak akkor is meg kellett volna állítaniuk már a legelején, nem lett volna szabad ilyen messzire, ilyen mélyen a meger sített területre bejutnia. Márpedig úgy t nik, kikerülte a pajzsokat.
Csakis emiatt a rendellenesség miatt sikerülhetett neki – a vérz falakra mutatott – emiatt nem állította meg a Torony. Már túl beteg hozzá, hogy megakadályozzon egy ilyen behatolást. Amennyire én tudom, még soha nem történt ilyesmi. A múltban is jutottak be emberek, de nem azért, mert a Torony rosszul m ködött volna. Azok a behatolók azért járhattak sikerrel, mert nagyon agyafúrtak voltak, vagy belülr l kaptak segítséget. Hat egyedül sétálhatott be azért, mert a védelmi rendszer cs döt mondott. Csak néhány kitér t kellett tennie, hogy a még m köd pajzsokat elkerülje.
– A Harmóniák... – Niccibe villámcsapásként hasított a felismerés.
Zedd egyetértett vele.
– Richardnak igaza volt.
– Tehetünk valamit?
– Igen – felelte Zedd. Ha megtaláljuk Richardot, kinyithatja a megfelel Szelencét. A Futót z varázslatot szintén megfert zték a Harmóniák. Ez a bizonyíték, hogy a Harmóniák nyomán minden mágia megsemmisül. Nemcsak a Futót z varázslatot szennyezték be, épp úgy, ahogy Richard megmondta. Szabadon kell engednie Orden erejét, és reméljük, hogy ezzel sikerül nemcsak a Futót zt l, hanem a Harmóniák által a mágián ejtett sebekt l is megtisztítani az él k világát. Nicci felvetette a fejét.
– Zedd, Orden mágiáját kimondottan a Futót z ellen fejlesztették ki. Nem fog más területet érinteni. Nem arra tervezték.
Zedd hátrasimított néhány rakoncátlan hajtincset a homlokából, miközben nagyon gondosan megválogatta a szavait.
– Te magad mondtad, hogy Orden erejét, csakúgy, mint más mágiát is, egyéb célokra is fel lehet használni, nemcsak arra, amire eredetileg létrehozták. Richardnak úgy kell használnia ezt az er t, hogy ne csak a Futót z ellen hasson, hanem a Harmóniák okozta szennyez dés ellen is. Nicci nem tudta, mennyire lenne bölcs dolog ez, vagy egyáltalán lehetséges-e, de abban biztos volt, hogy nem ez a megfelel alkalom a vitára. Nagyon messze voltak még attól, hogy Richard próbát tehessen a Szelencékkel. Mindenekel tt meg kell találniuk a férfit, majd pedig rá kell jönniük, hogyan gy zzék le a Szelencék kinyitása körüli nehézségeket, amir l Nicci még semmit nem mondott Zeddnek, mert nem akarta, hogy a szükségesnél jobban aggódjon. Úgyis voltak más, sürget bb problémák.
– Addig is – folytatta Zedd -, el kell hagynunk a Tornyot.
Nicci megdöbbent.
– De ha a Torony meggyengült, akkor pont az ellenkez jét kell tennünk. Meg kell védenünk! Hihetetlenül értékes dolgok vannak itt, amelyek nem kerülhetnek rossz kezekbe. Nem kockáztathatjuk, hogy Jagang és a N vérek valami hatalmas, még mindig m köd varázslatot találjanak, és a könyvtárról még nem is beszéltünk.
– Pontosan emiatt kell elmennünk – er sködött Zedd. Ha elmegyünk, olyan állapotba hozhatom a Varázslók Tornyát, amely mindenkit távol tart. Ez olyasmi, amit legjobb tudomásom szerint még soha nem aktiváltak, de nincs más megoldás.
Nicci megint a vérz falra pillantott.
– Nos, ha a Torony beteg, és a mágia pusztul, hogyan lehetsz biztos benne, hogy ez a véd varázslat m ködni fog?
– Az si könyvek, amelyek leírják a Torony védekez rendszerét, a falak vérzését is említik, és el is magyarázzák. E borús, véres figyelmeztetés azt jelenti, hogy a Torony nagy gonddal küzd. Ilyesmi még soha nem történt korábban, ez az els alkalom, hogy ilyen drasztikus figyelmeztetésre került sor. Amikor Els Varázsló lettem, ezt is meg kellett tanulnom.
Ezek a könyvek, amelyeket említettem, azt is leírták, milyen lépéseket kell tenni ilyen vészhelyzet esetén. Van mód rá, hogy egy nagy erej varázslattal, amely még nem gyengült meg, lezárjuk a Tornyot.
Nicci aggodalmasan ismételte el a hallottakat.
– Egy nagy erej varázslattal?
– Eddig el volt rejtve, majd egy napig kerestem, míg megtaláltam.
– És mi az?
Zedd a közelükben lév bronz ajtószárny felé intett, amely mögött Orden Szelencéjét is rizték, amíg Hat el nem vitte.
– Egy csontból készült Szelence, olyasmi méret , mint Ordené. Bár csontból van, nem tudtam rájönni, milyen állaté lehetett. Kívülr l si szimbólumok díszítik. Egy szerkesztett varázslatot tartalmaz, amelyet a Torony természetére hangoltak rá. Ugyanazok a varázslók alkották meg, akik a Torony véd mechanizmusát létrehozták. Úgy is tekinthetjük, mint egy darab kovászt, melyet félretettek, hogy ugyanolyan kenyeret süthessünk kés bb is. A varázslat a Torony eredeti varázserejéb l egy darab. Ha belegondolsz, ez tényleg elképeszt !
– Mennyi id be telik vajon, hogy a beindítása után ezt a mágiát is megfert zzék a Harmóniák? Zedd grimaszolt egyet a fejét ingatva.
– Fogalmam sincs. Az alapján, amit olvastam, meg a próbákból, amelyeket elvégeztem, hiszem, hogy egy jó darabig kitart majd a védett állapot, de biztosan nem lehet tudni. Csak annyit tehetünk, hogy megpróbáljuk.
– És ha már meg is fert zték a Harmóniák? – vetette fel Friedrich. – Végül is a Toronnyal már megtették, s mivel ez a varázslat is része a Torony eredeti varázserejének, honnan tudhatnánk, hogy ez még ép?
Friedrich korábban egy varázslón férje volt, ezért tudott néhány dolgot a mágiáról, bár maga nem birtokolta a Tehetséget.
– Lefuttattam néhány igazoló hálót a Torony tönkrement részeivel kapcsolatban. A hiba miatt nem futott végig az igazolás. A csont szelencénél viszont tökéletesen m ködött. Ebb l gondolom, hogy még ép.
– Ha itt maradunk, nem indíthatjuk be a véd varázst? – gondolkodott hangosan Cara.
– Túl veszélyes – felelte Zedd. – A vészhelyzet esetén alkalmazandó eljárást még soha nem próbálták ki ezel tt, nem lehetek biztos benne, hogy pontosan hogyan fut le, viszont a leírás alapján ez az állapot mindenkit távol tart a Toronytól. Csak feltételezem, hogy minden behatolóval szemben ugyanúgy járna el. Olyasmi, mint a fényvarázs. Nem tudok sokat a Toronynak err l az állapotáról, de abból a kevésb l számomra nyilvánvaló, hogy veszélyes lenne bárkinek is idebent tartózkodnia. Végül is, honnan tudhatjuk, hogy nincsenek jelenleg is betolakodók a Toronyban? Cara megmerevedett.
– Most is?
– Igen. Hiszen, ha a Torony védelmi rendszere meggyengült, a riasztó pedig nem m ködik, honnan tudhatjuk, hogy nem járkálnak-e a folyosókon olyanok, akiknek semmi keresnivalójuk itt. Akár még Hat is itt ólálkodhat. Chase azt mondta, semmi nyomát nem lelte a távozásának. A Sötétség N vérei is belopakodhattak. Már semmit sem tudhatunk biztosan.
Ami ennél is aggasztóbb, hogy a Sliph-en keresztül is bármikor betörhet az ellenség. Richard az egyetlen, aki el tudná altatni, mi nem tudjuk megtenni. A Sliph-et nem úgy alkották, hogy bárkit l is, akinek megvan a megfelel Tehetsége, megtagadja a szolgálatait. Jagang átküldheti rajta a Sötétség N véreit. Nem vagyunk elegen ahhoz, hogy állandóan rt álljunk, és ahhoz sem, hogy megvédhessük magunkat a Sötétség N véreivel szemben.
Anélkül, hogy el tudnánk altatni a Sliph-et, illetve a jelz rendszer valamint a pajzsok hiányában a Torony teljesen védtelen mindenféle behatolással szemben. Ez a varázslat viszont, természeténél fogva, mindenkivel végez, aki megpróbál bejönni. Tehát számunkra is valószín leg ugyanígy halálos lenne.
– Tehát távoznunk kell, majd be kell gyújtani a véd varázst.
– Hogyan tudunk majd visszajönni? – jutott hirtelen Cara eszébe.
– Nekem kell majd leállítanom a varázslatot. Én tudom a szükséges lépéseket, hogyan kell kikapcsolni a védelmet. A leállítás után azonban úgy hiszem, már nem lehet ismét aktiválni, tehát csak akkor szabad lekapcsolni, ha feltétlenül szükséges. Illetve, jó lenne addig nem megtenni, amíg a Harmóniák hatását meg nem szüntettük.
Nicci nagyot sóhajtott.
– Nincs ellenvetésem. Úgy t nik, ez az egyetlen módja, hogy megmentsük a Tornyot.
– Ráadásul – folytatta Zedd -, máris indulnunk kell.
– Szerintem is – értett egyet Nicci, aki máris azon gondolkodott, milyen tennivalói vannak. Jó néhány hely van, ahová még el kell mennie.
Zedd a körülötte állókra nézett, akik az utasításaira vártak.
– Most a legfontosabb tennivalónk, hogy megpróbáljuk visszaszerezni Richard erejét. Azzal segítenénk neki a legtöbbet, ha újra el tudná érni a Tehetségét. Jó okunk van feltételezni, hogy elvágták t le egy varázslattal, melyet Tamarangban rajzoltak a barlang falára. Hacsak nincs jobb ötletetek, én azt mondom, menjünk Tamarangba! Segítsünk Richardnak azzal, hogy megszüntetjük azt a problémát, ami gátolja a Tehetsége elérésében!
Mindkét Mord-Sith bólintott.
– Ha ezzel segítünk a Rahl Nagyúrnak, akkor azt mondom, menjünk! – mondta ki Cara hangosan is.
– Egyetértek – szólalt meg Tom is.
– Én attól tartok, csak lelassítanálak benneteket – szólalt meg Friedrich. – Már nem vagyok fiatal, talán jobb lenne, ha itt maradnék a közelben arra az esetre, ha Richard megjelenne. Muszáj tudatni vele, mi történik. Megszállhatok a Torony közelében, s szemmel tarthatom kívülr l.
– Okos ötlet – felelte Zedd.
– Szerintem, jobb, ha én a Népek Palotájába megyek – szólalt meg Nicci.
Zedd a szemöldökét ráncolta.
– Miért?
– Én használhatom a Sliph-et. A Népek Palotájából eljuthatok Tamarangba is, és ott találkozhatok veletek. A Sliph-ben utazni sokkal gyorsabb, tehát még arra is marad id m, hogy néhány dolognak utánanézzek a Palotában.
– Mint például?
– Nos, most Richard helyett Nathan tölti be a Rahl Nagyúr szerepét, hogy a Kötés megvédjen minket az Álomjárótól. Nem árt megnézni, hogy boldogul.
Zedd elgondolkozva bólintott.
Nicci folytatta:
– A Palotát is hasonló varázser védi, mint a Tornyot. Ann-nek és Nathannak tudnia kell, hogy a Harmóniák lassanként elpusztítják a mágiát. Muszáj elmondani nekik, ami itt történt, hogy felkészülhessenek rá, ne érje készületlenül ket. A legfontosabb azonban, hogy visszaszerezzük Orden Szelencéjét. Hat az Óvilágból jött. Ann és Nathan sokáig ott éltek. Azt mondták, nem tudnak semmit róla, de talán mostanra kiderítettek valamit, ami segíthet megtalálni. Hat a világtól visszavonultan élt ott, de valakinek ismernie kell. Ann és Nathan talán a megfelel emberhez irányíthat. Információra van szükségünk. Fogalmam sincs, hol kereshetnénk a boszorkányt. A Népek Palotája legalább egy jó kiindulási pont.
Zedd sóhajtva ismerte el, hogy van értelme a dolognak.
– De ha bármit megtudsz, el ször gyere el Tamarangba hozzám! Ne eredj a nyomába egyedül! Lehet, hogy nekünk is szükségünk lesz rád ott, neked pedig szükséged lehet az én segítségemre a boszorkánnyal szemben. Már bebizonyította, mennyire veszélyes. Nem tudod egyszerre leszerelni, meg a Szelencét is visszavenni. Ha megtudjuk, hol lehet, össze kell dugnunk a fejünket, hogy jó tervet eszelhessünk ki.
– Rendben – egyezett bele Nicci. – És mi lesz a Sliph-el – úgy értem, miután elmentem? Be tud rajta keresztül jönni valaki a Toronyba?
– A véd varázslat a behatolási pontokon a leger sebb, így a Sliph kútját is kiemelten védeni fogja. Ha elmentél, beindítom.
– Én veled megyek, Nicci – mondta Cara. Kijelentés volt, nem kérés.
– Én pedig Zedd-del tartok – szólalt meg Rikka. – Szüksége van valakire, aki gondoskodik róla. Zedd keser pillantással válaszolt, de csendben maradt.
Cara hosszú, sz ke copfjával babrált.
– Akkor tehát eldöntöttük.
Mintha legalábbis k ketten kivitelezték volna az egész m veletet. Nicci csak most kezdte igazán értékelni Richard figyelemre méltó türelmét.
– Akkor pakoljunk! – szólt Zedd. – Mindjárt virrad.
Nicci a könyökénél fogva félrehúzta Rikkát.
– Ahogy átöltöztem, rendbe hozom a hálóinget, hogy azt is elpakolhasd.
Rikka mosolygott.
– Köszönöm.
Nicci látta, hogy a lányt egészen felvillanyozta a tudat, hogy ilyesmit birtokolhat, ami semmiben sem hasonlít a szokványos Mord-Sith szerelésre.
Nicci megpróbált ebbe az örömteli gondolatba kapaszkodni. és nem gondolni arra, mennyire fél a Sliph-ben való utazástól. Most nem lesz ott Richard, hogy segítsen neki.
15. FEJEZET
Mi az? – suttogta Jennsen a fiatal n nek, akivel együtt kúsztak a magas, száraz f ben.
– Pszt! – Laurie csak ennyit mondott.
Laurie és a férje aznap ezen az elhagyatott helyen, a dombok között kés n ér vad fügét szedték, de munka közben eltávolodtak egymástól, majd ahogy az este közeledett Laurie már haza akart menni, de nem találta a férjét. Nyoma veszett.
Egyre jobban aggódott, ezért végül beszaladt Hawton városába, hogy Jennsen segítségét kérje. Mivel sietniük kellett, Jennsen úgy döntött, kedvenc kecskéjét, Bettyt nem viszi magával. Betty ugyan nem örült ennek, de Jennsen most nem tudott vele foglalkozni, sürg sebb volt, hogy Laurie férjét megtalálják. Mire összeszedtek egy néhány f b l álló keres csapatot, már rég lement a nap. Ahogy Owen, a felesége Marilee, Anson és Jennsen szétszéledtek a dombok között, Laurie váratlanul talált valamit. Láthatóan megrázta. Egy szót sem lehetett kiszedni bel le, csak sürgette Jennsent, hogy jöjjön és nézze meg maga, de ne szóljon róla.
Laurie óvatosan felemelte a fejét, épp csak annyira, hogy megnézhesse, mi van el tte. Egy helyre mutatott, majd kissé elhajolt, hogy Jennsen meghallja a suttogását.
– Ott!
Mostanra már Jennsenre is ráragadt Laurie érezhet félelme. Óvatosan emelte fel a fejét, úgy meredt a sötétségbe.
A sír nyitva volt.
Nathan Rahl gránit síremlékét félrecsúsztatták. Fény sz r dött ki a föld alól, halvány jelz fényként világítva az éjszaka sötétjében.
Jennsen persze tudta, hogy ez valójában nem Nathan Rahl sírja. Laurie azonban ezt nem tudhatta. Amikor még velük volt Nathan és Ann, a férfi fedezte fel a sírhelyet, amelyre még a nevét is rávésték. Arra is rájött, hogy ez a hatalmas síremlék ebben az si temet ben valójában egy titkos, könyvekkel telezsúfolt földalatti teremrendszer bejárata. Akkor azt mondták Jennsennek, hogy ez a hely több ezer éves, és eddig mágia védte.
Jennsen nem tudhatta, mert maga nem birtokolta a Tehetséget. A Tehetség szikrája nélkül született. Korábban azt mondták róla, hogy rés a világ szövedékén, mivel a mágiával bírók Tehetsége számára Jennsen meg a hozzá hasonlók láthatatlanok voltak.

, és a vele él Bandakarbeliek voltak a Teremtés Oszlopai. A régi korok varázslói rájöttek, hogy ha a Jennsenhez hasonló emberek a többi emberrel – akikben legalább egy kis szikrája megvolt a mágiának – házasságot kötnek, majd utódokat nemzenek, minden gyerek eredend en mágia nélkülinek születik majd. Attól tartottak, ha szabadon élhetnek a világban, ez végül a mágia kihalásához vezet. Úgy vélték, hogy a megoldás annak megakadályozására, hogy egyre több mágia nélküli ember szülessen az, ha összegy jtik és szám zik ket.
A mágia nélkül születettek a régi korok Rahl Nagyurainak törvénytelen utódaitól származtak. Az ilyen születés ritkaság számba ment, de a mágia nélküli utódok feln ttek, s a tulajdonság terjedni kezdett. Miután a mostani Bandakariak seit szám zték, ha ilyen gyermek született, azonnal megölték, hogy megel zzék a további elterjedését.
Jennsen édesanyját Darken Rahl meger szakolta, de a n nek sikerült elmenekülnie a gyermekével együtt. Mivel most már Richard volt a Rahl Nagyúr, az ilyen anomáliák kisz rése és megszüntetése az feladata volt. Számára viszont visszataszító volt ez a megoldás. Hitte, hogy Jennsenéknek ugyanolyan joguk van az élethez, mint neki. Még örült is, hogy van egy féltestvére, akár megvan benne a Tehetség szikrája, akár nincs. Tárt karokkal fogadta, nem gyilkos szándékkal, ahogy arra a lány számított.
Richard feloldotta a szám zetést, felszabadította ezeket az embereket, hogy a saját életüket élhessék. Mivel Richard lett a Rahl Nagyúr, Jennsenék el tt feltárult a világ. Annak ellenére, amit ez esetleg jelenthet a mágikus világ számára, Richard elpusztította a Határt, amely elzárta ket a világ többi részét l. Emiatt azonban sokakat foglyul ejtett a Birodalmi Rend, majd elhurcolta ket, hogy szinte tenyészállatként használva ket, hogy így siettesse a mágia pusztulását. Miután a Birodalmi Rendet ki zték Bandakarból, az emberek úgy döntöttek, továbbra is ezen a földön maradnak, melyet az otthonuknak tekintettek. De el ször meg akartak tanulni sok mindent a kinti világról.
Jennsen rokonságot érzett az itteniekkel. Miután oly sokáig bujdosnia kellett, tudta, hogy mi is az a szám zetés. Velük akart maradni, része akart lenni annak a folyamatnak, ahogy együtt megismerik a világot és a részévé válnak. Ezt a szenvedélyt, az új kezdet, az új, lehet ségekkel teli élet építésének izgalmát mindannyian nagyon várták.
Laurie attól rettegett, hogy esetleg az új életüket ismét veszély fenyegeti. Persze most a Birodalmi Rend hódításaitól senki sem lehetett biztonságban. Ilyen értelemben k sem voltak mások, mint a többi ember.
Jennsennek fogalma sem volt, ki lehet most a sírban. Azt remélte, hogy Ann és Nathan tért vissza néhány könyvért ebbe a rég elfeledett földalatti könyvtárba. A Bandakariakkal együtt ezek a könyvek is a határok fogságába estek, melyeken Richard el tt senki nem volt képes átkelni. Persze az is lehet, hogy Richard az. Nathan és Ann már régen elindult Tommal, hogy megtalálják. Ha találkoztak, biztosan beszéltek neki err l a helyr l, s talán van itt most, hogy a saját szemével is láthassa az si könyveket, vagy éppen azért jött, hogy valamilyen könyvet megkeressen. Jennsen nagyon szerette volna látni a testvérét. Már a gondolattól is kellemesen izgatott lett. Olyan ember is lehet azonban lent a sírban, aki ártani akar nekik. Ez a gondolat tartotta vissza attól, hogy lerohanjon.
Bár nagyon szerette volna megtudni, tényleg Richard jött-e el, Jennsent eddigi élete, amelyet bujkálva az anyjával töltött, megtanította az óvatosságra. Mozdulatlanul kuporogva figyelt tehát tovább.
A távolban poszáták verték fel az éjszaka csendjét, miközben egymást próbálták túlharsogni végtelennek t n esti vitájuk során. Ahogy lustán a trilláikat hallgatta, Jennsen arra gondolt, jobb lesz itt kivárni, míg valaki feljön a sírból, viszont aggódott, hogy ha a többiek visszatérnek a keresésb l, véletlenül elárulják ket. Ezért fél szemmel a sírt figyelve elindult, hogy megkérje Laurie-t, figyelmeztesse a többieket az ismeretlen behatolókra.
Miel tt azonban a közelébe juthatott volna, a fiatal n hirtelen megindult el re. Láthatóan úgy döntött, biztosan a férje az, aki a sírban kutat. Jennsen el re vetette magát, hogy elkapja a n bokáját, de már nem érte el.
– Laurie! – szólt rá fojtott hangon. – Állj meg!
Laurie azonban figyelmen kívül hagyva a figyelmeztetést, tovább kúszott el re a száraz f ben. Jennsen azonnal utána indult az egyenetlen talajon szanaszét kimagasló fejfák közt. A száraz f ben mászni sokkal hangosabbnak bizonyult, mint Jennsen szerette volna. Laurie pedig még csak nem is próbált meg óvatos lenni. Jennsen sok mindent megtanult a rejt zködést l és a menekülésr l az anyja mellett, Laurie azonban nem tudhatott semmit ezekr l a dolgokról.
Valamivel el tte a sötétben Laurie hirtelen ijedten felkiáltott.
Jennsen csak annyira emelte meg a fejét, hogy láthassa, ki van a közelben, de a sötétben nehéz volt bármit is meglátni. Akár egy tucatnyian is lehettek itt, körbe is vehették ket. Ha mozdulatlanok maradnak, lehetetlen ket észrevenni.
Laurie hirtelen feltérdelt és felsikoltott. A rémületes hangtól tiszta libab r lett Jennsen karja. A sikoltás éles késként hasított az éjszaka csendjébe. Még a poszáták is elhallgattak. Már nem kellett aggódni, hogy esetleg a többiek elárulják az ottlétüket, mert ez a kiáltás biztosan mérföldekre elhallatszott. Jennsen felpattant, hogy miel bb a n mellett lehessen. Laurie sírva, a haját tépve dülöngélt el re-hátra a kétségbeesést l.
El tte a f ben egy férfi holtteste feküdt. Bár túl sötét volt ahhoz, hogy az arca kivehet legyen, nyilvánvaló volt, hogy ki az.
Jennsen az övéb l el húzta ezüst nyel kését.
Pontosan ezzel egy id ben egy nagydarab férfi jelent meg a sötétben, karddal a kezében. Valószín leg volt az, aki megölte Laurie férjét, majd elbújt, hogy megfigyelje, ki jön erre. Jennsen már éppen elérte Lauriet, de miel tt félre lökhette volna a férfi útjából, az lesújtott a karddal, amely egyb l átvágta Laurie torkát, szinte lefejezte. A meleg vér Jennsen arcába fröccsent. Rémületét azonnal felváltotta a forró düh. Félelemre számított, helyette azonban csak iszonyatos haragot érzett. El ször akkor tört rá ilyen intenzíven, amikor régen a semmib l egyszer csak idegenek jelentek meg a házuknál, akik megölték az anyját.
Még a kard szinte be sem fejezte a gyilkos vágást, Jennsen már ugrott is a férfi felé. Pont a mellkasa közepén találta el, majd miel tt még akár egyet is pislantott volna a meglepetést l, a lány kihúzta a kést, s háromszor gyorsan egymás után a nyakába szúrta. Vele együtt esett a földre, de csak akkor hagyta abba a döfködést, amikor végre a férfi hörg légzése is elakadt.
Jennsen hangosan zihálva lélegzett a hirtelen beállt csendben. Próbált küzdeni a bénultság ellen, amely a sokk következtében lassan úrrá akart lenni rajta, ahogy felfogta mi történt. Ha egy r volt, lehet, hogy van több is. Az biztos, hogy valaki van lent a sírban. El kell távolodnia ett l a helyt l. Jennsen próbálta rávenni magát, hogy megmozduljon. Ezen múlik az élete.
Lekuporodva lassan oldalra kezdett mászni, miközben a sírból kisz r d fényt figyelte, nem jön-e valaki felfelé, hogy megnézze mi okozta a zajt.
Hirtelen egy másik férfi t nt fel a sötétben közvetlenül el tte.
Jennsen közelharchoz készítette a kését a kezében, nem úgy marokra fogta, mint amikor az els férfit ledöfte. A szíve vadul kalapált, ahogy körbenézett, vajon vannak-e még többen. Figyelmen kívül hagyta a férfi felszólítását, hogy álljon meg, helyette balra oldalra vetette magát, majd ahogy a férfi utánanyúlt, gyorsan jobbra gördült.
Csakhogy ekkor egy harmadik férfi zárta el el le a menekülés útját. A sírból kisz r d fény finoman csillogott a mellkasát borító láncing fém szemein és a szekercén, melyet húsos markában tartott. Hosszú, zsíros hajtincsek hullottak a vállára.
Jennsen megjegyezte a páncélinget, hiszen közelharc esetén a késével semmire sem menne ellene. Sebezhet pontot kell találnia. Eszébe ötlött, milyen szerencsés volt, hogy az els férfi, aki Lauriet megölte, nem viselt ilyet.
Jennsen legszívesebben eszeveszetten rohanni kezdett volna, de jól tudta, hogy a futás súlyos hiba lenne, mert felébresztené a két férfi vadászösztönét, a futás végén pedig, ha elkapják, biztosan megölik.
Mindketten arra számítottak, hogy bal felé próbál majd elmenekülni. Ehelyett azonban feléjük ugrott, azzal a szándékkal, fogy jobbra átcsusszan közöttük, még miel tt elzárhatnák el le az utat. A hozzá közelebb álló páncélinges készenlétben tartott a szekercéjét, de még miel tt felemelhette volna, hogy lecsapjon vele, Jennsen a késével a karja felé vágott. A borotvaéles penge felhasította a húst az alkar bels részén egészen a csuklótól kezdve. Még az ín tompa hangját is hallani lehetett, ahogy a vágás következtében elpattant.
A férfi felüvöltött, fegyverét a földre ejtette. Jennsen megragadta, majd a rárohanó másik férfi felé ugrott. Megpördült, és a fegyvert a férfi hátába vágta, ahogy elugrott mellette.
Arrébb mászott, miközben az egyik támadó feléje nyúlt a használhatatlan jobb kezével, a másik pedig a szekercével a hátában még néhány lépést tett felé. Hirtelen azonban térdre esett és szörcsögve, er lködve lélegzett, amib l a lány tudta, hogy valószín leg átlyukadt a tüdeje. Jennsen nem volt abban az állapotban, hogy tovább harcoljon, ezért gyorsan körülnézett. Ha el akar t nni, ennél jobb alkalom nem lesz. Egy perc gondolkodás nélkül nekiiramodott.
Szinte pontosan ebben a pillanatban azonban rengeteg ember jelent meg el tte és körülötte. Muszáj volt megállnia. A szeme sarkából látta, hogy a sírból is alakok bukkannak fel.
– Ha szeretnéd – szólalt meg el tte egy rekedtes hang -, szívesen megölünk, én azonban azt ajánlom, inkább add át nekem a késedet.
Jennsen dermedten állt, a lehet ségeit fontolgatta. Mintha nem m ködött volna az agya. A távolban látta, hogy a fényb l egyre többen közelítenek.
A férfi el re nyújtotta a tenyerét.
– A kést! – mondta kegyetlen hangon.
Jennsen hirtelen el re sújtott, a férfi tenyerébe szúrta a pengét, majd ahogy az megrántotta a kezét a kés felhasította a két középs ujja közötti részt. Az éjszaka megremegett a dühös ordítástól. Jennsen megragadta a lehet séget, hogy a férfiak sorfalában a legnagyobb rés felé rohanjon. Még három lépést sem tett azonban, amikor valaki derékba kapta, majd olyan er vel rántotta vissza, hogy szinte kipréselte bel le a leveg t. A katona b r mellvértjéhez szorította. Jennsen kapkodva próbált lélegezni.
Miel tt a katona a kezét is lefoghatta volna, a lány még belevágta a combjába a kését. A hegye csontot ért. A katona átkozódva fogta le a kezét s szorította az oldalához.
Jennsen szemét a rémület és harag könnyei égették. Itt fog meghalni a temet közepén, soha nem láthatja többé Tomot. Abban a pillanatban a férfi volt a legfontosabb gondolata, csak rá vágyott. Soha nem fogja megtudni, mi történt vele, nem tudja elmondani neki még egyszer, utoljára, hogy mennyire szereti.
A katona kihúzta a kést a lábából. Jennsen úgy érezte, mindjárt zokogni kezd, siratva mindazt, amit elveszített, amit az itteni emberek elveszítenek.
Miel tt azonban a katonák széttéphették volna, ahogy várta, egy alak jelent meg el tte egy lámpával. Egy n . Valami más is volt még a kezében. Homlokráncolva vette szemügyre a helyzetet.
– Csend legyen! – szólt rá a véres kezét markolászó, még mindig átkozódó férfire.
– Ez a szuka megvágta a kezemet!
– Meg az én lábamat! – tette hozzá az, amelyik fogva tartotta.
A n a földön fekv holttestekre pillantott.
– Nekem úgy t nik, szerencsésen megúsztátok.
– Na, igen – morogta a Jennsent magához szorító katona, nyilvánvalóan kényelmetlenül érezve magát a n vizsla pillantásától. Átadta Jennsen kését.
– Majdnem kettévágta a kezemet! – szólalt meg a másik, aki láthatóan elégedetlenül vette tudomásul, mennyire nem érdekli a fájdalmuk a n t.
– Fizetnie kell érte!
A n villámló pillantással fordult felé.
– A te egyetlen feladatod, hogy szolgáld a Rend ügyét. Szerinted mi hasznodat veszi a Rend, ha nyomorék vagy? Ha nem fogod be a szád, lehet, hogy nem veszem a fáradságot, hogy meggyógyítsalak.
Amikor a férfi a csendes beleegyezés jeleként végül lehajtotta a fejét, a n ég pillantását és figyelmét Jennsen felé fordította. Felemelte a lámpát, hogy jobban szemügyre vehesse. Jennsen akkor látta, hogy a lámpával együtt egy könyvet tart a kezében. Valószín leg a földalatti könyvtárból lopta.
– Elképeszt – mondta szinte csak magának, miközben Jennsen szemét tanulmányozta. – Itt állsz az orrom el tt, a Tehetségem mégis azt mondja, nincs itt senki.
Jennsen ekkor döbbent rá, hogy ez a n valószín leg varázslón . Lehet, hogy Jagang egyik N vére. Jennsenre nem hatott a mágia semmilyen formája, de jelen körülmények között ez nem azt jelentette, hogy a n nem árthat neki. Ahhoz végül is nem volt szükség mágiára, hogy a katonák átvágják a torkát.
A n maga elé tartva vizsgálgatta a kés ezüst nyelét. Szemöldökét összevonva ismerte fel a belevésett „R” bet t, ami a Rahl Házat jelentette.
Ismét Jennsenre nézett, ám ezúttal sötét felismerés villant a tekintetében. A kést hirtelen a földre ejtette. A lába mellett beleállt a talajba, miközben a n fájdalomtól hunyorogva a homlokára szorította a kezét. A katonák zavartan pillantottak egymásra.
Amikor ismét feltekintett, az arca semmilyen érzelmet nem tükrözött. – Nahát, nahát! Csak nem Jennsen Rahlhoz van szerencsém? – Ezúttal a hangja is másképp hangzott. Mélyebb volt, és fenyeget , férfias tónussal bírt.
Ezúttal Jennsenen volt a sor, hogy meglep djön.
– Ismersz engem?
– Ó igen, kedvesem, ismerlek – mondta a n mély, karcos hangon. – Úgy rémlik, megesküdtél, hogy megölöd Richard Rahlt.
Jennsen azon nyomban megértette. Jagang Császár nézi t éppen a n szemein keresztül. Jagang Álomjáró volt. Ilyen, látszólag lehetetlen dolgokra is képes volt.
– És mi lett az ígéretedb l? – kérdezte a n ezen a hangon, amely nem volt teljesen az övé. A mozdulatai is bábszer ek voltak, fájdalom tükröz dött rajtuk.
Jennsen nem tudta, a n höz, vagy Jaganghoz beszél-e.
– Nem teljesítettem.
A n ajka lefittyedt.
– Nem teljesítetted.
– Így van. Nem sikerült.
– És mi lett Sebastiannal?
Jennsen nyelt egyet.
– Meghalt.
– Meghalt – ismételte meg a n gúnyosan. Egy lépéssel közelebb lépve mérges tekintetét Jennsenébe fúrta. – Na, és hogy halt meg, kedvesem?
– A saját keze által.
– De miért oltaná ki a saját életét egy ilyen férfi, mint Sebastian?
Jennsen elhátrált volna el le, ha nem szorította volna hatalmas mellkasához a mögötte álló katona.
– Azt hiszem, így akarta kifejezni, hogy többé már nem kíván a Birodalmi Rend Császárának stratégája lenni. Talán rájött, hogy elvesztegette az életét, hogy minden, amit tett, hiábavaló volt. A n csak bámult rá, de nem beszélt.
Jennsen látta, ahogy a könyv, amelyet a kezében tart, megcsillan a lámpafényben. Éppen el tudta olvasni az aranyozott bet kkel írt címet: A Megszámlált Árnyékok Könyve.
Mindenki hátrafordult, ahogy hangokat hallottak a hátuk mögött. Katonák közeledtek, foglyokat cipeltek magukkal. Amikor a fényhez közelebb értek, Jennsen elkeseredve látta, hogy a társai azok: Anson, Owen, és Owen felesége, Marilee. Mind a három emberen látszottak a dulakodás nyomai. A n lehajolt, hogy felvegye Jennsen kését a földr l.
– felsége úgy döntött, hogy ezek az emberek még hasznára lehetnek – mondta, ahogy felegyenesedett. Jennsen késével intett a katonáknak. – Hozzátok ket!
16. FEJEZET
Nicci megállt, majd megfordult, amikor hallotta, hogy a háta mögül valaki a nevét kiáltja. Nathan volt az. Ann szorosan a nyomában érkezett. Amíg Nathan hosszú lábaival egyet lépett, Ann-nek hármat kellett, ha nem akart lemaradni. Lépteik visszhangzottak az aranysárga-barna márványpadlós üres folyosón. Ez a meglehet sen dísztelen folyosó a palota azon részéhez tartozott, melyet kizárólag a Rahl Nagyúr, a személyzete és természetesen a Mord-Sithek használhattak. Csak egy közönséges közleked járat volt, ezért nem tör dtek a díszítésével.
Ann, az álláig begombolt szürke ruhájában Nicci szemében ugyanúgy nézett ki, mint gyerekkorában. Alacsony volt és szigorú, mint a mez fölött száguldó viharfelh . Mindig úgy t nt, kész villámokat szórni. A n kezdett l fogva, amikor még Nicci fiatal novíciaként el ször a Próféták Palotájába került, nagy hatást tett rá a megjelenésével.
Annalina Aldurren mindig is az a fajta n volt, aki egyetlen zord pillantásával képes volt vallomást kicsikarni bárkib l. Féltek t le a novíciák, de még a fiatal varázslók is, s t, reszkettek t le még a N vérek is. Nicci novíciaként úgy érezte, hogy még maga a Teremt is lábujjhegyen járna a szigorú Prelátus el tt, és vigyázna a modorára.
– Most kaptuk az üzenetet, hogy megérkeztél a Toronyból – zengett a magas Próféta mély, er teljes hangja.
Annak ellenére, hogy Nathan lassan betölti ezredik életévét, még mindig férfiasan jókép volt. Tipikus Rahl vonásai, mint például a szigorú szemöldök, Niccit Richardra emlékeztették. A szeme azonban azúrkék volt, míg Richardé szürke. A kora ellenére céltudatosan, energikusan járt. A kor csak azok számára bírt jelent séggel, akik a Próféták Palotájának varázslatán kívül éltek, a palotában lév k ugyanis sokkal lassabban öregedtek. Az id az épületen belül másképpen telt. Most, hogy a palotát, mely a Fény N véreinek az otthona volt több ezer éven keresztül, lerombolták, Nathan, Ann, Nicci és mindenki más, aki a palotában lakott, már ugyanúgy öregedett, mint a többi ember.
Nicci emlékezett rá, hogy a Próféta, aki fogolyként élt a Próféták Palotájának egy számára kijelölt lakrészében, mindig palástot viselt. A Fény N véreként néha el kellett mennie hozzá, hogy feljegyzéseket készítsen a látomásairól. Niccit nem érdekelte különösebben a munka, de nem is tartott t le, egyike volt csak a feladatainak. Voltak azonban olyan N vérek, akik nem mertek lemenni egyedül a Próféta lakrészébe.
Most barna nadrágot, b , fehér inget és sötétzöld mellényt viselt. Gesztenyebarna köpenyének alja a padló fölött, fekete csizmái körül repkedett, ahogy hirtelen megállt. Ebben az öltözékben igazán leny göz látványt nyújtott.
A derekára elegáns hüvelyben kardot csatolt, Nicci el sem tudta képzelni mi oka lehetett rá, hiszen a varázslók ritkán szorultak rá a kardra. Mivel évszázadok óta az egyetlen Próféta volt, aki a palotában megfordult, mindig is kiismerhetetlen maradt Nicci számára.
A N vérek közül sokan úgy hitték, hogy Nathan rült, ezért rettegtek t le. Nem mintha Nathan erre okot adott volna. Csak a saját képzeletük miatt volt elég már a puszta látvány is, hogy ezt elhiggyék. Nicci nem tudta, vajon most másképp gondolják-e a N vérek, nyilvánvalóan sokan aggódtak amiatt, hogy Nathan szabadon járkálhat, nem pedig er s pajzsok mögé bezárva él. Míg voltak, akik úgy vélték, ártalmatlan, a többség a legveszélyesebb él embernek tartotta. Nicci, most hogy megismerte, nem értett velük egyet.
Ráadásul most vette át Richard Rahl Nagyúr szerepét.
– Hol van Verna? – kérdezte Nicci. – Vele is beszélnem kell.
Ahogy Ann megállt Nathan mellett, a fejével hátrafelé bökött az üres folyosó irányába.
– Adie-vel és Trimack f parancsnokkal beszélik át a biztonsági intézkedéseket. Mivel kés re jár, megkértem Berdine-t, hogy számoljon be nekik az érkezésetekr l. Hamarosan mindannyian az ebédl ben találkozunk.
Nicci bólintott.
– Jó ötlet.
– Addig is, elmondanád, mi hírt hoztál? – türelmetlenkedett Nathan.
Nicci még mindig kissé szédült a Sliph-ben való utazástól. Felkavaró élmény volt, melyben az id elveszítette a jelentését. Ráadásul a Népek Palotája csak fokozta a kényelmetlen érzést. Az egész palotát ugyanis egy varázslatra építették, amely a Rahl Nagyúr erejét megsokszorozta, viszont minden más, Tehetséggel bíró erejét minimálisra gyengítette. Nicci számára szokatlan volt az érzés. Nyugtalanná vált t le.
Az utazás a Sliph-ben Richardot is eszébe jutatta. Persze lényegében mindenr l a férfi jutott eszébe. Mintha minden idegszála folyamatosan érte aggódott volna.
Eltartott egy pár pillanatig, mire Nicci képes volt a feltett kérdésre koncentrálni, miközben er lködve igyekezett a gondolatait elterelni Richardról. Bármilyen valószer tlennek is t nt, Nathan és nem Richard volt most a Rahl Nagyúr. Ann, a korábbi prelátus, a Próféta egykori börtön re, mellette állva várta a választ.
– Attól tartok, a hírek nem jók – ismerte el Nicci.
– Richarddal kapcsolatban? – kérdezte Ann.
Nicci megrázta a fejét.
– Róla egyel re semmi hírünk.
Nathan erre már gyanakvóan ráncolni kezdte a homlokát.
– Akkor milyen híreket hoztál?
Nicci mély lélegzetet vett. Még mindig furcsán esett a leveg a Sliph ezüstje után. Bár utazott már a különös lénnyel korábban is, nem hitte, hogy valaha hozzászokik az érzéshez, amikor a lényegét alkotó fémes folyadék megtölti a tüdejét.
Ahogy próbálta összeszedni elkalandozó gondolatait, az erkély felé nézett. Ahol most álltak, egy bonyolult folyosóhálózat felett ívelt át hídszer en. Felettük az erkélynyílás fel l kés délutáni fény világította meg a folyosót. A mindkét irányba sötéten futó utak feletti apró erkély olyan volt, mint egy ablak, ahonnan be lehetett látni a Népek Palotáját. Nicci szerint titkos megfigyel állásként szolgálhatott eredetileg.
Most alattuk rengeteg ember igyekezett mindenfelé, úgy t nt, senki sem sétálgat céltalanul. Szinte minden pad üres volt. Nem látott kedélyesen cseveg , ácsorgó embereket, mint korábban. Háború fenyegetett, a Népek Palotája ostrom alatt állt. Az aggodalom az itt lakók állandó társául szeg dött. Katonák jár röztek, és nemcsak minden embert, de minden árnyat is megnéztek. Próbálva eldönteni, hogyan is foglalhatná össze az aggasztó híreket, melyeket hozott, Nicci az ujjaival hátrasimította a haját az arcából.
– Biztosan emlékeztek rá, Richard azt mondta nekünk, hogy a Harmóniák, amikor átjöttek az él k világába, beszennyezték a mágiát, s emiatt az most pusztul.
Ann legyintett egyet, majd felsóhajtott, láthatóan idegesen, hogy már megint err l van szó.
– Emlékszünk, de nem hinném, hogy ez most a legéget bb problémánk.
– Talán nem, mindenesetre elég nagy bajok kezdenek származni bel le.
Nathan felemelte a kezét, majd Ann vállára tette, mintha azt akarná neki mondani, hagyja, hogy kezelje ezt a dolgot.
– Hogyhogy?
– Arra kényszerültünk, hogy elhagyjuk a Varázslók Tornyát. Legalábbis egy id re. Nathan megdöbbent. Ahogy közelebb hajolt, hosszú, sz haja el re omlott a vállán keresztül.
– Miért? Mi történt?
Nicci lesimította a ruháját.
– A Torony mágiája elkezdett összeomlani.
– Honnan tudjátok? – kérdezte Ann követel z hangsúllyal.
– Hat, a boszorkány bejutott a Toronyba, de a jelz rendszer nem figyelmeztetett minket. Vannak pajzsok is, amelyek elt ntek. Oda ment a Toronyban, ahová csak akart, nem állította meg semmi. Ann egy sz hajtincsét próbálta visszagyömöszölni a kontyába, miközben fontolóra vette a hallottakat.
– Ez még nem jelenti feltétlenül azt, hogy a Torony mágiájával van baj, vagy, hogy a mágiát megfert zték a Harmóniák, és azért romlik. Nehéz megmondani mennyi ér vel bír ez a boszorkány. Csak mert egyes részeken problémát észleltetek, még nem lehettek biztosak az okában, pláne abban nem, hogy a Harmóniák a felel sek érte. Egy ilyen bonyolult komplexum esetében, mint amilyen a Varázslók Tornya, nem olyan egyszer megmondani, mi számít súlyos problémának, és mi nem. Lehet, hogy csak múló dolog...
– Vér szivárog a falakból – tette hozzá még Nicci olyan hangon, amib l nyilvánvaló volt, hogy nem akar vitát nyitni ebben a kérdésben. Nem jól t rte, ha úgy kezelték, mintha egy rémült gyerek volna még az els éjszakáján, amelyet otthonról távol kell töltenie. Egyéb, sürget teend i is voltak még.
– A legrosszabb a helyzet a Torony aljában, az alapoknál.
Ann és Nathan is megdöbbent.
Ann már nyitotta volna a száját, hogy mondjon valamit, de Cara szólalt meg el bb, láthatóan sem kívánta megvitatni a kérdést.
– A vér, amely mindenfelé átsz r dik a falakon, emberi vér.
A Próféta és a Prelátus láthatóan nem bírt megszólalni.
– Nos – Nathan megvakarta az állát -, ez bizony komoly probléma. – A folyosó felé intett.
– Merre indultál?
– Meg kell néznünk, mennyit haladt Jagang az építkezéssel. A Rend seregére is szeretnék vetni egy pillantást, hátha kiderül, milyen állapotban vannak. Remélem, hogy Richard terve m ködik, és a d'harai csapatok, melyeket az Óvilágba küldött, képesek lesznek elvágni az utánpótlást. Ha sikerrel járnak, Jagang hatalmas problémával néz szembe. Ha ez a tengernyi katona nem kap enni, nem maradhatnak itt egész télre. Éhen halnak. Könnyen úgy alakulhat a dolog, hogy versenyt kell futniuk az id vel, s az lesz a kérdés, vajon elkészül-e a rámpa még miel tt teljesen elfogynak a tartalékaik.
Nathan bólintott, ahogy Nicci és Cara mellé lépett.
– Akkor gyertek! Veletek megyünk, közben pedig mesélhetnél a boszorkánnyal való találkozásról. Nicci még nem mozdult.
– Elvitte Orden Szelencéjét.
Nathan megfordult és rámeredt.
– Micsoda?
– Ellopta azt a Szelencét, amelyik nálunk volt. Azt, amelyiket Shota társa, Samuel vett el Tovi N vért l, de Rachelnek sikerült magához vennie, amikor megszökött t lük. Biztosak voltunk benne, hogy a Toronyban biztonságban lesz. Tévedtünk.
– Elvitte? – Ann megragadta a varázslón ruhaujját. -Lehet tudni, hogy hová?
– Sajnos, fogalmunk sincs róla. Azt reméltem, hogy esetleg ti tudtok mondani valamit, amin elindulhatunk. Meg kell találnunk. Bármit tudtok Hatról, bármennyire lényegtelennek is t njön, hasznos lehet. Vissza kell szereznünk a Szelencét!
– De legalább még Niccinek sikerült m ködésbe hoznia, miel tt Hat elvitte – tette fel az i-re a pontot Cara.
Ett l aztán Ann és Nathan is végleg elnémulni látszott.
– Mit csinált? – Nathan már csak suttogni tudott, képtelen volt levenni a tekintetét Cararól, mintha azt remélné, rosszul hallotta, amit hallott, vagy mintha a pillantásától a lány meggondolhatná magát s visszaszívhatná, amit mondott.
– Nicci m ködésbe helyezte Orden Szelencéjét – ismételte meg a lány olyan hangon, mint aki büszke a tettre, büszke Niccire.
Ann üvöltve, düht l kivörösödött arccal támadt Niccire.
– Neked teljesen elment az eszed! Magadat nevezted meg játékosnak Orden mágiájában?
– Nem. Egyáltalán nem ez történt – Cara ismét magára vonta kettejük figyelmét. – Richard a játékos.
Cara kissé elmosolyodott, mintha örülne, hogy ezzel bizonyíthatja, Nicci okosabb, mint azt Nathan vagy Ann gondolta volna. A két ember viszont megkövülten vette tudomásul, amit Cara mondott. Bár nem volt egyszer végrehajtani, Nicci egyáltalán nem volt büszke arra, amit tett – a végs elkeseredés késztette rá.
Ahogy ott álltak ennek a hatalmas építménynek, a Népek Palotájának közepén, és hirtelen ránehezedett az el ttük álló iszonyatos, egymással összefügg problémák súlya, Nicci rettenetesen kimerültnek érezte magát, de ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy a palota elszívja a Tehetséggel rendelkez k erejét. A mostani események mellett a fáradság is lassan er t vett rajta. Annyi mindent kellett megtenni, ráadásul olyan rövid id alatt!
Ami pedig a legrosszabb volt, hogy a problémák közül jó néhányat csak tudott egyedül megoldani, mert csak neki volt meg hozzá a tudása, vagy a képessége. Ki más taníthatná meg Richarddal, hogy a Pusztító Mágia mely elemei kellenek a Szelence kinyitásához? Nincs más rajta kívül. Nicci úgy érezte, mindjárt összeroppan a felel sség súlya alatt.
Voltak pillanatok, amikor a rájuk váró csaták nagysága teljesen tisztán rajzolódott ki Nicci el tt. Ilyenkor minden bátorsága elszállt. Néha attól rettegett, hogy csak ámítják magukat azzal, hogy lehetséges ezeket megnyerni.
Eszébe jutott, mikor kislányként az anyja arra kényszerítette, hogy kenyeret vigyen a szegényeknek, kés bb pedig Narev Testvér, a Rend Testvériségének tagja alázta meg azzal, hogy vég nélküli munkára ítélte a szükséget szenved k szolgálatában. Ekkor érezte azt, hogy mindegy, milyen keményen próbálkozik, mindig lesznek szükséget szenved k, a probléma mindig inkább növekedni látszott, meghaladta az erejét, a képességeit, és csak még szorosabbra f zte rabszolgasága láncait. Arra tanították, hogy a Tehetsége miatt semmibe kell vennie a saját igényeit, s az életét fel kell áldoznia a többiekért. Az tehetetlenségük és er tlenségük helyezte ket fölé.
Az ilyen pillanatokban, amikor legy zhetetlennek érezte az el tte tornyosuló problémákat, ismét az a kislány volt, mint rég, a problémák rabszolgája. A kétely e sötét pillanataiban még az is megfordult a fejében, vajon levetette-e valaha azt a köpenyt, amit maga Jagang terített a vállára, amikor Rabszolga Királyn nek nevezte. Nem tudta, mennyire is illik rá ez a cím. Gyakran érzett így a küzdelmek során. Bár végig tudta, hogy most igaz ügyért harcol, mégis reménytelennek látszott a gy zelem. Hogyan is gy zhetnének, ha ilyen rengetegen akarják eltiporni

ket?
Az elkeseredés ilyen sötét pillanataiban Nicci legszívesebben leült volna, hogy mindent feladjon. Bár bizalmas beszélgetéseik alkalmával Richard megvallotta, hogy t is sokszor marcangolja a kétely, a n akkor is azt látta, hogy a férfi makacs elszántsággal tör el re. Ezért amikor elbátortalanodott, Richardra, a férfi kitartására gondolva kényszerítette magát, hogy felálljon és tovább küzdjön, ha másért nem, hát azért, hogy a férfi büszke legyen rá.
Hitt az ügyükben, ezért hajlandó volt harcolni érte, de az ügy Richardban öltött testet. Olyan nagy szükségük van rá! Neki pedig fogalma sincs, hogyan találhatnák meg. De ha megtalálják is, hogyan szerzik vissza? Persze, ha még életben van egyáltalán.
Richard halálának gondolata olyasmi volt, amelyet egyetlen pillanatig sem volt hajlandó fontolóra venni.
Ann megragadta Nicci karját, amivel visszarántotta a jelenbe.
– Te m ködésbe helyezted Orden Szelencéjét és Richardot nevezted meg játékosnak? Nicci nem volt abban a hangulatban, hogy hajlandó legyen észrevenni a szemrehányást ebben a költ i kérdésben, majd ugyanazt a vitát lefolytatni, amit már egyszer Zeddel végigcsinált.
– Pontosan. Nem volt más választásom. El ször Zedd is ugyanígy reagált, ahogy te, de amikor elmagyaráztam neki, miért tettem, megnyugodott. Belátta, hogy tényleg ez volt az egyetlen lehet ség.
– De ki vagy te, hogy ilyen dologban egyedül döntsél? – kérte számon Ann.
Nicci úgy döntött, figyelmen kívül hagyja a sértést. Megpróbált civilizált hangnemben válaszolni.
– Te magad mondtad, hogy Richardnak kell vezetnie minket a végs csatában. Te és Nathan csaknem ötszáz évig vártátok, hogy Richard megszülessen, majd azon ügyködtetek, hogy vezethessen minket. Te magad gondoskodtál róla, hogy a Megszámlált Árnyékok Könyve, amelyre ehhez szüksége volt, eljusson hozzá. Úgy t nik, ti is jó pár döntést hoztatok helyette még én el ttem.
A Sötétség N vérei már m ködésbe helyezték Orden Szelencéjét. Gondolom, nem kell, emlékeztesselek benneteket, mi a céljuk ezzel. Emiatt folyik a végs a csata – a csata az életért. Richardnak kell vezetnie minket! Ha sikerrel akar járni, képesnek kell lennie arra, hogy részt vehessen a csatában. Ti egy könyvet adtatok neki. Én a hatalmat, a fegyvert, amelyre a gy zelemhez szüksége van.
Nathan hatalmas tenyerét Ann vállára tette.
– Szerintem van abban valami, amit Nicci mond.
Ann a prófétára nézett. Szemmel láthatóan nyugodtabb lett, ahogy átgondolta a szavait. Régen a Próféták Palotájában Nicci nem hitte volna, hogy az összes ember közül éppen a Próféta lesz az, aki a Prelátust jobb belátásra bírhatja. Nem sokan voltak akkor, akik elhitték volna, hogy a Próféta képes logikus gondolkodásra.
– Hát, ami történt, megtörtént – mondta Ann most már sokkal nyugodtabban. – Át kell gondolnunk, mi legyen a következ lépés.
– És mi a helyzet Zedd-del? – kérdezte Nathan. – Van már valami ötlete, hogyan segítsünk Richardnak?
Nicci igyekezett, hogy se a hangja se az arckifejezése ne árulja el, mennyire fáradt.
– Mivel Zedd úgy véli, hogy Tamarang szent barlangjában vetették ki az átkot, amely elzárja Richardot a Tehetségét l, ezért , Tom és Rikka most éppen arrafelé tartanak. Azt remélik, hogy ha valahogyan semmissé tehetnék a blokkoló varázslatot, azzal újra helyreállhatna a kapcsolat.
– Úgy mondod, mintha semmiség volna – mondta Nathan, ahogy átgondolta a problémát. – Pedig az ilyesmi távolról sem egyszer .
Nicci felvonta az egyik szemöldökét.
– Nos, nem hiszem, hogy az álldogálás, meg az elmélkedés, hogy vajon mit csináljunk, hatásosabb volna.
Nathan valami egyetértés félét morgott.
– És mi lett a Toronnyal?
Nicci elindult, de közben hátrafordulva elmondta, mi a helyzet.
– Úgy volt, hogy miután Caraval eljövünk a Sliph-el, s miel tt a többiek elindulnak Tamarangba, Zedd egy varázslattal lepecsételi a Tornyot.
– Na és Chase, Rachel meg Jebra? – faggatta tovább Nathan.
– Jebranak nyoma veszett. Zedd szerint valószín leg visszanyerte az emlékezetét, s a történtek miatt elmenekült.
– Vagy megint a boszorkány irányítása alá került – vetette fel Nathan.
Nicci széttárta a kezét.
– Lehetséges. Egyszer en nem tudtuk kideríteni. Rachel is elt nt épp az el tti este, hogy a boszorkány megjelent. Chase elindult, hogy megkeresse.
Nathan elkeseredetten csóválta a fejét.
– Elegem van bel le, hogy itt kell üldögéljek, mikor annyi minden forog kockán!
– Zedd azt akarta, hogy tudd, mi a baj a Toronnyal, mert szerinte a Torony védelmi rendszere hasonlít a Palotáéhoz. Szeretné, ha tudatában lennél a veszélynek. Nem lehet tudni, milyen hatással vannak a Harmóniák a mágiára, épp ezért azt sem, hogy a hasonló típusú varázslatokra ugyanúgy hatnak-e vagy inkább bizonyos helyeket érintenek csak.
– Ha itt végeztünk – szólt közbe Cara, – Niccivel Tamarangba megyünk, hogy segítsünk Zeddnek visszaállítani a Rahl Nagyúr Tehetségét. Utána pedig megkeressük a Rahl Nagyurat. Nathan nem tette szóvá, hogy a címet jelenleg viseli, hiszen tudta csak igazán, hogy akinek vezetni kell ket, az Richard, akit a prófécia jelölt ki erre a feladatra. Végs soron Nathan volt az, aki a próféciában meglátta, hogy van esélyük a közelg vihar ellen, még pedig az, ha Richardra bízzák magukat.
Cara terve azonban, hogy a Rahl Nagyúr keresésére indulnak, új volt Niccinek. Ha tudnák, hol van Richard, Nicci már indulna is oda.
Miközben Nicci Ann rendelkezésére állt, és sorra válaszolta meg a kérdéseit, Nathan számos kisebb folyosón vezette ket keresztül, míg egy nagy tölgyfa ajtóhoz nem érkeztek. Amikor Nathan kinyitotta, hideg leveg csapott az arcukba.
Vérvörös égbolt köszöntötte a készül rámpa fölé magasodó sziklateraszra lép Niccit.
– Drága Szellemek! – suttogta. – Sokkhatásként ér, amikor csak látom ket. – Nathan szorosan mögé állt. Csak két ember számára volt elegend hely. Ann-nek és Cara-nak az ajtóban kellett maradnia.
Szédít mélység fölött álltak. Nicci szorosan markolta a derék magasságú vas korlátot, hogy kissé el re hajolhasson. Így ellátott a sziklafal mellett, végig az Azrith-síkságon.
Közvetlenül a sziklaplató alatt elhagyatott volt a vidék. A Birodalmi Rend kissé távolabb vert tábort, nyilvánvalóan nem akarták, hogy a palotabeli Tehetséggel bírók kellemetlenkedjenek, amíg nem feltétlenül szükséges. A Birodalmi Rend seregében voltak ugyan N vérek és fiatal varázslók, akik meg tudták volna védeni ket bármilyen felülr l érkez mágia tartalékban és sértetlenül akarta meg rizni ket, amíg sor nem kerül a végs S r , vöröses felh takaró húzódott a katonáktól feketéll mez fölött. A horizonton egyik irányban sem lehetett látni a sereg végét. Nicci a vállát dörzsölte, hogy védje magát a hidegt l, amely belülr l lett úrrá rajta. Bár ilyen távolságból nehéz volt kivenni a részleteket, tudta, milyen érzés köztük lenni. Nagyon is jól ismerte ezeket az embereket, s hogy milyenek a tisztek, milyen a vezet jük.
Már attól végigfutott hátán a hideg, ha csak rá gondolt, milyen volt ott lenni velük a táborban. Amikor is közöttük volt, nem tudatosodott benne, hogy nemcsak testileg, de lelkileg is mennyire szennyes ez a társaság. Rabszolga Királyn ként szándékosan inkább a vakságot választotta. Hitte, hogy az olyan vademberek, mint Jagang meg a katonái szükségesek ahhoz, hogy a magasabb rend jót eljuttassák minden emberhez. A jó tetthez brutalitás kell. Most visszatekintve alig tudta elhinni, hogy képes volt kételyek nélkül elfogadni ezt az ellentmondást. Ráadásul nemcsak elfogadta, de az érvényre juttatásában is segített. Annyira sikeresen hirdette a Rend akaratát, hogy hamarosan mindenki a Halál Úrn jeként emlegette.
Alig merte elhinni, hogy Richard elfogadta t. Persze, nem adott neki választási lehet séget. Érezte, ahogy könnyek tolulnak a szemébe az együtt töltött id emlékére, amikor megpróbálta vad ügyük szolgálatába állítani Richardot, aki az engedelmesség helyett valami nemeset ismertetett meg vele. Visszafojtotta feltörni készül zokogását. Annyira hiányzott neki a férfi! Muszáj látnia a fényt a szemében!
ellen, Jagang azonban összecsapásra.
Az alattuk elterül látvány még zordabbá tette a párkányon beállt csendet. A több millió katonából álló hadsereg, mely beborította az egész síkságot, egyetlen céllal érkezett: hogy mindenkit megöljön a Népek Palotájában, aki nem akarja, hogy a Rend rákényszerítse uralmát. Ez volt az emberiség utolsó mentsvára és a Rend el tt az utolsó akadály.
Nicci a távolban emelked rámpát szemlélte. Nagyobb volt, mint mikor utoljára itt járt. A rámpa mögött, a földön hosszú sebhelyek éktelenkedtek: az árkok, melyekb l a rámpához szükséges földet kiásták. A rámpa teteje egyenesen a sziklaplató felé ívelt. Bár már sötétedett, még mindig látni lehetett, ahogy az emberek kígyózó sorokban hordják a földet és a követ az építkezéshez. Ha mástól hallott volna egy ilyen vállalkozásról, nem hitte volna el, hogy lehetséges, de most a saját szemének muszáj volt hinnie. A puszta látvány rettegéssel töltötte el. Csak id kérdése, és elkészül a rámpa. Akkor pedig a Birodalmi Rend tengernyi katonája elárasztja a palotát.
Ahogy ott állt a párkányon, miközben reszketve fogta össze a két karját, érezte, hogy nem csupán egy sötét sereg, hanem ezerévnyi sötétség az, amibe bámul.
Mivel korábban a Sötétség N vére volt, s a Rend tanításainak szellemében nevelkedett, mindenkinél jobban tudta, milyen iszonyú ez a fenyegetés. Tudta, milyen elvakultak a Rend követ i. Mindenük a hit, képesek meghalni érte, hiszen a halálra készülnek. Az ígéret szerint dics ség vár rájuk a halál utáni életben, ez az élet pedig csak egy próbatétel, az örök élet bejárata. Ha a Rend a halálukat akarja, k nem ellenkeznek. Ha meg kell ölni a hitetleneket, az sem érdekli

ket, ha az egész világot vértenger borítja.
Nicci nagyon is értette mit jelentene a Rend gy zelme a világnak. Nem a hadsereg, hanem a Rend tanításai taszítják sötétségbe az emberiséget.
– Nicci, valamir l tudnod kell – törte meg a csendet Nathan.
Nicci a próféta felé fordult.
– Mir l van szó?
– Tanulmányoztuk a palotában lév próféciás könyveket. Csakúgy, mint minden próféciás könyvb l másutt, a Futót z ezekben is szörny károkat okozott, a Kahlanra vonatkozó összes rész elt nt, de még így is sok hasznos információ érintetlenül maradt. Van ezek közt olyan, melyeket nem ismertem korábban, ezek segítettek összefüggéseket találni a múltban tanult dolgok és a jelen között. Így tudtam összerakni a nagyobb képet.
Azzal, hogy a Futót z annyi mindent kitörölt a memóriájukból, Nicci nem volt biztos benne, hogy tényleg valós-e az a nagyobb kép, amit Nathan, vagy akár maga lát. Nem szólt azonban, s míg haját tépte a hideg szél, csendben figyelte a Prófétát, aki az Azrith-síkságot borító feketeségre meredt.
– Van egy hely a próféciákban, egy kardinális gyökér, amely egy meghatározó elágazáshoz vezet – kezdte magyarázni. – Az elágazáson túl az egyik ág végén csak a Nagy r áll.
Nicci homlokráncolva próbálta felidézni, amit a próféciákról tanult. Ezzel a részlettel kapcsolatban mindig is túl sok volt a találgatás.
– Már hallottam róla. Rájöttél, hogy mit jelent?
– A másik ág olyan területre vezet, amely még tovább ágazik, majd még tovább. – Nathan legyintett, mintha azt akarná mondani, hogy ezeket a dolgokat nem látja más rajta kívül.
– Néhány könyvet sikerült azonosítanom, melyek ezekkel az ágakkal foglalkoznak, s biztosan találnék még párat, ha nekiállnék a keresésnek, tehát úgy t nik, hogy ezen az ágon halad a világ abban a formájában, ahogy most ismerjük.
Egyik kezével megütögette a korlátot, ahogy összeszedte a gondolatait.
– Az els ág, mint mondtam, a Nagy rhöz vezet, de egyetlen könyvben sincs erre nézve semmilyen magyarázat. Ez után, úgy t nik, nincs semmi. Ezért hívják a Nagy rnek. Mondhatnád, hogy nyilván olyan dolgok következnek ott, melyek a prófécia számára láthatatlanok, nem lesz mágia, a világ nem olyan lesz, ahogyan mi ismerjük, ezért nem képes megvilágítani a prófécia. Egy pillanatra a n szemébe nézett.
– A Birodalmi Rend ilyen világot akar. Ha erre az ágra irányítanak bennünket, az emberiséget elnyeli az ismeretlen Nagy r, ahol már nem létezik többé mágia, prófécia.
– Néhány el döm úgy gondolkodott, hogy mivel nincs ezen a ponton túlmutató jövendölés, a Nagy

r a világ, az élet végét jelenti.
Nicci nem tudta, mit mondhatna. Nem hitte, hogy a sötétségen kívül más is várhat az emberiségre, ha a Rend gy z, tehát mindez nem volt számára meglep .
– Az itt talált könyvek alapján, abból, amit megtudtam bel lük, és a mostani események fényében, össze tudtam rakni ennek az ágnak a kronológiáját.
Nicci tekintete a varázslóra vándorolt.
– Biztos vagy benne?
Nathan a hadseregre mutatott.
– Jagang serege, amely körülvett bennünket az egyik tényez , amelyb l lehetett azonosítani a kardinális kiindulási pontot, ahonnan ez a mindent eldönt elágazás indul.
– Évszázadok óta tudok róla, hogy a Nagy rt megjósolta a prófécia, de nem tudtam, mennyire fontos, mert soha nem tudtam meghatározni az id rendiséget. Az akkori tudásom szerint bármilyen más irányba is haladhattunk volna, akkor soha nem kerültünk volna, még csak a Nagy r közelébe sem.
Kiderülhetett volna, hogy az az ág, csak egyike a több száz hamis ágnak. Évekkel ezel tt, amikor el ször tanulmányoztam, úgy ítéltem meg, hogy valószín leg csak hamis prófécia, amely végül majd a történelem homályába merül más holt ágakhoz hasonlóan, melyek soha nem következtek be. Lassanként azonban az események elkerülhetetlenül ide vezettek bennünket, ahol ma vagyunk, és ma már biztos vagyok benne, hogy ez pontosan az az ág, amely a sorsdönt elágazáshoz vezet. Te pedig, Nicci, visszavonhatatlanul elindítottál bennünket az elágazás felé azzal, hogy Richard nevében m ködésbe helyezted Orden Szelencéjét, mert ez volt a kiindulási pont. Most már nincs más lehet ségünk, muszáj szembenéznünk a sorsunkkal. Ez az, ami ránk vár.
17. FEJEZET
Cara kissé el bújt az ajtónyílásból. Sz ke copfjába belekapott a szél.
– Ezzel azt akarod mondani, hogy ha Richard vezet minket, akkor túlélhetjük, de ha nem, akkor a másik út végén...
– A Nagy r vár ránk – fejezte be a mondatot helyette Nathan, majd visszafordult Niccihez, egyik kezét a vállára téve. – Ugye érted a jelent ségét annak, amit elmondtam?
– Nathan, lehet, hogy nem tudok mindent a próféciával kapcsolatban, de azt tudom, mi forog kockán. Orden Szelencéit végül is a Sötétség N vérei helyezték m ködésbe. Nehezen tudom elképzelni, hogy ha k gy znek, más is lehetne a dolog kimenetele, mint minden jó megsemmisülése. Amennyire én látom, az egyetlen esélyünk az, ha Richard meg tudja ezt akadályozni.
– Így van – sóhajtott Nathan. – Ezért vártunk Ann-nel ötszáz évig arra, hogy Richard megszülessen.

volt az, akinek végig kellett vezetnie bennünket a prófécia veszélyes elágazásain, ami eddig sikerült neki. Most pedig az, akinek a végs csatában is vezetnie kell minket. Már régóta tudjuk ezt.
Nathan az ujjaival a halántékát dörzsölte.
– Azzal mindig is tisztában voltunk, hogy Orden Szelencéi jelentik az utolsó csomópontot, amelynél ez a legf bb gyökér kettéválik.
Nicci ekkor végre megértett mindent.
– És itt követtétek el a hibát – jegyezte meg, szinte csak magának.
Ann rosszallóan kihajolt az ajtóból:
– Mit mondtál?
– Nem a megfelel utat követtétek a próféciában – folytatta Nicci, ahogy a kirakós játék darabjai kezdtek összeállni a fejében. – Tisztában voltatok vele, milyen jelent séggel bírnak Orden Szelencéi, de a kronológia nem volt megfelel , ezért hamis ágra tévedtetek. Tévesen azt hittétek, hogy, mivel m ködésbe helyezte Orden Szelencéit, Darken Rahl a végs csomópont, s az, aki a Nagy rbe sodorja a világot.
Felfogva a tévedés nagyságát Nicci az egykori Prelátushoz fordult.
– Azt hittétek, hogy erre a fenyegetésre kell felkészítenetek Richardot, mert rosszul azonosították be az elágazást. Azt hittétek, hogy ott tartunk, ahol valójában most vagyunk. Ezért elloptátok a Megszámlált Árnyékok Könyvét és George Cyphernek adtátok, hogy Richard megkaphassa, ha nagyobb lesz. Azt hittétek, hogy Darken Rahl jelenti a végs küzdelmet, a végs csomópontot a próféciában. Azt akartátok, hogy Richard megküzdjön Darken Rahl-lal. Azt gondoltátok, hogy a megfelel eszközt adjátok a kezébe ehhez a csatához.
Nem vettétek észre, hogy ez nem valódi, hanem csak egy medd ág. Nem a megfelel csatára készítettétek fel. Azt hittétek, hogy segítitek t, pedig végig rossz úton jártatok, s végül ez vezetett oda, hogy Richard lerombolta a nagy Határt. Emiatt válhatott Jagangból az a fenyegetés, melyet a prófécia jósolt. Miattatok tudták végül a Sötétség N vérei megszerezni Orden Szelencéit, miattatok szabadulhat rá az rz a világra! Nélkületek mindez nem lett volna lehetséges!
Nicci csak pislogott, ahogy az egész hatalmas tévedés mibenlétét megértette. Érezte, ahogy libab rös lesz a megvilágosodástól.
– Ezt az egészet a ti gondatlanságotok okozta! Megpróbáltatok a prófécia segítségével elhárítani egy fenyegetést, és ezzel pont azt értétek el, hogy a baljós prófécia beteljesüljön. A ti döntésetek tette lehet vé, hogy a katasztrófa bekövetkezzen.
Ann keser grimaszt vágott.
– Míg úgy t nhet, hogy mi...
– A sok munka, tervezés, várakozás mind kárba veszett. – Nicci kisimította szél borzolta haját az arcából. – Úgy t nik, pont én rám volt szüksége a próféciának amiatt, amit ti tettetek. Nathan megköszörülte a torkát.
– Nos, ez így a dolgok elnagyolt, s emiatt kissé félrevezet leegyszer sítése, de el kell ismernem, hogy nem alaptalan.
Nicci immár más fényben látta a Prelátust, azt a n t, akir l mindig is azt hitte, hogy tévedhetetlen, aki mindig kész volt lecsapni a legapróbb hiányosságra is.
– Hibáztatok. Végig rossz úton jártatok. Míg azon er lködtetek, hogy Richard lehessen az, aki megmenthet minket, ti lettetek a váratlan tényez , amely ránk hozta a pusztulás lehet ségét.
– Ha mi nem...
– Igen, bizonyos dolgokban tévedtünk – hallgattatta el Nathan Annt még miel tt belekezdhetett volna a vitába. – De mindannyian követünk el hibákat. Végül is itt állsz te, egy olyan n , aki egész életében a Rend hitéért harcolt, hogy végül a Sötétség N vére legyen bel le. Most akkor vonjam kétségbe minden szavadat, csak mert a múltban hibáztál? Semmissé akarod nyilvánítani a tudásunkat, s amit elértünk azon az alapon, hogy voltak id k, amikor tévesen cselekedtünk? Még az is lehet, hogy a tévedéseink nem igazi tévedések voltak, hanem a prófécia eszközei, egy nagyobb kép része, mivel mindvégig te voltál az, aki arra volt szánva, hogy Richard közelébe kerüljön és segíthessen neki. Talán azért kellett tévednünk, hogy te betölthesd kulcsfontosságú szerepedet Richard mellett, melyre senki más nem képes.
– A szabad akarat a prófécia változója – szólalt meg Ann. – Hol lennél most mindezen események nélkül? Mi lennél most, ha mi nem tettük volna meg, amit megtettünk? Hol lennél, ha nem találkoztál volna Richarddal?
Nicci nem is akarta átgondolni ezt a lehet séget.
– Hány, hozzád hasonló ember szabadulhat meg végül amiatt, ami történt? – tette hozzá a Prelátus.
– Ez így igaz – értett egyet Nathan. Ha nem tettük volna azt, amit tettünk, mindegy, milyen indíttatásból, a prófécia nem talált volna utat. Valószín , hogy a gyökerek összefonódnak, hogy ami most történik, annak így vagy úgy, de meg kellett történnie.
– Mint ahogy a víz utat talál az alacsonyabban fekv területekre? – kérdezte Cara.
– Pontosan – felelte Nathan, miközben mosolygott a szemléletes hasonlaton.
– A prófécia bizonyos mértékig öngyógyító. Bár értjük a részleteket, a nagyobb képet már képtelenek vagyunk átlátni, így amikor úgy döntünk, hogy beavatkozunk, a próféciának másik gyökeret kell találnia, hogy a fát életben tartsa.
Emiatt az öngyógyítás miatt bármely befolyásolási kísérlet végs soron teljesen értelmetlen. Ugyanakkor a jóslatot azért írták, hogy azt használjuk, hogy tettekre sarkalljon minket. Máskülönben milyen szerepe lenne? Azonban minden beavatkozás szörnyen veszélyes. Tudni kell, hogy mikor és hol lehet cselekedni. Ez még egy próféta számára is labilis talaj.
– Talán pont azért, mert nagyon is tisztában vagyunk vele, hogy jó szándékkal ugyan, de hibáztunk
– folytatta Ann -, megértheted, miért zaklatott fel bennünket annyira, hogy ekkora felel sséget vettél magadra azzal, hogy Richardot, a prófécia központi alanyát, nevezted meg játékosként Orden mágiájában. Tudjuk, mekkora kárt okozhat még az is, ha bármilyen csekély mértékben beavatkozunk a próféciába. Orden Szelencéi meghatározott csomópontot jelentenek, így még csak csekély dolognak sem nevezhet k.
Nicci nem úgy szánta, amit mondott, mint ahogy hangzott. Soha nem gondolta magáról, hogy tévedhetetlen, inkább az ellenkez je volt igaz. Egész életében alacsonyabb rend nek, ha nem egyenesen gonosznak tartotta magát. Az anyja, Narev Testvér, majd kés bb Jagang Császár is állandóan ezt er sítették benne, folyton azt hangoztatták, mennyire gyenge és értéktelen. Most csak egyszer en azt akarta kifejezni, mennyire meglep dött azon, hogy a Prelátus is lehet ennyire... emberi.
Nicci nem nézett a szemükbe.
– Nem úgy értettem, ahogy hangzott. Csak soha nem hittem volna, hogy te is hibázhatsz.
– Bár nem értek egyet azzal, ahogy az ötszáz éves er feszítéseinket jellemezted – folytatta Ann – attól tartok, mind követünk el hibákat. Ami bennünket igazán jellemez, az, hogyan kezeljük a tévedéseinket. Ha hazugsággal próbáljuk leplezni, akkor nem lehet kijavítani, s végül gennyes keléssé n . Ha azonban feladunk mindent, csak mert egyszer hibáztunk, még ha nagyot is, soha nem jutunk sehová az életben.
Visszatérve a te verziódhoz a tetteinket illet en, számos tényez van, melyet nem vettél figyelembe, nem is szólva azokról a dolgokhoz, melyekr l valószín leg nem is tudsz. Olyan összefüggésben láttatod az eseményeket, melyek teljesen leegyszer sítik, és így el is torzítják a valóságot. A következtetéseid, melyeket ezek alapján levontál, számos körülményt átugranak. Amikor Nathan ismét a torkát köszörülte, Ann kissé más hangnemben folytatta.
– Ezzel nem azt akarom mondani, hogy id nként nem hoztunk rossz döntéseket. Követtünk el hibákat, néhány ezek közül éppen az, amelyekre te is rámutattál. Igyekszünk helyrehozni ket.
– Tehát – szólt közbe türelmetlenül Cara -, akkor mi a helyzet ezzel a nincs prófécia dologgal, ezzel a Nagy rrel? Azt állítjátok, hogy Richardnak kell vezetnie a végs csatát, mert a prófécia szerint ez elengedhetetlen, ugyanakkor maga a prófécia mondja azt, hogy nincs prófécia. Ennek semmi értelme.
Ann elhúzta a száját.
– Na, jól nézünk ki! Már a Mord-Sithek is prófécia szakért k lettek!
Nathan hátranézett Carara.
– Nem olyan egyszer megérteni az események összefüggéseit, ha próféciákról van szó. A prófécia és a szabad akarat például szöges ellentétben állnak egymással, ugyanakkor valahogy mégis kapcsolódnak. A prófécia mágia, és minden mágia egyensúlyra törekszik. A prófécia számára az egyensúlyt a szabad akarat elismerése jelenti.
– Na, hát ennek aztán tényleg sok értelme van – fintorgott az ajtóban álló Cara. – Ha igaz lenne, amit mondasz, a kett kioltaná egymást.
A Próféta feltartott ujjal folytatta.
– Mégsem teszik. Kölcsönösen függnek egymástól, mégis egymás ellentétei. Épp úgy, mint ahogy az Alkotó és a Pusztító Mágia is egymással ellentétes er k, mégis mindkett létezik. Együtt biztosítják az egyensúlyt. Teremtés és pusztítás, élet és halál. A mágia egyensúlyra törekszik, csak így m ködhet, s ugyanez igaz a próféciára is: csak az ellenpárjával, a szabad akarattal együtt létezhet. Ez volt az egyik legnagyobb nehézség, amivel szembe kellett néznünk. Meg kellett értenünk, hogyan függ össze a kett .
Cara az orrát ráncolta.
– Próféta vagy, de hiszel a szabad akaratban. Ez teljes képtelenség!
– A halál létezése semmissé teszi az életet? Nem. Meghatározza, értéket ad neki. Cara még mindig kételkedett.
– Akkor sem értem, hogyan lehet az, hogy a prófécia mellett ne sérüljön a szabad akarat. Nathan megvonta a vállát.
– Erre Richard a tökéletes példa. teljesen figyelmen kívül hagyja a próféciát, ugyanakkor ezzel be is teljesíti.
– Engem is sokszor hagy figyelmen kívül, de akkor mindig bajba is kerül.
– Akkor van bennünk valami közös – állapította meg Ann.
Cara felsóhajtott.
– Mindegy, Niccinek akkor is igaza volt, és én nem hiszem, hogy a prófécia miatt, hanem inkább a szabad akarata miatt tette, amit tennie kellett. Ezért bízik benne a Rahl Nagyúr.
– Ezzel nem tudok ellenkezni – vont vállat ismét a Próféta. – Bár szörnyen ideges leszek t le, néha mégis úgy t nik, hagynunk kell Richardot, hogy azt tegye, amit jónak lát. Talán végül is Nicci is ezt tette, a kezébe adta a lehet séget, hogy éljen az akarat szabadságával.
Nicci már nem figyelt rájuk. A gondolatai máshol jártak. Hirtelen Nathanhez fordult.
– Látnom kell Panis Rahl sírját. Azt hiszem, tudom, miért omladozik.
A távolból dübörg üvöltés vonta magára a figyelmüket.
Cara a nyakát nyújtogatta, hogy jobba lásson.
– Mi az, mi történik?
Nicci az embertömegre nézett.
– Ja'La meccs van. Jagang figyelemelterelésre használja ezt a sportot a hadserege és az óvilágbeliek számára is. A játék szabályai meglehet sen brutálisak, ezért egy ilyen meccs kielégíti a katonák vérszomját.
Nicci emlékezett rá, milyen szenvedélyesen szerette Jagang a Ja'La-t. Olyan férfi volt, aki tudta, hogyan tartsa az irányítása alatt az emberei érzelmeit. Elterelte a figyelmüket mindennapjaik nyomorúságáról azzal, hogy minden bajukért azokat hibáztatta, akik nem voltak hajlandók elfogadni a Rend tanításait, így legutóbb az északi pogányokat. Emiatt nem vonták kétségbe a tanításokat, hiszen a problémát azok okozták, akik megkérd jelezték a hitüket.
Nicci jól tudta, hiszen is ugyanezt tette a Halál Úrn jeként. Minden szenvedésért azokat okolták, akik önz módon nem hittek abban, amiben k.
Jagangnak azzal sikerült elérnie a háború támogatását, hogy izzó gy löletet szított egy képzeletbeli elnyomó iránt, akit a nép hibáztathatott a napi gondokért. A személyes felel sséget elvetették, betegesen másra hárítottak minden a hibát, mely a nehézségeiket okozta, nevezetesen az önz emberekre, akik nem voltak hajlandók megtenni a kötelességüket. Ily módon mindennapi gondjaik folyamatosan az ellenségre emlékeztették ket, minden bajuk okozójára.
Az Óvilágbeliek hite jól szolgálta Jagang érdekeit. El kellett pusztítania a szabad és virágzó népeket, hiszen a puszta létezésük ellentmondott mindannak, amit a Rend prédikált. Az igazság aláásta volna a hatalmát.
Azzal, hogy az emberek másokat hibáztattak a nyomorúságukért, végül azt eredményezte, hogy zárult a kör, így már a nép maga követelte, hogy vívják meg a csatát a gonosz ellen. Ki panaszkodhatna a háborús áldozat miatt, ha egyszer maga követelte a háborút?
A Ja'La is a figyelemelterelést szolgálta. A városokban a játékok biztosították a gyújtópontot, amelyen keresztül a lakosság az érzelmeit, az energiáját e lényegtelen eseményeken keresztül levezethette. Lehet séget teremtett arra, hogy az emberek összegy ljenek, ünnepeljenek, egymással összefoghassanak, miközben egy csapatnak szurkolnak.
A hadseregben a Ja'La a szolgálat nehézségeir l segített elterelni a katonák figyelmét. Mivel a néz ket agresszív fiatalemberek adták, az itt játszott mérk zések még kegyetlenebbek voltak, ezzel vezették le a frusztrált, er szakos férfiakban felgyülemlett feszültséget. Jagang megértette, hogy a Ja'La nélkül nem tudná fenntartani a fegyelmet, képtelen lenne irányítani egy ilyen hatalmas, vad hordát. A játék nélkül maguk ellen fordították volna er szakos hajlamaikat.
Jagangnak is volt csapata, amely az uralkodó ráruházott fels bbrend ségét volt hivatott demonstrálni. A hatalmának, az erejének kiteljesedése volt, félelemmel vegyes tisztelet tárgya. Ugyanezt érezte a nép az uralkodó iránt is. A Ja'La csapat a Császárt az emberekhez kötötte, hozzájuk hasonlóvá tette, ugyanakkor a fels bbrend ségét is hangsúlyozta.
Miután Nicci annyi id t töltött mellette Rabszolga Királyn ként, tudta, hogy a számító el relátás ellenére Jagang is, az embereihez hasonlóan, élvezte a játékot. Jagang számára a harc a végs játék. A Ja'La dh Jin olyan küzdelem volt, amelyet anélkül élvezhetett, hogy valós küzdelembe kellett volna bonyolódnia. Ébren tartotta agresszív hajlamait. Azzal, hogy a csapatába legy zhetetlen játékosokat verbuvált, azt érezhette, hogy maga, személyesen a Ja'La dh Jin mestere. Ez már több volt Jagang számára, mint játék: a saját személyiségének kiteljesedése. Nicci elfordította a tekintetét az alattuk összegy lt katonákról. Nem bírta tovább elviselni a látványt, s a gy lölt, véres játék gondolatát. A tompa üvöltés a vérszomj kísértetét hozta magával, amely végül majd a Népek Palotáját is elemészti.
Mikor bementek a platóról, Nicci várt, amíg a Próféta bezárta a nehéz ajtókat, és ezzel kirekesztette a kinti világra ereszked sötét éjszakát.
– Látnom kell Panis Rahl sírját!
Nathan hátranézett, miközben a helyére illesztette a reteszt.
– Már mondtad. Mehetünk.
Ahogy elindultak, látszott, hogy Ann mondani akar valamit.
– Tudom, mennyire gy lölöd azt a helyet – mondta Nathan-nek miközben a karját elkapva megállította. – Verna és Adie már úgyis vár. Mi lenne, ha te elmennél hozzájuk, én meg levinném Niccit a sírboltba?
Nathan gyanakodva nézett rá. Már készült, hogy valamit mondjon, de Ann egy pillantással elhallgattatta, amelynek, úgy t nt, Nathan megértette a jelentését.
– Igen, jó ötlet. Caraval elmegyünk, hogy beszéljünk Vernával és Adie-vel.
Cara b r ruházatának ujja nyikorgott, ahogy karba tett kézzel közölte: – Én Niccivel maradok. A Rahl Nagyúr távollétében az én feladatom megvédeni t.
– Pedig szerintem Berdine és Nyda szeretné megbeszélni veled a biztonsági intézkedéseket – szólt közbe Ann. Amikor Caran látszott, hogy így sem akarózik mennie, Ann gyorsan hozzátette:
– Hogy megfelel legyen minden, mire Richard visszajön. Biztosak akarnak lenni benne, hogy mindent megtettek a védelme érdekében.
Nicci tudta, hogy a Mord-Sitheknél kevés ravaszabb ember létezik. Mindent állandó gyanakvással szemléltek, mindenütt a legrosszabbat feltételezték. Nicci számára egyértelm volt, hogy Ann négyszemközt akar beszélni vele, de nem értette, miért nem mondja meg ezt egyenesen Caranak. Valószín leg nem hitte, hogy ez m ködne.
Nicci Cara hátára tette a kezét, s közelebb hajolt.
– Minden rendben, Cara. Menj csak Nathannel, hamarosan mi is csatlakozunk hozzátok. Cara Nicci-r l Annre nézett.
– Hol?
– Ismered azt az ebédl t, amely a Mord-Sith-ek szállása és a Hódolat Tere között van, egy facsoport mellett?
– Persze.
– Úgy volt, hogy Verna és Adie ott fog várni ránk. Mi is odamegyünk, miután Nicci megnézte a sírt.
Cara azonban csak akkor egyezett bele, hogy elindul, amikor Nicci bólintott.

18. FEJEZET Ahogy elindultak, Nicci véletlenül észrevette, ahogy Ann szeme egy rebbenésével elköszönt Nathantól. Intim pillantás volt, melyet ártatlan apró mosoly kísért. Olyan gesztus, amelyb l látszott a kölcsönös megértés és vonzalom. Nicci szinte zavarba jött t le, hogy véletlenül tanúja volt. Ugyanakkor sok mindent elárult kettejük kapcsolatáról, amit megkapónak talált. Olyan aprócska dolog volt ez, amelyet bárki azonnal megért és értékel.
Ez a rövid betekintés az érzelmeikbe a nyugalom, a béke érzetével ajándékozta meg Niccit. Ez a n már nem az a Prelátus volt, akit l olyan sokáig tartott, hanem egy olyan n , aki másokhoz hasonlóan érezni képes, akinek vágyai vannak.
Miközben tovább indultak a folyosón, míg Nathan Caraval lement az egyik lépcs n, Nicci Annre pillantott.
– Ugye szereted t?
Ann nem állhatta meg, hogy el nem mosolyodjon.
– Igen.
Nicci hirtelen nem talált szavakat.
– Meglepett, hogy beismertem, igaz?
– Hát, igen – vallotta be Nicci.
Ann kuncogni kezdett.
– Nos, azt hiszem, volt id , amikor magam is meglep dtem volna ezen.
Nicci lazán összefonta az ujjait.
– Mikor történt?
Ann az emlékeibe mélyedt.
– Valószín leg már évszázadokkal ezel tt. Csak túlságosan bolond voltam, nagyon is elfoglalt a prelátusi szerep ahhoz, hogy észrevegyem, ami végig ott volt az orrom el tt. Talán azt gondoltam, a kötelesség el bbre való. De azt hiszem, egyszer en ez is csak egy bolond kifogás. Nicci most már végképp nem tudta, mit mondjon, nem számított ilyen szinte vallomásra. Annt szórakoztatta Nicci döbbenete.
– Meglep, hogy én is ember vagyok?
Nicci elmosolyodott.
– Ez így nem túl hízelg megfogalmazás, de valójában azt hiszem, err l van szó. Egy négyzet alakú lépcs házban indultak lefelé a palota mélyébe, egy hosszú lépcs n, melyet egyenletesen elhelyezett pihen k szakítottak meg. A kovácsoltvas korlát végig ágakat és sz l indákat mintázott.
– Nos – sóhajtott Ann -, kissé engem is megdöbbentett, amikor rájöttem, hogy én is csak ember vagyok. Ugyanakkor, legalábbis kezdetben, el is szomorított.
– De miért?
– Mert be kellett látnom, hogy az életem nagy részét elvesztegettem. A Teremt nagyon hosszú élettel áldott meg, de csak most a vége felé döbbentem rá, mennyire kevéssé éltem. – Az egyik pihen n Niccire nézett. – Téged nem keserít el, ha arra gondolsz, milyen sok id t vesztegettél el anélkül, hogy rájöttél volna, mi az igazán fontos az életben?
Nicci visszanyelte a feltör fájdalmat, ahogy elérték a pihen szélét, majd újra megkezdték az ereszkedést.
– Ebben hasonlítunk egymásra.
Ezek után szótlanul, lépéseik zaját hallgatva mentek lefelé. A lépcs alján a folyosó háromfelé ágazott. k a szélesebbik, középs n indultak tovább. Mindenütt érezni lehetett az olajlámpák jellegzetes illatát.
Mindkét oldalon cseresznyefa lambéria borította a falakat, melyet id nként szalmaszín drapériák szakítottak meg. A végükön arany és fekete bojttal mindegyiket arany paszomány tartotta össze. Minden második drapéria pár között lámpák vonták meleg fénybe a folyosót.
A lambériát festmények díszítették, legtöbbjük keretezett m alkotás volt. Bár a tárgyuk változatos volt, kezdve egy hegyes-tavas látképpel, falusi jeleneten át a hatalmas vízesésekig, egy dologban megegyeztek, mindegyiken fájdalmasan csodásak voltak a fényhatások. A hegyek között megbúvó tó fölött arany felh kön tört át a napfény és csillogva játszott a part menti habokon, míg a hegyeken az erd mély sötétbe süllyedt. A fény legfényesebben a kép közepén, egy köves, kinyúló részen álló pár fölött ragyogott.
A falusi jelenetben a csirkék szalmával teleszórt apró köveken lépkedtek, melyek egyfajta halvány fényben fürödtek. A képen nem látszott a nap, mégis minden szinte vibrált. Nicci korábban soha nem gondolt egy ilyen jelenetre úgy, hogy az szép is lehet, de ez a m vész képes volt meglátni és megláttatni a szépséget benne.
A sziklák közt lezúduló hatalmas vízesést ábrázoló kép el terében egy apró k híd kötötte össze a két oldal erd s hegyeit. A hídon egy pár állt, szemben egymással, hátuk mögött az épp lemen ben lév nap utolsó sugaraival mély bíborra festette a színeket. A fény a két embert érezhet nemességgel ruházta fel.
Nicci érdekesnek találta, hogy a Népek Palotájában ennyire becsben tartják a szépséget. A bels építészet formái, padlók, lépcs k, oszlopok és m alkotások elkészítéséhez használt változatos k és márvány azt a benyomást keltette, hogy a palota az élet szépségét kívánja dics íteni. Minden, a palota szerkezetét l a berendezéséig csodálatos m alkotásokkal büszkélkedhetett. Mintha szándékosan úgy alkották volna meg, hogy ihletet adjon.
Az persze elgondolkodtató volt, hogy ezeket a mesés festményeket csak kevesen láthatták. Ez a folyosó a palota legmélyén, a korábbi vezet k sírjához vezetett, s szinte kizárólag csak a Rahl Nagyúr használta.
Úgy t nhet hát, hogy pusztán mohóságból, birtoklási vágyból helyezték ket ide, ez azonban cinizmus szülte téves következtetés lenne.
Nicci tudta, mennyire különböz emberek voltak a korábbi uralkodók. Richard apja egy ördögi zsarnok volt, az sei azonban távolról sem. Az eredeti szándékot sokszor eltorzítja, vagy éppen a visszájára fordítja az eljövend nemzedék, mint ahogy a festmények esetében is elveszett az eredeti szándék, és már csak az elit szórakozását szolgálták. Bölcs vezet ket gyakran bolondok követtek, akik elpocsékolták el deik erényeit. Nicci úgy vélte, az egyetlen remény az, ha minden nemzedék képes tanulni a múltban elkövetett hibákból, s nem téveszti szem el l és megérti, mi az, ami fontos és számít.
Mégis, minden ember maga dönt. Akik nem képesek meglátni az értékeket, melyekért a múltban mások megharcoltak, elvesztegetik azokat, így az ket követ generációra újabb küzdelmek várnak, hogy aztán esetleg az utánuk jöv k megint oktalanul elfecséreljenek mindent, amiért nem nekik kellett er feszítéseket tenni.
Nicci szemében ezek a festmények a halottakat meglátogató Rahl Nagyurat voltak hivatottak emlékeztetni az élet értékeire. Amikor ellátogatott az elhunytak nyughelyére, ez a folyosó figyelmeztette, hogy legfontosabb kötelessége: az élet védelme és szeretete.
Sokan, akik végigjöttek ezen a folyosón, szem el l tévesztették ezt, így több generáció számára elveszett, amit az sök még élvezhettek.
A palotát azért építették egy olyan varázsigére, mely a Rahl Házat még több hatalommal ruházta fel, azért volt olyan lélegzetelállítóan gyönyör , hogy az uralkodó ne felejtse el, mi a fontos, s meg rizhesse azt a népe számára.
Ezen m alkotások közül azonban, Nicci szerint, egyik sem volt mérhet ahhoz a szoborhoz, melyet Richard készített Altur'Rang-ben. Az a szobor olyan er teljesen sugározta az életer t, hogy amikor Nicci lelkét megérintette, örökre megváltoztatta.
Richard az a Rahl Nagyúr volt, aki magában hordozta ezt az életigenlést. értette, mi forog kockán.
– Szereted t, ugye?
Nicci pislogni kezdett. Annre nézett, ahogy mentek tovább a folyosón.
– Tessék?
– Szereted Richardot.
Nicci ismét el re nézett.
– Mi mind szereljük Richardot.
– Én nem egészen erre gondoltam, te is tudod.
Nicci próbálta fegyelmezni a vonásait.
– Ann, Richard már n s. Ráadásul nem egyszer en csak n s, szerelmes a feleségébe. Jobban szereti az életénél is.
Ann nem mondott semmit.
– Azonkívül – törte meg ismét Nicci az esetlen csöndet -, tönkretehettem volna az életét, mindannyiunkét azzal, hogy elvittem az Óvilágba. Majdnem így is történt. Meg kellett volna ölnie ezért.
– Lehet – mondta Ann. – De ami múlt, elmúlt.
– Mit akarsz ezzel mondani?
Megvonta a vállát, majd a következ elágazásnál egy lépcs felé fordult, amely a sírboltba vitte

ket.
– Azt hiszem, Nathan is minden joggal gy lölhetne engem, mint ahogy téged Richard. De ahogy az már lenni szokott, a dolgok nem mindig úgy történnek, ahogy várjuk. Ahogy már mondtam az el bb is, mind követünk el hibákat. Nathan képes volt megbocsátani nekem. Mivel élsz, nyilvánvalóan Richard is megbocsátott neked. Biztos vagyok benne, hogy sokat jelentesz neki.
– Mondtam már, Richardnak felesége van, egy olyan n , akit szeret.
– Egy olyan n , aki vagy létezik, vagy nem.
– Én helyeztem m ködésbe Orden Szelencéjét. Hidd el, tudom, hogy létezik.
– Én nem így értettem.
Nicci lelassított.
– Akkor hogyan?
– Nézd, Nicci... – Ann hirtelen megállt, mintha valami elvonta volna a figyelmét. – Van fogalmad róla, mennyire nehezemre esik, hogy ne Nicci N vérnek szólítsalak?
– Eltérsz a tárgytól.
Ann elmosolyodott.
– Na, igen. Szóval, csak azt akartam mondani, hogy ez az egész többr l szól, mint egyetlen emberr l.
– Milyen egész?
Ann égnek emelte a karját.
– Az egész. A háború, hogy Richard a Rahl Nagyúr, a Tehetsége, a Birodalmi Rend fenyegetése, a Harmóniák hatása, a Futót z, Orden Szelencéi – ez az egész. Most éppen ki tudja, milyen bajban van megint. Nézd meg, mi vár rá! csak egy ember. Egy magányos ember. Egy férfi, aki segítségre szorul.
– Ezt nem tagadhatom – ismerte el Nicci.
– Richard a kavics a tóban – egy egyén az események sodrának közepén. Annyi mindenhez köze van! Kiderült, hogy életünk legfontosabb része. Minden azon múlik, mit tesz, hogyan dönt. Ha rosszul lép, mi mind elveszünk. És nézd meg! Szegény fiú, háromezer év óta az els , akiben a mágia pusztító oldala is megvan, de úgy nevelték fel, hogy nem tanították meg használni a Tehetségét. Harci Mágusnak született, de nem tudja, hogyan legyen az.
– Mit akarsz ezzel?
– Nicci, el tudod képzelni, milyen lehet ez neki, hogy milyen óriási nyomás nehezedik rá? Szarvasföldön, egy kis helyen n tt fel, erdei vezet lett bel le. Feln tt koráig semmit sem tudott a mágiáról. Fel tudod fogni, milyen érzés lehet, hogy ilyen felel sség nyomja a válladat, miközben nem tudod, hogyan hívd segítségül a Tehetségedet? Ráadásul már Orden egyik játékosa. Mekkora megrázkódtatás lesz a számára, ha rájön, hogy Orden Szelencéit az nevében helyezték m ködésbe! Még azt sem tudja, hogyan használja a Hanját, s most még egy ennél sokkal komplexebb mágia m ködtetését várják t le, amely a leghatalmasabb varázslat, melyet valaha ember alkotott!
– Ezért vagyok itt – Nicci újra elindult a folyosón. – Majd én megtanítom, segítek neki.
– Én is ezt akartam mondani. Szüksége van rád.
– De hiszen itt vagyok. Bármit megtennék érte!
– Bármit? Csakugyan?
Nicci képtelen volt olvasni a n arckifejezéséb l.
– Hogy érted ezt?
– Tényleg bármit megtennél? Lennél az, akire a legnagyobb szüksége van?
– Mégpedig?
– A társa.
Nicci elhúzta az orrát.
– A társa?
– Az életben.
– Már van neki társa. Van...
– Tudja használni a mágiát?
– az Inkvizítor Anya.
– Igen, de tudja használni a mágiát? Magához tudja hívni a Hanját, ahogy te?
– Nos, nem tudom...
– És birtokolja a Pusztító Mágiát? Te igen. Richarddal is vele született. Te is tudod, hogyan használd ezt az er t. Én nem, de te igen. Te vagy az egyetlen a mi oldalunkon állók közül, aki képes rá. Gondoltál már rá, hogy okkal sodort mellé a sors?
– Okkal?
– Igen. Ezt nem tudja egyedül végigcsinálni. Talán te vagy az egyetlen él ember, akire a leginkább szüksége van most. Egy társ, aki szereti, aki képes tanítani és vezetni, aki a megfelel társa lehet a szerelemben is.
– A szerelemben? – Nicci alig hitt a fülének. – Drága Szellemek! Ann, Kahlant szereti! Mir l beszélsz?
– Te illesz hozzá – magyarázta Ann. – Egyenl társa lennél, a n i oldal. Ki lenne jobb nálad? Rád van szüksége, és nekünk is rád van szükségünk.
– Nézd, én ismerem Richardot – szólt közbe egyik kezét felemelve, mint aki véget akar vetni ennek a beszélgetésnek. – Tudom, hogy ha szereti Kahlant, akkor csakis egy nagyon különleges n lehet, aki egyenrangú, hozzáill társ. Azt szeretjük, amit csodálunk. Csak a Rend cselekszik fordítva és mondja azt, hogy azt szeresd, ami gy löletes.
Lehet, hogy nem tudja úgy használni az erejét, ahogy Richard, de olyan valakinek kell lennie, akit csodál, aki kiegészíti t. Richard nem így viselkedne, ha nem így lenne. Nem érné be nála kevesebbel. Anélkül értékeled, hogy bármire is emlékeznél vele kapcsolatban. Egyikünk sem tudja, milyen Kahlan, de elég Richardot ismerni ahhoz, hogy el tudjuk képzelni, milyen figyelemre méltó n lehet.
Azonkívül, az Inkvizítor Anya – egy nagyon er s n . Bár nem ugyanolyan er vel bír, mint egy varázslón , de olyasmire képes, amire viszont egy varázslón nem. Miel tt a határok leomlottak az Inkvizítor Anya uralkodott Középföld felett. Királyok és királyn k hajtottak fejet el tte. Mi képesek lennénk erre? Te irányítottál egy palotát. Én csak egy Rabszolga Királyn vagyok. Kahlan igazi uralkodó, akit l emberek sorsa függött, aki harcolt értük, a szabadságukért. Egy olyan n , aki Richard elmondása szerint maga is átkelt a Határon, átkelt az Alvilágon, hogy segítséget szerezzen a népének. Míg Richard velem volt az Óvilágban helyettesítette. Harcolt a d'harai hader élén. Az

irányításával képesek voltak lelassítani az ellenséget, hogy ezzel id t nyerjenek, és kitalálhassák, hogyan állíthatják meg végleg.
Richard szereti Kahlant. Ez mindent elmond! Ez magáért beszél! – Nicci alig hitte, hogy képes így érvelni.
– Igen, amit mondasz, lehet, hogy igaz. Lehet, hogy tényleg szereti ezt a n t, ezt a Kahlant, de ki tudja életben van-e még? Te jobban ismered nálam a N véreket, akik fogva tartják. Nem lehet tudni, vajon látja-e még Richard valaha.
– Amennyire Richardot ismerem, biztosan.
Ann széttárta a kezét.
– És akkor mi lesz? Mi lehet ebb l?
Nicci tarkója bizseregni kezdett.
– Mire célzol?
– Olvastam a Futótüzet. Tudom, hogyan m ködik a varázslat. Nézzünk szembe a tényekkel: a n , aki Kahlan volt, már nem létezik. A Futót z eltörölte. Ez a varázslat nem egyszer en elfeledteti az emberekkel a múltjukat, hanem elpusztítja a memóriájukat. Emiatt tehát Kahlan, aki régen volt, nincs többé.
– De ...
– Szereted Richardot. Akkor legyen az els a számodra, a legfontosabb! Arra gondolj, hogy neki mire van szüksége! Kahlan a múlté, legalábbis az elméje. Mindaz, amit elmondtál, hogy mennyit jelent Richardnak, milyen csodálatos volt, lehet, hogy igaz, de ez a n , akibe Richard szerelmes, már nem létezik. Még ha Richard meg is találja, csak a testét találja meg, egy üres héjat. Már nincs benne semmi abból, amibe beleszeretett. A szelleme, ami Kahlanná tette, örökre elveszett. Olyan férfinak ismered Richardot, aki pusztán a külseje miatt szeretné? Alig hiszem. A szellem az ember lényege, és ebbe szeretett bele Richard is. De az már nincs többé!
Te is el akarod vesztegetni az életedet, úgy, ahogyan én tettem? Egy egész életet veszítettem el, amit Nathannel élhettem volna le, a férfivel, akit szerettem, hogyha nem köteleztem volna el annyira a munkámnak magam. Ne dobd el az életedet, Nicci! Ne engedd, hogy Richard boldogsága is elússzon!
Nicci szorosan összeszorította remeg ujjait.
– Elfelejted, kivel beszélsz? Egy Sötétség N vérét akarsz Richardra er ltetni? Arra a férfire, aki mindenki reménye?
– Ugyan már! – mordult fel Ann. – Te nem vagy a Sötétség N vére. Te más vagy, mint a többiek.

k valóban azok voltak, de te nem. – Megütögette Nicci mellkasát. – Itt belül, nem az vagy. – k azért lettek a Sötétség N vérei, mert mohók voltak, meg akarták szerezni azt is, amit másképp nem kaphattak meg. Hatalmat akartak és sötét ígéretek beteljesülését. Te más voltál. Te nem azért lettél a Sötétség N vére, mert hatalomra vágytál. Éppen ellenkez leg. Azt hitted, nem vagy érdemes arra, hogy élj.
Ez igaz volt. Nicci volt az egyetlen Sötétség N vére, aki nem azért tért át, hogy hatalmat nyerjen vele, vagy mert magának akart valamit megszerezni, hanem azért mert úgy érezte, semmi jót nem érdemel. Utálta, hogy önzetlennek kell lennie, hogy fel kell áldoznia magát másokért. Gy lölte a tényt, hogy nem az övé a saját élete. Azt hitte, hogy ezek a gondolatok önz vé, gonosszá tették. A többi Sötétség N vérét l eltér en nem hitte, hogy a büntetésen kívül bármi mást is megérdemel. Ez a b ntudat, nem pedig a telhetetlenség hajtotta, ami zavarta a többieket. Soha nem bíztak benne. Nem igazán tartozott közéjük.
– Drága Szellemek! – suttogta Nicci. Alig tudta elhinni, hogy ez a n , akit évtizedekig, amíg a palotában élt, szinte alig látott, ennyire megértette, ami történt. – Nem gondoltam volna, hogy ennyire átlátszó vagyok.
– Mindig szomorú voltam – mondta lágyan Ann -, hogy egy ilyen gyönyör lány, aki ráadásul ilyen tehetséges is, ennyire kevésre tartja magát.
Nicci nyelt egyet.
– Miért nem mondtad ezt el soha?
– Hittél volna nekem?
Nicci egy pillanatra megállt a lépcs el tt, egyik kezét a fehér márványoszlopon nyugtatta.
– Azt hiszem, nem. Richard kellett hozzá, hogy belássam.
Ann sóhajtott.
– Talán meg kellett volna próbálnom, de mindig féltem attól, hogy túl lágyszív nek mutatkozzam, nehogy ez a tekintélyembe kerüljön. Attól is féltem, hogy ha elmondom a novíciáknak, amit valóban gondolok róluk, az elbizakodottakká teszi ket. Viszont nem voltál olyan átlátszó, mint gondolod. Soha nem voltam tisztában az érzéseid mélységével. Azt hittem, hogy amit szerénységnek láttam, jó szolgálatot tesz majd neked, mint n nek. Ebben is tévedtem.
– Soha nem tudtam – mondta Nicci, látszólag elmerülve az emlékeiben.
– Ne hidd, hogy csak veled nem beszéltem! Másokkal, mivel nagyra tartottam ket, még rosszabbul bántam. Vernában bíztam a legjobban. Mégsem mondtam ezt el neki soha. Helyette kilátástalan küldetéssel bíztam meg, mely húsz évet vett el az életéb l, s mindezt azért, mert volt az egyetlen, akire rá mertem bízni ilyesmit. – Ann a fejét ingatta. – Mennyire gy lölhetett engem ennyi sok éven át!
– Arról az útjáról beszélsz, amikor elment megkeresni Richardot?
– Igen. – Ann mosolygott. – Ez volt az az út, amely során saját magát is megtalálta. Egy kis id re Ann is a múltba merült, majd Niccire mosolygott.
– Emlékszel, amikor végül megérkeztek? Emlékszel az els napra az el csarnokban, amikor a N vérek összegy ltek, hogy köszöntsék az új fiút, akit Verna magával hozott, de nem egy fiú volt, hanem Richard, egy feln tt férfi?
– Emlékszem – felelte Nicci. t is mosolyra késztette az emlék. – Kétlem, hogy elhinnéd, ha elmondanám, mennyi mindent indított el az a nap. Amikor megláttam, megesküdtem magamnak, hogy a tanára leszek.
Tényleg a tanára lett, végül pedig Richard az övé.
– Richardnak szüksége van rád, Nicci. Kell valaki, aki mellette áll! Kell egy n , aki szereti! Kahlan a múlté. Ha életben van is, már nem az, aki egykor volt. Nem emlékszik Richardra, a szerelmükre. Richard csak egy idegen a számára. Az a szomorú igazság, hogy Richard elvesztette t, ebben a háborúban. Kell neki valaki, akivel megoszthatja az életét. Richardnak te kellesz, Nicci, hogy éjszakánként a fülébe súgd, amit hallania kell. Akár tudatában van ennek, akár nincs, jobban kellesz neki, mint bármi más.
Nicci úgy érezte, nem tudja visszafojtani a feltörni készül zokogást. Hogyan is érvelhetne olyasmi ellen, amiért odaadná az életét, ami szinte széttépi belülr l? Nem volt az életben, amire jobban vágyott volna, mint Richard.
De pontosan azért, mert szerette, nem tehette meg, amit Ann akart.
Nicci elindult a lépcs n lefelé, s témát váltott.
– Meg kell néznem a sírboltot, utána pedig beszélnünk kell Vernával és Adie-vel. Nincs vesztegetni való id nk. El kell mennem Tamarangba, hogy segítsek Zeddnek levenni az átkot Richardról. Most erre van Richardnak a leginkább szüksége. Ahhoz, azonban, hogy ezt megtehessük, minél többet meg kell tudnom Hatról. Lehet, hogy te nem ismerted ezt a n t, de voltak kémeid szerte az Óvilágban.
– Tudtál a kémekr l? – most Annen volt a meglep dés sora.
– Gyanítottam. Egy hozzád hasonló n nem maradhat hatalmon segítség nélkül olyan sokáig, ameddig neked sikerült. Az uralkodásod alatt a Próféták Palotája a stabilitás és nyugalom szigete volt egy felfordult világban, mely a Rend Testvériségének uralma alatt sínyl dött. Kellett, hogy legyen egy hálózat, amely folyamatosan informált arról, mi folyik a kinti világban, hogy tudatában legyél a lehetséges fenyegetésnek. Végül is sikerült biztonságban meg rizned a palotát, hogy végezhessük a munkánkat évszázadokon keresztül.
Ann felvonta a szemöldökét.
– Nem csináltam olyan jól, mint gondolod, drágám. Máskülönben a Sötétség N vérei nem térhettek volna át az orrom el tt.
– De gyanítottad, és tettél is óvintézkedéseket.
– De nem eleget, mint utóbb kiderült.
– Senki sem tökéletes, senki sem legy zhetetlen. Annyi bizonyos, hogy hosszú ideig jó munkát végeztél, mert kordában tudtad tartani ket. A hírszerz id informáltak róla, hogy mi folyik a palota falain kívül. Tudom, hogy a Sötétség N vérei gyakran tekingettek a hátuk mögé. Féltek t led. E háló segítségével, melyet csak a Prelátus volt képes sz ni, biztosan hallottál valamit Hatról az évek folyamán.
– Nem tudom, Nicci. Annyi fontos dolog történt az évek során! Egy boszorkányról szóló pletykát biztosan nem tartottam annak. Nem hallottam róla semmi érdemlegeset.
– Nem akarom, hogy eláruld a forrásaidat, de szükségem van mindenre, amit tudhatsz róla. Csak hogy egy okot említsek: Elvitte Orden Szelencéjét, amit Richard miatt vissza kell szereznem, tehát bármilyen információ jól jöhet.
– De ha egyszer en nem hallottam róla semmit a forrásaimtól! Csak a létezésér l hallottam, meg azt tudom, hogy nem helyezheti m ködésbe a Szelencét.
– Akkor meg mire kellett neki?
– Bár nem tudok róla többet, mint amennyit Shota elárult, azt tudom, hogy néhány embert csak az ártó szándék hajt. Minden idegszálukkal gy lölnek mindent, ami jó, ez irányítja minden lépésüket, ez kapcsolja ket azokhoz, akik hozzájuk hasonlóan el akarják pusztítani a szabadságra és jobb életre vágyókat. A vég – minden jó pusztulása – az, ami után sóvárognak.
Végs soron az élet az, amit gy lölnek. Mivel képtelenek megfelelni az élet kihívásainak, gy lölik a világot jelenlegi formájában, ezért a létezés kiskapuit keresik. Ahelyett, hogy keményen dolgoznának, elpusztítják azokat, akik így tesznek. Ahelyett, hogy alkotnának valamit, ellopják azt, amit más alkotott.
– Tehát – összegezte Nicci -, azt állítod, hogy bár semmit nem tudsz Hatról, mivel ismered a természetét, úgy gondolod, a hozzá hasonló gy lölköd k társaságát keresi.
– Így van – mondta Ann. – És ez mit jelent?
Ahogy elérték a lépcs alját Nicci egy pillanatra megállt, csuklójával a korlátra támaszkodott, s a körmével a márványt kocogtatva a gondolataiba mélyedt. – Ez azt jelenti, hogy szövetséget keres azokkal, akiknél a másik két Szelence van: a Sötétség N véreivel. Lehet, hogy más dolgokban hisznek, de testvérek a gy löletben.
Ann mosolyogva dicsérte meg.
– Nagyon jó, gyermekem!
– maga nem tudja használni a Szelencét – gondolkodott tovább Nicci hangosan. – Ami azt jelenti, hogy megpróbálja értékesíteni. Azért kellett neki, hogy hatalomra tegyen szert általa. Amikor leomlott a Határ, látta, milyen sebezhet az Újvilág. Kigondolta, majd végül megszerezte Shotától, amit az itt az Újvilágban felépített, de ez nem volt neki elég. Hatalmat akar a Szelencéért cserébe. Ann bólogatva helyeselt.
– Biztosítani akarja, hogy ha Orden erejét szabadon engedik, is részesüljön bel le. Vonzza a jó elpusztítása. Hatalomra vágyik, de ami f ti, az a rend és az értékek megsemmisítése.
– Van azonban egy dolog, amit nem értek. – Nicci a fejét csóválta, ahogy végignézett a hosszú folyosón. – A Sötétség N vérei nem állnának össze egy boszorkánnyal. Félnek t le.
– Az rz t l még jobban félnek. Szükségük van a Szelencére, ha ki akarják engedni Orden Mágiáját. Ne felejtsd el, hogy már m ködésbe helyezték ket! Az életükbe kerül, ha nem tudják kinyitni id ben a megfelel t. Muszáj tárgyalniuk Hattal.
– Igen. Azt hiszem, igazad van.
Valami azonban nem hagyta nyugodni, de nem tudott rájönni, mi az. Úgy érezte, van még valami, amir l nem tudnak.
19. FEJEZET
Nicci hagyta, hogy a keze lecsússzon a lépcs korlát tetejér l. Lazán lógatta a teste mellett, ahogy újra elindultak. A távolba vesz , csendes folyosó falait, padlóját és mennyezetét is fehér, csiszolt márványlapok borították, melyeknek lágy, szürke és arany erezet kölcsönzött éteri könnyedséget. A kovácsoltvas tartókban elhelyezett fáklyák remeg fénybe burkolták az ünnepélyes hangulatot árasztó folyosót. Az alig mozduló leveg ben szurok és enyhén csíp s füstszag szállt. Szabályos id közönként mindkét irányban elágazások vezettek a sírboltokhoz.
– Veszélyes id ket élünk – szólalt meg Ann. Lépteik zaja visszhangzott a padlón. – A prófécia általunk ismert legbaljósabb pontja felé haladunk, amely lehet, hogy mindannyiunk végét jelenti majd.
Nicci az id s Prelátusra pillantott.
– Pontosan ezért kell segítenem Zeddnek, majd utána megtalálnom Richardot. Ugyanakkor Hatot is meg kell állítani, hogy ne adhassa át a harmadik Szelencét. Már megmutatta, milyen veszélyes tud lenni, de ha rátalálunk, talán Zedd képes lesz elbánni vele. Valószín leg okosabb, ha én Ulicia és Armina N vér után indulok, mert náluk van a másik két Szelence. Ha egyesítik mind a hármat, nem hiszem, hogy meg akarnák várni a jöv tél els napját, hogy Richard kinyithassa az egyiket. Az a borzasztó érzés nyomaszt, hogy kifutunk az id b l.
– Egyetértek – mondta Ann, ahogy elhaladtak egy sziszeg fáklya mellett. – Ezért olyan fontos, hogy Richard mellett legyél, hogy segíts neki.
– Minden er mmel azon vagyok.
Ann Niccire nézett.
– Egy férfinek, csak egy n segíthet bizonyos döntéseket meghozni, különösen, ha egy ilyen döntés megváltoztathatja az egész életét.
Nicci a fáklyafényben körülöttük táncoló árnyakat figyelte.
– Nem vagyok biztos benne, hogy értem, mir l beszélsz.
– Csak egy n , aki szereti Richardot, s mellette áll, akiben feltétel nélkül bízik, gyakorolhat rá pozitív benyomást.
– Én szeretem, és mellette állok.
– Ennél többet kell tenned, Nicci, a te feladatod megadni neki azt a lökést, amire szüksége van. Nicci oldalra pillantott.
– Mégis milyen lökésre gondolsz?
– Egy gyermeknek az apa erejére, de az anyja gondoskodására is szüksége van. – Két ujját szorosan összeszorítva mutatta fel. – A n és a férfi együtt hozza létre a gyermeket, együttesen formálják, irányítják. Ehhez hasonlóan egy férfinek az életében a n i elemre is szüksége van, hogy az emberiség rátermett vezet je lehessen.
Egy er s tábornok asszony nélkül nyerhet meg csatákat még háborúkat is. Jagang is eltipor mindenkit, aki az útjában áll, de másra nem képes.
A mi oldalunk, ügyünk más. Nemcsak arról van szó, hogy megnyerjük-e a ránk váró háborút, hanem az egész jöv nkr l. Richardnak nem egyszer en olyan ember kell, aki szereti, hanem olyan, akit is szerethet. Nem lehet csupán a kard által élni. Szüksége van az érzelmeire. Kell, hogy szeretetet adjon és kapjon.
Nicci nem akarta folytatni ugyanazt a vitát, amit az el bb befejeztek.
– Nem én vagyok az a n .
– De lehetnél – er ltette lágyan Ann.
– Kahlan az a n , aki megérdemli Richard szerelmét. Én nem. Borzalmas dolgokat követtem el, melyeket már nem tehetek semmissé. Nagyon sötét úton jártam. Most az a dolgom, hogy megpróbáljam megállítani a gonosz tanok terjedését, melyeknek egyszer magam is híve voltam. Ha ezt meg tudom tenni, talán elnyerem a megváltást a saját szívemben. De Richard szerelmét soha nem érdemelhetem ki. Kahlan az a n , akire gondolsz, nem én.
– Nicci, Kahlan sajnos nem segíthet nekünk. Nincs értelme úgy beszélni róla, mintha lehetne választani közted és közte. már nem töltheti be ezt a szerepet. A Futót z elpusztította. Csak te maradtál. Menj feleségül Richardhoz, legyél az asszonya!
– Menjek hozzá!? – Nicci keser en nevetve rázta a fejét. – Richard nem szerelmes belém. Miért venne el?
– Nem tanultál semmit a Próféták Palotájában? – csettintett Ann a nyelvével türelmetlenül. – Hogyan lett bel led N vér?
Most Nicci emelte égnek a karját.
– Most meg mir l beszélsz?
– A férfiaknak vannak bizonyos szükségleteik. – Ann megfenyegette Niccit egy ujjával. – Ha minden tehetségedet beveted, amellyel egy ilyen gyönyör n t a Teremt felruházott, még többet akar majd bel led. El fog venni feleségül, hogy az övé légy.
Nicci legszívesebben arcul csapta volna. Helyette azonban csak ennyit mondott:
– Richard nem mindennapi férfi. tudja, hogy a férfi és a n közötti szenvedélyt a szerelem teszi teljessé.
– Hiszen végül is ezt kapja! Te csak segítesz, hogy teljessé legyen ez a szenvedély. A férfi szíve a vágyait követi. Csak nem vagy annyira naiv, hogy azt hiszed, minden pár szerelemb l házasodik? Az id sek bölcsessége gyakran jobb párokat eredményez. Mivel Kahlan nem létezik többé, ez az, amit tennünk kell. A te feladatod az, hogy az ágyadba csalogasd, megmutasd, mit tudsz adni neki, és mi az, amire vágyik. Ha kielégíted a vágyait, a szíve is a tiéd lesz. Akkor övé lehet a teljessé tett szenvedély.
Nicci érezte, hogy elvörösödik. Annyira valószer tlen volt ez az egész beszélgetés! Témát kellett volna váltani, csakhogy képtelen volt megszólalni.
Tudta, hogy a magáénak tudhatja Richard barátságát és bizalmát. Ha azt tenné, amit Ann sugall, azzal veszélybe sodorná ezt a barátságot, megtörné a bizalmat. Richard számára az kapcsolatuk biztonságot, szinteséget jelentett. Ett l vált érdemessé a férfi szeretetére. Ann javaslata azonban mindent tönkretenne, soha többé nem lenne képes Richard szeretetét kiérdemelni.
– Nem szabad hagynod elveszni ezt a lehet séget, gyermekem, nem szabad, hogy elveszítsük! Nicci megragadta a karját.
– Elveszítsük?
Ann bólintott.
– Te vagy a kapocs, ami minket Richardhoz köt.
Nicci szemei elkerekedtek.
– : Milyen kapocs?
Ann arca megkeményedett, most egyre inkább az egykori Prelátusra emlékeztetett.
– A kapocs, mely az ilyen férfiakat hozzánk, a fiatal varázslók képzésével foglalkozókhoz köt. Richard a vezet nk – nem a születése teszi azzá, hanem a képességei s az akaratereje, amely segítségével képes ezt átlátni. Eredetileg nem úgy indult el az élet útján, hogy majd Rahl Nagyúr lesz, hogy fog vezetni minket ebben a háborúban, de útközben feln tt a feladathoz. döntött úgy, hogy az élet elegend en értékes számára ahhoz, hogy harcoljon a kedve szerinti élet jogáért. Másokat is képes volt rávenni arra, hogy az néz pontját osszák. Ez csak azért lehetséges, mert mi segítettünk neki.
– De már nem egy fiú a palotából Rada'Han-nal a nyakában! a maga ura.
– Valóban? Hátrálj egy lépést, gyermekem, próbáld meg átlátni a nagyobb képet! Igen, Richard a vezet nk – ezt teljesen szintén vallom – ugyanakkor egy olyan férfi, aki semmit sem tud a Tehetségér l. Ráadásul a mágia mindkét oldalával született. Olyan, mint az üvegbe zárt villám. Mi a Fény N véreinek feladata, ha nem az ilyen férfiak megtanítása a Tehetség használatára?...
– Én nem vagyok a Fény N vére.
Ann legyintett egyet.
– Ez csak szemantika, szójáték. Ha letagadod, azzal nem válik semmissé.
– Én nem vagyok...
– De az vagy! – Ann egyik ujjával ellentmondást nem t r en megbökte Nicci mellkasát. – Itt belül igenis az vagy! Olyan ember vagy, aki, mindegy milyen úton jutott el idáig, magához ölelte az életet. Ez a Teremt szolgálata. Nevezd magad, akinek akarod, a Fény N vérének, vagy egyszer en Niccinek, nem számít. A név semmin sem változtat. A mi ügyünkért harcolsz – a Teremt ügyéért, magáért az életért. N vér vagy, varázslón , aki segíthet egy férfinek megtenni, amit meg kell tennie.
– Viszont örömlány nem leszek, sem a te kedvedért, sem máséért.
Ann szemei elkerekedtek.
– Arra kértelek, hogy olyan férfivel bújj ágyba, akit nem szeretsz? Nem. Azt kértem, hogy csald ki t le a pénzét? Nem. Arra kértelek, hogy legyél azé a férfié, akit szeretsz, adj neki szerelmet, legyél az a n , akire kétségbeesetten vágyik, legyél az, aki elfogadhatja a szerelmét. Erre a kapocsra van szüksége ahhoz, hogy teljes ember lehessen.
Nicci szeme égett.
– Valójában arra kérsz, hogy én legyek mellette a felvigyázó a Próféták Palotájából. Ann a mennyezetre nézve esedezett türelemért.
– Te gyerek – szólalt meg végül, tekintetével rabul ejtve Nicciét. – Csak annyit kérek t led, hogy ne vesztegesd el az életedet! Nem vagy képes felfogni az egész dolog lényegét. Azt hiszed, ez az egész a szerelemr l szól, de valójában fogalmad sincs róla, mit jelent a szó. Csak a kezdetét ismered: a vágyódást. A körülmények nem ideálisak, de a Teremt ezt a lehet séget adta neked. Itt az alkalom, hogy a tiéd lehessen a legnagyobb öröm az életben: a szerelem. A tökéletes szerelem. A te vonzalmad egyel re egyoldalú, beteljesületlen. Csupán édes vágyakozás, képzelt öröm. Nem tudhatod, milyen a szerelem valójában, csak ha a szíved mélyén megbúvó érzések viszonzásra találnak, és ezáltal szabadon szárnyalhatnak. Csak akkor igazi, tökéletes a szerelem. Csak akkor lehet szabad a szív. Te még nem ismered ennek a legemberibb érzelemnek az igazi gyönyörét. Niccit eddig legfeljebb állatias vademberek csókolták. Ebben nem volt semmi gyönyör. Ann-nek igaza volt. Nicci nem hihette, hogy valóban képes megérteni, milyen az, amikor olyan férfi csókját érzi az ajkán, akit igazán szeret, s aki viszont szereti, akinek szívében mindenek felett áll. Csak elképzelni tudta ezt a beteljesülést. Kár, hogy sokan nem ismerik a különbséget!
Ann kinyújtotta felé a kezét, mintha könyörögne.
– Egy ilyen szerelem, amely mindkett töket a teljesség érzésével ajándékoz meg, segíthet a szeretett férfinek a helyes döntéseket meghozni. Akkor meg mi a baj ezzel? – Hagyta, hogy a keze lehulljon. – Nem kérlek arra, hogy árts neki, csak arra kérlek, hogy azt tedd, amit is szeretne. Kíméld meg t a fájdalomtól, amely következtében mindannyiunkra nézve végzetes hibákat követhet el.
Nicci megint azt érezte, hogy a haja égnek mered.
– Mir l beszélsz?
– Nicci, amikor a Renddel voltál, amikor még a Halál Úrn jeként ismertek, milyen érzés volt az?
– Milyen érzés volt? – Nicci hirtelen nem tudta, mit válaszoljon. – Fogalmam sincs, mire gondolsz. Azt hiszem, gy löltem magamat is, az életet is.
– És miközben ezt érezted, érdekelt volna, ha Jagang megöl?
– Nem igazán.
– Képes lennél arra, hogy ma így cselekedj? Hogy ennyire ne érdekeljen, mi történik veled?
– Nem! Persze, hogy nem! Akkoriban nem érdekelt semmi. Milyen jöv várt rám? Nem hittem, hogy megérdemlem a boldogságot – nem hittem, hogy bármikor a jöv ben várhat még rám bármilyen jó dolog – ezért semmi nem érdekelt, a saját életem sem. Úgy éreztem, nem számít már semmi.
– Nem számított semmi – összegezte Ann a szavait. Egy pillanatra a gondolataiba mélyedt, miel tt folytatta volna teátrális kirohanását Nicci szavaival szemben. – Szóval nem hitted, hogy lehet még boldogságban részed, úgy érezted, semmi sem számít. – Felemelte egyik ujját, hogy hangsúlyt adjon a mondanivalójának. – Akkoriban ugye nem ugyanolyan döntéseket hoztál, mint amilyeneket ma hoznál, mert már tör dsz magaddal?
Nicci érezte, hogy valamiféle csapdába kezd belesétálni.
– Így van.
– Szerinted hogy érzi magát majd egy olyan férfi, mint Richard, amikor rájön, hogy Kahlan elveszett a számára – amikor végleg szembesül a valósággal? Úgy érzi majd, hogy még érdemes élni? Gondolod, hogy ugyanaz lesz a kapcsolata velünk, ugyanúgy fontos lesz számára a jöv nk, ha majd elveszettnek, boldogtalannak, reménytelennek érzi magát? Ha úgy látja, rá már nem vár boldogság, gondolod, hogy érdekelni fogja, mi történik vele? Te ismered ezt az érzést, gyermekem. Te mondd meg!
Nicci karja tiszta libab r lett. Félt válaszolni.
Ann az ujjával fenyegette.
– Ha nincs senkije, nincs szerelme, gondolod, hogy érdekelni fogja él-e vagy meghal? Nicci nagyot nyelve kényszerítette magát, hogy szembenézzen az igazsággal.
– Valószín leg nem.
– És ha már számára nincs remény, képes lesz meghozni a helyes döntést értünk? Vagy inkább feladja?
– Nem hiszem, hogy Richard feladná.
– Nem hiszed. – Ann közelebb hajolt. – De vajon ki is próbálnád? Hajlandó lennél kockáztatni az életünket, a világunkat, az életet?
Ann pillantásától Nicci szinte megfagyott.
– Gyermekem, ha elveszítjük Richardot, mindannyian elveszünk.
Lágy hangon folytatta, amit l Nicci úgy érezte, most záródik be a csapda körülötte. – Te is tudod, milyen fontos a számunkra – ezért helyezted m ködésbe a Szelencéket a nevében. Tudod, hogy az egyetlen, aki vezethet minket a végs csatában. Tudod, hogy nélküle a Sötétség N vérei az él kre szabadítják az Alvilág rz jét. Richard nélkül az élet helyét átveszi a halál, véget ér a világ, s örök sötétségbe süllyed.
– Richard nélkül mind elveszünk – ismételte meg, szavai úgy hangzottak, mint amikor a koporsóra szegelik rá a fedelet.
Nicci próbált nyelni a torkában n tt gombóc mellett.
– Richard nem hagyna cserben minket.
– Talán szándékosan nem. De ha egyedül kell megvívnia ezt a csatát, azzal a tudattal, hogy elvesztette a szerelmet, a reményt, olyan döntéseket hozhat, melyeket ép lélekkel nem tenne. A szerelem lehet a kapocs, amely összetartja, ez adhat neki er t a folytatáshoz, megakadályozhatja, hogy mindent feladjon.
– Ez mind igaz lehet, de ett l még nincs jogod a szíve fel l dönteni.
– Nicci, szerintem...
– Miért harcolunk, ha nem az élet szentségéért?
– Én az élet szentségéért harcolok.
– Valóban? Az egész életedben mindig másokat igyekeztél rávenni, hogy megtegyék, amit te akarsz. Bár lehet, hogy nem a jó gy löletéb l fakadt ez, lényegében az volt az alapja, hogy szerinted hogyan és miért kellene másoknak élni. A novíciákból N véreket faragtál, hogy szolgálhassák azt a célt, amelyet te adtál eléjük feladatul. A N véreket arra használtad, hogy fiatal fiúkból olyan varázslók legyenek, akik szintén azon az úton járnak, amelyet szerinted a Teremt számukra kijelölt.
Mindenkinek, aki a befolyásod alatt élt, te írtad el , hogyan éljen, milyen elveket kövessen. Ritkán engedted, hogy az emberek valóban meghozzák a saját döntéseiket. Nem hagytad, hogy megismerjék a valódi életet, helyette inkább elmondtad nekik, az élet mely vonatkozásai fontosak. Az egyetlen részbeni kivétel, akir l tudok, az Verna. Neki lehet sége volt tényleg élni, amikor húsz évre elküldted.
Richard életét is már több száz évvel azel tt megtervezted, hogy megszületett. El re kitaláltad, hogyan kell élnie az egyetlen életet, amely megadatott neki. Te, Annalina Aldurren, az alapján, ahogyan te a próféciát értelmezted, eldöntötted, hogyan tölti ki majd Richard a létezését az Él k Világában. Most pedig az érzelmeit is meg akarod szabni. Már valószín leg a szellemvilágbeli létét is el re el írtad.
Nathant egész életére börtönbe zártad, pedig évszázadokon át segített neked. Bár megszeretted, életfogytiglani börtönbüntetésre ítélted egy olyan b n miatt, amit esetleg, félelmeid szerint, elkövethet.
Ann, miért harcolunk, ha nem azért, hogy mi magunk élhessük a saját életünket? Nem döntheted el, mit tegyenek mások! Nem lehetsz te Jagang jó verziója, ugyanannak az éremnek a másik oldala! Ann meglepetten pislogott.
– Szerinted ezt teszem?
– Hát nem? Most is meg akarod szabni, milyen életet éljen Richard, ugyanúgy, mint születése el tt. Ez az élete. Szereti Kahlant. Mire jó az élete, ha nincs joga dönteni a saját szíve fel l? Márpedig ez a helyzet, ha döntesz helyette. Ki vagy te, hogy el írd, le kell mondania arról, amit a legjobban szeretne, és helyette engem szeretnie?
Hogyan lehetnék én az igaz szerelme, ha megpróbálnám manipulálni úgy, ahogy te kérted? Ha megtenném, amit szeretnél, azzal semmissé tenném azokat az érzelmeket, amelyeket ébresztettem benne. Álságossá válna minden érzés.
Ann kétségbeesetten nézett.
– De én nem azt akarom, hogy a saját akaratod ellenére szeresd t! Csak azt, ami neked is a legjobb.
– Bármit megadnék érte, hogy nyugodt szívvel tudjak élni a tanácsoddal, viszont soha többé nem tudnék a tükörbe nézni, ha megtenném. Richard Kahlant szereti. Én nem helyettesíthetem semmivel ezt a szerelmet. Pontosan azért, mert szeretem, nem csalhatom meg a szívét.
– De én nem hiszem...
– Te örülnél, ha egy számító kis trükk következtében tudhatnád Nathan szívét a magadénak? Elégedettséggel töltene el? Boldoggá tenne?
Ann nem nézett Niccire, a szemében könnyek csillogtak.
– Nem. Tényleg nem.
– Akkor hogy gondolhatod, hogy engem boldoggá tenne Richard elcsábítása s ezzel az önbecsülésem elvesztése? Az igaz szerelmet ki kell érdemelni, nem egy ágybéli alakításért jár. Ann nyugtalan tekintettel próbált ellenkezni.
– De én csak...
– Amikor magammal vittem Richardot az Óvilágba, amikor foglyul ejtettem, rá akartam kényszeríteni, hogy elfogadja a Rend hitét. De azt is akartam, hogy szeressen. Emiatt valami olyasmit gondoltam ki, mint amit most te sugalltál. Richard elutasított.
Ez is az egyik oka annak, hogy tisztelem. Annyira nem hasonlított egyik férfihez sem, akiket korábban ismertem, akik egyszer en csak az ágyukba akartak vinni! Azt hittem, is ilyen, de bebizonyította, hogy az elméje az, amely irányítja. és nem állat, mint azok, akik hagyják, hogy a vágyaik uralják ket. az ész híve. Ezért a vezet nk, és nem azért – ahogy te hiszed – mert a megfelel szálakat mozgattad.
Ha megadta volna magát nekem, soha nem tudtam volna úgy becsülni, ahogy most. Hogyan szerethetném, ha jellemben ilyen gyenge volna? Még ha bele is egyeznék a tervedbe, Richard biztosan keresztülhúzná a számításainkat. ugyanúgy tenne, ahogy akkor, engem pedig megvetéssel sújtana. Az egész tervünk a visszájára fordulna, mégpedig amiatt, hogy te nem tisztelted t eléggé.
Meg egyébként is, tényleg ezt akarnád? Olyan vezet t akarnál, akit a vágyai uralnak az esze helyett? Egy bábra vágysz, akit kötélen rángathatsz?
– Nem. Persze, hogy nem.
– Mint ahogy én sem.
Ann ekkor megfogta Nicci karját. Újra elindultak a fehér márvány folyosón.
– Utálom elismerni, de igazad van. Hagytam, hogy elvakítson a Teremt szolgálata iránti szenvedély, és elhitesse velem, csak én dönthetem el, hogyan teljesüljön az akarata, s mások hogyan éljenek.
Egy ideig csendben sétáltak, a halkan serceg fáklyák remeg fénye kísérte ket.
– Bocsáss meg, Nicci! Velem ellentétben te igazán jellemes n vagy.
Nicci a távolba meredt.
– Elég magányos útnak t nik.
– Richardtól bölcs dolog lenne, ha azért szeretne, aki vagy, és úgy, ahogy vagy.
Nicci nyelt egyet, erre nem tudott mit mondani.
– Azt hiszem, ebben a nagy sietségben elfelejtettem a leckét, amire pedig már Nathan is megtanított.
– Talán nem is a te hibád – mondta engedékenyen Nicci. – Talán az is a Futót z számlájára írható, hogy egyre több mindent felejtünk el, amit valaha tudtunk.
Ann felsóhajtott.
– Nem biztos, hogy egy élet cselekedetei miatt egyetlen varázslatot okolhatnék, amelyet csak nemrég indítottak el.
Nicci ismét az egykori Prelátusra nézett.
– Milyen leckér l beszélsz, amire Nathan tanított?
– Egyik nap valami hasonlóról sikerült meggy znie, mint amire ma te emlékeztettél. Valójában szinte ugyanazokat az érveket sorakoztatta fel, amelyeket te használtál. Félreismertem Nathant is és téged is, Nicci. Bocsánatot kérek ezért és sok minden másért is, amit l megfosztottalak. Nicci megrázta a fejét.
– Ne magadat hibáztasd az én elrontott életemért! Én hoztam a döntéseket. Mindenkinek, kinek többé, kinek kevésbé, szembe kell néznie az élet kihívásaival. Mindig lesznek olyanok, akik irányítani akarnak minket. Nem hagyhatjuk, hogy ez legyen a mentség, ha hibázunk! Végül is, mindannyian a saját életünkért felelünk.
Ann bólintott.
– A hibák, amelyekr l, már beszéltünk. – Lágyan Nicci hátára tette a kezét. – De te már megváltoztál, gyermekem. Te már képes vagy magadért felelni. Sok jót tettél.
– Bár már tényleg képes vagyok átlátni a buktatókat a gondolkodásomban, és meg is próbáltam néhányat helyrehozni, nem hiszem, hogy ezzel megjavultam. De ígérem neked, Ann, ha Richardnak bármire szüksége lesz, t lem megkapja. Erre valók az igaz barátok.
Ann mosolygott.
– Igen, valóban a barátja vagy, N vér.
– Nicci.
Ann kuncogott.
– Akkor Nicci.
Csendben sétáltak el vagy egy tucat fáklya el tt. Nicci megkönnyebbült, hogy végre meg tudta értetni magát Ann-nel. Az ember soha nem lehet elég tapasztalt ahhoz, hogy újat tanuljon. Remélte, hogy Ann tényleg megértette t, s ez nem csak egy újabb stratégia az események befolyásolására. Talán Nathannak tényleg sikerült megváltoztatnia t, ahogy a n bevallotta.

szintének t nt. Ráadásul ez az egész beszélgetés olyan volt, mintha már régóta várt volna rá.
– Err l jut eszembe! – szólalt meg újra Ann. – Ami Nathant illeti, készültem valamire, miel tt észhez térített, és valami fontosat a várbörtönben hagytam.
Nicci ismét zömök társára nézett.
– És mi lenne az?
– Azt akartam...
– Nocsak, nocsak – hangzott hirtelen.
Nicci azonnal megállt, s ahogy felnézett, három n t látott kilépni az egyik balra es folyosóról. Ann zavartan meredt rájuk.
– Armina N vér?
Armina N vér önelégülten vigyorgott.
– Akármi legyek, ha ez nem a halott Prelátus – ismét életben! Azt hiszem, ezt a problémát orvosolhatjuk.
Ann teljes erejével a háta mögé húzta Niccit.
– Fuss, gyermekem! Neked kell megvédened t!
Nem volt kétséges, hogy Ann kir l beszél.
20. FEJEZET
Niccinek sok halálos összecsapásban volt már része. Tudta, hogy a futás a legrosszabb, amit tehet. Helyette inkább az ösztöneire hallgatott. A kezét Ann vállára téve elkezdte a Pusztító Mágia minden darabkáját összeszedni, amire csak képes volt. Elszánta magát, hogy a három n t a legkegyetlenebb módon intézi el.
Ugyanabban a pillanatban elképedve érezte, hogy nem jött létre a kapcsolat az erejével, szinte semmi sem történt, hiszen a Népek Palotájában volt, ahol gyakorlatilag használhatatlan volt a Tehetsége. A rettegés ólomsúllyal nehezedett rá.
A folyosóba hirtelen, fülsiketít hang kíséretében villám csapott. A fehér márványról visszaver d fény szinte teljesen elvakította.
A villámfénnyel a feketeség sötét fonalai kúsztak a látóterébe, szikrák pattogtak, a leveg szinte égett. A Pusztító Mágia olyan fekete volt, hogy úgy t nt, mintha rést nyitna az Él k Világán. Szinte azt is tette.
Ahol a márványhoz ért, az darabokra repedve levált a falról, a mennyezetr l és a padlóról. Szilánkok ezrei hasították a leveg t, amely a heves becsapódástól felszálló zsírk portól elnehezült. A fáklyák fénye is kialudt.
Annak ellenére, hogy Nicci nem tudta azonnal el hívni a Hanját a megszokott er vel, id érzékelése a szokásos módon megváltozott.
A karja és lába, mintha ólomból lett volna. A világ, mintha egy alagútba szorult volna, szinte megállni látszott.
Látta a k darabkákat, ahogy a leveg ben bukdácsolva felé tartanak. Akár meg is számolhatta volna

ket. Minden szilánkot egyenként képes volt megfigyelni. Eközben a villámok hevesen cikáztak oda-vissza, foltot égetve Nicci retináján. A k megadta magát, ahol a villám hozzáért. Bár az egész világ lelassult, Nicci agya rülten száguldva próbálta kitalálni, mit tehetne, hogy megállítsa a kikerülhetetlenül feléjük tartó veszedelmet. Nem volt azonban semmi, amivel megállíthatta volna az Alkotó és Pusztító Mágiának ezt az elegyét, melynek ereje átvágta a követ, s felizzította a leveg t.
Ahogy a folyékony fény szilajul végigrontott a folyosón, Ann Nicci elé ugrott. Nicci nagyon is jól tudta, mi következik, ismerte az el ttük álló három n t, tisztában volt vele, milyen halálos az er , melyet megidéztek.
Nem volt ideje utasítgatni, ezért minden erejét összeszedve kinyújtotta a kezét, hogy a Prelátust arrébb lökje, nehogy baja essen. Az ujja már súrolta a szürke szövetet, az ujjai már majdnem összezártak.
A teste versenyre kelt a látszólag össze-vissza cikázó villámmal.
A pattogó mágia fényes nyalábja azonban hirtelen félrehúzott, majd egyenesen az alacsony n mellkasának vágódott. A villanás a húsába tépett, átszáguldott rajta, és a hátán távozott. A becsapódásnak olyan ereje volt, hogy a Prelátust szinte ellökte, hiába markolta meg a ruháját Nicci. Ann tehetetlen teste olyan er vel csapódott a márványnak, hogy az megrepedt. Az ütés következtében valószín leg egyetlen csontja sem maradt épen. Nicci azonban látta, hogy Annalina Aldurren, mire a falhoz ért, már halott volt.
A villámlásnak hirtelen vége szakadt, de Nicci füle még mindig csengett t le, s az éles fényt l továbbra is alig látott.
Ann halott, tágra nyílt szemmel a földre csúszott, majd arccal el re zuhant. Egyre kiszélesed vértócsa áztatta alatta a fehér márványt.
A három n , mint három, dögre éhes kesely méregette Niccit.
Tisztában volt vele, hogyan érhették el azt, amire képtelen volt: összekapcsolták az erejüket. is élt ezzel az eszközzel, amikor el ször lettek Jagang foglyai. Most k is, hogy egyként cselekedtek, képesek voltak használni a mágiát a palotán belül is.
Amire azonban Nicci nem tudott rájönni, az volt, hogy hogyan jutottak be.
Arra számított, hogy a villám újra felvillan, s ugyanarra a sorsra jut, mint Ann. Volt id , amikor nem érdekelte volna, hogy él-e, hal-e. Az az id azonban elmúlt. Már nagyon is érdekelte, mi lesz vele. Sajnálta, hogy nincs esélye visszavágni. De legalább gyors halála lesz.
Armina N vér gonoszul elmosolyodott.
– Drága Nicci, milyen jó téged újra látni!
– Bár a társaságodat nem jól választottad meg – tette hozzá Julia N vér, aki Armina jobb oldalán állt. Balról, Greta N vér meredt rá.
Mindhárman a Sötétség N vérei voltak. Armina korábban Uliciával, Ceciliával és Tovival megszökött Jagangtól. k indították be a Futót z varázst, s hozták m ködésbe Orden Szelencéit. Julia és Greta N vér azonban, akiket Nicci szintén jól ismert, már régóta Jagang foglyai voltak. Az, hogy most Armina N vérrel együtt voltak, összezavarta Niccit.
Anélkül, hogy ideje lett volna átgondolni a következtetéseket, amelyeket ez felvet, Nicci úgy döntött, ha már meg kell halnia, nem adja könnyen az életét. Ívben felemelte a karját, s a leger sebb pajzsot hozta létre, amelyre képes volt. Tudta, hogy nem lehet túl er s, de remélte, hogy kitart, közben pedig az ellenkez irányba ugrott, a lépcs felé.
Még három lépést sem tett meg, amikor a s r leveg , mint egy korbácsütés, leterítette. Keményen a földnek csapódott. A pajzs úgy t nik haszontalannak bizonyult a három n egyesített erejével szemben.
Kissé azonban meglepte, hogy rajta nem azt a halálos mágiát használták, amit Ann-en. Nem kezdett el azonban ezen gondolkodni, hirtelen balra gördült, felpattant majd berohant egy másik folyosóra. Hallotta, ahogy a N vérek utána indulnak.
A sima márvány falak közt azonban nem volt hová bújni. Nicci tudta, hogy ha fut, egy egyszer villámcsapással leterítik. Nem volt esélye rá, hogy elrejt zzön el lük, hogy elmeneküljön az erejük el l. Mivel azonban még mindig futottak utána, nyilvánvalóan arra számítottak, hogy Nicci tovább fut. Ezért a legközelebbi kanyar után hirtelen megállt, s hátát a falhoz szorítva bevárta a három n t. Alig kapott leveg t, de próbált annyira csendben maradni, amennyire csak bírt. A rejtekhelyér l már nem látta Ann testét, de jól látta a fehér márványon csordogáló vérpatakot.
Képtelen volt elhinni, hogy Ann nincs többé. Szemtanúja volt királyságok születésének és bukásának, számtalan nemzedék születésének és halálának. Mintha örök id k óta élt volna. Megdermesztette a gondolat, hogy a világ Annalina Aldurren nélkül létezzen tovább. Bár nem szerette különösebben, mégis lesújtotta a gyász. A Prelátus végül belátta a hibáit, és e hosszú id után végre megismerhette, mit jelent az igaz szerelem.
Nicci hallotta a feléje rohanó lépteket. Most nem ér rá gyászolni.
Bár nem volt idegen számára az er szak és a halál, a harcnak nem ilyen fajtájához szokott. A Halál Úrn jeként ezrek halálának lehetett szemtanúja. Több embert ölt meg, mint amennyit meg tudna számolni, de soha nem puszta kézzel tette. Most, hogy nem tudott volna magához hívni az erejét, nem volt más választása. Megpróbálta elképzelni, mit tenne Richard az helyében. Ahogy a három N vér befordult a sarkon, Nicci teljes erejével a hozzá legközelebb es n arcába vágta a könyökét. Hallotta a fogai reccsenését. A szíve olyan hevesen vert, hogy szinte meg sem érezte az ütést, Julia N vér azonban a földre zuhant. Nicci megállás nélkül, miközben Julia N vér még mindig a padlón csúszott, megragadta Armina haját, megpenderítette, majd a falhoz csapta. A n koponyája émelyít hanggal megrepedt. Nicci remélte, hogy legalább elájul az ütést l, de még jobb, ha belehal. Ha csak egy n vér marad talpon, nem lesz képes Niccinél jobban használni az erejét.
Armina azonban nem veszítette el az eszméletét. Átkozódva állt talpra. Nicci azonnal megragadta, amíg még lendületben volt, hogy újra a falhoz csapja.
Miel tt azonban megtehette volna a nagydarab Greta N vér mellbe vágta, és ellökte Armina mell l. Olyan er vel vágta a falhoz, hogy szinte kiszorult a tüdejéb l a leveg . Vakon kapott az t elgáncsoló n után.
A Niccit szorosan fogva tartó Greta N vér oldalra csavarodott, s arccal a földre került. Nicci megpördült, hogy belerúghasson.
Armina N vér véráztatta arccal Nicci mellkasára taposott, majd az id közben feltápászkodó Greta N vér is mellé lépett.
Miel tt Nicci összeszedhette volna magát, iszonyatos fájdalom söpört végig a testén, úgy érezte a koponyája menten felrobban. A hirtelen kíntól nem kapott leveg t. Az, hogy ketten egyesíteni tudták erejüket, elég volt ahhoz, hogy lefegyverezzék.
– Hát szép dolog így üdvözölni a N véreidet? – szólalt meg Greta N vér.
Nicci próbálta kizárni elméjéb l a fájdalmat. A karjával csapkodott, miközben igyekezett lábra állni, de Armina N vér még inkább ránehezedett, miközben fokozta a fájdalom hullámait. Nicci látása egy fekete alagút végén lév apró ponttá sz kült, a háta ívbe hajlott, ahogy az izmai csomókká álltak össze. A körmével a padlót kaparta. Úgy érezte, bármit megtenne, hogy elmúljon a fájdalom.
– Azt javaslom, maradj, ahol vagy! – mondta Armina N vér – Különben emlékeztetünk rá, mennyivel nagyobb szenvedés kiváltására is képesek vagyunk.
Kérd tekintettel nézett Niccire. – Hm?
Nicci képtelen volt megszólalni. Kíntól ég szemekkel bólintott.
Julia N vér közelebb botladozott, mindkét kezét a szájára szorítva üvöltött a fájdalomtól, miközben az ajkáról csordogáló vér eláztatta a halványkék ruhát, amit viselt, majd a könyökér l a padlóra folyt.
Armina N vér, a lábával még mindig Nicci mellkasán taposva közelebb hajolt, s kissé elváltozott hangon folytatta.
– Végre visszatértél hozzánk, drágám?
Nicci érezte, ahogy megfagy az ereiben a vér.
Rájött, hogy Jagang figyeli a n szemén keresztül.
Ha meg tudott volna mozdulni a kíntól, ha nem csupán a lélegzés lett volna az egyetlen apró mozdulat, amelyre képes volt, biztosan elfutott volna, még ha ez az azonnali halált jelentette volna is. A gyors halál most kívánatosnak tetszett.
Így azonban, hogy képtelen volt elfutni, kénytelen volt Armina N vér kidülledt szemébe, azaz Jagang szemébe nézni.
– Ezért kiverem a fogaidat – hangzott Julia N vér hangja tompán, ahogy két kezével eltakarta a száját. – Ki fogom...
– Elhallgass! – rivallt rá Armina N vér azon a szörny hangon, amely csak félig volt az övé – különben nem engedem meg, hogy meggyógyítsanak.
Julia N vér riadtan ismerte fel Jagang hangját, s rögtön elhallgatott.
Armina N vér el re nyújtotta a kezét.
– Add ide!
Julia N vér véres ujjait a zsebébe mélyesztve el húzott valamit. A látványtól Nicci szívébe rettegés költözött. Julia N vér átadta a kezében lév holmit Arminanak, aki levette a lábát Niccir l, letérdelt mellé, és fölé hajolt. Nicci tudta, mi következik. Minden erejével ellenkezni próbált, de a teste nem engedelmeskedett. Páni félelem lett rajta úrrá. Az izmai k vé dermedtek az idegszálain átfutó mágia hatására.
Armina N vér el re hajolt és a vérfoltos nyakörvet Nicci nyakára tette.
Nicci érezte, ahogy a Rada'Han a nyakára kattan.
Abban a pillanatban elveszítette kapcsolatát a Hanjával.
A Tehetséggel született, ezért élete nagy részében nem is foglalkozott vele különösebben. Most azonban elvágták t le. A Tehetség birtoklása olyan volt számára, mint a látás, vagy a hallás: Természetesnek vette, hogy mindig vele van. Most azonban csak a borzalmas r tátongott a helyén. Szinte megbénult t le. Mintha elveszítette volna a lénye egy részét, legbels lényegét.
– Talpra! – utasította Armina N vér.
Ahogy a fájdalom kissé gyengült, mintha az egész teste ólomsúllyal nehezedett volna a padlóra. Nem tudta, engedelmeskednek-e majd az izmai, vagy lesz-e ereje felállni, de túl jól ismerte Arminát ahhoz, hogy ne merjen késlekedni. Megtámasztotta magát a kezével, majd feltérdelt. Mivel nem mozgott elég gyorsan, Armina éget fájdalom hullámot küldött a hátába. Nicci elfojtott egy sikolyt. A lábát és a karját önkéntelenül kinyújtotta, amit l arccal lefelé ismét elterült a padlón. Greta N vér kuncogni kezdett.
– Állj fel, vagy megtudod mi az igazi fájdalom! – fenyegette Armina N vér.
Nicci ismét négykézlábra tornázta fel magát. Leveg után kapkodott, könnyei a poros padlóra hulltak. Nem mert késlekedni, nagy nehezen talpra állt. A térdei remegtek, de nem esett újra össze.
– Miért nem ölsz meg? – kérdezte. – Nem fogok együttm ködni, mindegy milyen fájdalmat okozol. Armina felvetette a fejét, s közelr l, egy szemmel sandított Niccire.
– Ó, kedvesem, azt hiszem, ebben nagyon tévedsz.
Megint Jagang szólt hozzá.
A Nyakörvön keresztül a fájdalom újabb rettenetes hulláma a velejéig megrázta. A vakító kíntól ismét térdre rogyott.
Okozott már neki fájdalmat Jagang korábban is, amikor az elméjébe hatolt, miel tt megtanulta volna, hogyan állítsa meg a Kötés segítségével, melyet Richardnak tett, a Kötéssel, amely megvédte egész D'Harat és a Rahl Nagyúr híveit. Miel tt ezt megtehette volna, amikor Jagang az elméjébe hatolt, épp úgy, ahogy most ezekkel a N vérekkel tette, az olyan volt, mintha forró vasat szúrtak volna a fülébe, melyen keresztül a kín szinte a lelkét is kiszakította.
Ez azonban rosszabb volt.
Csak bámulta a padlót. Arra számított, hogy vér fog folyni a füléb l s az orrából, és beteríti a márványt. A szemét alig tudta kinyitni, de vért nem látott. Pedig azt kívánta, bár vérezne, esetleg elvérezne.
Persze elég jól ismerte Jagangot ahhoz, hogy tudja, nem engedné, hogy meghaljon. Legalábbis még nem.
Az Álomjáró nem engedte, hogy gyors halált haljanak azok, akik felingerelték. Nicci tudta, hogy nincs senki rajta kívül, akire Jagang nagyobb kínokat szeretne mérni. A végén persze megöli majd, de el tte rettenetes bosszút áll. Biztosan odaadja a katonáinak is egy id re, hogy megalázza, azután pedig a kínzó-sátrakba küldi. Ez a fázis pedig nagyon sokáig tart majd. Ha végül már ráun az egyéb kínzásokra, az utolsó néhány napban egyenként kihúzzák a beleit. Jagang ott akar majd lenni, hogy lássa meghalni. Azt akarja majd, hogy az utolsó dolog, amit a n még az életében láthat, az gy zedelmes vigyora legyen.
Nicci ebben a pillanatban, amikor rádöbbent milyen iszonyú sors vár rá, egyetlen dolgot bánt csupán: hogy soha többé nem láthatja Richardot. Úgy érezte, ha alkalma nyílna csak még egyszer megpillantani, képes lenne elviselni, ami következik.
Armina N vér közelebb lépett, elég közel, hogy biztos legyen benne, Nicci látja a fels bbrend vigyort az arcán. Most irányította a nyakörvet, melyen keresztül most már Jagangnak is hatalmat nyert felette.
A Rada'Hant a fiatal varázslók kordában tartására használták. Bár a Népek Palotája lecsökkentette az erejét, illetve megakadályozta a használatát, a Nyakörv attól még ugyanúgy m ködött, mert a Rada'Han belülr l hatott. Ezzel az eszközzel kibírhatatlan fájdalmat lehetett okozni. Elég er set ahhoz, hogy egy fiatal fiú bármit hajlandó legyen megtenni, csak ne kelljen megtapasztalnia a kínt. Nicci a térdein állva, remegve kapkodta a leveg t. Érezte, ahogy a látása egyre jobban elhomályosul. A füle is csengett.
– Érted már, mi vár rád, ha nem engedelmeskedsz? – kérdezte Armina N vér.
Niccinek megint csak egy bólintásra futotta az erejéb l.
Armina feje már nem vérzett.
– Akkor állj fel, N vér!
A fájdalom annyira visszahúzódott, hogy Nicci már képes lett volna felállni, csakhogy nem akart. Ki akarta provokálni, hogy Armina megölje. Csakhogy Jagang úgysem engedné. Valószín leg maga akar végezni vele.
Ahogy a látása kezdett kitisztulni, észrevette, hogy Greta N vér, aki visszament a folyosón, éppen Ann zsebeiben kotorászik. Valamit el húzott a Prelátus öve alól. Megnézte, majd felmutatta.
– Nem fogod elhinni, mit találtam! – meglengette a többiek orra el tt. – Szerintetek elvigyük?
– Igen – felelte Armina -, de igyekezzünk!
Greta N vér a zsebébe süllyesztve szerzeményét a másik kett höz fordult. – Akkor siessünk! Vállvetve egymás mellé álltak abba az irányba fordulva, ahol Ann feküdt. Nicci látta rajtuk, hogy még így egyesített er vel is nehezen boldogulnak. Ha a Népek Palotája nem szívta volna el a Hanjukat, bármelyikük egyedül is könnyedén megidézte volna a mágiát, ami Annt megölte. A leveg mintha kettéhasadt volna, ahogy a Pusztító Mágia testet öltött. A folyosó elsötétült, amikor jó néhány fáklya lángját elfújta a robbanás. Tinta fekete sötétség hömpölygött a Prelátus felé, s végül teljesen elborította. A lökéshullámtól Nicci megint id legesen elveszítette a látását. Amikor ismét visszanyerte, Ann már nem volt sehol. Még a vér is elt nt. Létezésének minden nyomát kitörölte a Pusztító Mágia. Most szinte hihetetlennek t nt, hogy közel ezerévnyi élet így elmúlhat egy pillanat alatt.
Senki sem fogja megtudni soha, mi történt vele.
Bár a testét és a vért elt ntették, a széttört márványt már nem volt olyan könny helyrehozni. A N véreket viszont ez nem is érdekelte.
Nicci úgy érezte magát, mintha minden, maga a remény is meghalt volna. Armina N vér megragadta a karjánál fogva, s meglódította. Nicci visszanyernie az egyensúlyát, így ezúttal nem esett el. Bénultan vonszolta magát a három n el tt. megbotlott, de sikerült Alig tudott mozogni a fájdalom éles szikráitól, melyekkel a Nyakörv folyamatosan érzékeny veséit bombázta.
Alig mentek egy keveset, amikor Niccit egy baloldali folyosóra irányították. Némán követte az utasításaikat, egymás után több kisebb folyosón is végigmentek, több helyen elkanyarodtak, miel tt az egyik sírbolt bejáratánál végre megálltak. A sima bronzborítású ajtó zárva volt. Nem t nt annyira masszívnak, és nem is volt olyan díszes, mint Richard nagyapjának, Panis Rahlnak a sírja, meg még jó néhány, melyet itt lent látott korábban.
Nicci nem értette, miért mennek be az egyik sírba. Arra gondolt, hogy talán a N vérek el akarnak rejt zni, míg kitalálják, hogyan szökhetnének el a szigorúan rzött palotából. Lehet, hogy ki akarnak várni egy forgalmasabb napszakot, amikor könnyebben elvegyülhetnek az itteniek között. De hogyan juthattak be, Nicci elképzelni sem tudta.
Mindkét ajtószárnyat egy egyszer , dupla kört ábrázoló motívummal díszítették. Greta N vér benyomta az ajtót, majd Niccivel az élen beterelte a többieket.
Bent a N vérek a mágia egy szikrájával meggyújtottak egy fáklyát. A helyiség közepén, egy emelvényen finoman faragott koporsó feküdt. A falak fels részét halványbarna, míg az alsó részét a fáklyák fényében csillogó, rézszín pettyekkel tarkított, fekete gránit fedte. Különös hatást keltett ez az összeállítás, mintha a fels rész az életet, az alsó pedig az Alvilágot ábrázolta volna. A fels részbe, körben az egész helyiségben, ó-d'harai nyelven írt szöveget véstek, mellyel a Jó Szellemekhez folyamodtak, hogy fogadják be az itt nyugvó Rahlt maguk közé. Az elhunyt életét magasztalták, és mindazt, amit a népért tett.
Nicci nem látott semmi szokatlant. Egy régen elhunyt Rahl Nagyúr sírboltja volt ez, aki egy meglehet sen békés id ben uralkodott, melyet a szavak „átmeneti id szakként” említettek. Az alsó részre, a fekete gránitba különös figyelmeztetést írtak, amely arra intett, hogy emlékezzünk meg az alapról, melyre minden más épül, amelyet számtalan elfeledett lélek alkotott. Maga a koporsó sima volt és egyszer . Az oldalára vésett szavak arra kérték a látogatókat, hogy tartsák meg emlékezetükben az életb l távozókat.
Armina N vér teljes erejével a koporsó egyik sarkának feszült, majd nagyokat nyögve néhány centire elmozdította, amit l láthatóvá vált egy emel kar. Lenyúlt a keskeny résbe, megragadta az emel t, és kattanásig húzta.
A koporsó halkan elfordult, s Nicci teljes döbbenetére, sötét nyílás tárult fel mögötte. Ez nem sír volt, hanem titkos bejárat valahová, ami a sír alatt húzódott.
Amikor Julia N vér intett neki, Nicci az emelvényre lépve meglátta, hogy egy lépcs sor ereszkedik lefelé a durván kivágott k ben.
Greta N vér belépett a nyílásba. Meggyújtotta, majd kivette a k falban sorakozó lyukakba illesztett fáklyák egyikét, s elindult. t Julia N vér követte, szintén fáklyával a kezében.
– Na! – noszogatta Armina N vér Niccit. – Mire vársz? Indulj már!
21. FEJEZET
Nicci fekete szoknyáját kissé megemelve az emelvényre lépett, amelyen a koporsó feküdt. A lejárat szélébe kapaszkodva, nehogy elveszítse az egyensúlyát, elindult lefelé. A két N vér már javában el tte járt, fáklyáik táncoló fényében azonban csak a közel függ leges lépcs sor látszott. Ahogy Armina N vér is belépett a nyílásba Nicci után, ismét megnyomott egy kart, majd is fáklyát ragadott. Fejük felett a koporsó lassan a helyére fordult, és elzárta az üreget. Nicci úgy érezte, mintha egyenesen az Alvilágba ereszkednének lefelé.
A lépcs veszélyesen meredek volt és olyan sz k, hogy csak egyetlen ember fért el rajta. Meredek szögben haladt lefelé, csak id nként szakították meg apró pihen k, melyek után mintha hektikusan más-más irányban folytatódott volna. A fokokat elnagyoltan alakították ki, egyik kisebb volt, a másik nagyobb, és nem is csiszolták ket simára. Úgy t nt, bárki is készítette, a célja az volt, hogy a k ben a lágyabb részeket kövesse, emiatt haladt ilyen össze-vissza vonalban.
A lejtése olyan meredek volt, hogy Nicci légzését akadályozta a két el tte haladó N vér fáklyájának füstje. Elméje rülten zakatolt, próbálta sorra venni a lehet ségeit. Még az is megfordult a fejében, hogy leveti magát a mélybe, abban a reményben, hogy hátha nyakát szegi, és ezzel talán még az el tte haladó két n t is megöli. Sajnos azonban olyan sz k volt a lejárat, hogy valószín leg elakadt volna, anélkül, hogy komolyabb kárt tehetett volna magában. Sok volt a pihen is, így, bár a lépcs meredek volt, állandóan változott az iránya. A nyakát semmiképpen sem törte volna ki, legfeljebb csak a kezét.
Nicci már úgy érezte, mintha órák óta ereszkednének lefelé. Sajgott a lába. Hallotta, hogy a N vérek is zihálva szedik a leveg t, tehát ket is megviselte az er feszítés. Nyilvánvalóan nem voltak ilyen fizikai terheléshez szokva, s kezdtek elfáradni.
Bár Nicci is fáradt, jobban bírta, mint a többiek. A N véreknek gyakran meg kellett állniuk, hogy kifújják magukat. Ilyenkor leültek az egyik lépcs fokra, és hátukat a falnak támasztva pihegtek. Niccinek persze talpon kellett maradnia.
Egyikük sem állhatta t. Ahogy már Ann-nek is mondta, más volt, mint a többi Sötétség N vére.

k úgy vélték, megérdemlik az örök életet, Nicci azonban hitte, hogy örök kárhozatra érdemes csupán. A sors iróniája volt, hogy amikor megtanulta végre értékelni az életet, akkor vár rá az a büntetés, amelyr l korábban azt hitte, megérdemli -Jagang majd gondoskodik róla. Mikor már úgy érezte, képtelen tovább menni, végre egy lapos helyhez értek. Nicci el ször azt hitte, csak egy újabb lépcs forduló, de kiderült, hogy egy vízszintes folyosó, amely épp olyan meredeken tartott lefelé, mint a lépcs , melyen lejöttek. Helyenként annyira alacsonyan volt a mennyezet, hogy be kellett húzniuk a nyakukat egy-egy mélyen benyúló k alatt. Az alagút falait a sziklába vájták, de nem foglalkoztak a kimunkálásával. Olyan volt, mintha egy barlangban jártak volna. Egyes részeken annyira összesz kült a járat, hogy szinte úgy kellett átpréselniük magukat. A fáklyák fojtogató füstje csípte Nicci szemét.
Az alagút hirtelen rendes folyosóvá tágult, melyen már két ember is könnyedén elfért egymás mellett. A falakat itt k tömbök alkották, a mennyezetet pedig fáklyák lángja kormozta. Már nem kellett lehajolniuk, kényelmesen elfértek alatta.
Hamarosan számos elágazás tárult fel el ttük. Szemmel láthatóan egy egész folyosó hálózatban haladtak el re, az elágazásoknál a fáklyák hosszú, sötét folyosókat fedtek fel. Nicci falfülkékkel teli termeket is látott.
Úrrá lett rajta a kíváncsiság. A válla fölött Armina N vérre pillantott.
– Mi ez a hely?
– Egy alagútrendszer.
Nicci nem tudott róla, hogy van ilyen a Népek Palotája alatt. Jó lett volna tudni, vajon a többiek – Nathan, Ann, Verna, a Mord-Sithek, tudtak-e róla. Ahogy felötlött benne a kérdés, már a választ is tudta. Senki sem tudott a létezésér l.
– És mit csinálunk itt lent?
Julia N vér véres, fogatlan ajkát vigyorra húzva válaszolt:
– Hamarosan megtudod.
Most, hogy már tudta, hol járnak, Nicci rájött, hogy amit a termek némelyikében látott, az nem volt más, mint számtalan, több ezer, halotti lepelbe csavart, évezredek óta itt álló, porlepte holttest. Szorosan tömött termek mellett haladtak el, s egyre több olyan falfülkét látott, melyben nem egyes emberek nyugodtak, hanem csontokat halmoztak egymásra. A gondosan elhelyezett csontok megdöbbent számban töltötték meg a mélyedéseket. A koponyák sora olyan hosszan folytatódott, hogy a fáklyák fényében nem lehetett látni a halom végét. Nem lehetett tudni, milyen hatalmas ez az útveszt . Nicci azon kapta magát, hogy az itt nyugvók végzetén gondolkodik. Egyszer mind él emberek voltak, akik megszülettek, feln ttek, családot alapítottak, szerettek, most pedig már csak ezek a csontok tanúskodnak egykori létezésükr l.
Nagyot nyelt arra a gondolatra, hogy hamarosan is már csak egy jelöletlen koponya lesz a többi között. Ahogy sem tudta, milyenek voltak ezek az emberek, mir l álmodtak, miben hittek, mit szerettek, hogy néztek ki, is csak névtelen csontok halmaza lesz, melyeket lassan porrá bomlaszt az id .
Még röviddel ezel tt a palota szépségében gyönyörködhetett, láthatta a színeket, az életet, most meg itt van, ahol csak por meg halál kísérik az úton, melyen saját kivégzésére vezetik. A két n vérrel az élen folyamatosan haladtak el re számos keresztez désen át, mikor egyszer csak megint elindultak lefelé, majd még több lépcs n mélyebbre ereszkedtek a föld gyomrába. Végig csontokkal, koponyákkal gondosan telerakott helyiségek, régvolt életek csöndes mementói kísérték útjukat. Láttak néhány téglával kirakott folyosót, de a legtöbb k b l készült. A kövek nagysága és formája id r l-id re megváltozott, mintha az egyes részek más-más korból származnának.
A következ sarkon túl egy másfajta bejáratú helyiségnél találták magukat. A vastag k lapokat, melyek lezárták a mögötte lév
N vér áll rt mellette, bent
járatot, elmozdították. Nicci meglepetten látta, hogy egy negyedik

pedig a sötétben a Birodalmi Rend katonái várakoztak. A magasságukból és az öltözékükb l ítélve – láncinget viseltek, mellkasukon b rszíjak futottak keresztbe, borotvált koponyájukat tetoválások borították – Jagang válogatott emberei voltak. A mögöttük lév helyiségben a polcok könyvekt l roskadoztak. A lámpafény felfedte, mely részeket nézték már át hozzáért személyek Jagang megbízására, akiket az uralkodó külön erre a feladatra képezett ki, hogy pontosan tudják, mit keressenek.
Ez a hely a Caskaban talált központi helyre emlékeztette Niccit, ahol Jillian segítéségével Richard megtalálta a Futót z varázslatot leíró könyvet. Valószín leg itt is ugyanolyan rengeteg könyvet halmoztak fel.
– Te! – intett Armina N vér az egyik rnek – Gyere ide!
Ahogy a férfi a lándzsájára támaszkodva megállt el tte, Armina a folyosó felé mutatott, amerr l jöttek.
– Végy magad mellé néhány munkást és...
– Milyen munkást? – szakította félbe a katona. Ezek a férfiak nem féltek a Sötétség N véreit l, akiket csupán foglyoknak, a Császár rabszolgáinak tartottak.
– Olyanokat, akik értenek a k faragáshoz, a márványhoz. Greta N vér veled megy, és megmutatja mi a feladat. felsége nem szeretné, ha bárki tudomást szerezne róla, hogy rájöttünk, hogyan juthatunk be a palotába.
Jagang, Álomjáró lévén, gyakran belépett a N vérek agyába. A katonának egyre egyértelm bbé vált, hogy Armina N vér a Császár közvetlen utasításait követi, ezért ellenvetés nélkül bólintott, ahogy az folytatta.
– Nem messze innen, ahol felmentünk a palotába, van egy sérült rész a k falban. A megsérült helyen le kell szedni néhány sértetlen darabot, és el kell torlaszolni azt a szakaszt. A másik oldalról úgy kell kinéznie, mintha a f folyosó fala folytatódna tovább. Mindenkinek, aki arra jár, azt kell hinnie, hogy nincs ott semmiféle nyílás. Azonnal induljatok! – Fejével Nicci felé bökött. – Miel tt bárki, aki a keresésére indul, észreveszi a kárt.
– Nem jönnek majd rá a palotabeliek, hogy eltorlaszoltunk egy folyosót?
– Ha nem látszik az illesztés, ha olyan lesz, mintha mindig is így nézett volna ki, akkor nem. Ez a palota kriptája. A Rahl Nagyúr jár csak arra, hogy meglátogassa az seit, de azt is csak nagy ritkán, ha kedve tartja. Mások valószín leg csak nagyon ritkán vet dnek arra, nem valószín tehát hogy észrevennék a változást, s ha végül mégis, akkor már túl kés lesz.
A férfi fenyeget pillantással mérte végig Niccit.
– Akkor mit csinált ott lent?
Amikor Armina N vér kérd tekintettel rámeredt, Nicci már érezte is a gallérból áradó fájdalmat. Armina N vér felhúzott szemöldökkel kérdezte:
– Nos? Válaszolnál a kérdésre?
Nicci nagy leveg t vett, hátha ezzel csökken a karjába és a lábába hasító borotvaéles fájdalom.
– Csak sétáltunk... bizalmas dolgokról beszélgettünk, ezért nem akartuk, hogy zavarjanak minket – sikerült kinyögnie kínjai közepette.
A N vért láthatóan nem érdekelte különösebben Nicci magyarázata. Újra a katonához fordult.
– Látod? Nemigen használják azt a részt. De helyre kell hozni, amilyen gyorsan csak lehet, még miel tt valaki keresni kezdi t meg a másik n t, akit megöltünk.
A férfi végigsimított tetovált, kopasz koponyáján.
– Rendben, de úgy t nik, túl sok munkába kerül elfedni a sérülést. Végül is, ha meg is látják, honnan tudhatnák, miért sérült meg? Valószín leg azt fogják hinni, hogy nem mai kelet , hiszen korábban dúltak már csaták a palota falain belül.
Armina N vért ingerelte, hogy a katona okoskodik.
– excellenciája nem akarja, hogy bárki rájöjjön, hogy találtunk egy bejáratot. Ez nagyon fontos. Azt akarod, hogy jelentsem neki, miszerint úgy véled, a munka nem éri meg a fáradságot, s feleslegesen aggódik?
A férfi a torkát köszörülte.
– Nem, persze, hogy nem.
– Így lehet ségünk lesz összegy lni észrevétlenül egy vékony márványfal túloldalán. A férfi biccentett.
– Máris intézkedem, N vér.
Nicci úgy érezte, menten elájul. Ha elzárják a nyílást egy márványlappal, a Rend képes lesz jelent s méret támadást indítani a palota ellen. Senki sem fogja még csak sejteni sem, hogy az ellenség utat talált. Arra számítanak, hogy amíg be nem fejezik a rámpát, nem támadnak.
Egy újabb fájdalom hullám indulásra bírta. Armina N vér jobban szerette így irányítani, mintsem megmondani neki, merre menjen. Dongaboltozatú, kikövezett folyosók végtelen során haladtak keresztül, melyek, úgy t nt, más folyosórendszereket kötnek össze.
Az egyik sarkon túl Nicci fáklyás emberek egy csoportját vette észre a távolban. Közelebb érve látta, hogy innen egy létra vezet felfelé. Végre megértette, hol lehetnek, és hová tartanak. A mennyezeten tátongó lyuk körül a Császár test rei álltak rt. Elit katonák voltak. Tudták, mi a dolguk.
Niccit a gondolatra, hogy mi várja a létrán túl, elfogta a remegés.
Az egyik test r, aki láthatóan felismerte, oldalt lépett, de a szemét egy pillanatra sem vette le róla.
– Mássz fel! – utasította Armina N vér.